Пиколт Джоди Линн

Salemo raganos

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Jodi Picoult. SALEM FALLS

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, 2001

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090112373

Copyright © 2001 by Jodi Picoult

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Melpomene / „Depositphotos“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Loreta Gema Baltaduonė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Loreta Gema Baltaduonė

Redaktorė Rūta Pučinskaitė

Korektorė Rasa Mielkuvienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Timui su meile –

Kad visas pasaulis žinotų,

kiek daug tu man reiški

PADĖKA

Jeigu mokėčiau burti kaip kai kurios šio mano romano veikėjos, išburčiau, kad mano žinojimas būtų beribis. Juk įžengęs į naujas sritis rašytojas geras tik tiek, kiek geri jo ekspertai. Todėl norėčiau padėkoti šiems žmonėms – gydytojams ir psichiatrams, kuriems užtenka tik paskambinti: Davidui Toubui, Jimui Umlasui, Tiai Horner; Marybethai Durkin ir Janai Scheiner; Betty Martin už informaciją apie toksikologiją; detektyvui leitenantui Frankui Moranui už supažindinimą su policijos procedūromis po lytinio smurto; Chrisui Farinai, kuris man paaiškino, kaip veikia užkandinė; ir Lisai Schiermeier, DNR tyrinėtojai, kuri tokią nemokslišką moteriškę kaip aš pamokė genetikos. Dėkoju Aidanui Curanui už rimuotus skyrių įvadus; Steve’ui Ivesui už patarimus apie beisbolą ir akylą redaktoriaus žvilgsnį; Dianai ir Duncanui Watsonams už maisto gaminimo scenas; Teresai Farina už skubų iššifravimą; Halui Friendui už virtualią kelionę po Žemutinį Ist Saidą. Jaučiuosi skolinga Starhawk ir Scotto Cunnighamo darbams, kurie man padėjo suprasti vikų religiją. Kiki Keating padėjo sukurti teismo proceso siužetus; Crisas Keatingas neįtikėtinai greitai pateikė juridinius atsakymus į klausimus, kilusius plėtojant siužetą; o Jennifer Sternick atliko tokį fantastišką darbą rašant apie bylos nagrinėjimą, kad kaip patarėjos teisės klausimais aš jos niekada nebepaleisiu. Dėkoju Laurai Gross, Camillei McDuffie ir Janei Picoult už jų indėlį rašant ir parduodant šį romaną. Mano nuoširdus ačiū JoAnnai Mapson, kurios asmeniniai pastebėjimai apie kiekvieną skyrių padėjo man patikėti šia knyga ir paversti ją dar geresne, nei įsivaizdavau. Ir galiausiai – mano didžiausia pagarba Kipui Hakalai ir Emily Bestler iš „Pocket Books“. Jeigu visi rašytojai sulauktų tokios nepailstančios paramos ir atsidavimo, kaip šio redaktorių dueto, leidybos pasaulis būtų išties nuostabus.

2000-ųjų kovas

Šiaurės Haverhilas

Naujasis Hampšyras

Nukeliavęs keletą kilometrų Džekas Sent Braidas nusprendė į ankstesnį gyvenimą nebegrįžti.

Tokį sprendimą jis priėmė susitraukęs iš šalčio ir be tikslo žingsniuodamas dešimtuoju greitkeliu. Rytą jis apsimovė žalsvai rusvos spalvos kelnes, užsivilko baltus marškinius dailia apykakle, apsiavė kietais išeiginiais pusbačiais, užsijuosė lygios odos diržą – taip buvo apsirengęs prieš 5760 valandų, rugpjūtį tokia apranga jam buvo kaip tik. Šįryt mėlynas švarkas atrodė per didelis, o kelnių juosmuo pasmukęs. Kiek pamąstęs Džekas suprato, kad per pastaruosius aštuonis mėnesius jis neteko ne svorio, o savigarbos.

Jis gailėjosi, kad neturi žieminio palto, bet juk išeini iš kalėjimo apsirengęs taip, kaip ir į jį patekdamas. Turėjo tik keturiasdešimt tris dolerius, likusius piniginėje nuo tos karštos popietės, kai sėdo į kalėjimą, raktų ryšulį nuo namų, kuriuose yra nebepageidaujamas, ir gabalėlį kramtomosios gumos.

Kitų iš kalėjimo paleistųjų laukė artimieji. Arba jie buvo pasirūpinę transportu. Tačiau Džeko niekas nelaukė ir jam į galvą nešovė paprašyti, kad kas pavėžėtų. Kai už nugaros durys užsivėrė ir kaukštelėjo it nasrai, jis paprasčiausiai nuėjo.

Į pusbačius lindo sniegas, o pravažiuojantys sunkvežimiai kelnes aptaškė sniego ir purvo koše. Kelkraštyje stabtelėjo taksi, vairuotojas nuleido langelį, tačiau Džekas įnirtingai žingsniavo toliau, įsitikinęs, kad automobilis sustojo kito žmogaus.

– Sugedo mašina? – šūktelėjo vairuotojas.

Džekas atsigręžė, tačiau už jo nieko nebuvo.

– Einu, ir tiek.

– Labai jau netinkamas oras, – atsakė vyras, ir Džekas atsisuko. Jis galėjo suskaičiuoti ant vienos rankos pirštų, kiek per šiuos metus teko su kuo nors persimesti žodžiu kitu. Geriau ir paprasčiau su niekuo nebendrauti. – Kur keliauji?

Tiesą sakant, jis nė nenumanė kur. Dar nebuvo apgalvojęs daugybės praktinių klausimų: kaip užsidirbs duonai? Transportui? Kur gyvens? Jis nenorėjo grįžti į Lojalą, Naująjį Hampšyrą, netgi pasiimti daiktų. Kokia prasmė vėl pamatyti savo darbovietę, jeigu to darbo nebeturi, žmogui, koks jis niekada nebebus?

Taksi vairuotojas suraukė kaktą.

– Paklausyk, drauguži, – tarė jis, – šok vidun.

Džekas linktelėjo ir sustojo laukdamas. Bet neišgirdo nei šaižaus skambučio, nei spynos trakštelėjimo. Tada jis prisiminė, kad už kalėjimo sienų niekas jam durų neatidarinės.

I

Džekas ir Džilė pasemt vandens kopė į kalvą.

Džekas nukrito, susimušė galvą,

Džilė nuriedėjo žemyn.

Džekas pakilo ir nubėgo taku,

kad mama sutvarstytų jam žaizdą

rudu popierium ir actu.

Ar gera bausmė būtinai turi būti vieša?

Arturas Mileris, „Lemtingas išbandymas“

2000-ųjų kovas

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Antrą juodžiausią Ados Pibodi gyvenimo dieną sugedo šaldytuvas ir indaplovė – tarsi du seni įsimylėjėliai, negalintys gyventi vienas be kito. Tai būtų išbandymas bet kam, o jai, pigios užkandinės „Ant kampo“ savininkei, tai virto tikra katrastrofa. Ada stovėjo rankomis atsirėmusi į nerūdijančio plieno šaldymo spintą, lyg galėtų mintimis atgaivinti jos širdį.

Buvo sunku apsispręsti, kas baisiau: pažeisti higienos reikalavimus ar prarasti pajamas. Dešimt kilogramų sauso ledo iš medicinos reikmenų parduotuvės negelbėjo. Po kelių valandų Ada turės išpilti lauk penkialitrius kibirėlius rytą pagaminto padažo, troškinio ir vištienos sultinio.

– Aš manau, – tarė ji po keleto minučių, – kad nulipdysiu sniego senį.

– Dabar? – nusistebėjo virėja Delila, sukryžiavusi drūtas kaip kalvio rankas. – Žinai, Ada, aš niekada netikėjau, kai vietiniai sakydavo, kad tu kuoktelėjusi, bet…

– Įdėsiu jį į šaldytuvą. Gal tai išgelbės maistą, kol atvyks meistras.

– Sniego seniai tirpsta, – priminė Delila, bet Ada matė, kad šioji svarsto jos mintį.

– Tada išvalysime grindis ir nulipdysime dar.

– O klientai tikriausiai apsitarnaus patys?

– Ne, – atsakė Ada. – Jie man padės. Ar gali atnešti Klojos batukus?

Dešimtą ryto užkandinė buvo apytuštė. Iš šešių stalų užimti buvo tik du: prie vieno sėdėjo motina su mažyle, o prie kito – verslininkas, nuo savo nešiojamojo kompiuterio valantis kekso trupinius. Pagyvenę nuolatiniai lankytojai Stiuartas ir Volasas drybsojo prie baro ir, gurkšnodami kavą, ginčijosi dėl vietinio laikraščio antraščių.

– Ponios ir ponai, – kreipėsi Ada, – džiugu jums pranešti, kad prasideda užkandinės „Ant kampo“ žiemos karnavalas. Pirmasis renginys – sniego skulptūrų lipdymo konkursas, prašau visus trumpam išeiti į lauką ir galime pradėti…

– Bet lauke taip šalta! – sušuko Volasas.

– Žinoma, šalta. Antraip būtų vasaros karnavalas. Konkurso nugalėtojas… mėnesį valgys pusryčius nemokamai.

Stiuartas ir Volasas truktelėjo pečiais – geras ženklas. Mažylė šokinėjo ant minkštasuolio kaip kukurūzų spragėsis keptuvėje. Tik verslininkas nesusigundė. Kol visi krypavo pro duris, Ada priėjo prie jo staliuko.

– Paklausykite, – tarė jai verslininkas, – aš nenoriu statyti sniego senio, supratot? Atėjau čia tik papusryčiauti.

– Na, šiuo metu mes neaptarnaujame. Statysime sniego skulptūras. – Ji apdovanojo jį gražiausia šypsena.

Vyras atrodė sutrikęs. Jis mestelėjo ant stalo keletą smulkių, pasiėmė paltą su kompiuteriu ir stojosi eiti.

– Išprotėjot.

Ada išlydėjo jį akimis.

– Taip, – sumurmėjo ji. – Žmonės taip sako.

Lauke Stiuartas su Volasu, šniokštuodami pro šalikus, lipdė visai nemenką gyvūnėlį – šarvuotį. Delila nulipdė sniego vištą, ėrienos kumpį, vijoklinę pupelę. Mažylė, įgrūsta į tamsiai mėlynos spalvos žieminį kombinezoną, gulėjo ant nugaros ir mojavo rankomis, sniege palikdama angelo įspaudą.

Kartą Kloja paklausė: „Dangus yra aukščiau ar žemiau tos vietos, iš kurios sninga?“

– Na ir sekasi gi tau, – pasakė Delila Adai. – O jeigu nebūtų sniego?

– Kada čia kovą nebūna sniego? Be to, tai dar nereiškia, kad sekasi. Pasiseks, jeigu meistras ateis priešpiet.

Lyg Ada būtų ištarusi burtažodį, pasigirdo vyriškas balsas:

– Ar čia kas nors yra?

– Mes čia, galiniame kambaryje. – Ada šiek tiek nusivylė, iš už kampo pasirodžius jaunam policininkui, o ne meistrui. – Labas, Orenai. Užbėgai puodelio kavos?

– Deja, ne, Ada. Esu čia darbo reikalais.

Jai ėmė svaigti galva. Negi buhalterė spėjo taip greitai pranešti visuomenės sveikatos tarnybai? Ar teisėsaugos pareigūnas turi teisę liepti jai uždaryti užkandinę? Tačiau jai nespėjus abejonių ištarti balsu, policininkas prakalbo pirmas.

– Tai dėl tavo tėvo, – nurausdamas paaiškino Orenas. – Jis suimtas.

Ada įsiveržė į policijos nuovadą su tokia jėga, kad subildėjo dvivėrės durys ir į vidų ūžtelėjo šalto oro banga.

– Jėzau mano, – pasitiko ją dispečerinės seržantas. – Tikiuosi, Kortmenšas jau susirado gerą slėptuvę.

– Kur jis? – griežtai paklausė Ada.

– Leisk pagalvoti. Gal vyrų tualeto kabinoje. O gal tupi įsispraudęs į kurią nors laisvą užrakinamą spintelę būrio drabužinėje. – Pareigūnas pasikasė smakrą. – Dabar prisiminiau: kartą, kai mano žmona buvo karingai nusiteikusi, pasislėpiau policijos automobilio bagažinėje.

– Aš kalbu ne apie pareigūną Kortmenšą, – pro sukąstus dantis iškošė Ada. – Kalbu apie savo tėvą!

– A, Rojus areštinėje. – Kažką prisiminęs policininkas susigūžė. – Bet jeigu nori jį išlaisvinti, turėsi aiškintis su Vesu, nes tai jis suėmė. – Jis nukėlė telefono ragelį. – Gali prisėsti. Aš tau pranešiu, kada Vesas bus laisvas.

Ada rūsčiai jį nužvelgė.

– Kurgi ne. Šešką gali užuosti jo nepamatęs.

– Ada, ar šitaip galima kalbėti su žmogumi, kuris išgelbėjo tavo tėvui gyvybę? – Su mėlyna uniforma, ant kurios it trečioji akis spindėjo ženklelis, Vesas Kortmenšas atrodė toks patrauklus, kad Salem Folso moterys tikriausiai svajojo įvykdyti kokį nors nusikaltimą. Tačiau į jį žvilgtelėjusi Ada pamanė – ir jau ne pirmą kartą, – kad kai kurie vyrai turi savo galiojimo laiką.

– Man neatrodo, kad suimdamas šešiasdešimt penkerių metų žmogų išgelbsti jam gyvybę, – susierzinusi atšovė ji.

Vesas paėmė jai už alkūnės ir švelniai pasivėdėjo koridoriumi kuo toliau nuo ryšių seržanto ausų ir akių.

– Ada, tavo tėvas vėl vairavo įkaušęs.

Jos skruostus išmušė karštis. Salem Folse niekam ne paslaptis, kad Rojus Pibodis geria, tačiau praeitą mėnesį jis peržengė ribą – automobiliu rėžėsi į miestelio paminklą Džailsui Koriui, vienintelei atsitiktinei kadaise puritonų surengtos raganų medžioklės aukai. Iš Rojaus buvo atimtos vairuotojo teisės. Dėl jo paties saugumo Ada atidavė automobilį į laužą. O jos pačios mazda saugiai stovi prie užkandinės. Kokiu automobiliu jis galėjo važiuoti?

Lyg skaitydamas jos mintis Vesas paaiškino:

– Jis su savaeige žoliapjove stovėjo dešimtojo kelio kelkraštyje.

– Su žoliapjove, – pakartojo Ada. – Vesai, tas daiktas tevažiuoja gal tik dešimt kilometrų per valandą.

– Dvidešimt penkis, bet svarbiausia ne tai. Esmė ta, kad jis neturi vairuotojo pažymėjimo. O jis būtinas, jeigu nori išvažiuoti į gatvę bet kokia savaeige transporto priemone.

– Gal jis pakliuvo į bėdą ir jam būtinai reikėjo…

– Spėk, kokia bėda, Ada. Mes iš jo dar konfiskavome nugertą degtinės butelį. – Vesas patylėjo. – Jis buvo pakeliui į namus iš Naujojo Haverhilo alkoholinių gėrimų parduotuvės. – Jis stebėjo, kaip Ada masažuoja sau smilkinius. – Ar galiu tau kuo nors padėti?

– Manau, Vesai, kad padarei užtektinai. Dieve, suėmei žmogų, išvažiavusį į gatvę žoliapjove. Tikrai būsi apdovanotas „Purpurinės širdies“ ar kokiu nors kitu ordinu už tai, kad parodei beatodairišką drąsą užtikrindamas visuomenės saugumą.

– Nagi, pala pala. Taip, aš stengiausi užtikrinti saugumą. Rojaus. Jeigu sunkvežimis būtų lenkęs per arti ir jį suvažinėjęs? O jeigu jis būtų prie vairo užmigęs?

– Ar galiu pasiimti jį namo ir baigti šias kalbas?

Vesas mąsliai į ją pažvelgė. Adai pasirodė, tarsi jis perkrato jos mintis, vienas atsiversdamas, kitas padėdamas į šalį. Ji užsimerkė.

– Gerai, – sutiko Vesas. – Sek paskui mane.

Jis nusivedė ją koridoriumi į patalpą policijos nuovados gale. Ten stovėjo platus stalas, už kurio sėdėjo dar vienas pareigūnas, toliau matėsi aukštas siauras stalas su rašalo kempinėlėmis pirštų atspaudams, o gilumoje – šešėlyje paskendusios trys mažos vienutės. Vesas palietė jai dilbį.

– Ada, aš jo neregistruosiu.

– Tu tikras princas.

Vesas nusijuokė ir nuėjo. Ji girdėjo, kaip jis atidarė grotuotas duris, lyg iš makšties trauktų kardą.

– Atspėk, Rojau, kas tavęs atėjo.

Pasigirdo tėvo balsas, išsiliejantis lėtai kaip medus:

– Manoji Margarita?

– Deja, ne. Margarita mirė prieš penkerius metus.

Iš už kampo išlindo Vesas, vilkdamas vos paeinantį tėvą. Rojus Pibodis buvo išties kerintis vyriškis, plaukai balti ir tankūs kaip po balandės sparnu, o mėlyname žvilgsnyje visąlaik tūnojo paslaptis.

– Ada! – sukriokė ją pamatęs tėvas. – Su gimtadieniu!

Jis metėsi prie jos ir Ada susverdėjo.

– Na, tėti, parvešiu tave namo.

Vesas užsikišo nykštį už diržo.

– Gal padėti įsodint jį į mašiną?

– Ne, ačiū. Mes patys susitvarkysime. – Tą akimirką tėvas pasidarė gležnutis ir lengvas kaip Kloja. Jie ėjo nevikriai it kokie trikojų varžytuvių dalyviai.

Vesas padėjo atidaryti duris.

– Na, nerk, Ada. Atleisk, kad turėjau išsikviesti tave per gimtadienį.

Ji nė nestabtelėjo.

– Tai ne mano gimtadienis, – atsakė ir išsivedė tėvą į lauką.

Tą rytą pusę septynių Džiliana Dankan užžiebė degtuką ir virš jo pamojavo termometru, pakeldama temperatūrą tiek, kad tėvas patikėtų, jog ji tikrai serga ir negali eiti į mokyklą. Visą rytą ji išbuvo savo kambaryje, klausydamasi Alanis Moriset, pindamasi ilgas rausvas kasas ir tepdamasi rankų bei kojų nagus žalsvai melsvu laku. Nors jai buvo septyniolika ir ji galėjo savimi pasirūpinti, tėvas pasiėmė nedarbo dieną, kad galėtų su ja pabūti. Dėl to ji pasišiaušė, bet kartu jautėsi patenkinta. Eimosas Dankanas, „Dankano farmacijos“ savininkas – stambiausias Salem Folso darbdavys, buvo laikomas vienu turtingiausių ir užimčiausių miestelio gyventojų. Bet laiko dukrai visuomet atrasdavo, ir taip darė nuo tada, kai Džilei buvo aštuoneri ir mirė jos mama.

Ji kone ėjo iš proto ir jau buvo begalvojanti, ką čia tokio drastiško padarius, pavyzdžiui, gal atsiversti vadovėlį, bet suskambo durų skambutis. Įtempusi ausis Džilė apačioje išgirdo draugių balsus.

– Sveiki, pone Di, – pasisveikino Megė. – Kaip laikosi Džiliana?

Jam nespėjus atsakyti, įsiterpė Vitnė:

– Atnešėme jai mėtinių žirnelių. Mano mama sako, kad jie numuša karštį, o jeigu ir nenumuša, jie tokie skanūs, kad pamiršti apie negalavimą.

– Dar atnešėme jai namų užduotis, – pridūrė Čelsė. Ši iki skausmo aukšta, drovi ir nedrąsi mergaitė buvo viena Džilės naujausių draugių.

– Dėkui Dievui, kad atėjote, – tarė jos tėtis. – Kai Džilė būna viena, neįsikibusi jūsų trijulės, aš jos nebeatpažįstu. Tuojau pažiūrėsiu, ar ji atsikėlusi.

Džilė nėrė po antklode ir nutaisė rimtos ligonės miną. Tėtis pravėrė duris ir žvilgtelėjo į vidų.

– Džile, ar nori svečių?

Duktė atsisėdo, trindamasi akis.

– Gal trumpam.

Jis linktelėjo ir šūktelėjo mergaitėms. Megei vedant būrį į Džilianos kambarį viršuje, ant laiptų pažiro sportukų kruša.

– Šitame kambaryje tilptų visi mano namai, – gaudė orą Čelsė, įeidama vidun.

– Taip, tikrai… – pritarė Vitnė. – Tu šiuose rūmuose juk pirmą kartą.

Džiliana pašnairavo į tėvą. Miestelyje mėgdavo pasišaipyti, kad Dankano namas stovi rytuose, o visi keliai ir namai – vakaruose, nes Eimosas norėjo, kad jo karalystės rūmai būtų atskirai nuo visų.

– Taip, – kuo rimčiausiai įsiterpė Eimosas. – Šį pavasarį sumontuosim pakeliamąjį tiltą.

Čelsė išplėtė akis.

– Tikrą?

Vitnė ėmė juoktis. Jai patiko Džilianos tėtis; joms visoms patiko. Su paaugliais jis buvo labai draugiškas.

– Na, šutve, jeigu ją nuvarginsite, turėsite aplink rūmus iškasti griovį, – pagrasė Eimosas. Jis mirktelėjo Čelsei ir išeidamas uždarė duris.

Mergaitės nutūpė ant kilimo tarsi tvenkinyje plūduriuojančios lelijos.

– Na? – paklausė Megė. – Ar žiūrėjai „Aistras“?

Megė Sakston buvo geriausia Džilės bičiulė. Ir užaugusi ji išsaugojo vaikišką putnumą, o jos rausvos garbanos pašėlusiai styrojo į visas puses.

– Aš nežiūrėjau jokių muilo operų. Miegojau.

– Miegojai? Maniau, kad simuliuoji.

Džiliana gūžtelėjo pečiais.

– Aš nesimuliuoju; aš bandau susivokti.

– Taigi, jūsų žiniai, trigonometrijos testas buvo tikra nesąmonė, – pasiguodė Vitnė. Miestelio tarybos nario vienturtė duktė Vitnė Onil buvo tikra gražuolė. Ji pravėrė žirniukų maišelį ir pasiėmė keletą saldainiukų. – Gal išburkim, kad gautume dešimtukus?

Čelsė nervingai permetė akimis gražų miegamąjį, paskui dirstelėjo į Džilianą.

– Ar tikrai čia galime užsiimti magija, kai tiesiai po mumis sėdi tavo tėvas?

Žinoma, jos taip ir padarys. Jos mokėsi magijos jau beveik metus; dėl to šiandien ir susirinko.

– Nebūčiau jūsų kvietusi, jei nebūtų buvę galima, – nuramino ją Džiliana ir iš po čiužinio išsitraukė sąsiuvinį juodu ir baltu viršeliu, ant kurio veideliais puoštomis pūstomis raidėmis buvo užrašyta: „Šešėlių knyga“. Ji išlipo iš lovos ir nušlepsėjo į vonios kambarį, sujungtą su miegamuoju. Viešnios girdėjo, kaip ji atsuko čiaupą, paskui sugrįžo nešina stikline vandens. – Štai, – tarė paduodama stiklinę Vitnei. – Atsigerk.

Vitnė gurkštelėjo ir išspjovė ant grindų.

– Kaip šlykštu! Tai sūrus vanduo!

– Na ir kas, – ramiai atsakė Džiliana. Ji apėjo drauges ir ant kilimo pabėrė druskos. – Negi gaišime laiką ir lipsime į vonią praustis? O gal žinote geresnį apsivalymo būdą?

Vaipydamasi Vitnė atsigėrė dar ir perdavė stiklinę kitoms.

– Šiandien padarykime ką nors, kas ilgai neužtruktų, – pasiūlė Megė. – Mama mane užmuš, jeigu negrįšiu iki pusės penkių. – Ji nulėkė per kambarį į savo vietą priešais Džilianą, o Vitnė su Čelse įsitaisė kituose dviejuose kampuose, sudarydamos kvadratą. Džiliana paėmė Vitnei už rankos ir pro lango plyšį plūstelėjo šalto oro srovė. Kai Vitnės ranka sugriebė Megės, ant naktinio stalelio prigeso lempa. Kai Megė susikibo rankomis su Čelse, sušnarėjo sąsiuvinio lapai. O kai Čelsė suėmė Džilianos ranką, pasidarė taip tvanku, kad buvo sunku kvėpuoti.

– Kokios spalvos tavo ratas? – Džiliana paklausė Čelsės.

– Mėlynas.

– O tavo?

Megės akys užsimerkė.

– Rausvas.

– Mano sidabrinis, – suniurnėjo Vitnė.

– Gryno aukso, – tarė Džiliana. Dabar jau visos buvo užsimerkusios, o per pastaruosius metus jos išmoko, kad, norint pamatyti, nereikia atsimerkti. Mergaitės sėdėjo, sutelkusios mintis į galios tašką, tuo tarpu spalvotos gyvatės viena po kitos jas apsivijo, susipynė į tankų, akliną žiedą.

– Ir vėl, – atsiduso Delila, kai Ada įvilko Rojų Pibodį į virtuvę.

– Prašau, tik nepradėk.

Tėvas visu svoriu užmynė Adai ant pėdos ir ji sugriežė dantimis.

– Ar tai Delila? – sukrankė Rojus, tiesdamas kaklą, kad pamatytų. – Pati gražiausia Naujojo Hampšyro virėja.

Adai pavyko nustumti tėvą iki siaurų laiptų, vedančių į jo butuką viršutiniame aukšte.

– Ar Kloja buvo gera? – šūktelėjo atsigrįždama per petį.

– Žinoma, mieloji, – atsiduso Delila. – Su ja jokių sunkumų.

Vargais negalais Ada su Rojum užlipo laiptais į viršų.

– Tėti, tu geriau atsisėsk, – tarė ji tyliai, tempdama jį prie nutrinto fotelio, visą Ados gyvenimą stovinčio toje pačioje vietoje.

Ji užuodė troškinį, Delilos išvirtą pietiniam lankytojų antplūdžiui, – morkų, jautienos, čiobrelių aromatas veržėsi pro grindis ir kilimo pynimą. Vaikystėje ji tikėjo, kad užkandinės kvapai tapo neatsiejama jos dalimi kaip kraujas ar kaulai. Kadaise toks buvo ir tėvas. Bet nuo tada, kai jis savo noru stovėjo prie viryklės, praėjo septyneri metai. Ji svarstė, gal jam tai sukelia iliuzinį skausmą, kokį pajunti neturėdamas galūnės… gal jis geria siekdamas tą skausmą numaldyti.

Ada pritūpė šalia fotelio.

– Tėveli, – sušnabždėjo ji.

Rojus sumirksėjo.

– Mano dukra.

Jos akys sudrėko.

– Man reikia tavo pagalbos. Užkandinėje tiek daug darbo. Man tavęs reikia…

– Ak, Ada, liaukis.

– Tik prie kasos. Net nereikės eiti į virtuvę.

– Tau nereikia manęs prie kasos. Tu tik nori mane kontroliuoti.

Ada nuraudo.

– Tai netiesa.

– Na nepyk. – Jis suėmė jai delną ir spustelėjo. – Retkarčiais gera pajusti, kad yra žmonių, kuriems ne vis vien, kur aš esu.

Ada prasižiojo ištarti, ką privalėjo pasakyti tėvui jau seniai, po motinos mirties praėjus keliems mėnesiams, kai visas savo jėgas skyrė užkandinei išsaugoti ir nepastebėjo, kad Rojus skendi alkoholyje, bet jai sutrukdė telefono skambutis. Kitame laido gale buvo Delila.

– Leiskis žemyn, – tarė virėja. – Tavo juoda diena dabar tapo dar juodesnė.

– Kažką sakei?

Taksi vairuotojas pagavo Džeko žvilgsnį užpakalinio vaizdo veidrodėlyje.

– Ne.

– Ar šitos gatvės neatpažįsti?

Džekas buvo sumelavęs vairuotojui (ką reiškia dar viena melagystė ilgoje melo grandinėje?), kad neprisimena pavadinimo miesto, į kurį keliauja, bet esą per jį eina dešimtasis kelias. Jis atpažinsiąs, kai tik prasidės Didžioji gatvė.

Prabėgus keturiasdešimčiai minučių jis žvelgė pro langą. Jie važiavo per miestelį, nedidelį, tačiau pasiturintį, jame baltavo Naujajai Anglijai būdinga bažnyčia su bokštu, o tarp krautuvių savais reikalais siuvo moterys, avinčios auliniais batais. Jam tai nepaprastai priminė Lojalą, kur buvo jo parengiamoji mokykla, ir jis papurtė galvą.

– Ne šitas.

Jam reikėjo vietos, kur jis galėtų laikinai pasislėpti… vietos, kur galėtų pamąstyti, kaip pradėti viską iš pradžių. Mokytojauti… žinoma, dabar tai neįmanoma. Nors visą gyvenimą jis daugiau nieko ir nedarė. Dirbo Vestonbruke, siaubingoj didžiulėj skylėj… ketverius metus, tad per pokalbį su darbdaviu vargu ar pavyktų tai nutylėti. Be to, net makdonaldo vadybininkas paklaus, ar jis buvo teistas.

Užliūliuotas važiuojančio automobilio, jis užsnūdo. Susapnavo kalinį, su kuriuo dirbdavo fermoje. Aldo draugė atvažiuodavo į Haverhilą ir kukurūzų lauke jam palikdavo lobių: viskio, „žolės“ ar tirpios kavos. Kartą ji nuoga išsitiesė ant paklodės ir laukė, kol su traktoriumi atvažiuos Aldas. „Vairuok lėtai, – liepdavo Aldas, kai būdavo nuimamas derlius. – Niekada nežinai, ką rasi.“

– Greitai bus Salem Folsas, – pažadino taksi vairuotojas.

Ranka užrašytas mėlynas skydas skelbė miestelio pavadinimą ir kad čia įsikūrusi „Dankano farmacija“.

Miestelis buvo išsidėstęs apie aikštę, kurią puošė skulptūra, gerokai pasvirusi į kairę, tarsi kas būtų į ją įsirėžęs. Priešais aikštę stovėjo bankas, universalinė parduotuvė ir miestelio merija – visi ką tik nudažyti, nuo šaligatvių švariai nukastas sniegas. Ant kampo keistai kėpsojo aptriušęs pastatėlis, panašus į traukinio vagoną. Džekas į jį įsižiūrėjo ir, kai taksi įsuko į vienakryptę gatvę aplink aikštę, jis pamatė, jog tai užkandinė.

Lange buvo nedidelis užrašas.

– Sustok, – paliepė Džekas. – Tai čia.

Prie baro sėdėjo Harlanas Petigru ir laikė apglėbęs lėkštę su troškiniu. Kad neapsitaškytų, už kaklaryšio buvo užsikišęs servetėlę. Jo akys šaudė po užkandinę ir galiausiai žvilgsnis sustojo ties laikrodžiu.

Pro dvivėres duris įėjo Ada.

– Pone Petigru, – prakalbo ji.

Vyras servetėle nusivalė burną ir atsistojo.

– Pats laikas.

– Pirma, noriu jums kai ką paaiškinti. Matote, turėjome bėdų dėl kai kurios įrangos.

Petigru suraukė antakius.

– Suprantu.

Staiga atsivėrė durys. Į vidų užėjo vyras susiglamžiusiu švarku, sustiręs ir sutrikęs. Jo batai šiam metų laikui buvo visai netinkami ir ant linoleumo paliko tirpstančio sniego balutes. Pastebėjęs moterį rausva prijuoste, jis pasuko prie jos.

– Atsiprašau… ar yra šeimininkas?

Jo balsas Adai priminė kavą, juodą ir tirštą, kurios tekstūrą ji juto visais savo pojūčiais.

– Tai aš.

– O! – Regis, tai jį nustebino. – Gerai. Taigi, aš, mh, aš atėjau čia, nes…

Ados veidą nutvieskė plati šypsena.

– Nes aš jus iškviečiau! – Ji paspaudė jam ranką, stengdamasi nepastebėti, kaip vyras nustėro. – Aš kaip tik sakiau ponui Petigru iš visuomenės sveikatos tarnybos, kad meistras jau pakeliui ir kaipmat sutaisys mums šaldytuvą bei indaplovę. Viskas stovi štai čia.

Ji nusitempė nepažįstamąjį į virtuvę, o Petigru nusekė paskui.

– Luktelėkit, – mąsliai tarė inspektorius, – jūs nepanašus į meistrą.

Ada įsitempė. Žmogus tikriausiai galvoja, kad ji beprotė. Na ir kas, tebūnie. Taip galvoja visas Salem Folsas.

Ta moteris beprotė. O Dieve, jinai jį palietė. Stvėrė jam už rankos, tarsi jam tai būtų įprasta, tarsi nuo paskutinio prisilietimo prie moters odos būtų praėjusios aštuonios minutės, o ne aštuoni mėnesiai.

Jeigu ji ką nors slepia nuo sveikatos tarnybos, vadinasi, užkandinė greičiausiai pažeidžia įstatymus. Jis jau buvo besukąs atgal, bet moteris nunarino galvą.

Būtent tai jį ir papirko, tas jos pasidavimas.

Sklastymas jos tamsiuose plaukuose buvo kreivas ir rausvas kaip naujagimio odelė. Džekas vos susilaikė neatkišęs piršto ir jo nepalietęs. Jis geriau nei kas kitas žinojo, kad negali pasitikėti moterimi, kuri dievagojasi sakanti tiesą.

Na ir kas, kad iš pat pradžių žinai, jog ji meluoja?

Džekas kostelėjo.

– Ponia, aš skubėjau kaip įmanydamas, – ištarė jis ir žvilgtelėjo į Petigru. – Gavau žinutę, kai šventėme tetos gimtadienį, ir neužsukau namo persivilkti. Kur sugedę įrenginiai?

Virtuvė buvo stebėtinai panaši į kalėjimo virtuvę. Džekas linktelėjo moteriai milžinei, stovinčiai prie kepimo grotelių, ir karštligiškai stengėsi prisiminti kokias nors technines indaplovės ypatybes. Jis atidarė abejas plienines dureles, ištraukė padėklą ir kyštelėjo galvą vidun.

– Tai tikriausiai siurblys… arba vandens įvado vožtuvėlis.

Jis pirmą kartą pažvelgė tiesiai į užkandinės savininkę. Ji buvo nedidukė, smulkaus sudėjimo, jam maždaug iki raktikaulio, bet jos rankos tikriausiai raumeningos nuo sunkaus darbo. Jos rudi plaukai buvo susukti į kuodelį po pakaušiu ir prismeigti pieštuku, o akys neįtikėtinai gelsvai žalios kaip chrizolitas – brangakmenis, kurį havajiečiai laiko vulkano deivės nukritusiomis ašaromis. Dabar tos akys atrodė apstulbusios.

– Neatsinešiau įrankių dėžės, bet galiu sutaisyti iki… – Jis apsimetė skaičiuojąs, mėgindamas pagauti moters žvilgsnį.

„Rytojaus“, – be garso pasufleravo ji.

– Iki rytojaus, – paskelbė Džekas. – Na, o kas atsitiko šaldytuvui?

Petigru žiūrėjo tai į užkandinės šeimininkę, tai į Džeką.

– Nėra prasmės tikrinti likusią virtuvės dalį, nes, šiaip ar taip, sugrįšiu, – tarė jis. – Atvyksiu kitą savaitę ir atliksiu patikrinimą. – Jis nemandagiai linktelėjo ir išėjo nelaukdamas, kad jį išlydėtų.

Užkandinės šeimininkė puolė prie virėjos ir, šaukdama iš džiaugsmo, ją apkabino. Švytėdama atsisuko į Džeką ir ištiesė jam ranką… bet šįkart, jai nespėjus prisiliesti, jis pasitraukė į šalį.

– Aš – Ada Pibodi, o čia Delila Piget. Mes tau tokios dėkingos. Kalbėjai kaip tikras meistras. – Staiga, kažką pagalvojusi, ji nutilo. – O gal kartais moki taisyti prietaisus?

– Ne. Tik buvau girdėjęs tokius dalykus paskutinėje savo darbovietėje. – Jis pajuto, kad dabar gera proga, ir paklausė: – Norėjau paklausti apie tą užrašą „Reikalingas pagalbininkas“.

Virėja plačiai išsišiepė.

– Tu priimtas.

– Delila, gal kas nors mirė ir paliko tave vadovauti? – Ada šyptelėjo Džekui. – Tu priimtas.

– Jeigu neprieštaraujate, norėčiau žinoti, koks tai darbas.

– Taip, tai yra ne, neprieštaraujame. Mes ieškom indų plovėjo.

Džekas nenoromis kilstelėjo lūpų kampučius.

– Tai jau žinau.

– Na, jeigu ir sutaisysime, vis vien reikės ją prižiūrėti.

– Ar tai darbas visai dienai?

– Pusdieniui… po pietų. Alga minimali.

Džekas nuliūdo. Jis turi istorijos magistro laipsnį ir ieško darbo, kur mokama po 5,15 JAV dolerio už valandą. Klaidingai supratusi jo reakciją, Delila tarė:

– Aš jau seniai prašau, kad Ada pasamdytų virėjo padėjėją. Tai būtų pusdienis iki pietų, ar ne?

Ada dvejojo.

– Ar anksčiau esi dirbęs virtuvėje, pone…

– Sent Braidas, Džekas. Taip, esu. – Jis nepasakė, kur buvo ta virtuvė ar kad tuo metu jis buvo valstybės išlaikytinis.

– Tai jau geriau už tą paskutinį tavo samdytą vyruką, – įsiterpė Delila. – Pameni, kaip pagavom jį švirkščiantis virš plaktos kiaušinienės?

– Per pokalbį apie tokį įprotį jis neužsiminė. – Ada pasisuko į Džeką. – Kiek tau metų?

Ak, štai ta akimirka… ta akimirka, kai ji jo paklaus, kodėl tokių metų vyras sutinka dirbti tokį menką darbelį.

– Trisdešimt vieneri.

Ji linktelėjo galva.

– Jeigu nori šito darbo, jis tavo.

Nei prašymo, nei rekomendacijų, nei klausimų apie buvusias darbovietes. Ir anonimiškumas… Niekas nė neįtars, kas užkandinėje plauna indus. Žmogui, tvirtai pasiryžusiam pamiršti praeitį, geriau ir nesugalvosi.

– Aš jo labai norėčiau, – pralemeno Džekas.

– Tuomet čiupk prijuostę, – paliepė naujoji viršininkė.

Staiga jis prisiminė, kad, jeigu apsigyvens Salem Folse, pirma turi kai ką padaryti.

– Man reikia kokios valandėlės atlikti vieną reikalą, – tarė jis.

– Gerai. Tai mažiausia, ką galiu padaryti dėl savo gelbėtojo.

„Keista, – pamanė Džekas. – Aš pagalvojau tą patį.“

Savo būrio automobilyje detektyvas leitenantas Čarlis Sakstonas pasukiojo radijo imtuvą, paskui jį išjungė. Jis klausėsi, kaip po jo „Bronco“ padangomis šliurksi patižęs sniegas, ir vėl ėmė galvoti, ar nereikėjo pasilikti Majamo policijos departamente.

Labai sunku būti įstatymo sergėtoju miestelyje, kuriame užaugai. Eini gatve ir matai ne prekybos centrą IGA, bet sandėlį, kuriame vietinis paauglys nudūrė savo merginą. Eidamas pro mokyklos kiemą prisimeni, kaip iš miestelio aukštuomenės atžalų buvo konfiskuoti narkotikai. Ten, kur visi mato tobulą savo jaunystės Naujosios Anglijos miestelį, tu matai jo gyvenimo paplavas.

Įsukus į Didžiąją gatvę, sutarškėjo radijas.

– Sakstonas.

– Leitenante, čia vienas vyrukas atkakliai reikalauja tavęs.

Net esant blogam ryšiui, girdėjosi, kad Vesas susierzinęs.

– Gal jis turi vardą?

– Jeigu ir turi, neišduoda.

Čarlis atsiduso. O gal tas žmogus miesto ribose įvykdė žmogžudystę ir nori prisipažinti.

– Na, jau įvažiuoju į aikštelę. Tegu truputį pasėdi.

Jis pastatė „Bronco“ į vietą ir, įėjęs į nuovadą, rado svetį nekantraujantį.

Čarlis, kaip detektyvas, iš pirmo žvilgsnio suprato, kad vyrukas ne vietinis… Niu Hampšyre kovo pradžioje joks kvailys neitų vien su švarku ir per šaltą ižą nebristų apsiavęs išeiginiais pusbačiais. Vis dėlto jis neatrodė paklaikęs kaip ką tik įvykdyto nusikaltimo auka ar nervingas kaip smurtautojas. Ne, jis tik atrodė kaip žmogelis, kuriam šiandien prasta diena. Čarlis padavė jam ranką.

– Sveikas, aš detektyvas leitenantas Sakstonas.

Vyras neprisistatė.

– Ar galiu jus trumpam sutrukdyti?

Suintriguotas Čarlis linktelėjo galva. Nusivedė į savo kabinetą ir rankos mostu pakvietė sėstis.

– Kuo galiu jums padėti, pone…

– Džekas Sent Braidas. Žadu apsigyventi Salem Folse.

– Sveiki atvykę. – Aha, regis, ima aiškėti. Jis greičiausiai yra šeimos galva, norintis įsitikinti, kad šiose apylinkėse jo žmonai, vaikams ir šunyčiui bus saugu. – Puiki vietovė, puikus miestelis. Kuo galėčiau būti naudingas?

Sent Braidas ilgai nepratarė nė žodžio. Ant kelių gniaužė pirštus.

– Aš čia dėl 651-o „b“ straipsnio, – pagaliau paaiškino jis.

Čarlis ne iškart susigaudė, kad šis gerai apsirengęs, švelnaus tembro vyras kalba apie įstatymą, pagal kurį tam tikri nusikaltėliai privalo prisistatyti vietos policijai dešimt metų arba visą gyvenimą, nelygu pagal kokį kaltinimą nuteisti. Čarliui šiaip ne taip pavyko nutaisyti miną, kad ji taptų tokia pat nieko nesakanti kaip ir Sent Braido, ir tapo aišku, kad jis atsiima pradžioje ištartus sveikinimo žodžius. Tada iš stalčiaus išsitraukė valstijos policijos žurnalą užregistruoti seksualinį nusikaltėlį.

2000-ųjų kovas

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

– Ką veiki?

Išgirdęs naujosios darbdavės balsą, Džekas staigiai atsisuko. Jis paslėpė už nugaros kumščius.

– Nieko.

Ada kietai sučiaupė lūpas ir už prijuostės dirželio užsikišo užsakymų bloknotėlį.

– Paklausyk, – tarė ji, – šiame darbe nepakęsiu jokių neaiškių reikalų. Jokių narkotikų, jokių girtuoklysčių, o jeigu pagausiu vagiant, aš tau taip greitai vošiu subinėn, kad net nesuprasi kuo. – Ji atkišo delną. – Duok man.

Džekas nuo jos nusigręžė ir padavė jai vielinę kempinėlę, kuria šveitė.

– Tai štai ką slepi? „Brilo“ kempinėlę?

– Mhm.

– Dieve… kodėl?

Džekas lėtai atgniaužė kumštį.

– Mano rankos buvo labai purvinos. – Jis nuleido akis į savo pirštų pagalvėles, vis dar juodas nuo rašalo, nes detektyvas Sakstonas nuovados kartotekai paėmė jo pirštų atspaudus. Registratūroje kūdikių šluostės nepadėjo, Džekas galėjo pasiprašyti į vyrų tualetą, tačiau jausmas, kurį patiri, kai vėl visus iš eilės volioja tavo pirštus, buvo toks nepakeliamas, kad jis daugiau nieko nenorėjo, kaip tik kuo greičiau dingti iš to pastato. Kol parsigavo į užkandinę, rašalas jau buvo nudžiūvęs, bet nebenusiplovė, kad ir kiek muiluotum.

Jis sulaikė kvėpavimą. Gal ji nesusigaudys?

– Dažai, – pareiškė ji. – Ir man taip nutinka, kai skaitau laikraštį. Regis, jie galėtų sugalvoti dažus, kurie liptų ant popieriaus, o ne ant skaitytojo pirštų.

Lengviau atsidusęs Džekas nusekė paskui ją į mažutį podėlį šalia virtuvės. Ji padavė jam butelį techninio valiklio.

– Kartą gavau jį iš vieno kliento, ūkininko. Naudojamas odos apdorojimui ar panašiai… bet juo nusivalo praktiškai bet koks purvas. – Ji šypsodamasi atkišo jam savo plaštakas – suskerdėjusias, raudonas, sutrūkinėjusias. – Jei toliau naudosi „Brillo“, tavo rankos bus tokios kaip mano.

Džekas linktelėjo ir paėmė iš jos butelį. Bet iš tiesų jis norėjo paliesti jai delną, pirštų galiukus, įsitikinti, ar jie tikrai tokie netikę, kaip ji sako, ar tokie šilti, kaip atrodo.

Rojus nustebęs atsisėdo lovoje ir susiėmė rankomis už galvos. Dieve, kaip skauda. Kambarys sukosi, bet tai buvo niekis, palyginti su triukšmu, nuo kurio galva plyšo pusiau. Įsiutęs išlipo iš lovos. Tai ta prakeiktoji Delila Piget. Kai viršuje miega žmonės, virėja įsivaizduoja galinti tarškinti puodais ir keptuvėm nelyginant skersgatvio katė.

– Delila! – suriaumojo jis, trepsėdamas laiptais žemyn į virtuvę.

Tačiau Delilos ten nebuvo. Vietoj jos prie kriauklės stovėjo aukštas šviesiaplaukis vyras, pernelyg išpuoselėtas kaip indų plovėjas, ir skalavo puodus. Jis pabaigė dar vieną špižinį katilą ir, suprantama, su tokiu trenksmu, kad galėjo sprogti ausų būgneliai, padėjo jį ant laikinos džiovyklės.

– Ji nuėjo į tualetą, – paaiškino vyras per petį. – Tuoj turėtų grįžti.

Delila ant grotelių buvo palikusi kepti kelis kotletus. „Gali kilti gaisras.“ Savo laiku jis niekada nebūtų taip pasielgęs.

– O tu kas toks būsi? – užriko ant jo Rojus.

– Džekas Sent Braidas. Mane pasamdė indų plovėju.

– Susimildamas, rankomis mes neplauname. Ten stovi indaplovė.

Džekas niūriai šyptelėjo.

– Ačiū, žinau. Ji sugedo. – Jis sutrikęs stovėjo priešais senį, svarstydamas, kas jis ir kodėl nusileido užpakaliniais laiptais. Nuo šios žmogystos sklindančiame alkoholio tvaike galėjai raugti agurkus, kuriuos Delila buvo supjausčiusi garnyrui. Džekas čiupo kitą nešvarų puodą ir pamerkė į pamuiles. Jam bešveičiant virš kepimo grotelių pasirodė juodas dūmas. Džekas žvilgtelėjo į savo rankas, į puodą, paskui į senį. – Kotletai svyla, – tarstelėjo Džekas. – Gal galėtum apversti?

Rojus stovėjo per pusmetrį nuo viryklės; mentelė buvo ranka pasiekiama. Bet jis atsitraukė.

– Pats apversk.

Tyliai nusikeikęs Džekas užsuko čiaupą, nusišluostė rankas ir praeidamas stumtelėjo Rojų.

– Negi taip sunku?

– Aš ne virėjas, – trumpai atrėžė tas.

– Čia tik kotletai! Aš neprašau, kad iškeptum jautienos filė tešloje!

– Tavo žiniai, jeigu tik panorėčiau, iškepčiau ir jautienos filė tešloje!

Staiga tarsi išsiveržiantis vulkanas atsilapojo užkandinės salės dvivėrės durys ir pasirodė Ada.

– Kas čia vyksta? Jūsų riksmai girdisi jau net… Tėti? Ką čia veiki? O kur Delila?

– Tualete. – Džekas nusisuko į kriauklę ir grįžo į samdinio vaidmenį. Tegu senis aiškinasi, kas nutiko.

Tačiau ji nė neklausė. Tiesą sakant, apsidžiaugė, radusi tėvą virtuvėje.

– Kaip jautiesi?

– Kaip žmogus, kuris negali miegoti, nes apačioje kažkas trankosi.

Ada patapšnojo jam ranką.

– Pamiršau įspėti Džeką, kad snaudi viršuje.

Snaudi? Tai buvo labiau panašu į komą.

– Džekai, jei turi minutėlę… salėje reikia nurinkti kelis stalus.

Džekas linktelėjo ir pasiėmė plastikinį kibirą nešvariems indams. Įžengus į salę, jo širdis ėmė smarkiau plakti, ir jis pagalvojo, ar greitai praeis tas jausmas, tarytum būtų sekamas kiekvienas tavo judesys. Tačiau užkandinėje nieko nebuvo. Pajutęs palengvėjimą Džekas nurinko vieną stalą ir pasuko prie baro. Išmetė kavos puodelį į šiukšliadėžę, tada paėmė pilną lėkštę. Maistas buvo atšalęs ir nepaliestas. Keptos bulvytės ir sūrainis su marinuotais agurkėliais – kažkas sumokėjo už patiekalą, tačiau net neparagavo.

Džekas badmiriavo. Kalėjime negavo pusryčių, nes tvarkėsi paleidimo dokumentus. Jis apsidairė… „Juk niekas nesužinos!“ Pagriebė saują bulvyčių ir greitai susigrūdo jas į burną.

– Negalima!

Džekas sustingo. Už jo stovėjo išbalusi Ada.

– Nevalgyk jos maisto.

Džekas išplėtė akis.

– Kieno maisto?

Bet nieko neatsakiusi ji nusigręžė ir paliko jį nustebusį.

Būdamas penkiolikos Tomas Makafis suprato atsiskleisiąs gerokai vėliau. Na, bent jau vylėsi, nes paauglystė, kai tavo ūgis tik metras šešiasdešimt septyni, o galūnės plonos kaip viščiuko, nėra iš maloniųjų.

Kaip ir mokymasis devintoje klasėje. Kai praeitą trimestrą pasirinko viduramžių istoriją, Tomas suprato, kad vidurinė mokykla – tai šiuolaikinė senovinės bausmės versija: bėgi pro rikiuotę, o tave muša lazdomis. Išgyvenę stipriausieji žaidžia žolės riedulį prestižiniuose Kolbio-Sojerio arba Dartmuto koledžuose, o likusieji sliūkina už šoninės linijos ir toliau gyvenimą stebi kaip žiūrovai.

Tačiau kai tądien po pamokų sušalęs į kaulą stovėjo Didžiojoje gatvėje, jis galvojo apie Čelsę Eibrams, kuri galbūt sirgs už silpnesniuosius.

Čelsė buvo ne šiaip priešpaskutinio kurso moksleivė. Ji buvo protinga ir graži, per elektrinių vargonėlių pamoką jos plaukai žvilgėdavo saulėje. Ji nesivalkiojo nei su sporto komandų šokėjomis, nei su moksliukais, nei su vadais. Ji buvo neišskiriama su dviem ar trim mergaitėm, tarp jų ir su Džiliana Dankan, kurios tėvui priklausė pusė miestelio. Na ir kas, kad jos rengėsi keistokai – juodos spalvos drabužiais ir šalikais, pusiau kaip menui prijaučiantys gotai, kurie renkasi rūkykloje, pusiau čigonišku stiliumi, – bet Tomas geriau nei kas kitas žinojo, kad išorė ne tokia svarbi kaip tai, kas viduje.

Staiga iš už kampo pasirodė Čelsė su bičiulėmis, net Džiliana Dankan, kuri sunegalavo tiek, kad nėjo į mokyklą, bet kone per stebuklą pagijo ir atsidūrė mieste. Šaltyje Čelsės iškvepiamas oras sutirštėdavo ir kiekvienas debesėlis įgaudavo širdutės formą. Tomas atsitiesė ir, prisiartinęs iš už nugaros, žengė šalia jos koja kojon.

Jos plaukai dvelkė cinamonu, nuo jo jam ėmė svaigti galva.

– Ar žinai, kad žodynas sudarytas neteisingai? – tarė jis lyg tarp kitko, tarsi tęsdamas pokalbį.

– Prašau? – nustebo Čelsė.

– Supainioti žodžiai. „Tu“ ir „Aš“ turėtų būti šalia.

Kitos mergaitės ėmė kikenti, o Džilianos Dankan balsas kaip kirviu nukirto:

– Viską pasakei, silpnaproti? – Ji įsikabino Čelsei į parankę. – Nešdinamės iš čia.

Tomas pajuto, kaip jam virš apykaklės kaista, ir valios pastangomis pabandė karštį sustabdyti. Draugės nusitempė Čelsę, palikdamos jį stovėti vieną. Ji atsisuko… o gal tik pasitaisė kuprinės dirželį. Kai jos ėjo per gatvę, Tomas girdėjo, kaip merginos juokiasi. Tik Čelsė ne.

Tai jau šis tas.

Čarlis Sakstonas kasdien per priešpiečius valgydavo suvožtinį su žemės riešutų sviestu, nors riešutų sviesto nemėgo. Valgė, nes žmona Barbara kažkodėl manė, kad jis mėgsta, ir kas rytą rūpestingai įduodavo jam į darbą priešpiečių. Artėjant Valentino dienai ji pripirko tų mažų cukrinių širdučių su linkėjimais ir jau visą mėnesį po vieną įspausdavo į minkštą duonos riekę: „Kokia aistra!“, „Einu dėl tavęs iš proto!“ Čarlis nagu iškrapštė cukrinuką ir garsiai perskaitė užrašą:

– „Papasakok apie savo meilės nuotykius.“

– Na jau ne, šefe. Tyliu kaip žuvis, – tarė į jo kabinetą įsiveržusi nuovados priimamojo registratorė ir įteikė jam rudą segtuvą. – Žinot, labai miela, kai keturiasdešimtmečiai dar moka rausti. Tik ką atėjo faksu.

Ji išėjo ir uždarė duris, o Čarlis ištraukė iš segtuvo popierius ir peržvelgė Džeko Sent Braido teismo nuosprendį. Jame buvo rašoma, kad jis areštuotas už nepilnametės tyčinį išprievartavimą, tačiau nubaustas už mažesnį prasižengimą – bandymą išprievartauti.

Čarlis surinko Graftono apygardos prokuratūros telefono numerį ir paprašė pakviesti faksogramoje nurodytą prokurorę.

– Atsiprašau, bet ji išėjo atostogų dviem savaitėm. Gal pakviesti ką nors kitą? – pasiteiravo sekretorė.

Čarlis svarstė, kaip pasielgus. Nuteistų seksualinių nusikaltėlių sąrašas prieinamas visiems. Vadinasi, bet kas gali ateiti į nuovadą, jį perskaityti ir sužinoti, kur tas asmuo gyvena. Šįryt sąrašas pasipildė dar vienu vardu. Nesvarbu, kokias paslaptis saugo jis, kaip detektyvas, Salem Folsas žinomas kaip apsnūdęs Naujosios Anglijos miestelis, kuriame niekas nevyksta, ir jo gyventojams taip geriausia. Kai tik vyriškoji pusė sužinos, kad šalia jų žmonų ir dukterų apsigyveno tipas, teistas už išprievartavimą, užvirs pragaras.

Jis gali užkurti tą pragarą arba suteikti Sent Braidui galimybę ir porą savaičių jį stebėti.

– Gal malonėtumėt jos paprašyti, kad grįžusi man paskambintų, – paprašė Čarlis.

Internete radusi raganaičių svetainę, Džiliana pirmoji išbandė viką. Tai ne šėtono garbinimas, kaip galvojo suaugusieji. Bet ir ne vien meilės burtai, kaip manė vaikai. Tai tikėjimas, kad pasaulis turi savo energiją. Žvelgiant iš šio taško, viskas ne taip jau ir paslaptinga. Ar yra žmogus, kuris eidamas mišku negirdėjo, kaip miškas ošia? Arba įbridęs į pusnį nepajuto, kaip žemė siekia kūno šilumos?

Ji džiaugėsi, kad buvo viename sąlėkyje su Mege, Vitne ir Čelse… nors jos praktikavo ne visai taip kaip Džiliana. Joms tai buvo pramoga. O Džilei – išganymas. Bet apie vieną užkeikimą ji nė vienai nepasakojo, apie tą, kurį kartojo kiekvieną mielą dieną, tikėdamasi, kad jis ims ir suveiks.

Ir dabar, kai tėtis manė, jog duktė ruošia namų darbus, ji atsiklaupė ant grindų laikydama žvakę – raudoną, kad būtų drąsiau. Iš kišenės išsitraukė apsitrynusią mamos nuotrauką. Džilė stengėsi įsivaizduoti, kaip mama paskutinį kartą ją dar mažą laikė ant rankų, kol jausmas taip sustiprėjo, jog virš alkūnių kone pajuto jos pirštus.

– Šaukiu Didžiąją Deivę ir Raguotąjį Dievą, – šnabždėjo Džilė, pačiulių aliejumi trindama žvakę nuo apačios iki vidurio. – Šaukiu Žemės, Oro, Ugnies ir Vandens jėgas. Šaukiu Saulę, Mėnulį ir žvaigždes, kad grąžintų man mamą.

Džilė pakišo mamos nuotrauką po žvakide, tada įstatė žvakę. Ji įsivaizdavo mamos juoką, tokį linksmą ir sodrų, kuris visuomet Džilei primindavo jūrą. Paskui ratu apie žvakę pabėrė žolelių: šalavijų nemirtingumui ir cinamonų meilei. Kambaryje pasklido kvapai. Mėlyname liepsnos karštyje ji matė save mažą.

– Mama, – sukuždėjo Džilė, – sugrįžk.

Kaip ir visada, tą akimirką žvakės liepsna užgeso.

Darla Chadnat įšoko į užkandinę it vasarinė kumelė.

– Ada, kur tu jį slapstai? – sušuko atsisagstydama paltą.

Darla buvo pagalbinė padavėja, Ada jos prašydavo padirbėti, kai matydavo, jog nebesusitvarko. Tačiau šįkart Ada neprisiminė, kad būtų ją kvietusi.

– Kodėl tu čia?

– Juk aną savaitę prašei, pameni? – paaiškino Darla. Ji pasitaisė uniformą ties krūtine. – Sakei, kažkur eisi. Bet iš pradžių noriu sužinoti viską apie tą vyriškį, kurį pasamdei.

– Dieve šventas, negi gatvėje iškabintos reklamos?!

– Na ką tu, Ada. Tokiame miestelyje kaip šis… tokią šerpetą būtinai pastebės. Aukštas, šviesiaplaukis, dailus paslaptingasis, išniręs iš niekur… negi nemanei, kad tai iškart sukels susidomėjimą?

Ada ėmė valyti dermantinu aptrauktus minkštasuolius.

– Ką kalba žmonės?

Darla truktelėjo pečiais.

– Kol kas tik girdėjau, kad tai tavo buvęs vyras, Eimoso Dankano brolis ir vyrukas iš mobiliosios knygų išparduotuvės „Prize“.

Tai išgirdusi Ada garsiai susijuokė.

– Jeigu jis yra Eimoso Dankano brolis, nieko apie tai nesakė. O kalbant apie mano buvusį vyrą, na, labai įdomu, nes aš niekada nebuvau ištekėjusi. Ir galiu tave patikinti, kad man iš to jokios naudos. Tai žmogus, Darla, kuriam sunku.

– Vadinasi, šįvakar pasimatymas ne su juo?

Ada atsiduso.

– Šį vakarą aš neinu į pasimatymą, aišku?

– Man tai naujiena.

Ada krūptelėjo, kai pro duris lyg vėjas įskriejo Vesas Kortmenšas. Jau be policininko uniformos, bet su puošniu kostiumu ir kaklaryšiu.

– Aš labai gerai prisimenu, kaip sakei, kad trečiadienį galiu nusivesti tave vakarienės. Darla, ar šiandien trečiadienis?

– Rodos, taip, Vesai.

– Na štai. – Jis mirktelėjo. – Persirenk, Ada.

Ji nejudėjo iš vietos.

– Tu turbūt juokauji. Kaip galėjai patikėti, kad eisiu su vyru, kuris suėmė mano tėvą?

– Toks darbas, Ada. O tai… – Jis pasilenkė arčiau ir tyliai suburkavo: – Malonumas.

Ada nuėjo valyti kito staliuko.

– Aš užsiėmusi.

– Tave pavaduos Darla. Ir, kiek girdėjau, naujas vaikis.

– Būtent dėl jo ir turiu pasilikti. Kad prižiūrėčiau.

Vesas uždėjo savo delną ant rankos, kuri valė stalą, ir ją sustabdė.

– Darla, ar pasirūpinsi naujoku?

Darla prisimerkė.

– Na… galėčiau jį ko nors išmokyti.

– Nė kiek neabejoju, – burbtelėjo Ada.

– Viskas aišku. Ką gi. Juk nenori, kad galvočiau, jog atsisakai eiti būtent su manimi, ar ne?

Ada pažvelgė jam į akis.

– Vesai, – tarė ji, – aš neatsisakau eiti būtent su tavimi.

Jis nusijuokė.

– Garbės žodis, Ada, tu tokia pasiutusi, kad kaipmat užvedi.

Ada užsimerkė. Ir kodėl kaip tik šiandien ji dar turi aiškintis su Vesu Kortmenšu. Dievas galiausiai pasigailėjo net Jobo. Ji suprato, kad jeigu atsisakys, Vesas sėdės užkandinėje ir visą vakarą gros jos nervais. Vienintelis būdas juo atsikratyti – eiti, o tada, bevalgant pirmą patiekalą, pasakyti, kad skauda galvą.

– Tavo valia, – nusileido Ada, – tik nueisiu ir pasakysiu Delilai.

Tačiau, jai nespėjus to padaryti, pasirodė Džekas, nešinas jos apsiaustu su gobtuvu. Pamatęs, kad yra kitų žmonių, jis išblyško ir iškart nudelbė akis.

– Delila liepė atnešti, – sumurmėjo jis. – Ji sako, kad dėl tavo vieno laisvo vakaro užkandinė nesugrius.

– Oi… ačiū. Gerai, kad atėjai. Noriu tave supažindinti su Darla.

Darla padavė ranką, bet Džekas jos nepaspaudė.

– Esu sužavėta, – tarė ji.

– O čia Vesas, – netrukus pridūrė Ada, vilkdamasi skrandą. – Gerai. Greičiau visa tai baikim. Darla, pasakyk Delilai, kad paguldytų Kloją aštuntą.

Regis, niekas nesiklausė. Už baro Darla pagarsino televizorių, Vesas pašnairavo į Džeką, o šis troško prasmegti skradžiai pro linoleumo plyšius.

– Ar mes pažįstami? – paklausė Vesas.

Džekas staigiai nulenkė galvą, kad išvengtų vyro žvilgsnio.

– Ne, – atsakė jis, nurinkdamas indus. – Vargu.

Vesas Kortmenšas nebuvo toks jau netikęs – paprasčiausiai Adai jis ne pora, ir tiek, tačiau, kad ir ką ji sakytų ar darytų, jis užsispyręs laikėsi savo. Nuo pasimatymo pradžios praėjus maždaug dvidešimčiai minučių, ją apėmė jausmas, lyg būtų trankoma į mūro sieną. Jiedu ėjo per miestelį, rankoje laikydami po „Styrofoam“ puodelį karšto šokolado. Ada žvilgtelėjo kitapus skvero, kur šviečiantys užkandinės langai priminė uždegtą šventinę žvakidę.

– Vesai, – aiškino ji jau kokį šeštą kartą, – man tikrai laikas eiti.

– Trys klausimai. Tik trys trumpučiai klausimėliai, kad geriau tave pažinčiau.

Ada atsiduso.

– Gerai. Ir tada aš eisiu.

– Duok man minutėlę, kad sugalvočiau pačius geriausius. – Jie pasuko už skvero kampo, ir Vesas kalbėjo toliau: – Kodėl tu nepalieki užkandinės?

Klausimas Adą nustebino; ji tikėjosi pašaipesnio. Ada stabtelėjo; iš puodelio kylantis garas gaubė jos veidą, suteikdamas jam paslapties.

– Galbūt todėl, – mąsliai atsakė ji, – kad daugiau neturiu kur eiti.

– Iš kur žinai, jeigu niekada gyvenime nebandei?

Ada pažvelgė į jį iš padilbų.

– Ar tai antras klausimas?

– Ne, pirmo klausimo „b“ dalis.

– Sunku paaiškinti, nebent pats buvai tokiame versle. Sukuri aplinką, į ją užsuka žmonės, ir matai, kaip jie toje aplinkoje prisitaiko. Štai Stiuartas su Volasu… arba studentas, kuris kas rytą prie galinio staliuko skaito Nyčę. Arba tu ar kiti policininkai, kurie užsuka kavos. Jeigu manęs nebūtų, kur jie visi eitų? – Ji truktelėjo pečiais. – Kita vertus, užkandinė – vieninteliai mano dukters namai.

– Bet, Ada…

Jam nebaigus kalbėti ji kostelėjo.

– Tai antras klausimas?

– Jeigu galėtum tapti kuo nori, kuo norėtum būti?

– Mama, – atsakė kiek patylėjusi. – Būčiau mama.

Laisva ranka Vesas apkabino ją per liemenį ir išsišiepė, parodydamas dantis, baltus kaip virš jų kybančio mėnulio nagas.

– Brangioji, tu tikriausiai skaitai mano mintis, nes iškart pereinu prie trečio klausimo. – Jis lūpomis prisispaudė prie jos ausies ir jo žodžiai suvirpino jai odą. – Kokius mėgsti kiaušinius pusryčiams?

„Jis per arti.“ Adai užėmė kvapą kažkur galugerkly ir kiekvieną jos kūno colį išpylė prakaitas.

– Neapvaisintus! – atsakė ji, niūktelėdama alkūne jam į šoną. Ir pasileido bėgti link užkandinės aprūkusiais langais, kaip jūreivis iš skęstančio laivo kapanojasi į švyturį, sudėjęs į jį visas viltis.

Džekas su Delila stovėjo vienas šalia kito ir, naudodamiesi proga, kad po vakarienės lankytojų nedaug, rytojaus sriubai kapojo svogūnus. Šie graužė Džekui nosiaryklę ir spaudė netikras ašaras, tačiau jam tiko bet kas, kad tik jo kur į kampą neįremtų Darla. Delila pakėlė peilį ir galu mostelėjo už kokio pusmetrio nuo Džeko.

– Ji mirė kaip tik šitoje vietoje, – dėstė ji. – Atėjo, iškoneveikė Rojų ir sukniubo ant grindų.

– Bet ji nekalta, kad Rojus ant lėkštutės padėjo ne tą užkandžių užsakymą.

Virėja metė įkypą žvilgsnį į Džeką.

– Tai nesvarbu. Rojus nekantravo dingti ir nenorėjo girdėti Margaretos burbėjimo, todėl tepasakė: „Nori žirnių? Štai tavo prakeikti žirniai.“ Ir metė į ją puodą su žirniais. – Delila subėrė svogūnus į kibirėlį. – Jis jos nemušė. Tik buvo blogai nusiteikęs. Bet, man regis, Margaretai to jau buvo per daug. – Delila padavė Džekui pjaustyti kitą svogūną. – Gydytojas pasakė, kad jos širdis buvo it krūtinėje tiksinti bomba ir būtų neatlaikiusi, net jeigu jiedu su Rojum nebūtų vaidijęsi. Tądien širdis sustojo, bet, man rodos, ji buvo Rojaus. Visi žino, kad dėl visko jis kaltina save.

Džekas svarstė, ką reiškia gyventi žinant, kad per paskutinį pokalbį su žmona metei į ją špižinį puodą.

– Visas gyvenimas gali apsiversti per sekundę, – pritarė jis.

– Kaip indų plovėjas – labai jau išmintingas. – Delila pakreipė galvą. – Beje, iš kur tu?

Peilis Džeko rankoje slystelėjo ir įpjovė jam piršto galiuką. Iš žaizdos pasruvo kraujas, ir jis suskubo pakelti ranką, kad krauju neužterštų maisto.

Delila puolė juo rūpintis, kraujui sustabdyti padavė švarų skudurėlį ir liepė palaikyti žaizdą po tekančiu vandeniu.

– Menkniekis, – tarė Džekas. Jis pridėjo pirštą prie burnos ir ėmė čiulpti kraują. – Adai turėjo būti sunku.

– Ką? A, turi minty, kai mirė jos mama? Dar vienas širdies skausmas po Klojos. – Delila pakėlė galvą. – Ar žinai apie Kloją?

Džekas buvo girdėjęs, kaip Ada švelniu motinišku balsu kreipiasi į mergaitę.

– Jos dukrelė, tiesa? Girdėjau apie ją, tik dar nemačiau.

– Jos nebėra. Ji mirė dešimties metukų. Tai visiškai pakirto Adą… Dvejus metus sėdėjo užsidariusi namie, viena pati su savo liūdesiu. Tada mirė mama, ir ji buvo priversta rūpintis Rojumi, užkandine.

Džekas prispaudė skudurą prie žaizdos taip stipriai, kad pajuto pulsą. Jis prisiminė, kaip šįryt nukniaukė bulvytes nuo lėkštės, prikrautos neliesto maisto. Jis prisiminė, kiek kartų yra girdėjęs Adą kalbant su mergaite, kurios nėra.

– Bet…

Delila pakėlė ranką.

– Žinau. Dauguma vietinių mano, kad Adai pasimaišė protas.

– O tu nemanai?

Virėja, sukandusi apatinę lūpą, spoksojo į apvyniotą Džeko plaštaką.

– Man rodos, – pagaliau prabilo ji, – visi turime mus persekiojančių paslapčių.

Prieš išjungdama kepimo groteles ir išeidama kartu su Darla, Delila iškepė Džekui mėsainį. Jis sėdėjo ant taburetės šalia Klojos vietos ir stebėjo, kaip Ada baigia tvarkyti užkandinę. Ji kaip kamanė skraidė nuo vieno stalo prie kito, pildė cukrines ir kečupo butelius, pataikydama į reklamos melodijos, sklindančios iš viršuje pritvirtinto televizoriaus, ritmą.

Ada grįžo iš pasimatymo tyli ir susijaudinusi… tokia susijaudinusi, kad iš pradžių Džekas net pagalvojo, kad jinai viską apie jį žino. Tačiau matydamas, su kokiu beveik įtūžiu ji kibo į darbą, jis suprato, kad ji tik atgailauja, – tarsi dvigubai uoliau dirbdama galėtų kompensuoti pasiimtas kelias laisvas valandas.

Džekas pakėlė mėsainį prie burnos ir atsikando. Tuo metu Ada tvarkė druskines, maišė druską su ryžiais, kad druskos kristalėliai nesuliptų. Per garsiakalbius liejosi pagrindinė populiarios televizijos viktorinos „Jeopardy!“ melodija. Džekas nesąmoningai atsitiesė. Vilkėdamas dabitišku kostiumu, į sceną įžengė Aleksas Trebekas ir pasveikino tris žaidėjus, paskui parodė į lentą, kurioje kompiuterizuota dainelė paskelbė pirmojo turo kategorijas.

„Šio metalo apdirbimo būdas atsirado 1500 metais prieš Kristų.“

– Geležis, – tarstelėjo Džekas.

Viena žaidėja paspaudė mygtuką.

– Geležis, – spėjo moteris.

– Teisingai! – atsakė Aleksas Trebekas.

Ada pažvelgė į Džeką, paskui į televizorių ir nusišypsojo.

– Viktorinų gerbėjas?

Džekas patraukė pečiais.

– Tikriausiai.

„Šeštame dešimtmetyje ši bendrovė iš Modesto, Kalifornijos, tapo pirmąja vyno gamykla su nuosavu butelių gaminimo cechu.“

– „E. & J. Gallo“.

Ada padėjo ant stalo druskinę.

– Tu ne tik gerbėjas, – tarė ji ir priėjusi atsistojo šalia. – Tu nemažai žinai.

„Veiksmas devyniuose iš dvylikos Biblijos knygos skyrių vyksta Babilonijoje ir yra apie sapnus bei regėjimus.“

– Izaijo knyga, – spėjo Ada.

Džekas papurtė galvą.

– Danieliaus.

„Raudų knygoje hebrajų kalba trijuose skyriuose kiekviena eilutė prasideda vis nauja raide abėcėlės tvarka.“

– Jeremijo.

– Išmanai Bibliją, – pastebėjo Ada. – Gal tu kunigas?

Į tai jis garsiai nusikvatojo.

– Ne.

– Gal dėstytojas?

Džekas servetėle nusivalė burną.

– Aš esu indų plovėjas.

– O kas buvai vakar?

„Kalinys“, – pagalvojo Džekas, bet, pažvelgęs sau į kelius, paaiškino:

– Vienas iš daugelio, kurie užsiima tuo, ko nemėgsta.

Ada nusišypsojo ir daugiau nebeklausinėjo.

– Užtat man pasisekė.

Ji pasiėmė plaušinę šluotą, kurią Džekas buvo atnešęs iš virtuvės, ir ėmė ja brūžinti po linoleumą.

– Aš išvalysiu.

– Tu valgyk, – paliepė jam Ada. – Man nesunku.

Tas gerumas jį pribaigs. Net dabar Džekas jautė, kaip skilinėja kietas kiautas, kurį jis pasižadėjo tausoti, kad daugiau niekas niekada prie jo neprisiartintų ir neužgautų. O štai Ada priima jį aklai pasitikėdama, dar ir darbą už jį padaro… nors, pasak Delilos, likimas negaili ir jos.

Jis norėjo pasakyti, kad ją supranta, bet po beveik metų kone visiškos tylos buvo sunku rasti žodžių. Todėl labai lėtai jis paėmė saują skrudintų bulvyčių ir padėjo ant nepaliestos Klojos lėkštės. Po minutės pridėjo marinuotų daržovių. Kai baigė, pamatė, kad Ada nustebusi žiūri į jį su šluota rankoje, pasiruošusi pulti.

Ji buvo tikra, kad jis iš jos šaiposi; tai galėjai matyti giliausiose jos švelnaus, skausmo kupino žvilgsnio kertėse. Kietai suspausti moters pirštai laikė medinį kotą.

– Aš… aš jai skolingas nuo pietų, – paaiškino jis.

– Kam? – Jos balsas buvo tylesnis už šnabždesį.

Džekas nė akimirkos nenuleido nuo jos akių.

– Klojai.

Ada nieko neatsakė. Ji ėmė įnirtingai šluota trinti grindis. Šveitė tol, kol ant plovikliu „Pine-Sol“ nublizgintos dangos ėmė atsispindėti lubų lempos, o Džekui gėlė širdį stebint, kaip ji vaidina drąsią ir abejingą, – jam Ada nepaprastai priminė jį patį.

Kai Ada uždarė ir užrakino duris, lauke snigo. Didžiulėmis snaigėmis, tokiomis, kurios atrodo it ore susikibę šuolininkai su dar neišsiskleidusiais parašiutais. Ji tyliai sudejavo: ryt teks anksti atsikelti ir nukasti šaligtavį.

Džekas stovėjo tolėliau, pasistatęs švarko apykaklę, nuo šalčio įtraukęs kaklą. Ada tvirtai tikėjo, kad žmogaus praeitis turi likti praeityje… Ji galėjo visiems būti pavyzdys, kaip saugoti paslaptis. Naujajame Hampšyre ji nepažinojo jokio kito vyro, kuris žiemą vaikščiotų be palto; nepažinojo nieko, kas būtų tiek protingas, kad atspėtų visus „Jeopardy!“ atsakymus, bet sutiktų dirbti juodą darbą už minimalų atlyginimą. Jeigu Džekas nori slėptis, ji neprieštarauja.

Ada pamirš apie jo negirdėtai įžūlų elgesį su Kloja.

– Na, – tarė ji, – pasimatysim ryt rytą.

Džekas, regis, negirdėjo. Jis stovėjo nusisukęs, į priekį ištiesęs rankas.

Moteris apstulbusi suprato, kad jis liežuviu gaudo snaiges.

Kada paskutinį kartą ji galvojo apie sniegą ne kaip apie trukdį?

Tada atsidarė automobilio dureles, paleido variklį ir atsargiai pavažiavo iš vietos. Vėliau tai prisiminusi, nesumojo, kas paskatino ją pažvelgti į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Jeigu ne geltona gatvės lempos akis priešais užkandinę, ji gal ir nebūtų pastebėjusi, kad jis nulenkęs galvą sėdi tiesiog ant bordiūro.

Nusikeikusi ji staigiai pasuko į kairę, apvažiavo skverą ir vėl sustojo priešais užkandinę.

– Gal tave pavežti?

– Ne. Bet ačiū už pasiūlymą.

Ados pirštai maigė vairą.

– Tikriausiai neturi kur apsistoti?

Jam nespėjus paprieštarauti, ji išlipo iš mašinos.

– Jeigu ką, žinau, kur galima išsinuomoti kambarį. Tik liūdniau, kad būstu reikės dalintis su žmogum, kurio nuotaika ne visada iš žvaliųjų. O linksmiau – jeigu vidury nakties išalksi, galėsi naršyti po milžinišką virtuvę. – Tai sakydama Ada vėl atrakino užkandinę ir peržengė slenkstį. Ji matė, kad Džekas, apgaubtas krintančio sniego aureole, dvejoja. – Paklausyk, mano tėčiui draugija bus neprošal. Tu net padarysi man paslaugą.

Džekas nepajudino nė raumenėlio.

– Kodėl?

– Kodėl? Todėl, kad jis tiek daug laiko būna vienas, kad… puola į liūdesį.

– Klausiu ne apie tai. Kodėl manim rūpiniesi?

Ada drąsiai pasitiko jo nepatiklų žvilgsnį. Ji rūpinasi, nes žino, ką reiškia būti dugne. Ji rūpinasi, nes žino, kad pasaulyje, prikimštame telefonų, faksų ir elektroninių žinučių, gali jaustis visiškai vienas. Bet ir supranta, kad, jeigu ji apie tai prabils, Džekas akimirksniu išdidžiai nukiūtins tolyn.

Taigi Ada tylėjo. Perėjo languotomis užkandinės grindimis.

Šįvakar viena iš „Jeopardy!“ temų buvo graikų mitologija.

„Šiam veikėjui buvo leista iš požemių pasaulio susigrąžinti savo mylimąją Euridikę, bet prarado ją, nes per anksti atsigręžė pasižiūrėti, ar šioji seka paskui jį.“

Ada nesielgs kaip Orfėjas. Ji žvelgė tiesiai priešais save ir pagaliau išgirdo, kaip prie durų tyliai suskambėjo varpeliai, vadinasi, Džekas įėjo vidun.

1999-ųjų rugsėjis

Šiaurės Haverhilas

Naujasis Hampšyras

Aldas Legrandė ant kaktos nešiojo delno dydžio kaukolės tatuiruotę; dėl jos Džekas išsirinko gultą kuo toliau. Džekui pasidėjus ryšulį, Aldas neparodė jokio susidomėjimo, bet rašė kaip rašęs į raudoną mokyklinį sąsiuvinį, kurio viršelis buvo išpaišytas svastikomis ir kobromis.

Džekas ėmė dėlioti savo daiktus į nedidelę vonelę lovos kojūgalyje.

– Tavim dėtas, šito nedaryčiau, – prabilo Aldas. – Vidury nakties čia šlapinasi Kalnas.

Džekas praleido perspėjimą pro ausis. Jis mėnesį praleido Graftono grafystėj. Visi naujokai pradėdavo nuo griežtojo režimo skyriaus, o vėliau, jeigu dvi savaites gerai elgdavosi, jiems leisdavo rašyti prašymą pervesti į vidutinio režimo skyrių. Dar po dviejų savaičių kalinys galėjo pereiti į švelnesnio režimo zoną. Kaskart persikraustęs Džekas susidurdavo su tam tikru kameros senbuvių išbandymu. Griežtojo režimo skyriuje jis buvo apspjaudytas. Tamsiame vidutinio režimo skyriaus kampe, kur nesiekė apsaugos kameros, jam vožė į inkstus ir pilvą.

– Kalnas kaip nors išgyvens, – abejingai atrėžė Džekas. Paskiausiai susidėjo knygas iš kalėjimo bibliotekos ir pakišo plastikinį krepšį po žemesniuoju gultu.

– Mėgsti skaityti? – pasiteiravo Aldas.

– Taip.

– Kodėl?

Džekas žvilgtelėjo per petį.

– Aš mokytojas.

Aldas išsiviepė.

– Ak, o aš valstybei kloju šaligatvius, bet nepaišau geltono punktyro ant grindų per kambario vidurį.

– Tai kas kita, – atsakė jam Džekas. – Man patinka sužinoti ką nors nauja.

– Knygiau, pasaulio iš knygų nepažinsi.

Tačiau Džekas ir pats žinojo, kad šiame pasaulyje nieko nebesusigaudo. Apie tai mąstė jau keturias savaites. Ko jis dar varginasi klausydamasis tokio tipo kaip Aldas Legrandė?

– Jeigu būsi toks kietas ir vaidinsi profesorių, – įspėjo jį Aldas, – kitiems vaikinams būsi tikras saldainiukas.

Džekas stengėsi numaldyti širdies plakimą, pagreitėjusį dėl to, ką išgirdo. Apie tai pagalvoja kiekvienas vyras, įsivaizduodamas kalėjimą. Tai būtų ironija ar biblinis teisingumas, jeigu jis, nuteistas už lytinį smurtą, kalėjime būtų išprievartautas?

– Už ką sėdai? – paklausė Aldas, rašikliu krapštinėdamas dantį.

– Už ką pats sėdai?

– Už išprievartavimą, – atsakė tas.

Džekas nenorėjo prisipažinti Aldui, kad pateko čia už tokį pat nusikaltimą. Jis nenorėjo to pripažinti net sau.

– Aš nepadariau to, kuo mane kaltina.

Tai išgirdęs Aldas užvertė galvą ir nusikvatojo.

– Kaip ir mes visi, Knygiau. Kaip ir mes visi.

Švelnesnio režimo skyriuje gyvenimas buvo kaip pasakoj: gultai nedidelėm grupelėm kaip žiedlapiai kyšojo iš bendrojo kambario. Kitaip nei kituose aukštuose, čia nebuvo kamerų, tik vienos durys su paprasta spyna, o vidury – prižiūrėtojo būdelė. Tualetai su prausyklomis buvo įrengti atskirai nuo miegamosios zonos, ir kaliniai galėjo ten eiti kada panorėję.

Džekas tyčia nuėjo į tualetą likus pusvalandžiui iki išjungs šviesas, kai visi dar žiūrėjo televizorių. Praeidamas pro bendrą kambarį žvilgtelėjo vidun. Arčiausiai televizoriaus sėdėjo stambus juodaodis, kumštyje spausdamas pultelį. Pagal hierarchiją jis priklausė aukščiausiam rangui ir turėjo teisę parinkti programą. Kiti kaliniai sėdėjo pagal savo santykį su juo: iškart už jo – artimiausi draugužiai ir taip toliau, o pačioje paskutinėje eilėje spietėsi netikėliai, kurie stengėsi nesimaišyti jam po kojų.

Kai Džekas grįžo prie savo gulto, Aldo nebebuvo. Jis greitai nusirengė iki trumpikių ir marškinėlių, įlipo į lovą ir nusigręžė į sieną. Užmigęs sapnavo rudenį su gaiviu obuoliais kvepiančiu oru ir plieno mėlynumo dangum. Jis matė, kaip jo mergaitės braidydamos po purvą daro pratimus, kedais spardo žemės grumstus, ir treniruotei pasibaigus aikštės vaizdas visiškai pasikeičia. Jis sapnavo, kaip plaikstosi jų plaukų uodegėlės, kaip vėjas kedena kaspinus.

Staiga pabudo visas išpiltas prakaito, kaip paprastai jam nutinka prisiminus įvykius. Tačiau nespėjęs atsitokėti apstulbo, ant kaklo pajutęs ranką, spaudžiančią jo galvą prie čiužinio. Iš pradžių Džekas matė tik gelsvus žmogaus akių baltymus. Tada tas prabilo ir tamsoje subolavo dantys:

– Tu kvėpuoji suknistą mano orą.

Tą vyrą jis prieš tai matė laikant pultelį, Aldas jį pavadino Kalnu. Jam po marškinėliais bangavo raumenys, be to, jis stovėjo viename akių lygyje su Džeku, gulinčiu ant viršutinio gulto, vadinasi, gali būti dviejų metrų ūgio.

Džekas suėmė ranką, veržiančią jam gerklę.

– Oro daug, – ištarė jis gergždžiančiu balsu.

– Oro buvo daug prieš tau atsikraustant, subingalvi. Dabar turiu juo dalintis su tavim.

– Atsiprašau, – duso Džekas. – Aš nebekvėpuosiu.

Beveik tuoj pat milžino gniaužtai atsileido. Daugiau netaręs nė žodžio Kalnas sunkiai užropojo ant savo gulto. Džekas gulėjo atsimerkęs, stengdamasis garsiai nekvėpuoti, neprisiminti, kaip stori Kalno pirštai spaudė gerklę, ir ėmė švelniai glostyti kaklą.

Džeką nustebino karvės. Jos stovėjo visos atskirai, kiekviena pririšta grandine prie savo melžimo stulpo, ir iš pradžių jis pamanė, kad kažkas žiauriai pajuokavo: prirakinti kalėjimo gyvuliai. Bet po keleto dienų įprastų ūkio darbų jis suprato, kad jų niekada nepaleidžia ne iš žiaurumo, o todėl, kad čia joms patogiausia. Džekas stebėdavo jų tingią, mieguistą išraišką ir svarstė, o kas, jeigu ir jis pasidarys toks pat… Gal po ilgų įkalinimo mėnesių imi ir pasiduodi?

Dvyniai, kuriems priklausė ferma, paskyrė jį šėriku: jis turėjo sumaišyti grūdus iš dviejų skirtingų saugyklų virš galvos kabančiame maišytuve, karučiu nuvežti ir suberti karvėms į mažus lovelius. Džekas tai padarė anksti ryte dar prieš melžimą; dabar, pusę penkių, turėjo pakartoti. Jis nuvežė karutį į erdvios daržinės galą. Čia viskas buvo apkibę voratinkliais ir menkai apšviesta; šį rytą Džeką mirtinai išgąsdino šikšnosparnis, atskriejęs pro sijas ir savo sparnais kaip svogūno lukštai praplasnojęs jam pro pat petį.

Automatinis maišytuvas įsijungdavo paspaudus jungiklį, pritvirtintą ant vieno iš sunkių medinių stulpų. Džekas jį paspaudė, tada palaukė, kol konteineris prisipildys grūdų. Triukšmas, kurį įsisukdama kėlė mašina, buvo kurtinantis, dundėjo kaip audra su kruša.

Po pirmo smūgio tiesiai į inkstus jis parklupo. Džekas repečkojo grindimis, ieškodamas ko įsikabinti, ir pasisuko, kad pamatytų, kas jį užpuolė iš už nugaros.

– Kelkis, – paliepė Kalnas. – Aš dar nebaigiau.

Vizitas pas kalėjimo slaugę kainavo tris dolerius. Iš esmės todėl, kad ji buvo viena iš nedaugelio čia ateinančių moterų; nuteistieji, užuot sėdėję dviejų kvadratinių metrų kameroje arba kur nors šlaistęsi, labai mėgdavo simuliuoti ir žiūrėti, kaip po balta uniforma juda jos krūtys. Susimokėjusiems kaliniams buvo skiriama dvidešimt minučių ant minkštos kušetės ir nemokama paracetamolio tabletė.

Džeką čia atnešė prižiūrėtojas, patikinęs, kad šis vizitas jam nekainuos. Vienas iš ūkio savininkų dvynių rado jį iki kaklo užkastą pašaruose, ant jo mėlynų medvilninių marškinių buvo išsiliejusi širdelės formos kraujo dėmė. Niekas nieko neklausinėjo, Džekas pats irgi nieko nepasakojo.

Slaugė išsidėliojo įrankius ant metalinio padėklo.

– Gal pasakysi, kas atsitiko?

Dėl surakinančio skausmo, kuris kildavo vos pajudinus galvą, Džekas beveik negalėjo kalbėti.

– Silpnos nosies kraujagyslės, – ištarė springdamas.

– Pirmą kartą matau, kad iš nosies bėgant kraujui lūžta nosies pertvara. O iš kur sumušimai ant stuburo, šonkaulių? Gal bandysiu atspėti… tave suspardė karvė?

– Panašiai, – pritarė Džekas.

Purtydama galvą ji prikišo jam į šnerves vatos ir nusiuntė atgal į skyrių. Bendrajame kambaryje vyrai žaidė stalo žaidimus. Džekas nuėjo prie laisvo staliuko ir ėmė dėlioti pasjansą.

Staiga už dviejų stalų Aldas persisvėrė virš žodžių loto lentos ir kibo kitam kaliniui į atlapus.

– Tu sakai, kad aš melagis?!

Vyras pažvelgė jam tiesiai į akis.

– Taip, Legrande. Būtent tai ir noriu pasakyti.

Džekas nusuko akis ir apvertė vynų karalienę. Padėjo į eilę, kur gulėjo būgnų penkakė…

– Aš tau sakau, yra toks žodis, – neatlyžo Aldas.

Išgirdęs sambrūzdį pasirodė budintis prižiūrėtojas.

– Aldai, kas atsitiko? Kažkas nenori su tavim dalintis žaislais?

Aldas bedė pirštu į žaidimų lentą.

– Ar yra toks žodis?

Prižiūrėtojas pasilenkė arčiau.

– O-C-H-R-A. Negirdėjau tokio.

– Yra, – tyliai pasakė Džekas.

Aldas patenkintas atsisuko.

– Kygiau, tu jiems paaiškink. Radau jį vienoje iš tavo knygų.

– Ochra, – pakartojo Džekas. – Tai spalva. Panaši į apelsino.

– Dvidešimt septyni taškai, – pridūrė Aldas.

Jo priešininkas pašnairavo į Džeką.

– Kodėl, po velnių, turiu tavimi tikėti?

– Nes jis daug skaito, – atsakė Aldas. – Jis žino atsakymus į daugybę klausimų.

Džekas norėjo, kad Aldas užsičiauptų.

– Tik ne į pačius svarbiausius, – sumurmėjo jis.

Džekas kastuvu perbraukė per betonines grindis, stengdamasis neįkvėpti aitraus mėšlo tvaiko, ir įmetė dar vieną mėšlo krūvelę į karutį. Karvės sukiojo raumeningus kaklus ir mirksėjo plačiomis rudomis akimis, jų tešmenys vėl buvo pritvinkę pieno, o kojos pastatytos plačiai it kokių dumplių.

Viena karvė jam sumykė, žvelgdama iš po pirštelio ilgumo blakstienų. Jis atsargiai paėmė kastuvą į vieną ranką, o kita perbraukė jai per juodo ir balto marmuro klubus bei šoną. Nuo šilumos ir švelnumo jam užėmė gerklę.

Be jokio perspėjimo kažkas išmušė Džekui iš rankos kastuvą ir partiesė jį veidu žemyn ant grindų. Jis pajuto į smilkinį įsirėžusį šiaudą, po skruostu – dvokiančią srutų balą, ir, kai nusmaukė džinsus, vėsų orą ant plikos sėdynės. Žemas Kalno Felčerio balsas pakuteno sprandą.

– Ar daug žinai, Einšteinai? Ar žinojai, kad tau tai padarysiu?

Džekas pajuto, kaip Kalnas stambiais pirštais suėmė jam už kaklo. Jis girdėjo atsegant kiekvieną užtrauktuko dantelį.

– O Jėzau, Kalne, – pasigirdo balsas, – ar negalėjai išsirinkti ko nors kito?

Kalnas ėmė trintis į Džeką.

– Užsičiaupk, Legrande. Ne tavo reikalas.

– Dar ir kaip mano. Sent Braidas su mumis susilažino. Jis sako, kad gali teisingai atsakyti į visus „Jeopardy!“ klausimus dar prieš tai, kai juos atspės žaidėjai. Jeigu jis susimaus, visi gausime po dėžutę kavos.

Džekas tankiai ir negiliai alsavo. Jis dėl nieko nesilažino nei su Aldu, nei su kuo nors kitu iš skyriaus. Bet už visas gyvenimo santaupas pripirks kavos, jeigu tik tiek reikia, kad šitas siaubūnas nuo jo nuliptų.

– Rytoj turim užsakyti produktų… Jeigu šiandien jis atsidurs ligoninėj, per tave visą savaitę negausim kavos.

Džeko rankos buvo paleistos. Jis šiaip ne taip atsistojo ir atsidūrė priešais Kalną, kuris sagstėsi džinsus ir skvarbiu žvilgsniu jį tyrinėjo.

– Mačiau tą laidą. Nėra nė vieno tokio protingo, kuris galėtų teisingai atsakyti. – Jis sukryžiavo rankas. – Jei pralaimėsi, man tavo kavos nereikės.

– Gerai. Tuomet nupirksiu tau šokolado.

Kalno plaštakos kaipmat čiupo Džeką už pečių ir pakėlė jį ant kojų.

– Šiandien teisingai atsakyk į tuos klausimus ir rytoj paliksiu tave ramybėj. Bet turėsi žaisti tol, kol pralaimėsi, o tada būsi mano. – Minkštomis pirštų pagalvėlėmis jis palietė Džekui žandikaulį. – Tik pralaimėk žaidimą ir ateisi pas mane kaip geras.

Džekas apmirė. Jis spoksojo, kaip Kalnas išeina iš daržinės, o paskui jam pakirto kojas. Vis dar iki kelių nusmauktais džinsais jis atsisėdo ant šiaudų ir stengėsi kuo giliau kvėpuoti.

– Kaip tu?

Džekas buvo visai pamiršęs, kad čia stovi ir Aldas, kol šis neprabilo. Jis nusibraukė rankove nosį ir linktelėjo.

– Ačiū.

– Labiau nei pasturgalį Kalnas mėgsta naujas pramogas. – Džekas taisėsi drabužius ir pajuto, kaip kaklą ir veidą užliejo karštis. – Nieko tokio, – pasakė Aldas truktelėdamas pečiais. – Mums visiems taip buvo.

Džekas pajuto, kaip jį apėmė nevaldomas drebulys – uždelstas atsakas į tai, kas vos neįvyko. Būdamas kalėjime netenki visko – daiktų, darbo ir namų. Mintis, kad kas nors gali atimti iš kalinio dar kai ką – orumą, – taip įsiutino Džeką, kad užvirė kraujas.

Jis negalėjo leisti, kad Kalnas Felčeris laimėtų.

Džekas laimėjo. Ir, kaip ir Šecherezada, jis gavo kelias naktis atokvėpio. Jo dienos įgavo karštligiškų bruožų: jis dirbdavo po aštuonias valandas, paskui iš kalėjimo bibliotekos nustverdavo kuo daugiau knygų ir nešdavosi jas į savo guolį. Skaitė prieš vakarienę, per vakarienę, po vakarienės… kol bendrojo kambario neužliedavo pažįstami televizijos laidos garsai. Jis užmigdavo galvodamas, kokios yra kokteilio „Tom Collins“ sudedamosios dalys; pabusdavo su mintimis apie Kinijos ir Rusijos karą. Tačiau netrukus tai darė nebe vienas. Kaliniai, kurie iš pradžių širdo, kad negavo lauktos kavos, pradėjo Džeką palaikyti, nes pamatė, kad savivertė svaigina ne mažiau nei kofeinas. Trokšdami padėti jie taip pat ėmė knygas iš bibliotekos ir galvojo jam klausimus. Jie jį klausinėdavo, kai jis valydavosi dantis, nunešdavo nešvarius jo indus, paklodavo patalą.

Po savaitės visa Graftono grafystės pataisos kolonija žinojo apie Džeko lažybas su Kalnu Felčeriu. Prižiūrėtojai kirto lažybų tarpusavyje, statydavo už tą dieną, kai Džekas pagaliau suklups. Griežtojo ir vidutinio režimo skyriai sekė Džeko laimėjimus per gandus. Septintą vakaro visi kalėjimo televizoriai būdavo įjungiami žiūrėti „Jeopardy!“

Vieną vakarą, kaip buvo tapę įprasta, Džekas sėdėjo Kalno Felčerio kairėje, akis įsmeigęs į aukštai pakabintą televizorių. Pirmavo dalyvė Izabelė su nepaklusnių garbanų kupeta.

– Įsimintinos citatos už šešis šimtus, – pasakė ji.

„Istorikas Kornelijus Tacitas yra sakęs, kad šios būtybės yra „stipresniojo pusėje“.

Visi kaliniai sužiuro į Džeką ir laukė. Net budintis prižiūrėtojas liovėsi sprendęs kryžiažodį ir sukryžiavęs rankas atsistojo greta. Džekas pajuto, kaip gerkle lengvai ir nerūpestingai kyla atsakymas.

– Angelai.

Kitu atsikvėpimu jis suprato, kad atsakymas neteisingas.

– Tai yra…

– Dievai, – atsakė žaidimo dalyvė.

Suskambo skambutis, ir šeši šimtai dolerių atsidūrė Izabelės sąskaitoje. Bendrajame kambaryje stojo tokia tyla, kad Džekas girdėjo savo paties širdies plakimą. Jis buvo pradėjęs taip pasitikėti savo gebėjimais, kad prieš atsakydamas net nestabtelėjo pagalvoti.

– Dievai, – pakartojo Džekas, apsilaižydamas išdžiūvusias lūpas. – Norėjau pasakyti „dievai“.

Kalnas atsisuko, jo akys buvo vangios ir juodos kaip vulkaninis stiklas.

– Pralaimėjai, – tarė jis.

Užjausdami kaliniai paliko Džeką vieną. Kai tualete jis išsivėmė ir įslinko į valgomąjį, visi apsimetė, kad nepastebėjo. Jie manė, kad jis mirtinai išsigandęs, ir tai suprantama… dabar jau visi žinojo, kad Džekas turi atsiduoti laisva valia. Viena yra būti išprievartautam, ir visiškai kita – pasiaukoti.

Bet Džekas nebuvo išsigandęs. Jis netvėrė įsiūčiu ir turėjo valdytis, kad įtūžis neišsilietų laukan. O jis norėjo palikti jį viduje – kaip rusenančias anglis, tikėdamasis, kad jos nudegins Kalną Felčerį ir sužalos jį taip, kaip, žinoma, būtų sužeistas jis pats.

Tą vakarą, kai pralaimėjo lažybas, gulėdamas guolyje Džekas išgirdo atsklindant Aldo balsą.

– Padaryk tai ir pamiršk, ir niekada gyvenime nebeprisimink, – tyliai mokė Aldas. – Kaip ir kalėjimo.

Džekas stovėjo daržinės prietemoje ir stebėjo, kaip susitraukia ir įsitempia Kalno rankos, keldamos vieną šiaudų spudulą po kito ir nišoje kraudamas juos į krūvą.

– Prarijai liežuvį? – paklausė Kalnas, vis dar stovėdamas nugara į Džeką. – Ak, taip. Tavo liežuvis – mano. Kaip ir visas tavo kūnas. – Kalnas nusimovė darbines pirštines. Nuo jo kaktos varvėjo prakaitas ir per marškinėlių vidurį paliko dėmę. – Abejojau, ar grąžinsi skolą. – Jis atsisėdo ant spudulų. – Maukis kelnes.

– Ne.

Kalno akys susiaurėjo.

– Turėtum rodyti, kaip to nori.

– Aš parodžiau, – atsakė Džekas, tramdydamas balsą. – Tiek ir tegausi.

Kalnas šoko ant jo ir sugriebė už sprando.

– Manai, kad esi labai protingas, bet nežinai, kada užsičiaupti.

Reikėjo sukaupti visą drąsą, bet Džekas ėmė ir padarė tai, ko, žinojo, Kalnas nesitikės: vyro glėbyje jis stovėjo ramus, nė kiek nesipriešino, su viskuo sutiko.

– Aš išties protingas, tu, subingalvi, – tyliai ištarė Džekas. – Aš tiek protingas, kad žinau, jog manęs nepalauši, net jeigu prievartausi triskart dienoj visus septynis mėnesius. Nes aš nesiruošiu į tave žiūrėti kaip į viršesnį. Aš galvosiu, kad esi beviltiškas.

Kalno rankos atsileido, kilpa apie Džeko kaklą pralaisvėjo.

– Tu nieko apie mane nežinai! – Bausdamas ir įrodydamas jis pasitrynė į Džeką klubais iš už nugaros. Džinsai brūžinosi į džinsus, bet tai neišprovokavo susijaudinimo. – Nieko nežinai!

Džekas stengėsi nejausti iš užpakalio prisiglaudusio kūno, negalvoti, kas gali nutikti, jeigu jis persistengs ir išprovokuos tą vyrą.

– Atrodo, negali manęs išdulkinti, – tarė jis ir nurijo kietą gumulą. – Kodėl neišsidulkini pats?

Riaumodamas taip, kad nuo sijų nuskrido trys žvirbliai, Kalnas staigiai atsitraukė. Jis dar niekada nemėgino panaudoti prievartos prieš žmogų, kuris atsidavė, bet nepasidavė. Šis mažytis skirtumas padarė Džeką tokį pat stiprų kaip tas galiūnas.

– Sent Braidai.

Džekas atsisuko ant krūtinės sunertomis rankomis… ir kad atrodytų atsipalaidavęs, ir todėl, kad turėjo laikytis, nepalūžti.

– Man tavęs nereikia, kai galiu turėti šimtus kitų, – gyrėsi jis. – Aš tave paleidžiu.

Tačiau Džekas nepajudėjo iš vietos.

– Aš pats išeinu, – atsakė jis iš lėto. – Čia ir yra visas skirtumas.

Juodaodis vos pastebimai linktelėjo galva, Džekas atsakydamas jam taip pat linktelėjo. Jiedu išėjo iš daržinės į akinančią saulę, vienas nuo kito pusmetrio atstumu, kurio nevalia peržengti tarsi sienos.

Kalno Felčerio įkalinimas už įsilaužimą baigėsi po trijų mėnesių. Tą vakarą bendrasis kambarys ūžė iš nekantrumo. Kalnui išvykus kiekvienas stengėsi įjungti savo mėgstamą laidą.

– Juk ledo ritulys, idiote! – riktelėjo vienas kalinys.

– Jo, o tavo motina vartininkė.

Koridoriumi ataidėjo budinčio prižiūrėtojo žingsniai, skubantys riksmo link. Džekas užvertė knygą ir priėjo prie stalo, prie kurio du vyrai svaidėsi įžeidimais. Jis ištiesė ranką, vienam iš pirštų ištraukė pultelį, pats atsisėdo priešais televizorių ir įjungė „Jeopardy!“

„Hindi kalbos žodis, reiškiantis princą, kilęs iš lotyniško žodžio „rex“ – karalius.“

Iš kambario galo vienas kalinys sušuko:

– Radža!

„Dvi šalys, kuriose gyvena daugiausia šiitų musulmonų.“

– Iranas ir Saudo Arabija! – prisidėjo Aldas ir atsisėdo greta Džeko.

Vyras, norėjęs žiūrėti ledo ritulį, atsisėdo už jų.

– Iranas ir Irakas, – pataisė jis. – Tu ką, kvailas?

Prižiūrėtojas grįžo į postą. O Džekas sėdėjo pasidėjęs pultelį ant šlaunies it kokį skeptrą ir mintinai žinojo visus atsakymus.

2000-ųjų kovo pabaiga

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Kas rytą pastarąsias tris savaites Džekas pabusdavo Rojaus Pibodžio svečių miegamajame ir pažvelgęs pro langą pamatydavo, kaip nuolatinis užkandinės lankytojas Stiuartas Holingsas po miestelio skverą vedžioja holšteinų veislės karvę. Senis ateidavo tiksliai pusę šešių, taikus gyvulys su antkakliu tipendavo šalia kaip ištikimas šunytis.

Šį rytą, suskambus žadintuvui, Džekas žvilgtelėjo pro langą ir pamatė Didžiąja gatve nurūkstantį vienintelį automobilį ir dideles kaip ežerai balas. Dairydamasis po skverą suprato, kad Stiuarto ir jo karvės nėra.

Gūžtelėjęs pečiais jis užsivilko marškinėlius ir apsimovė šortus – pirkinius, įsigytus už pirmąjį atlyginimą, ir išėjo į koridorių.

Iš tualeto išlindo Rojus ir pamatęs Džeką išsigando.

– O Jėzau, – aiktelėjo ir nužvelgė jį. – Sapnavau, kad tu numirei.

– Turėjo būti baisu.

Rojus nuėjo.

– Ne taip baisu kaip dabar, kai pamačiau, kad tai buvo netiesa.

Eidamas į tualetą Džekas šyptelėjo. Kai jis atsikraustė, buvo iškart aišku, kad Rojus ilgokai gyveno vienas… kitaip nei Džekas, aštuonis mėnesius praleidęs tarp vyrų. Rojus kiek įmanydamas stengėsi, kad naujakurys nesijaustų kaip namie. Jis privertė Džeką pirkti maistą – net pomidorų padažą ir druską – ir dėti į šaldytuvą ar spintelę pažymėtus savo inicialais. Jis slėpė televizoriaus pultelį, kad Džekas nedrybsotų fotelyje ir neperjunginėtų kanalų. Visa tai Džekui būtų pradėję įkyrėti, tačiau rytais užėjęs į virtuvę jis rasdavo Rojų valgantį javainius ir apdairiai padėjusį lėkštę nuomininkui.

Prieš sėsdamas pusryčių su Rojumi, Džekas žvilgtelėjo pro langą.

– Ko ten ieškai?

– Nieko. – Džekas atsitraukė kėdę ir į dubenį įsibėrė sausų pusryčių, paskui kaip užkardą tarp jųdviejų pastatė dėžutę. Javainių tvirtovė – sakydavo jis vaikystėje. Virš dėžutės pamatė, kaip Rojus dar įsiberia šokoladinių javainių. – Tai nuvarys tave į kapus.

– A, kaip gerai. O aš jau maniau, dėl cirozės.

Džekas įsidėjo šaukštą javainių košės į burną. Jis svarstė, ar galėjo Stiuartas išeiti atostogų.

– Nagi, – prakalbo jis, – tai kaip aš numiriau?

– Mano sapne?

– Taip.

Senis pasilenkė arčiau.

– Nuo niežų.

– Niežų?

– Aha. Tai vabaliukai – erkės, kurios įsiskverbia po oda. Patenka į kraują ir padeda kiaušinėlių.

– Ačiū, – abejingai atsakė Džekas. – Žinau, kas tai. Bet nemanau, kad nuo jų mirštama.

– O, patikėk, gudročiau. Kada paskutinį kartą matei žmogų, užsikrėtusį niežais?

Džekas šypsodamasis papurtė galvą.

– Turiu prisipažinti… tokio niekada nesu matęs.

– O aš mačiau… laivyne. Jūreivis. Atrodė, lyg visas būtų išpaišytas pieštuku, linijos ėjo tarp rankų ir kojų pirštų, per pažastis ir lyties organus tarsi koks žemėlapis. Kasėsi iki žaizdų, žaizdos supūliuodavo, ir vieną rytą mes jį palaidojome jūroje.

Džekas norėjo paaiškinti, kad žmogus mirė, matyt, nuo kraujo užkrėtimo, ne nuo niežų. Tačiau nieko nesakė, tik pažiūrėjo Rojui tiesiai į akis.

– Juk žinai, kaip užsikrečiama niežais, – tarė jis lyg tarp kitko. – Kai su ligoniu naudojies tais pačiais rūbais ir lovos skalbiniais. Vadinasi, jeigu tikrai mirčiau nuo niežų kaip tavo sapne, neilgai trauktum ir tu.

Rojus keletą minučių tylėjo. Paskui atsistojo ir nuo stalo pasiėmė savo indus.

– Žinai, galvojau štai apie ką. Nėra prasmės abiem atskirai pirkti pieną, nes abu daugiau nei dviejų litrų per savaitę neišgeriame. Galime padaryti taip: vieną savaitę pieną perki tu, kitą savaitę mano eilė.

– Skamba logiškai.

– Būtent. – Rojus išsiplovė dubenėlį. – Bet tu vis vien pats skalbsi savo užvalkalus.

Džekas sutramdė šypseną.

– Na, suprantama. Juk nežinai, kuo gali užsikrėsti nuo svetimų skalbinių.

Rojus įsmeigė į jį akis, bandydamas suprasti, ar Džekas kalba nuoširdžiai. Tada nušlepsėjo į svetainę.

– Ne be reikalo man patikai, – pasakė jis.

Rojus, kategoriškai atsisakęs dirbti virtuvėje, akylai stebimas dukters stovėjo prie kasos aparato. Ada paleisdavo jį iš akiračio tik trumpam, ir vis tiek perspėdavo:

– Tėti, į banką nulėkti turėtų užtekti dešimt minučių, aš skaičiuosiu.

Dažniausiai jis sėdėdavo ir spręsdavo kryžiažodžius, dėdamasis, kad nežiūri, kai pagalbinė padavėja Darla pasilenkia užsirišti batelio ir kilsteli jos sijonas.

Buvo beveik vienuolikta valanda ryto, laikas, kai padavėjams darbo nedaug, o virtuvės darbuotojams pats įkarštis. Rojus girdėjo, kaip palaipsniui gruzdintuvėje be perstojo kaista aliejus. Kartais jis prisimindavo, jog kadaise buvo taip įgudęs, kad užrištomis akimis galėdavo kapokle sukapoti morką trijų centimetrų ilgio šiaudeliais, o paskutinį šiaudelį nukirsti per pusantro centimetro nuo rankos, kuria laikė tą likusią morką.

Skimbtelėjo moneta, krisdama ant plastikinės lėkštelės šalia kasos aparato.

– Duosiu centą, jei pasakysi, apie ką galvoji, – tarė Ada, likusius smulkiuosius susižerdama į kišenes.

– Mano mintys vertos dvidešimt penkių.

– Sukčius. – Ada pasitrynė strėnas. – Aš vis vien žinau, apie ką galvoji.

– O, tikrai? – Kartais jį stebindavo, kaip Ada padaro paprasčiausią judesį – mirkteli arba po kėde pakiša kojas, – ir Rojus galėdavo prisiekti, kad grįžo žmona. Jis žvelgė į pavargusias dukters akis, suskirdusias rankas ir svarstė, kiek Margaretos mirtis privertė Adą atsisakyti savo gyvenimo.

– Tu galvoji, kaip tau lengva sugrįžti į šią rutiną.

Rojus nusijuokė.

– Kokią rutiną? Visą dieną trinti užpakalį?

– Visą dieną trinti užpakalį ne bet kur, o užkandinėje.

Neįmanoma papasakoti Adai, ką jis iš tiesų galvoja: ši užkandinė jam nieko nereiškia nuo tada, kai mirė Margareta. Tačiau Ada įsikalė į galvą, kad jeigu ji išsaugos užkandinę, jis turės gyvenimo tikslą ir neieškos jo ant degtinės puslitrio dugno. Duktė nesupranta vieno dalyko – niekas negali kompensuoti netekties.

Kiekvieną vasarą jiedu su Margareta savaitei uždarydavo užkandinę ir veždavosi Adą atostogų. Jie vykdavo automobiliu į miestus, kurių pavadinimai juos sudomindavo: Keip Porpesas, Meino valstija; Egiptas, Masačusetsas; Po Po, Mičiganas; Defajansas, Ohajas. Rojus rodydavo į kanadinių berniklių būrį, tolumoje dunksantį purpurinį kalną, saulės apšviestą kviečių lauką… tada atsigręždavo atgal ir pamatydavo, kad duktė ant galinės sėdynės miega, o visas pasaulis plaukia pro šalį.

– Žiūrėk, kita juosta eina dramblys! – surikdavo jis. – Mėnulis krinta iš dangaus! – Pasakydavo bet ką, kad Ada pamatytų, kas dedasi aplinkui.

– Mėnulis krinta iš dangaus, – sumurmėjo Rojus.

– Ką?

– Sakau taip, čia yra šiokių tokių privalumų.

Užėjo lankytoja ir virš durų suskambo varpelis.

– Ei, – šūktelėjo Ada, paruošusi šypseną kaip vaikiška Helovino kaukė. Kai ji nuėjo pasodinti moters, pro dvivėres duris galvą iškišo Džekas.

– Rojau, – sušnibždėjo jis, – ar Stiuartas šiandien atėjo?

– Stiuartas, tas senukas? – pasitikslino Rojus, nors jis pats už Stiuartą buvo ne ką jaunesnis. – Ne.

– Aš truputį dėl jo nerimauju.

– Kodėl?

– Kiek čia dirbu, jis nėra praleidęs nė vienų pusryčių. Ir nemačiau jo rytą vaikščiojant su ta savo karve.

Prie vyrų priėjo Ada.

– Kas atsitiko?

– Tai dėl Stiuarto, – paaiškino Rojus. – Jis dingo.

Ada suraukė kaktą.

– Šiandien jis neatėjo… tu teisus. Ar bandėt skambinti jam į namus?

Džekas papurtė galvą.

– Nežinau jo pavardės.

– Holingsas. – Ada surinko numerį ir su kiekvienu skambučiu jos veide ryškėjo nerimas. – Jis gyvena vienas toje senoje sodyboje už farmacijos gamyklos.

– Gal trumpam išvažiavo.

– Tik ne Stiuartas. Paskutinį kartą tai atsitiko 1982 metais, kai jis nuvyko į Konkordą. Važiuoju patikrinti. Tėti, neleisk Klojai užkandžiauti iki pietų, nesvarbu, jeigu sakys, kad miršta iš bado. – Ji užkišo rankas už nugaros, norėdama nusirišti prijuostę, ir jos krūtys atsikišo į priekį. Džekas nenorėjo to matyti, bet pamatė ir taip sutriko, kad negreit susivokė, ką ji ruošiasi daryti. – Štai, – tarė ji, mesdama jam prijuostę ir užsakymų knygelę. – Tu ką tik perkeltas į aukštesnes pareigas.

Stiuarto namas stovėjo ant kalvos, aplink jį kaip iškilmingos debiutantės suknelės sijonai driekėsi snieguotos ganyklos. Ada skubėdama pastatė automobilį ir išlipo. Iš tvarto piktai maurojo karvė – nuo to garso šiurpo oda – nes senukui svarbiausia buvo laiku ją pamelžti.

– Stiuartai? – Ada įėjo į tvartą, kuriame nebuvo nieko, išskyrus išsipūtusią karvę. Šaukdama jį vardu ji nubėgo takeliu prie namo. Lauko durys buvo neužrakintos. – Stiuartai, tai Ada. Iš užkandinės. Ar tu čia?

Ji klaidžiojo po nepažįstamą namą, kol pagaliau priėjo virtuvę.

– Stiuartai! – Ada pašaukė ir sukliko.

Jis gulėjo ant šono kraujo klane atmerktomis akimis, bet pusė jo veido buvo keistai sustingusi.

– O Dieve. Stiuartai, ar gali ką nors pasakyti?

Ada turėjo labai arti pasilenkti ir smarkiai įsitempti, kad galėtų suprasti iškraipytą žodį, iššliaužusį pro suglebusias Stiuarto lūpas.

– Padažas? – pakartojo ji ir suprato, kad raudonas skystis buvo išsiliejęs iš sudužusio stiklainio ir kvepėjo pomidorais.

Ant sienos kabėjo šeštojo dešimtmečio diskinis telefonas. Ada užtruko visą amžinybę, kol surinko 911 ir iškvietė greitąją. Paskui sugrįžo prie maisto sandėliuko ir atsiklaupė į spagečių padažo balos vidurį. Ji glostė plonas sidabro gijas, žibančias ant Stiuarto pakaušio. Kiek dar mirčių jai teks matyti?

Rojus atsirišo padavėjos prijuostę ir grąžino ją dukteriai.

– Kodėl tu aptarnauji staliukus? Aš juk prašiau Džeko.

– Jis nesusitvarko. Kai tik reikia eiti pas klientą, jo vos neišberia spuogais. Žinai, jis drovus ir ne toks žavus kaip aš, todėl palengvinau jam gyvenimą. – Jis linktelėjo galva virtuvės durų link. – Ar sakysi jam apie Stiuartą?

Ada jau buvo pakeliui į virtuvę. Jai įėjus Delila ir Džekas pakėlė galvas.

– Jam viskas gerai, – tarė Ada be užuolankų. – Su juo dabar Volasas.

– Dėkui Dievui. – Delila dukart šaukštu pabarškino į puodo kraštą ir padėjo ant stalo. – Širdies smūgis?

– Greičiausiai insultas. Daktarai kalbėjo savo kalba. CVS, PII, nieko nesupratau.

– Cerebrovaskularinis sutrikimas su prieš tai įvykusiu pereinamuoju išeminiu insultu, – iššifravo Džekas. – Kalbant paprasčiau, Stiuartas patyrė keletą nedidelių smūgių, kurie užsibaigė vienu dideliu.

Ada su Delila spoksojo į jį nustebusios.

– Tu gal koks daktaras? – pasiteiravo Delila.

– Ne. – Sumišęs Džekas ėmė nuo padėklo sausas stiklines. – Girdėjau apie tai.

Ada perėjo per virtuvę ir atsidūrė už keleto metrų nuo Džeko.

– Aš pasakiau Stiuartui, kad tai tu jo pasigedai. Labai miela iš tavo pusės, Džekai. – Ji palietė jam ranką.

Imdamas indą nuo kito padėklo jis sustingo vietoj.

– Prašau… nereikia. – Jis pasitraukė ir nusuko žvilgsnį. – O kaip karvė? – Jis skubiai nutraukė tylą, kad Ada nieko nespėtų pasakyti. – Kas prižiūrės karvę?

Ji tyliai nusikeikė.

– Tikrai. Reikia surasti žmogų, mokantį melžti.

– Nežiūrėk į mane, – perspėjo virėja. – Apie karves žinau tik tiek, kad galiu jas virti, troškinti ir kepti.

– Nagi, Delila. Tu pažįsti visą Salem Folsą. Ar šiame mieste nėra nė vieno…

– Yra, – atsakė Džekas, kuris lygiai taip pat nustebo išgirdęs savo balsą kaip ir Ada. – Aš.

Virš durų suskambėjus sidabriniams varpeliams, pranešantiems, kad atvyko lankytojas, „Vikų raštų“ šeimininkė Žvaigždės Šviesa nutaisė šypseną. Į okultinės literatūros knygyną sugužėjo keturios mergaitės, aplink jas vinguriavo jų pačių juokas. Stipriausią energijos aurą skleidė turtingiausio apygardos verslininko duktė Džiliana Dankan. Žvaigždės Šviesa svarstė, ar jis žino, kad duktė po marškiniais nešioja mažytę auksinę pentagramą – jos išpažįstamos pagonių religijos simbolį.

– Merginos, – kreipėsi ji, – kuo galiu jums padėti?

– Mes tik norime apsidairyti, – atsakė Džiliana.

Žvaigždės Šviesa linktelėjo. Ji stebėjo, kaip jos klaidžioja tarp lentynų, prigrūstų užkalbėjimo knygų, indelių su žolelėmis – sotvarais, mandragorų šaknimis, kemerais.

– Džile, – pašaukė Vitnė, – gal reikėtų ko nors nupirkti Stiuartui Holingsui?

– Tikrai, ligai užkalbėti. – Čelsė nusišypsojo Žvaigždės Šviesai. – Vis dėlto mums reikės jūsų pagalbos.

Pas drauges atskubėjo Megė, rankoje nešina dėžute su šešiomis žvakėmis.

– Žiūrėkite, kai čia lankėmės aną kartą, raudonos žvakės dar nebuvo atvežtos! – tarė ji uždususi, paskui pamatė, kad kitos naršo tarp žolelių. – Ko čia ieškote?

– Dėdulei, kuris patyrė insultą, – paaiškino Čelsė. – Reikia ką nors daryti.

Į mažutį užsegamą maišelį Žvaigždės Šviesa įbėrė kažko panašaus į arbatos lapelius.

– Gal šventųjų žolelių? – pasiūlė ji. – Ir truputį gluosnių. Neprošal ir koks kvarco akmenėlis.

Vienai iš mergaičių ji įdavė maišelį ir nuėjo ieškoti kvarco, o tada suvokė, kad nemato Džilianos Dankan. Susirūpinusi ji trumpam atsiprašė. Kartą raganaitė buvo pavogusi pilną indelį šuns liežuvio.

Ji surado Džilianą už šilkinių užuolaidų, nuo knygyno skiriančių jos asmeninį kampelį, kuriame buvo nedidelis sandėlis. Mergaitė sukryžiavusi kojas sėdėjo ant grindų ir ant kelių buvo atsivertusi sunkią knygą juodais viršeliais.

– Labai įdomu, – pakėlė galvą Džiliana. – Kiek ji kainuoja?

Žvaigždės Šviesa atėmė iš jos knygą ir padėjo atgal į lentyną.

– Ji neparduodama.

Džiliana atsistojo ir nusivalė džinsus.

– Pamaniau, gal joje rasiu užkalbėjimų taisykles.

– Joje yra taisyklės. „Kad ir ką darytum, niekam nepakenk.“ Raganos neužkeikia ir neverčia kitų žmonių kentėti. – Džilianos veido išraiška nepasikeitė, ir Žvaigždės Šviesa atsiduso. – Šios knygos čia padėtos ne be reikalo. Tau nevalia jų skaityti.

Džiliana kilstelėjo vieną antakį su tokiu pasitikėjimu, jog buvo sunku patikėti, kad jai tik septyniolika.

– O kodėl ne? – paklausė ji. – Jūs gi skaitote.

– Žinau, – guodė Džekas. – Tau tuoj bus geriau. – Graftone rankomis niekas nemelžė, tačiau ūkininkai dvyniai kartą jį pamokė. Dabar jis pirštais apglėbė spenį, truktelėjo jį žemyn ir į kibirą iššovė šilta čiurkšlė.

– Žiūrėk, jai jau geriau, – sumurmėjo Ada. Jeigu karvė gali išreikšti palengvėjimą, šioji tikrai jį parodė. Ada prisiminė, kaip maitindavo Kloją, – kartais susivėlindavo ir ateidavo pas mažylę pritvinkusi ir tekanti, beveik tikra, jog numirs, jeigu prie jos neprisilies prasižiojusi Klojos burnytė.

Ji stebėjosi matydama, kaip Džekas mėgaujasi tokiais paprastais dalykais kaip įkaitusi karvės oda ar švelnus rausvas tešmuo. Suprato, kad Džekas, kuris nekenčia menkiausio prisilietimo, iš tiesų jo trokšta.

– Tu užaugai kaime, – pareiškė ji.

– Kas tau sakė?

– Pats sakei. Tik pažvelgk, kaip tau lengvai einasi.

Džekas papurtė galvą.

– Aš užaugau Niujorke. O šito išmokau vėliau.

Ada atsisėdo ant šieno.

– Ką veikei Niujorke?

– Ką ir bet kuris vaikas. Lankiau mokyklą, sportavau.

– Ar tavo tėvai vis dar ten?

Džekas kiek padvejojo.

– Ne.

– Žinai, – pasišaipė Ada, – štai kodėl tu man patinki: tu toks kalbus.

Jis šyptelėjo ir vieną akimirksnį jai užėmė kvapą.

– O man tu patinki todėl, kad atkakliai paisai kito žmogaus privatumo.

Ji nuraudo.

– Tai netiesa. Aš tik… na…

– Nori sužinoti, iš kur atsidanginau į tavo užkandinę? – Jis paleido spenį, atsistojo ir persinešė kėdutę į kitą karvės pusę, kad Ada nematytų jo kalbančio. – Tiesą sakant, tu jau daug žinai.

– Kad užaugai Niujorke ir kad Aleksas Trebekas turi saugoti nuo tavęs savo pinigus?

– Tavo tėtis galėjo tau ką nors papasakoti.

– Pavyzdžiui?

– Kad nespaudžiu dantų pastos tūbelės per vidurį.

– Ką gi, maloni žinia. Aš negalėjau užmigti visą naktį, nes…

Staiga virš karvės nugaros pasirodė jo galva.

– Ada, – tarė Džekas, – užsičiaupk ir eikš čionai. Tuoj tave pamokysiu, kaip melžti.

Karvė subliuvo ir Ada išsigandusi žengtelėjo atgal.

– Tu jai labiau patinki.

– Jos smegenys yra moliusko dydžio. Patikėk, jai visiškai tas pats. – Jis vėl galva parodė į tešmenį, tada Ada paėmė už spenio, bet pienas nebėgo.

– Žiūrėk. – Džekas priklaupė ant šieno ir paėmė už dviejų spenių. Jis ėmė juos ritmiškai spausti ir į kibirą ėmė čiurkšti pienas. Ada įsidėmėjo sinchroniškus judesius ir uždėjo delną ant Džeko pirštų. Ji jautė, kaip jis sustingo, – kaip įsitempė gyslos ir raumenys; ji atsigręžė ir pamatė, kaip nuo paprasto prisilietimo jo veidą perkreipė agonija arba ekstazė. Jis atsimerkė ir įsmeigė į ją akis.

Karvė skaudžiai sušėrė šlapia dvokiančia uodega jam per veidą. Ada su Džeku atšoko vienas nuo kito.

– Man regis, jau supratau. – Kai ji vėl pabandė, iš spenio ištekėjo plona pieno srovelė. Ji susikaupė ir melžė toliau, susidrovėjusi, kad pamatė Džeką, praradusį budrumą.

– Ada, – tyliai kreipėsi Džekas, – mainomės.

Jie vienas nuo kito buvo vos per kelis colius, pakankamai arti, kad užuostų vienas kito baimę.

– Kuo?

– Tiesa. Tu man vieną kartą sąžiningai atsakyk, – pasiūlė jis, – ir aš tau sąžiningai atsakysiu.

Ada lėtai linktelėjo galva, užtvirtindama sandėrį.

– Kas pradės?

– Gali tu.

– Gerai… Ką veikei anksčiau?

– Aš buvau mokytojas. Privačioje mergaičių mokykloje. Treniravau mokyklos futbolo komandą. – Jis plaštaka perbraukė per išsikišusį karvės stuburkaulį, išsišovusius klubikaulius. – Darbas man labai patiko. Mėgavausi kiekviena akimirka.

– Tada kodėl tu…

– Dabar mano eilė. – Džekas ištraukė iš po karvės milžtuvę. Kvapnus šviežias pienas garavo, skleidė tarp jų šilumą. – Kas atsitiko Klojai?

Ados akys prisipildė ašarų. Džeko pirštai suėmė jai pečius.

– Ada… – Jis nebaigė sakyti ir nusekė jos nustebusį žvilgsnį. Į jo rankas. Kurios lietė ją. Pačios savaime.

Jis tučtuojau ją paleido.

– Padavėjos užpakalis kaip…

– Tomai! – Džordanas Makafis kirste nukirto sūnaus pastabą, nors ir pats paslapčia žvilgtelėjo virš savo bokalo. Išsiviepė. – Tu teisus. Tikrai.

Kavą nešiojanti Darla atsigręžė ir paklausė:

– Gal dar įpilti?

Džordanas atkišo puodelį. Jis tramdė šypseną, sūnui įsispitrijus į padavėjos tarpkrūtį.

– Žinai, – mintijo Džordanas, kai Darla nuėjo prie kito kliento, – šalia tavęs jaučiuosi senis.

– Ak, liaukis, tėti. Tau buvo penkiolika… kada? Prieš keletą šimtmečių?

– Ar, be sekso, dar apie ką nors galvoji?

– Žinoma. – Tomas atrodė įsižeidęs. – Kartkartėm pagalvoju apie Trečiojo pasaulio šalių žmones. Ir tada įsivaizduoju, kad, jeigu jie visi imtų dulkintis, jų gyvenimas taptų nepalyginti šviesesnis.

Džordanas nusijuokė. Kaip vienišas tėvas jis suprato, kad jo santykiai su sūnumi gerokai skiriasi nuo daugelio tėvų ir sūnų santykių. Ir tikriausiai tai buvo jo paties kaltė. Prieš kelerius metus, kai jie gyveno Beinbridže, Džordanas buvo nutrūkęs nuo grandinės – namo parsivesdavo moterų, kurių kitą dieną ir vardo neprisimindavo.

Jis pastatė puodelį su kava.

– Pakartok savo tobulybės įsikūnijimo vardą.

– Čelsė. Čelsė Eibrams.

Tomo veido bruožai sušvelnėjo, Džordanas net ėmė sūnui pavydėti. Kada paskutinį kartą jį patį buvo prarijusi meilė?

– Ji turi pačias nuostabiausias…

Džordanas kostelėjo.

– …akis. Plačias rudas akis. Kaip Selenos.

Vien išgirdus šį vardą Džordanui sukaustė nugarą. Selena Damaskas buvo jo tyrėja, kai jis advokatavo Beinbridže. Jos akys tikrai buvo gražios… tokio rudumo, kad galėjai jose paskęsti. Kadaise Džordanas vos nepaskendo. Tačiau kai prieš keturiolika mėnesių jis persikraustė gyventi į Salem Folsą ir gerokai susimažino bylų apimtis, nuo Selenos negavo jokios žinutės.

– Taigi, – Džordanas nukreipė pokalbį, – Čelsė gražuolė.

– Be to, ji protinga. Iš visų dalykų gauna geriausius pažymius.

– Teikia vilčių. O ką ji galvoja apie tave?

Tomas vyptelėjo.

– Taip sakyti būtų per drąsu. Ji tikriausiai nieko apie mane negalvoja.

– Štai kaip. Bet tai galima pakeisti.

Tomas parodė į savo liesas rankas, įdubusią krūtinę.

– Savo žavinga išvaizda?

– Savo atkaklumu. Patikėk, daugybę kartų norėjau apie tave užmiršti, bet tu vis įropodavai atgal į mano mintis.

– Ak, kaip ačiū.

– Neįmk į galvą. Ar pakviesi ją į tuos mokyklos šokius pokius?

– Ne. Pirma turiu išmokti ištvermės, kad nesusmukčiau, kai ji nusijuoks man į veidą. – Tomas stumdė gruzdintas bulvytes po kečupo vandenyną ir rašė Čelsės inicialus. – Selena duodavo gerų patarimų, kaip elgtis su mergaitėmis.

– Nes ji pati mergaitė, – leptelėjo Džordanas. – Kas yra, Tomai? Kodėl tu ją vis primeni?

– Aš tik norėčiau, kad ir toliau su ja bendrautume.

Džordanas spoksojo pro langą į du šunis, kurie gainiojo vienas kitą, uodegomis braukydami per sniegą.

– Būtų gerai, – pritarė jis tyliai. – Bet aš netekau savo geriausios tyrėjos prieš metus.

Iš pradžių, kai Ada stebėdavo Džeką, ji sau sakydavo, jog tai daro todėl, kad jis naujas darbuotojas… ji nori įsitikinti, ar jis nepadėjo druskos ant tos lentynos, kur turi būti cukrus; ji turėjo būti tikra, jog jis krauna indus į indaplovę taip, kad kuo geriau išplautų ir kuo mažiau jų sudaužytų. Vėliau sau pripažino, kad stebi Džeką, nes nori. Ją tarsi užhipnotizuodavo matant, kaip jis perbėga su plaušine per languotas grindis, mintimis nuklydęs už šimtų mylių. Arba kaip įdėmiai klausosi Delilos, tarsi išmokti virti žuvienę būtų didžiausias jo gyvenimo tikslas. Be jokios abejonės, jis patrauklus, tačiau jos užkandinėje lankosi daugybė patrauklių vyrų. Labiausiai traukė jo egzotiškumas – čia jis visiškai netiko tarytum dykumoje žydinti orchidėja, tačiau elgėsi taip, lyg čia jam būtų geriausia. Adai, kuri jautėsi tokia pat neatsiejama užkandinės dalis kaip plytos ir cementas ir niekaip nebūtų galėjusi nuo čia atsiplėšti, Džekas buvo pati žavingiausia būtybė, kokią tik buvo mačiusi.

Vieną dieną, kai ji tvarkė sąskaitas, Džekas valydamas prekystalį pakėlė galvą, pažvelgė pro langą ir staiga puolė į virtuvę. Iš smalsumo ji nusekė paskui ir pamatė, kad jis paduoda Delilai užsakymą.

Ada ištraukė lapelį virėjai iš rankų.

– Prie septinto stalelio nieko nėra, – nusistebėjo ji.

– Tuojau bus. Ar nematai? Tas ilgaplaukis vaikis su filosofijos knyga… jis jau ateina.

Ada iškart suprato, apie ką kalba Džekas. Studentas buvo naujas nuolatinis lankytojas. Jis ateidavo po dviejų dvidešimt kasdien, išskyrus sekmadienį, klestelėdavo prie galinio stalelio ir iš nunešiotos kuprinės išsitraukavo Nyčės „Anapus gėrio ir blogio“ aplankstytais kampais. Kiekvieną dieną pastarąsias tris savaites užsisakydavo to paties – kiaulienos kumpio su salotomis be pomidorų ir su dviguba porcija majonezo. Du marinuotus agurkėlius. Lėkštutę gruzdinto sūrio ir puodelį juodos kavos.

Delila stumtelėjo Džekui suvožtinį, tas paėmė ir nuskubėjo į užkandinės galą. Studentas dar tik sėdosi į savo įprastą atitvarą, o pergalingai šypsodamasis Džekas priešais jį padėjo jo tradicinį užsakymą.

Iš krepšio traukdamas knygą vaikis stabtelėjo.

– Kas per velnias? – nustebo jis.

Džekas krestelėjo galvą lango pusėn.

– Mačiau, kad ateini. Ir šitai užsisakai beveik kasdien pastarąsias tris savaites.

– Na ir kas? – atšovė studentas. – Gal būtent šiandien užsimaniau prakeikto kotleto. – Jis stumtelėjo lėkštę per visą stalą taip, kad toji apsivertė ir nukrito ant minkštasuolio. – Eik po velnių, atsirado minčių skaitytojas! – riktelėjo ir įsiutęs išlėkė iš užkandinės.

Stovėdama prie virtuvės durų Ada matė, kaip Džekas ėmė valyti maistą. Jis piktai nušluostė majonezą nuo dermantino ir sukrovė sugurinto suvožtinio gabaliukus atgal į lėkštę. Kai atsisuko, prie stalo jau stypsojo Ada.

– Galiu nunešti.

Tačiau Džekas liūdnai papurtė galvą.

– Atleisk, per mane praradai klientą.

– Žinau, tu netyčia, – vos šyptelėjo ji. – Be to, jis labai šykštėjo arbatpinigių. – Įtempti Džeko pečiai ir blankus žvilgsnis jai sakyte sakė, kad anksčiau jis yra gavęs antausį už tai, kad norėjo padėti kitam. – Kai kurie žmonės nežino, kaip elgtis, kai jiems padaro ką nors gero.

Džekas pažvelgė jai į akis.

– O tu žinai?

O ką gero man padarytum? – pagalvojo ji ir sutriko. Džekas juk samdomas darbuotojas. Jiedu skiriasi kaip diena ir naktis. Bet tada prisiminė, kaip vieną rytą jis atsistojo vietoj Delilos prie viryklės, iškepė sniego senio formos blynelių ir padėjo juos į Klojos lėkštę. Prisiminė, kaip po darbo valandų jiedu sutartinai kruta po užkandinę, valo, tvarkosi ir sukasi taip sklandžiai, lyg darytų tai visą gyvenimą.

Netikėtai ji panoro, kad Džekas pajustų tą patį, ką ir ji paskutiniu metu: kad turi supratingą užtarėją.

– Stiuartas čia ateidavo daugel metų ir kas rytą dėdavausi nenumananti, ko jis užsisakys, nors prašydavo visada to paties – omleto su kumpiu ir sūriu, smulkiai pjaustytų skrudintų bulvyčių ir kavos. Džekai, aš suprantu, kad norėjai padėti, – ramino Ada, – bet šiaip jau klientams nepatinka, kad apie jų norus žinome iš anksto.

Džekas įsikišo nešvarią šluostę už prijuostės dirželio ir atėmė iš jos lėkštę.

– O kam patiktų? – paklausė ir nuėjo į virtuvę, palikdamas Adą spėlioti, ar jo atsakymas – tai bandymas atsiriboti, ar raktas, kuris padėtų jį suprasti.

Megės Sakston nuomone, kūno kultūros pamokos – tai nežmoniška pažeminimo forma. Ji nebuvo tokia stora, kaip, pavyzdžiui, žmonės, kuriuos lanko sveiko maisto laidų vedėjas Ričardas Simonsas, – jie net negali išlipti iš lovos. Mama sako, kad ji dar auga, o tėtis – kad ją taip myli, kad jos galėtų būti ir daugiau. Megė galėjo guldyti galvą, kad nei vienam, nei kitam neteko išgyventi to, ką ji išgyvena su draugėmis lankydamasi „Gap“ tinklo parduotuvėje, kai apsimeta, kad jos niekas nedomina, kitaip visos pastebėtų, jog ji renkasi drabužius pradedant keturioliktu dydžiu.

Dvi kūno kultūros mokytojo paskirtos mergaitės išėjo į priekį ir atsistojo per vidurį taip išdidžiai, jog buvo akivaizdu, kad jos yra įpratusios čia stovėti. Siuzana Abernati – žolės riedulio komandos kapitonė, Heilė Makort – futbolo komandos kapitonė pernykščiame rajono čempionate. Jos tyrinėjo mergaičių būrį ir mintyse skyrė sportiškas nuo nevykėlių.

– Sara.

– Briana.

– Lėja.

– Izė.

Išrinko ir Džilę – ji nesportiška, bet vikri ir sumani. Liko susispietusi lėtesniųjų grupelė. Megė sudrebėdavo kaskart, kai šaukdavo vardus, tarytum kiekieną sykį, kai viena iš jų išeidavo, būdavo atimama jos gynybinio šarvo dalelė.

Pagaliau liko tik dvi: Megė ir Tesė, Dauno sindromą turinti paauglė, kurią šįmet paskyrė į bendrojo lavinimo klasę. Heilė pasisuko į Siuzaną.

– Kurios nori? Atsilikėlės ar lašinių palties?

Juoko banga atvilnijo iki Megės. Šalia jos stovinti Tesė iš džiaugsmo suplojo rankomis.

– Tese, tu būsi su Siuzana, – nusprendė kūno kultūros mokytojas.

Žaidimui prasidėjus Megė spoksojo į Heilę ir galvojo apie votis, raupus, trečiojo laipsnio nudegimą bei kitokius siaubingus dalykus, nuo kurių ši netektų medaus spalvos plaukų, nuostabios veido odos ir atsidurtų toje pačioje valtyje kartu su visais netobulaisiais. Kamuolys atriedėjo tiesiai prie Megės.

– Sakston! – užriko Heilė. – Man!

Megė pakėlė koją – ar labai stipriai reikia spirti? – ir smūgiavo taip smarkiai, kad paslydo ir šleptelėjo tiesiai į balą.

Bendramokslės nepraleido progos pakikenti, o kamuolys šovė į dangų kaip raketa. Megė apstulbo, kad jis taip toli nuskriejo, nors visai priešinga kryptimi, nei laukė Heilė. Kamuolys nuskriejo gerokai už futbolo stadiono ribų ir nukrito į beisbolo aikštę.

Heilė pražingsniavo pro Megę ir tyčia ją dar labiau aptaškė.

– Jeigu negali spirti tiesiai, begemote, bent perduok kamuolį kitam!

– Heile! – griežtai sudraudė mokytojas ir atsiduso. – Mege, eik ir atnešk.

Megė pasileido ristele ir neabejojo, kad Heilė su kitomis šnabždasi, kaip ji atrodo bėganti. Vieną dieną ji persikūnys į anoreksikę. Arba supermodelį! O gal į abi vienu metu. Panarinusi galvą Megė juto degančius plaučius ir duriantį šoną, o ne besikaupiančias ašaras.

– Gaudyk.

Vyriškis padavė jai už ribų atsidūrusį kamuolį. Jis buvo aukštas, jo plaukai žvilgėjo saulėje lygiai kaip Džilės.

Jis geraširdiškai šypsojosi, ir būtų nepaprastai patrauklus, jeigu nebūtų jos tėvo metų.

– Nespirk pirštais, – pamokė jis.

– Ką?

– Pakelk kelį, nulenk pirštus žemyn ir spirk batų raišteliais. Smūgiuok po kamuoliu. – Jis plačiai šypsojosi Megei. – Vienoje kojoje tu turi daugiau jėgos nei ta blondinė visame kūne.

Megė liūdnai nudelbė akis.

– Koks skirtumas, – suniurnėjo ji.

Parsliūkinusi atgal į aikštę, ji stovėjo tarp žaidžiančių ir nieko nedarė. Žiūrėjo atsisukusi į savo vartus ir staiga iš už nugaros į kojas atsitrenkė kamuolys. „Pakelk kelį, pirštus žemyn, spirk batų raišteliais!“ – Megė vėl išgirdo balsą ir ilgai nesvarstydama taip ir padarė.

Kamuolys skriejo žemai ir tiesiai į priešingus vartus. Gal Megė Sakston pataikė netyčia, o gal, kaip tas vyras sakė, ji turi jėgos, apie kurią nė nenutuokia, – kad ir kaip ten būtų, kamuolys pralėkė pro vartininkę ir įskriejo į tinklą.

Akimirksniu viskas sustojo vietoje. Megę užliejo pasitenkinimo banga, kad ji padarė taip, kaip reikia.

– Stulbinantis smūgis! – pagyrė viena mergaitė, o kita patapšnojo Megei per nugarą. Pribėgo Džiliana.

– Neįtikėtina. Gal buvai užkalbėjusi?

– Ne, – prisipažino Megė, pati stebėdamasi, kad tai atsitiko be jokio raganavimo.

Bet Džiliana žiūrėjo į aikštę, iš kurios ėjo vyriškis, susikišęs rankas į kišenes.

– Kas tavo treneris? – paklausė ji.

Megė patraukė pečiais.

– Kažkoks vyras. Aš jo nepažįstu.

– Jis simpatiškas.

– Jis senas!

Džiliana nusijuokė.

– Kitą kartą paklausk jo vardo, – pašmaikštavo ji.

Užkandinės rūsyje buvo laikoma didžioji dalis maisto, kuris netilpo siauroje virtuvėje: lentynos su mėsainių bandelių ir duonos stirtomis, milžiniškos skardinės su saldžiaisiais kukurūzais, statinaitės su kečupu, kuriuo pripildytum pusę vonios. Delila čia atsiuntė Džeką paimti dvidešimties kilogramų maišo bulvių. Norėdamas užsikelti maišą ant peties, jis kilstelėjo jį nuo žemės ir pasidėjo ant lentynos; priešais save išvydo Rojų.

Senis tūnojo metalinių lentynų gilumoje, rankoje apglėbęs laikė butelį kulinarinio šerio.

– O šūdas, – atsiduso jis.

– Ada tave užmuš.

– Jeigu apie tai sužinos. – Rojus kaip mokėdamas žavingai nusišypsojo. – Jei sutarsim, kad manęs nematei, leisiu tau visą savaitę žiūrėti bet kurią televizijos programą.

Džekas trumpai pagalvojo ir sutiko. Tada užsimetė bulves ant pečių, sunkiai užkopė siaurais laiptais ir padėjo maišą Delilai prie kojų.

– Pradėk lupti, – paliepė ji.

– Ar nematei tėvo? – griežtai paklausė į virtuvę atskubėjusi Ada. – Prie kasos – kilometrinė eilė.

Delila patraukė pečiais.

– Jo čia nėra, kitaip būčiau už jo užkliuvusi. Džekai, ar nematei Rojaus rūsyje?

Džekas papurtė galvą, bet Adai į akis nežiūrėjo. Kaip tik tada, pačiu netinkamiausiu metu, pro rūsio duris neskubriai išniro Rojus. Jo veidas švytėjo, ir net būdamas kitame patalpos gale Džekas užuodė iš jo burnos atsklindantį pigaus alkoholio dvoką.

Ados veidas užkaito. Virtuvėje įsitvyrojo įtampa, ir Džekas nenorėjo nė pagalvoti, jog netrukus kažkuris ištars žodžius, dėl kurių vėliau gailėsis. Jis jau buvo patyręs, kad žodžiai gali sužeisti.

Taigi jis stipriai spustelėjo lupamą bulvę ir žiūrėjo, kaip ji lanku skrieja per jo petį grotelių link. Giliai įkvėpęs čiupo ją, tyčia prispausdamas delną prie įkaitusio viryklės metalo.

– Prakeikimas! – suriko, ir nuo neišgalvoto skausmo akys prisipildė ašarų, sulinko keliai. Delila atitraukė jį nuo viryklės, pripuolė ir Ada. Įgudusia ranka, lyg būtų tai dariusi jau anksčiau, nusitempė jį prie kriauklės ir atsuko šaltą vandenį.

– Iškils pūslės. Ar labai skauda?

Skaudėjo, bet ne taip, kaip ji manė. Jam skaudėjo, kai jos pirštai glostė jo plaštakos viršų, kai juto jos rūpestį užliejant jį tarsi upė. Neišnaudotos galimybės niekada nebūna kaip paviršinės žaizdos; jos gelia iki pat kaulo.

Ada po vandens srove vėsino nudegintą delną, ir jam pasirodė, kad skaisčiai raudoni dryžiai ant odos panašūs į raidę A.

– Na jau tikrai, – pavojui praėjus barėsi ji, – tu ne ką geresnis už Kloją.

Džekas papurtė galvą. Jis prispaudė Ados pirštus sau prie krūtinės, kad ji pajustų, kaip plaka jo širdis.

Tomas pakėlė akis ir pamatė, kad mergaitė, apie kurią jis svajoja, stovi vos už pusmetrio nuo jo.

– Eee, labas, – išlemeno jis. Nuostabu.

– Ar galiu čia atsisėsti? – paklausė Čelsė ir spindinčiomis akimis nužvelgė kitus stalus. – Šiandien daugoka žmonių.

– Mi stalas es su stalas.1

– Ką?

– Ispaniškai. Ar panašiai. Nežinau, kaip ispaniškai stalas… – Užsičiaupk, Tomai, kol nenusišnekėjai.

– Ačiū. – Čelsė pasidėjo savo užkandžius ir pamojo ranka. Ir staiga Tomas suprato, kad princesė atėjo su palyda. Prisėdo Džiliana Dankan ir dar dvi, ir nuo tos minutės, kai jos atėjo, Tomo čia tarsi nebuvo.

Vis dėlto geriau valgyti priešpiečius su Čelse Eibrams, sėdinčia ant medinio suolo per rankos atstumą, negu vienam. Tomas sulaikė kvėpavimą, kai ji netyčia paėmė jo servetėlę ir palietė ja savo lūpų kampučius beveik ta pačia vieta, kuria jis buvo pridėjęs prie savo lūpų. Jis pasiuntė Dievui maldelę, prašydamas, kad Čelsė išeitų pirmoji, nes dar pamatys tarpukojy išreikštas jo mintis.

– Gal jis koks iškrypėlis, – pareiškė Megė, ir Tomas sukluso, nejau per užkandžių staliuką jos pamatė, kad jo vyriškumas sustandėjęs. Bet tuoj suprato, kad Megė kalba apie kažką kitą. – Juk suaugę vyrai netyko pasislėpę prie mokyklos sporto aikštyno.

– Tyko? Dieve, Mege. Ar nemanai, kad tirštini spalvas? – Vitnė atmetė plaukus per petį. – Iškrypėliai gyvena nebent Detroite ar Los Andžele, ne Salem Folse.

– Pirma, mano tėtis sako, kad nusikaltimų statistika yra niekinė, jeigu tu kaip auka patenki į tą vieną procentilį. Antra… su juo kalbėjausi aš, o ne tu.

– Vis vien, – pastebėjo Džiliana, – aš taip greitai nemesčiau akmens į tą, kuris tau padėjo pasirodyti kaip nenugalimoji Mia Ham.

– Kalbi apie tą vyrą prie futbolo aikštės? – įsiterpė Tomas.

Čelsė atsisuko.

– Tu jį pažįsti?

Tomas pajuto, kaip į jį sužiuro visų akys.

– Žinoma. Jis dirba centre, užkandinėje.

Džiliana gurkštelėjo vandens iš butelio ir žvilgtelėjo sporto aikštynų pusėn, kur galbūt tebestovi tas vyriškis.

– Aš tik sakau, kad galima dirbti užkandinėje ir vis tiek būti iškrypėliu, – suniurzgėjo Megė.

Džekui pasirodė, kad paauglė prie baro užsibuvo per ilgai ir reikėtų tuo susirūpinti, betgi tai ne jo užkandinė ir ne jis čia viršininkas. Jis akmeniniu veidu sėdėjo prie kasos aparato, gavęs šią pareigą kaip savaime suprantamą, nes jam nevalia šlapinti tvarsčio.

Mergaitė ir toliau spoksojo į jį. Ji buvo liekna, daili, tikra kumelaitė, tik per daug išsidažiusi. Ji plėšė jau šešioliktą cukraus pakelį ir bėrė jo turinį ant prekystalio.

Pro dvivėres duris įsiveržė lėkštėmis apsiginklavusi Ada.

– Ar gali man truputį padėti?

Džekas klusniai atsistojo ir nusekė paskui ją. Jis ėmė jai nuo rankų po vieną lėkštę ir dėliojo ten, kur ji nurodė.

– Ačiū, – padėkojo Ada. – Jeigu man pavyktų kur nors palikti Kloją, kad nesipainiotų po kojomis, galėčiau pati išnešioti visus užsakymus per vakarinį antplūdį. – Ji jau ėjo į virtuvę, bet Džekui pašaukus sustojo.

– Ta panelė… ji čia stirkso jau tris valandas.

– Ji gali stirksoti nors ir trejus metus, kad nori, jeigu tik alkana ir turi tėvo banko kortelę. Tai Džilė Dankan… farmacijos įmonės savininko duktė.

Džekas vėl atsisėdo į savo vietą ir žiūrėjo, kaip Džilė Dankan perplėšia septynioliktą cukraus pakelį, paskui aštuonioliktą ir išberia juos ant prekystalio. Velniai rautų. Būtų nieko, jeigu jis pats nurinktų ir valytų stalus, bet, jam nusideginus ranką, šio darbo ėmėsi Ada. Mintis, kad jai teks šluoti po šitos išlepintos nenaudėlės, jį siutino.

– Tu šiukšlini, – tarė jis.

Džiliana pakėlė grakštų rusvą antakį.

– O Dieve. Aš išpyliau? – Ji palaižė didįjį pirštą, pabaksnojo juo baltus cukraus kristalėlius ir ėmė jį čiulpti. – Saldu. – Vėl apvoliojo cukrumi pirštą ir iškėlė. – Labai saldu.

Džekas atšoko atgal, lyg ji būtų atkišusi pistoletą.

– Nenorėjau pridaryti jums darbo. – Ji ėmė žerti cukrų į saują ir pilti jį ant savo lėkštutės. – Na štai. Beje, aš Džilė. O jūs?

– Nešdinuos, – tarė Džekas, greitai išlindo iš už baro ir išmovė iš užkandinės.

Vitnės garaže Džiliana, laikydama saują cinamono, pradėjo trečią užkalbėjimą, žymėdama ratą apie drauges.

– Atskirk mane nuo žmonių pasaulio. Atskirk mane nuo dvasių pasaulio. Laikyk mane tarp šių dviejų pasaulių, kad galėčiau padaryti stebuklą. – Nuo pirštų nubyrėjo paskutinis cinamono žiupsnelis ir ji atsisuko į kitas mergaites. – Ratas labai lygus.

Ji atsiklaupė priešais altorių ir paėmė atsineštą žalią žvakę. Trindama ją aliejumi nuo viršaus iki apačios, ėmė monotoniškai kartoti:

– Išgydyk jį, išgydyk jį. – Paėmusi kvarco akmenėlį iš „Vikų raštų“, išraižė ant žvakės grubų kaducėjaus atvaizdą, simbolizuojantį puikią sveikatą. – Kuri turite degtukų?

Vitnė vyptelėjo. Parodė į motinos sidabrinio volvo kapotą.

– Velnias, palikau ten. – Ji paėmė nuo altoriaus peilį ir perpjovė nematomą rato ribą, kad ratas atsidarytų, atsinešė degtukus ir grįžo į vietą. – Štai, – tarė paduodama Džilei dėžutę.

Liepsna pakildavo aukštyn, kai tik mergaitės įkvėpdavo, įsivaizduodamos Stiuartą Holingsą išlipantį iš ligoninės lovos ir išeinantį. Žvake tekantis vaškas paslėpė gyvatės raižinį. Staiga pro garažo durų apačią įsiveržė skersvėjis ir užpūtė liepsną.

– Gal tai reiškia, kad jam jau geriau? – sušnabždėjo Čelsė.

– Arba geriau, arba mirė.

– Gal reikėtų užsukti į ligoninę ir pasižiūrėti?

– Jie mums nieko nesakys, – paaiškino Džiliana. – Mes jam ne giminės. Turime palaukti iki rytojaus ir tada pamatysime.

Mergaitės atsisėdo, pasinėrusios į savo mintis.

– Šįvakar buvo kitaip, – pagaliau prabilo Vitnė.

– Mano viduje tarsi kas gaudė, – pritarė Megė.

– Gal todėl, kad tai darėme kitam. – Vitnė kalbėjo lėtai, atsargiai rinkdama žodžius. – Kai buriame dėl pinigų ar meilės… prašome sau, dėl savęs. Dabar visą energiją siuntėme ponui Holingsui.

Čelsė susiraukė.

– Bet jeigu energiją išsiuntėme, kodėl rato viduje jautėsi tokia stipri jėga?

– Norint pakeisti kito gyvenimą, reikia daugiau jėgos, negu pakeisti sąvąjį, – paaiškino Džiliana.

– Ir jeigu tai suveiks… – tarė Vitnė.

– Kai suveiks.

– Kai suveiks… tai bus tai, ko jis vienaip ar kitaip visada troško. – Vitnė stebeilijo į altorių, rūkstančią žvakę. – Tikra ragana gali burti ir kito žmogaus labui.

– Tikra ragana gali užkerėti kitą žmogų. – Džiliana iškėlė cinamonu išteptą pirštą ir papūtė taip stipriai, kad prieš ją pakilo rudas debesėlis. – O jeigu mes pono Holingso nepagydėm? Jeigu mes jį tik dar labiau susargdinom?

Čelsės akys išsiplėtė.

– Džile, juk žinai, kad tai prieštarauja vikų priesaikai. Ką darai, grįžta atgal su triguba jėga.

– Na gerai. Ponas Holingsas – netikęs pavyzdys. Bet jeigu vikų tikėjimo esmė – išlaikyti prigimties pusiausvyrą, kodėl mes negalime tam panaudoti burtų?

Vitnė pažvelgė į Džilianą.

– Aš nesupratau.

Megė pasilenkė į priekį.

– Ji nori pasakyti, kad jeigu mes padedam žmonėms, kurie yra padėję kitiems, juk natūralu, kad taip pat galime įskaudinti žmones, kurie yra įskaudinę kitus. Ar ne taip?

Džiliana pritariamai linktelėjo.

– Ir padaryti taip, kad jie nežinotų, dėl ko taip atsitinka. – Jos balsas nuslydo per draugių abejones ir jas nuramino. – Tik prisiminkite, kokios galingos šiandien pasijutote, nes galite gydyti žmogų. Tuomet pagalvokite, kokios galingos pasijusite, galėdamos sugriauti kam nors gyvenimą.

– Heilės Makort, – sušnabždėjo Megė.

Džiliana atsigręžė.

– Ir tai tik pradžia.

– Kur buvai? – paklausė Ada, kai Džekas grįžo į užkandinę.

– Išėjęs.

Salėje lankytojų nebuvo, virtuvėje tylu. Virš galvos televizorius pritildytu garsu rodė „Jeopardy!“ Džekas nusivilko švarką, pasiruošęs padėti tvarkytis.

– Žinai, man nemalonu sakyti, bet negalima be jokio paaiškinimo imti ir palikti darbo vietą. O gal būtent dėl to tave ir išmetė iš mokyklos?

Jis įsispitrijo į televizoriaus ekraną virš jos kairiojo peties. „Šitas metalas yra dvidešimt penkių centų monetos viduje.“

Cinkas, pagalvojo Džekas.

– Labai atsiprašau, – pasakė jis.

– Ir yra dėl ko. Man tavęs šįvakar reikėjo. Gal tau daug ir nemoku, bet…

Virš durų suskambėjo varpelis. Ada prisimerkusi pasižiūrėjo į Džeką, nebyliai kaltindama jį, kad įeidamas pamiršo užrakinti duris. Į vidų užėjo Vesas Kortmenšas su policininko uniforma.

– Ada, gal kavos?

– Atleisk, Vesai. Ką tik suplovėm visus indus.

– Aš turiu puikios kavos termose savo virtuvėje.

Džekas įkišo plaušinę šluotą į kibirą ir netyčia jį apvertė. Po Veso kojomis išsiliejo balutė.

– Atsiprašau, – sumurmėjo Džekas ir puolė šluostyti grindis.

– Net jeigu nebūčiau tokia pavargusi, Vesai, aš vis vien negalėčiau. Gale miega Kloja, turiu parvežti ją namo.

Vesas nežinojo, ką į tai atsakyti.

– Kloja, – pakartojo jis.

– Taip.

– Žinai, Ada, mane ir anksčiau yra išdūrę… bet dar nė karto dėl vaiduoklio.

Tai ne mano reikalas, sau mintyse kartojo Džekas. Jis švelniai, neskubėdamas stumdė plaušinę per juodus ir baltus kvadratus.

„Ilgiausiai gyvenusi sesuo Brontė.“

– Paklausyk, Ada.

„Ne Emilija.“

– Ne, Vesai, aš negaliu.

„Ne Džeinė.“

Akies krašteliu Džekas matė, kaip Kortmenšas siekia paliesti Adą, o ši traukiasi.

„Šarlotė.“

Jis numetė šluotą, įsispraudė tarp Ados ir Veso ir prirėmė policininką prie sienos.

– Ji nenori su tavim eiti!

– Džekai, nereikia!

Vesas atstūmė ir parbloškė Džeką.

– Už tai galiu įkišti tavo subinę į kalėjimą!

Džekas nepajudėjo iš vietos. Vesas užsimaukšlino skrybėlę ir įsiutęs išbėgo iš užkandinės.

Dėl Ados, mintyse kartojo Džekas. Aš tai padariau dėl Ados.

– Gal tu išprotėjai? – Ji pasilenkė tiek, kad jos veidas atsidūrė prie pat jo veido, jos žvilgsnis buvo griežtas ir šaltas. – Džekai, jis policininkas ir smulkaus verslininko gyvenimą gali paversti pragaru. Ir, negana to, kitą kartą bus dar aršesnis su manim.

Džekas atsistojo, užsimetė švarką ir tądien antrą kartą išėjo, neaiškindamas, kur ir kodėl.

Ryškiausiai Ada prisimena Kloją po vandeniu. Jai buvo septyneri, kai Ada susitaupė tiek pinigų, kad jodvi galėjo nukeliauti prie Karibų jūros. Abi apsistojo mažučiame išsinuomotame namelyje, nuo kurio iki paplūdimio buvo šešiolika didelių vaiko žingsnių („Mamyte, ar galiu eiti?“). Palmių lapai plakėsi į rausvais dažais nudažytas apsilaupiusias langines, o smėlyje kas rytą gulėdavo po naują kokosą.

Vieną dieną Ada stebėjo, kaip Kloja plaukioja pirmyn atgal po vandeniu tarsi matuodama atstumą.

– Ką ten darai?

– Aš undinėlė. Ateik, pažiūrėk.

Ada įbrido, ant veido užsimovusi dukters akvalango kaukę. Po vandeniu Kloja visaip rangėsi: suspaudusi kojas bangavo klubais, o iš paskos plaikstėsi jos ryškūs gelsvi plaukai. Pro vandens raibulius Ada matė virpančią saulę kaip kiaušinio trynį. Staiga Kloja į ją atsisuko išplėstom akim, aplink jos veidelį kaip gyvatės draikėsi sruogos, rankos buvo pamėlusios nuo jūros metamo šešėlio.

Ada prisiminė, kad ji taip pat, būdama vaikas, baseine įsivaizduodavo esanti undinė. Kartais viskas atrodydavo taip tikroviška… jos kojos pavirsdavo žvynuota uodega, plaučiai galėjo kvėpuoti, vandens aerobikos pratimus atliekančių moterų šlaunys atstodavo koralinius stulpus. Po vandeniu pasaulis kitoks, jame galėdavai būti kuo panorėjusi. Po vandeniu viskas vyksta lėtai, taip lėtai, kad nereikia augti.

Tą dieną, kai mirė Kloja, slaugės leido Adai ligoninės palatoje valandą vienai pabūti prie jos kūnelio. Ada apkamšė po antklode nebejudančias Klojos kojytes. Tos liesos galūnės nuo deguonies trūkumo pamėlo tiesiog jai akyse; mergytės skruostai ir smilkiniai žvilgėjo nuo krintančių ašarų… ir Ada tąkart pagalvojo: „Mano mažytė undinėlė.“

„Lauk manęs.“

Ligoninės neurologai nieko panašaus nebuvo regėję… vyriškis po sunkaus infarkto nelauktai išlipo iš lovos ir lyg niekur nieko pradėjo dieną. Bet visa tai matė slaugės: Stiuartas Holingsas, kuris negalėjo kalbėti ir buvo pusiau paralyžiuotas, pabudo ir paprašė pusryčių… ir dar pagrasino išeisiąs, jeigu jos nepaskubės.

Jis suvalgė kiaušinienę su kumpiu ir kvietiniu skrebučiu, paskui gydytojai jam atliko neurologinį tyrimą ir po trijų valandų pareiškė – pacientas jaučiasi tiek gerai, kad gali sveikti namuose.

Salem Folso policijos nuovadoje buvo įprasta pranešti visiems policijos budėtojams apie galimus pavojus… taip pat apie neseniai į miestą atsikrausčiusius nusikaltėlius, nors anksčiau niekas dėl to nesijaudindavo.

Viena Čarlio esybės dalis – toji dalis, dėl kurios jis būtų buvęs išmestas iš teisės koledžo, jeigu būtų lankęs, – nemėgo šios užduoties. Jam atrodė, kad jeigu tarp žmonių pasėji abejonės sėklą, jie būtinai pamatys, kad kalasi piktžolė, ir išraus ją su šaknimis, nors tas augalėlis puikiausiai būtų išaugęs į nekaltą ramunę.

Kita vertus, Sent Braidas gali nusitempęs išprievartauti vietos mokyklos moksleivę, tokiu atveju Čarlis būtų gailėjęsis, kad neįspėjo kitų.

Savo nešiojamajame kompiuteryje jis pradėjo rašyti atmintinę, kurią tą pačią dieną ketino išsiuntinėti nuovados pareigūnams. Vos spėjo užrašyti antraštę, ir duris atidarė sekretorė.

– Ką tik skambino. Jūs neturite būti apygardos teisme?

– Ak, po galais. – Jis buvo visai pamiršęs apie susitarimą. Skubėdamas pro duris nutarė parašyti atmintinę apie Sent Braidą, kai grįš; tai bus jo užduočių sąraše šalia kitų dviejų šimtų reikalų.

Deja, jo sekretorė nieko apie tai nežinojo. Kai vėliau užėjo norėdama jam ant stalo padėti faksogramą ir pamatė, kad kompiuteris vis dar veikia, ėmė ir išjungė jį. O grįžęs iš teismo Čarlis buvo visai pamiršęs apie Džeką Sent Braidą.

Heilė Makort negalėjo vadovėlyje perskaityti nė žodžio, nes puslapiuose jie šoko stepą. Ji atlaisvino plaukų gumytę. Mamai būna migrenos priepuoliai… tikriausiai juos paveldėjo. Bet, Dieve, sužinoti apie tai tokią dieną! Ar negalima buvo palaukti iki pasibaigs futbolo treniruotės? Vėliau ji galėtų nors ir negyva kristi persirengimo kambaryje.

Ponas O’Donelis liepė jai užrašyti lentoje vakar vakare atliktą namų užduotį, kažin kokią nežmonišką trigonometrijos lygtį. Heilė nurijo gumulą, atsistojo ir svirduliuodama patraukė į klasės priekį. Bet užkliuvo už suolo ir užvirto ant jame sėdinčios bendramokslės. Pasigirdo kikenimas, o mergina suole nepatenkinta susiraukė. Pagaliau Heilė nusigavo iki lentos ir atsistojo ponui O’Doneliui už nugaros, mokytojas tuo metu rinko namų darbus. Ji paėmė kreidos gabalėlį, tačiau tas išslydo jai iš pirštų, ir taip kelis kartus. Dabar prunkštė visa klasė.

– Panele Makort, – subarė mokytojas, – šiandien tam neturime laiko.

Pagaliau Heilė sučiupo kreidos gabalėlį ir tvirtai sugniaužė. Tada pakėlė akis.

Klasė buvo apsivertusi aukštyn kojom.

Ji stovėjo tiesiai, priešais ją kabojo lenta. Bet jos kojos rėmėsi į lubas, o mokiniai sėdėjo galvomis žemyn.

Ji tikriausiai šūktelėjo, nes prie jos priėjo ponas O’Donelis.

– Heile, – kreipėsi jis tyliai, – gal tau reikėtų nueiti pas seselę?

Velniop futbolą. Velniop viską. Heilei ištryško ašaros.

– Taip, – sušnabždėjo ji.

Ji apsisuko ir išbėgo, pamiršusi vadovėlius ir kuprinę. Nebesuvokė, kur esanti, nebemokėjo net vaikščioti. Vos spėjusi tai pagalvoti, Heilė Makort žengė tiesiai prie durų ir atsitrenkusi į jas nualpo.

Kitaip nei dauguma Salem Folso namų, išsirikiavusių vienas šalia kito, Ados namukas stovėjo atskirai miške, ilgo vingiuoto kelio gale. Nedidukas, tvarkingas, apkaltas visokių stichijų mačiusiom malksnom ir su žaliu stogu, kuris it nedidelė pelerina jam labai tiko. Iš kamino kilo dūmas, raitydamas savo parašą nakties danguje. Mėnulio apšviestoje kiemo baloje stovėjo parūdijusios sūpuoklės.

Džekas sėdėjo ant išlenktos guminės sėdynės. Buvo nepakeliama klausytis jų girgždesio, panašaus į besitrinančių senų kaulų garsą. Be jokios abejonės, namo viduje išgirdo Ada.

Kai durys atsidarė, Džekas matė, kaip jos veide mainėsi jausmai… viltis, kai ji žvilgtelėjo į sūpuokles; nusivylimas, kai suprato, kad tai ne duktė; smalsumas – kas jį čia atginė.

Jai priėjus, Džekas pamatė paskiausią – palengvėjimą.

– Kur tu buvai?

Džekas kilstelėjo pečius.

– Atleisk, kad šiandien nebuvau darbe.

Net prieblandoje Džekas matė, kad Ada nuraudo.

– Na, pati prisiprašiau. Man nereikėjo su tavimi taip elgtis praeitą vakarą. Suprantu, darei tai, ką galvojai esant teisinga.

Džekas giliai įkvėpė oro, kurio jam reikėjo, kad išstumtų krūtinėje tūnantį pasiaiškinimą.

– Ada, noriu tau kai ką pasakyti.

– Ne… man rodos, aš pirma turiu pasakyti. – Ji stovėjo priešais jį, šlapioje žemėje batu brėždama liniją. – Tą dieną pas Stiuartą… tu klausei, kas atsitiko Klojai.

Džekas nurimo ir laukė nė nekrustelėdamas, lyg priešais jį netikėtai būtų nutūpęs retas drugelis.

– Taip, ji mirusi, – prisipažino Ada. – Gal kalbu ar elgiuosi priešingai, bet viską žinau. – Ji lengvai pajudino sūpynę. – Vieną rytą ji pabudo su skaudančia gerkle. Ir viskas… tik skaudanti gerklė, kaip būna šimtams vaikų. Temperatūra net nepakilo aukščiau trisdešimt septynių ir dviejų. O aš… tą dieną turėjau eiti į darbą. Taigi paguldžiau ją viršuje ant tėčio sofos, įjungiau jai animacinius filmukus ir nuėjau aptarnauti lankytojų. Galvojau, tai virusas, greitai baigsis. Jeigu tai streptokokinė angina, po pietų nuvešiu ją pas daktarą. – Ada nuleido akis, jos veido bruožai buvo apvedžioti sidabriniu krašteliu. – Turėjau nuvežti nedelsiant. Aš nemaniau… kad ji taip rimtai serga.

– Bakterinis meningitas, – burbtelėjo Džekas.

– Ji mirė po penkių septynios. Prisimenu, per televizorių rodė žinias ir aš pagalvojau: „Kas pasaulyje gali būti baisiau nei šitai?“ – Pagaliau ji pažvelgė Džekui į akis. – Kartais dėl Klojos elgiuosi kaip beprotė. Suprantu, kad ji niekada nebevalgys suvožtinio, kurį jai paruošiu per vakarienę. Bet aš būtinai turiu jį ten padėti. Taip pat suprantu, kad ji niekada nebesipainios man po kojomis, kai nešioju užsakymus, bet norėčiau, kad maišytųsi… taigi, įsivaizduoju, kad ji su manim.

– Ada…

– Kad ir kaip stengiuos, tiksliai neprisimenu jos šypsenos. Ar jos plaukų spalva buvo labiau į rausvumą, ar į geltonumą. Kuo toliau, tuo blogiau… vis sunkiau… kasmet. Kartą ją praradau, – pasakė Ada virpančiu balsu. – Neištversiu, jeigu vėl prarasiu.

– Ada, gydytojas galėjo ir nespėti. Net jeigu būtum nuvežusi Kloją ryte.

– Aš jos motina. Mano pareiga viskuo pasirūpinti.

Džekas pakartojo žodžius, kuriuos ji buvo sakiusi jam:

– Darei tai, ką galvojai esant teisinga.

Bet ji tylėjo. Spoksojo į jo nudegintą plaštaką, į rumbą, kuris virs randu. Iš lėto, duodama jam laiko patraukti ranką, atsiklaupė ir pasilenkė prie jo delno. Pabučiavo jį. Džekas krūptelėjo iš netikėtumo.

Ji kaipmat atsitraukė.

– Vis dar skauda?

Džekas linktelėjo galva.

– Truputį.

– Kur?

Jis pridėjo ranką sau prie širdies, negalėdamas ištarti nė žodžio.

Kai Ada prisilietė lūpomis prie jo krūtinės, jis pajuto, kaip visą kūną sušildo palaima. Tada užsimerkė, pastėręs iš baimės, kad rankos neapsivytų jos kūno, ir dar labiau baimindamasis, jog ji gali atitraukti. Galiausiai leido jai atsiremti į save taip ir nepakeldamas rankų.

– Geriau? – sumurmėjo Ada, išdegindama žodžius jo megztinyje.

– Taip, – atsakė Džekas. – Kur kas geriau.

1 Tomas norėjo ispaniškai pasakyti: „Mano stalas yra tavo stalas.”

2000-ųjų balandis

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Stebėdama tėvą, plepantį darbiniu telefonu, kaip nuo jo lūpų žodžiai varva tarsi aliejus, Džiliana svarstė, kas būtų, jeigu ji šautų jam į galvą.

Jo smegenys išsitaškytų ant balto kilimo. Pagyvenusi sekretorė, kuri visada atrodė taip, tarytum springtų slyvomis, tikriausiai gautų širdies smūgį. Na, bet tai būtų pernelyg brutalu, pernelyg akivaizdu, pagalvojo Džilė. Veikiau ji lėtai jį nunuodys, įmaišys jam į maistą kurį nors iš jo brangiųjų vaistų ir vieną dieną jis paprasčiausiai nepabus.

Džilė vyptelėjo nuo tokios minties, o tėvas, pagavęs jos žvilgsnį, jai atsakydamas nusišypsojo. Jis uždėjo ranką ant ragelio.

– Dar minutėlę, – sušnabždėjo ir mirktelėjo.

Kartais Džilę staiga užplūsdavo jausmas, kad ji tuoj sprogs, nes nebetveria savyje, viduje pyktis taip plačiai ir greitai išsikeroja, jog pradeda ją smaugti. Kartais jai kildavo noras kumščiu sudaužyti stiklą; kitąkart ji priverkdavo ašarų jūrą. Ji negalėjo apie tai pasikalbėti su draugėmis, nes bijojo pasirodyti viena tokia nenormali. Gal būtų pasipasakojusi mamai… bet jos neturėjo jau daug metų.

– Pagaliau! – pergalingai tarė tėtis, nuleisdamas ragelį. Jis uždėjo ranką jai ant pečių, ir Džilianą apgaubė kvapai, kuriuos ji visada siejo su vaikyste: medžio dūmo, cinamono ir kubietiškų cigarilių. Ji pasisuko įkvėpti aromato ir iš malonumo užsimerkė. – Ką pasakytum, jeigu kartu pavaikštinėtume po įmonę? Juk žinai, kaip visiems malonu tave matyti.

Iš tiesų jis norėjo pasakyti, kad mėgsta pasipuikuoti dukterimi. Džilė visada nejaukiai jausdavosi eidama pro išsirikiavusius darbuotojus, linksėdama bedančiams žmogeliams, kurie mandagiai jai šypsosi, bet visą laiką galvoja (ir teisingai!), kad per savaitę jie uždirba mažiau, nei ši mergiotė gauna kišenpinigių.

Jie užėjo į gamybines įmonės patalpas. Aplinkui gaudė triukšmas, rikošetu atšokdamas nuo paviršių, milžiniški stūmokliai nepriekaištingai gradavo, kad mišiniai būtų itin tikslūs.

– Šiandien gaminame „Preventą“, – riktelėjo tėtis jai į ausį. – Skubios kontracepcijos tabletes.

Jis nusivedė ją prie vyriškio, vaikštinėjančio su ausinėmis po visą aukštą.

– Sveikas, Džimi. Ar pameni mano mažąją?

– Žinoma. Labas, Džiliana.

– Luktelėk, saulele, – atsiprašė Eimosas ir pradėjo klausinėti Džimį apie produkcijos sandėliavimą ir krovinių išsiuntimą.

Džiliana žiūrėjo, kaip bumpsinčios ir malančios mašinos matuoja sudedamąsias dalis: levonorgestrelį ir etinilo estradiolį. Aparatas, prie kurio ji stovėjo, bėrė ką tik pagamintas tabletes į siaurą kaklelį, jas skaičiavo ir skirstė krūvelėmis, kurios bus sandariai uždarytos dozėmis nuo vaikų saugomose pakuotėse.

Užteko vos kelių akimirkų įkišti ranką į rūšiavimo padėklą ir nustverti saują tablečių.

Jos sauja, giliai įgrūsta su savo paslaptimi, dar buvo kišenėje, kai grįžo Eimosas.

– Tikriausiai tau nusibodo iki ašarų?

Džilė šyptelėjo tėvui.

– Ne, – patikino. – Dar ne.

Vėliau Ada suprato, kad tai turėjo atrodyti gana kraupiai: įsėlinti į kapines apie vidurnaktį, kai danguje it didžiulė krauju pasruvusi akis kybo mėnulis. Bet staiga buvo nebesvarbu, kad ji norėjo nueiti į kapines tamsiausiu paros metu ir pirmą kartą per septynerius metus aplankyti dukters kapą. Svarbiausia tai, kad žengiant šį nepaprastą žingsnį ji buvo ne viena.

Nuo žemės dvelkė šiluma, Adai apie kojas sklandė klaidžiojančios sielos.

– Kai mokiausi koledže, – prisiminė Džekas, – paskaitoms ruošdavausi kapinėse.

Ji nustebo, tik nežinia, nuo ko: kad jis taip darė ar prisipažįsta tai daręs.

– Nejaugi koledže nebuvo bibliotekos?

– Buvo. Bet kapinėse ramiau. Atsinešdavau knygas, kartais priešpiečius ir…

– Priešpiečius? Čia tai jau atleisk. Tai…

– Čia? – paklausė Džekas, ir Ada pamatė, kad jie stovi priešais Klojos kapą.

Kai matė jį paskutinį kartą, čia tebuvo plika žemė, nuklota rožėmis ir vainikais nuo gera linkinčių žmonių, kurie negalėjo jos paguosti, todėl atnešė gėlių. Dabar čia stovėjo balto marmuro antkapis su užrašu: „KLOJA PIBODI, 1979–1989“. Ada pakėlė akis į Džeką.

– Kaip manai, kas atsitinka, kai… na… kai žmogus numiršta?

Džekas susikišo rankas į palto kišenę ir tylėdamas truktelėjo pečiais.

– Visad tikėjau, kad, pasibaigus vienam gyvenimui, gauname naują.

Oras tarp jųdviejų lengvai virptelėjo.

– Vėliau… po… aš nemaniau. Nenorėjau, kad Kloja būtų kieno nors kito. – Ada švelniai nulipo nuo stačiakampio aptvaro. – Bet ji turi kur nors būti, ar ne?

Džekas kostelėjo.

– Inuitai sako, kad žvaigždės – tai skylės danguje. Ir kaskart, kai pro jas pamatome šviečiančius mylimus žmones, mes žinome, kad jie laimingi.

Ji žiūrėjo, kaip Džekas išsitraukė iš kišenės du keistus žiedus ir padėjo juos ant kapo. Ryškios laiškinių česnakų galvos, kurias Delila augino ant palangės, atrodė lyg nuostabia violetine spalva aptaškytos antkapio dėmės.

Tuo metu dangus plačiai prasivėrė ir kaip kokioj sakmėj iki pat horizonto pasklido žvaigždės.

– Tie inuitai, – ašarodama tarė Ada, – tikiuosi, jie teisūs.

Lydėdama Džeką į butą, kuriame jis gyveno kartu su jos tėvu, Ada jautė, kaip jai dreba rankos. Ar ir jis tai jautė, kai jų pečiai susiglausdavo? Kai jis užėjo į prieškambarį, Ada jau buvo viduje, ir įdomu, ar jis pastebėjo, kaip apie juos sutirštėjo oras? Jausmas, kai kaulai nebeatitinka kūno dydžio, jai buvo nepažįstamas. Arba kad gali būti vyro draugijoje ir nenorėti sprukti pabrukus uodegą.

Jie užlipo laiptais į viršų.

– Taigi, – tarė Džekas, – pasimatysim ryte. – Jo ranka pakilo prie durų rankenos.

– Palauk, – išsprūdo Adai ir ji uždėjo savo delną ant jo pirštų. Kaip ji ir tikėjosi, jis įsitempė. – Ačiū, kad ėjai kartu su manim.

Džekas linktelėjo ir vėl pasisuko į duris.

– Ar galiu tavęs kai ko paprašyti?

– Jeigu dėl sandėliuko durų sandarinimo, aš ketinau…

– Ne apie tai, – nutraukė jį Ada. – Norėjau paprašyti, ar negalėtum manęs pabučiuoti.

Ji pamatė jo nustebusį žvilgsnį. Nuo jos odos tarsi kokie kvepalai pasklido baimė.

– Ne, – švelniai atsakė Džekas.

Adai užėmė kvapą – kaip ji apsikvailino. Degančiais skruostais ji žengtelėjo atgal ir atsirėmė į negailestingą sieną.

– Aš tavęs nepabučiuosiu, – pridūrė Džekas, – bet tu gali pabučiuoti mane.

– Aš… aš galiu? – Ji nujautė, kad Džekas dvejoja lygiai kaip ir ji.

– Ar tu to nori?

– Ne, – atsakė Ada ir priėjusi pasistiebė ant pirštų galų, kad lūpomis galėtų prisiliesti prie jo lūpų.

Džekas vos tvardėsi jos neapkabinęs. Leido jai lūpomis braukti jam per lūpas, jas praverti ir prispausti savo liežuvį prie jo liežuvio. Jis Ados nelietė net tada, kai jos rankos lengvai prigludo jam prie krūtinės, kai plaukai pakuteno jam kaklą, kai pajuto, kad ji kvepia kava ir vienatve.

Tai blogiausia, ką gali padaryti, barė jis save. Pakliūsi į bėdą. Kaip ir anksčiau.

Bet jis leido Adai verpti bučinį tiek ilgai, kiek tik ji norėjo, ir nustoti tada, kai jai pasirodė gana. Paskui atsirakino Rojaus butą, ketindamas griūti į lovą ir pamiršti paskutines dešimt savo gyvenimo minučių. Jau buvo beeinąs per tamsią svetainę, bet nelauktai įsijungė šviesa. Ant sofos sėdėjo Rojus su pižama ir chalatu.

– Tu įžeidei mano dukterį, – pareiškė jis. – Kai miegosi, aš tave užmušiu.

– Aš tavo dukters neliečiau.

– Nesąmonė. Pro rakto skylutę mačiau, kaip ją bučiavai.

– Tu ką, žiūrėjai? Gal tu koks iškrypėlis?

– O tu? Gal koks suvedžiotojas? Įsiperši į darbą ir niurkai šeimininkę, kad vidury nakties galėtum pavogti jos pinigus ir pabėgti?

– Pirmiausia, ji pati mane pasamdė. Antra, net jeigu ir būčiau toks, kaip tu sakai, ar nemanai, kad susirasčiau juvelyrinių dirbinių krautuvės savininkę ar bankininkę?

– Ada šimtąkart gražesnė už bet kurią kitą.

Džekas nusivilko švarką ir piktai nusviedė ant kėdės.

– Nors tai ir ne tavo reikalas, Ada pati mane pabučiavo.

– Jinai… tikrai?

– Tau sunku tuo patikėti?

Senis atsistojo ir keistai šypsodamasis patraukė miegamojo link.

– Tiesą sakant, – susimąstė jis, – sunku.

Džordanas neskubėdamas įėjo pro Kerolo apygardos Aukščiausiojo teismo duris ir senu įpratimu perbėgo akimis per duris, už kurių vyksta teismo posėdžiai, taip pat per nelaimėlius, laukiančius koridoriuje, kol bus pakviesti liudyti. Su marškiniais ir megztiniu jis jautėsi nuogas… tas, kuris per bylų nagrinėjimus vilkėdavo Armanio kostiumus.

Jis neketino visiškai išeiti iš advokatūros; norėjo tik trumpam nuo jos pailsėti, ir Salem Folsas atrodė labai tinkama vieta užsimiršti. Jis turėjo užtektinai pinigų, kad galėtų pamiegoti ant laurų metus kitus po tų dviejų Beinbridže tirtų ir jį nualinusių bylų. Per tiesiogines ir kryžmines apklausas darėsi vis sunkiau rėžti kalbas, kol galiausiai jis suprato, kad su kiekvienu ginamuoju šis darbas virsta vis stipriau kaklą veržiančia kilpa.

Nors gal ir ne darbas buvo kaltas. Galbūt kalti buvo jo santykiai su privačia tyrėja.

Jeigu prieš dešimtmetį kas nors būtų pasakęs, kad Džordanas vėl norės vesti, jis būtų nusijuokęs. Jeigu kas būtų pasakęs, kad jo išrinktoji jį atstums, jis iš juoko būtų gavęs trūkį. Tačiau būtent taip Selena ir pasielgė. Atliko geriausią savo gyvenimo tyrimą, kurio taikinys buvo pats Džordanas… atskleisdama žmogiškas silpnybes, apie kurias jis geriau būtų nežinojęs.

Jis susirado Bernio Deividsono kabinetą. Pažintis su teismo sekretoriumi visada naudinga. Sekretorius sudarinėja bylų nagrinėjimo grafikus ir, jeigu kovo mėnesį sumanai nuskristi į Bermudus, tai praverčia. Bet dar svarbiau tai, kad jis pažįsta visus apygardos teisėjus, vadinasi, reikalus galima sutvarkyti greičiau nei įprastai – įbrukti prašymą teisėjui tiesiai į rankas arba į perpildytą tvarkaraštį įterpti skubų posėdį dėl paleidimo už užstatą. Džordanas pabeldė ir nelaukdamas kvietimo atidarė duris. Plačiai išsiviepė pamatęs, kad Bernis vos nenukrito nuo kėdės.

– Dieve šventas… ar tai tik ne Džordano Makafio vaiduoklis!

Džordanas paspaudė anam vyrui ranką.

– Kaip laikaisi, Berni?

– Geriau nei tu, – atsakė šis, apžiūrinėdamas suglamžytus Džordano drabužius ir susitaršiusius plaukus. – Girdėjau, išvykai gyventi į Havajus.

Džordanas klestelėjo ant kėdės priešais Bernio darbo stalą.

– Kaip gaila, kad tokie gandai – netiesa.

– Kur dabar gyveni?

– Salem Folse.

– Ten ramu, ką?

Jis truktelėjo pečiais.

– Matyt, kaip tik to ir ieškojau.

Bernis buvo pernelyg pastabus, kad Džordano balse nepajustų nenuoširdumo.

– O dabar?

Džordanas susikaupęs rinko pūkus nuo megztinio. Po sekundės jis pakėlė galvą.

– Dabar? – pakartojo jis. – Man regis, imu ilgėtis triukšmo.

Ada kyštelėjo galvą pro galines virtuvės duris.

– Ei, Džekai, ar gali man padėti?

Jis pažvelgė pro garų debesį, besiveržiantį iš indaplovės.

– Žinoma.

Lauke buvo šalta, jo sportbačiai klimpo purve. Ada pranyko už aukštos tvoros prie šiukšlių dėžių.

– Kažkodėl neužsidaro varteliai, – pasakė ji. Kai Džekas nusekė paskui ją į aptvarą patikrinti spynos, Ada apsivijo jį rankomis. – Labas, – tarė jo marškinių klostėms.

Jis nusišypsojo.

– Labas.

– Kaip laikaisi?

– Puikiai. O tu?

Ada dar plačiau išsišiepė.

– Dar puikiau.

– Ką gi, matau, – erzino Džekas šypsodamasis, nes Ada pakibo jam ant kaklo visu savo svoriu. Viduje sukilo laimės burbuliukai. Kada paskutinį kartą kas nors taip stipriai laikė jį glėbyje? – Varteliai tikrai sugedo?

– Tikrai, – patikino Ada. – Tai aš nušokusi nuo vyrių.

Ji pabučiavo jį ir, paėmusi jo rankas, apsuko jas apie savo liemenį. Jie stovėjo apsikabinę, tarsi būtų sulipę, už tvoros nuo žmonių akių. Atliekų dvokas garavo kaip drėgmė džiunglėse, bet Džekas neužuodė nieko kito, tik vanilės aromatą, kuris, regis, sklido nuo Ados kaklo vingio. Jis užsimerkė ir pagalvojo, jeigu norėtų sustabdyti kokią nors akimirką penkiasdešimčiai metų, tai būtent šią.

Ada glaudėsi dar arčiau ir neteko pusiausvyros. Jiedu parkrito ir apvertė metalines šiukšliadėžes. Triukšmas nubaidė kelis paukščius, tarpusavy šnabždančius kaip seni liežuvautojai. Plunksnuočiai, kildami virš Džeko ir Ados, staiga puolė prie pabirusių vištienos kaulų ir smulkiai susiraičiusių daržovių lupenų, nepritariamai kranksėdami.

Labiau užsigavo Džekas.

– Kaip pigiame romane.

Ada kikeno, bet, išgirdusi jo žodžius, nutilo.

– Ar tarp mūsų ir yra romanas? – paklausė ji it vaikas, stovintis priešais vaivorykštę ir bijantis sumirksėti, kad atsimerkus ji nedingtų. – Tu mano meilės romanas?

Džekas nespėjo atsakyti – neužrakinti varteliai su trenksmu atsilapojo ir prieš save jis išvydo tiesiai į jį nutaikytą juodą revolverio akį.

– Jėzau, Vesai, patrauk tą daiktą! – Ada atsitraukė nuo Džeko ir pašokusi ant kojų ėmė greitai valytis uniformą.

– Ėjau pro šalį ir užsukau kavos, staiga girdžiu, nuvirto šiukšliadėžės. Pamaniau, gal koks plėšikas.

– Plėšikas? Šiukšlių dėžėse? Garbės žodis, Vesai! Čia Salem Folsas, ne „Tvarkos ir teisingumo“ filmavimo aikštelė.

Vesas paniuro supykęs, kad Ada neįvertino jo drąsios gelbėjimo operacijos.

– Tau tikrai viskas gerai?

– Man neatsitiko nieko, ko nepagydytų kvapus muilas. Užkliuvau už konteinerio, ir tiek. Mano paskutinėmis žiniomis, tai nelaikoma net ir smulkiu nusižengimu.

Bet Vesas nesiklausė. Jis spoksojo į Džeką, kuriam Ada padėjo atsistoti ir kurį vis dar laikė už rankos. Nė vienas nesiruošė paleisti pirštų, ir, negana to, nė vienas nejuto, kad laikosi įsikibęs kito.

– A, – ištarė Vesas labai tyliai. – Štai kaip.

– Jis dirba užkandinėje, – pasakojo Vitnė siurbdama pro šiaudelį, kol pradėjo šliurpti. – Ką pasakytų tavo tėvas, jeigu sužinotų, kad pajutai aistrą vyrui, kuris yra beveik jo amžiaus ir užsidirba plaudamas indus?

Savo riebaluotoje lėkštėje Džilė parašė storą raidę D.

– Pinigai dar ne viskas, Vitne.

– Gera tau kalbėti, kai jų turi.

Džilė jos negirdėjo. Ji susiraukė svarstydama, kodėl į užkandinės salę ateina tik Ada. Jeigu ji Džeko nematys, burtai neveiks. Džiliana pakėlė alkūnę ir tyčia parvertė pieno kokteilį.

– Mums reikia servetėlių!

Ada atsiduso, pamačiusi netvarką, bet atskubėjo su dėžute popierinių servetėlių ir šluoste.

Tada pasirodė Džekas, visas metras aštuoniasdešimt aštuoni. Kai jis pasilenkė po stalu šluostyti grindų, jo auksiniuose plaukuose Džilė pamatė kreivą sklastymą, ir jai staiga kilo stiprus noras tą vietą pabučiuoti.

– Aš labai atsiprašau, – tarė ji. – Pati galiu išvalyti.

– Tai mano darbas.

– Na, bent jau leiskite padėti. – Džilė ištiesė ranką paimti servetėlę ir šįkart apvertė Megės kolą. Džekas atšoko atgal su permirkusiu kelnių tarpkoju. – O Dieve. – Džilė prispaudė saują servetėlių Džekui gerokai virš šlaunų, bet šis tvirtai nuėmė jos ranką.

– Susitvarkysiu pats, – tarė ir nuėjo į vyrų tualetą.

Kai tik jis dingo, mergaitės ėmė tarpusavy šnabždėtis:

– Jėzau, Džile, ar tau reikėjo jį masažuoti pačiame užkandinės viduryje?

– Tu tyčia apvertei mano gėrimą… Dabar nupirk kitą!

– Jis tikrai šiek tiek panašus į Bradą Pitą…

– Aš einu į tualetą, – pareiškė Džilė. Kai ji priėjo prie prausyklų, kaip tik tuo metu pro dešiniąsias duris išėjo Džekas. – Dar kartą atsiprašau, – linksmai pasakė ji, bet jis nepratarė nė žodžio ir praėjo pro ją šonu, labai atsargiai, kad neprisiliestų. Na, nesvarbu. Kai ji užburs, jis negalės atitraukti nuo jos rankų.

Džilė įslinko į vyrų tualetą ir nustėro pamačiusi pisuarą su dvokiančiu paplotėliu ant dugno. Į kriauklę dar lašėjo vanduo. Džilė užsuko čiaupą, tada iš šiukšliadėžės ištraukė ant viršaus gulintį panaudotą popierinį rankšluostį. Jis tikrai Džeko; dar drėgnas. Ji išplėšė kvadratėlį iš tos vietos, kurią, kaip ji įsivaizdavo, jis čiupinėjo. Tada atidarė savo mažutę rankinę. Viduje gulėjo į tūtelę susuktas popierius, ant kurio buvo užrašyta: „Džekas Sent Braidas“, taip pat raudona rožė, balta rožė ir rausvas kaspinas. Ji padėjo rankšluosčio skiautę ant išvynioto popieriaus ir vėl jį susuko. Tada paėmė šveicarišką lenktinį peiliuką, tėvo padovanotą, kai jai suėjo dešimt metų, ir išilgai perpjovė abi rožes. Sudėjo kartu baltą ir raudoną puses, tarp jų suspausdama tūtelę, ir kietai aprišo kaspinu.

– Viena – jo ieškoti, – šnabždėjo Džilė, – kita – jį surasti. Viena – jį atvesti, kita – jį pririšti. Kas šias dvi rožes turės, tam saldžiausia meilė ateis.

Ji atsuko čiaupą – iš tiesų tai turėjo būti upelis, bet tiko ir vandentiekio vanduo, – ir po šalta srove pakišo sudėtų rožių žiedus, likusius žiedlapius išmetė į šiukšlinę.

– Ką čia veiki?

Džilė vos nepašoko pamačiusi Adą Pibodi.

– Plaunuos rankas, – atsakė ji, slėpdama puokštelę.

– Vyrų tualete?

– Tikrai? Nepasižiūrėjau į ženklą. – Ji matė, kad Ada netiki nė vienu jos žodžiu, todėl nusprendė gintis. – O ką tu veiki vyrų tualete?

– Aš savininkė. Ir kas valandą jį valau. – Ada prisimerkė. – Kad ir ką čia darai, viską baik ir keliauk… Kas ten?

Džilė greitai paslėpė ranką už nugaros.

– Nieko.

– Jeigu nieko, kodėl slepi? – Ada pastvėrė Džilei už rankos ir jėga atlenkė pirštus. – Siūlau tau ir draugėms susimokėti ir išeiti. – Net nežvilgtelėjusi į puokštelę, ji nesąmoningai įsidėjo ją į plačią prijuostės kišenę ir paliko Džilianą vieną.

Tą dieną Vesas grįžo iš užkandinės su misija. Džekas Sent Braidas jam atrodė pažįstamas, nes buvo matęs jį nuovadoje. Aišku, žmogus gali ateiti į policijos nuovadą dėl daugelio priežasčių, tačiau Džeko apsilankymas nėjo Vesui iš galvos. Jis žinojo, kad naršyti po registrą be priežasties negalima, ir jis tikriausiai turės pasiaiškinti Čarliui Sakstonui, kai tas pamatys, kad Veso lankytasi Nacionalinio nusikaltimų informacijos centro svetainėje… bet jis sau pasiteisino, kad tai dėl Ados saugumo.

Tai tikrai ne dėl to, kad širdyje jis norėjo jos sau.

Tokiame miestelyje kaip Salem Folsas tarp pagalbos skambučių Vesas turėjo užtektinai laisvo laiko. Jis išsiuntė greitąją į senuko namus, tada surinko Sent Braido pavardę duomenų bazės terminale, kur galima rasti visos šalies archyvą.

Vesas pakėlė akis į monitorių ir išsižiojo.

– Ak, Ada, – sumurmėjo jis.

– Apsisuk, – liepė Eimosas Dankanas.

Džiliana lėtai apsisuko, juodas sijonas suplevėsavo jai apie šlaunis, plaukuose sužibėjo segtukai su netikrais briliantais.

– Tokia apranga tinkamesnė. Tik sijonas per trumpas.

Ji užvertė akis.

– Tėveli, tu taip sakai ir tada, kai užsisegu sijoną iki kulkšnių.

– Aš tik nenoriu, kad sužadintum tiems futbolininkams vaizduotę.

– Lyg man tai rūpi! – tyliai atšovė Džilė, galvodama, kad ko jau ko, bet Salem Folso sportininko niekada neprisileistų. – Be to, mus lydi Megės tėtis.

– Tai gerai. Man ramiau, kai žinau, kad tavo geriausios draugės artimieji dirba teisėtvarkoj.

Virtuvėje sušvilpė arbatinukas.

– Aš išjungsiu, – pasisiūlė Džiliana.

– Pats galiu pasidaryti kavos.

– Bet noriu padaryti aš. – Ji šyptelėjo jam per petį. – Galiu bent tiek dėl tavęs pasistengti, juolab kad palieku tave vieną niūrinėti.

Eimosas nusijuokė.

– Gal jau rasiu, kaip praleisti laiką. Pavyzdžiui, suskaičiuosiu, kiek yra plytelių dušo kabinoje.

– Bet tu jau skaičiavai, kai išėjau anąkart, – pasišaipė Džilė. Ji nuėjo į virtuvę, iš vyšninės spalvos spintelės išėmė puodelį, tada paėmė koštuvą ir tėvo mėgstamiausią Dardžilingo arbatą. Kyštelėjo ranką už palaidinės, išėmė kelias tabletes iš tėvo įmonės, įmetė jas į koštuvą ir užvožė mažu pasidabruotu dangteliu.

Po dešimties minučių nukėlus dangtelį, viduje tablečių nebuvo likę nė pėdsako. Tada nunešė puodelį ir koštuvą į biblioteką, kur laukė tėvas.

– Eisi šitaip apsirengęs? – nustebo Džordanas, pakėlęs galvą nuo laikraščio.

Tomas gurkštelėjo šalto pieno iš pakelio ir ranka nusivalė burną.

– Ar kas nors blogai?

– Nagi tikriausiai nieko, turint minty, kad tu ir elgiesi kaip visiškas suskretėlis. – Džordanas susiraukęs žiūrėjo į sūnaus beisbolo kepuraitę atgal nusuktu snapeliu, apiblukusį megztinį ir kelnes, karančias taip žemai ant klubų, kad, atrodė, jos tuoj ims ir nusmuks. – Mano laikais vaikinai šokiams puošdavosi.

– Taip, tada susodindavai savo šutvę į vežimaitį ir riedėdavot į mažą raudoną mokyklėlę.

– Labai juokinga. Aš kalbu apie gražius marškinius. Galbūt kaklaryšį.

– Kaklaryšį? Jėzau, jeigu nueičiau su kaklaryšiu, jie mane su juo ir nulinčiuotų. Pamanytų, kad esu vienas iš tų sektantų, kurie zuja po kavines ir dalina lankstukus.

– Jie tikrai tai daro? – pasidomėjo Džordanas. – Per pamokas?

– Ai, tėti, neapsimesk, kad nežinai.

Džordanas sulankstė laikraštį ir atsistojo.

– Kas šiandien vairuos?

– Nesijaudink, mane paveš.

– O, nejaugi? – šyptelėjo Džordanas. – Čelsė Eibrams pasidavė nepakartojamiems Makafių kerams ir nusprendė pasiimti kartu?

– Ne, aš einu ne su ja. – Kai tik žodžiai išlėkė iš burnos, Tomas iškart pasigailėjo. Tėvo akys suspindo.

– Prašau smulkiau. – Kai Tomas truktelėjo pečiais, Džordanas pakėlė antakį. – Nebandyk išsisukti. Aš gyvenu iš to, kad išvilioju iš žmonių informaciją.

Tomą išgelbėjo durų skambutis.

– Iki, tėti. Manęs nelauk.

– Pala. – Džordanas nusekė paskui jį. – Noriu pamatyti jos veidą. Jeigu negaliu įgyvendinti savo svajonių per tave, kokia išvis prasmė turėti paauglį sūnų? – Jis šyptelėjo matydamas, kad Tomas sutriko. – Nagi? Ar ji daili?

Durys atsidarė Tomui nespėjus atsakyti. Už jų stovėjo metro aštuoniasdešimt trijų juodaodė su manekenės figūra ir piktai šaudančiomis akimis.

– Tu iš tiesų taip manei, Džordanai, – pareiškė Selena Damaskas ir įžygiavo į vidų.

Pirmiausia Eimosui Dankanui prieš akis ėmė plaukti žodžiai. Vėliau jam pasirodė, kad kambaryje per šilta, ir, kai tik jis pažvelgdavo į dukterį, laukiančią, kol ją paims į mokyklos šokius, jį supykindavo. Jis atsistojo ir nespėjęs nubėgti iki tualeto privėmė ant grindų.

– Tėveli! – sušuko Džiliana, atsistojusi tarpdury.

Jis klūpojo ant savo paties vėmalų, po stipraus tampymo jo akys ašarojo, nosis bėgo, o galvoje sukosi vienintelė mintis, kad jį tuoj vėl supykins. Šįkart jis išsivėmė į klozetą ir padėjo galvą ant jo krašto.

Pajuto, kaip priėjo Džilė; uždėjo vėsų drėgną rankšluostį jam ant sprando. Eimosas vėl pradėjo vemti, ir jo pilvas pasidarė kaip didžiulis sopantis raumuo. Jis išgirdo tolumoje aidintį durų skambutį.

– Eik… Man viskas bus gerai, – paragino ją gergždžiančiu balsu.

– Ne, – tvirtai atsakė Džilė. – Aš tavęs tokio nė už ką nepaliksiu.

Eimosas jautė, kad ji nuėjo, girdėjo murmesius. Kai atsipeikėjo, gulėjo ant nugaros savo lovoje, buvo pervilktas švariais marškinėliais ir pižaminėmis kelnėmis. Džiliana sėdėjo šalia lovos ant kėdės, su džinsais ir megztiniu.

– Kaip jautiesi?

– Šokiai…

– Liepiau Čelsei eiti be manęs. – Ji spustelėjo jam ranką. – Kas gi dar tavimi pasirūpins?

– Kas? – pakartojo Eimosas, paglostė jai riešą ir vėl užmigo.

– Nori pasakyti, kad pakvietei Seleną į mokyklos šokius?! – Džordanas šaukte šaukė, jo kaktoje pulsavo išpampusi vena. Sūnus ir buvusi privati tyrėja. Jo buvusi meilužė.

Jiedu su Selena visada gerai sutardavo, bet… tik dirbdami. Abu galvojo panašiai; iškilus sudėtingam atvejui, abiem užvirdavo kraujas. Tačiau visa pasikeitė Beinbridže, Naujajame Hampšyre prieš metus, kai Džordanas gynė vaikinuką, kaltinamą nužudžius savo paauglę draugę. Nutiko negirdėtas dalykas – jis pernelyg įsijautė į bylą. Ir kai tik tą ribą peržengė, ji išnyko ir tarp jo ir Selenos. Ta byla vos jo nepražudė: būtent Selena vos nesudavė lemtingo smūgio.

– Šįvakar neturiu kas veikti, – aiškino Selena, šypsodamasi Tomui. – Aš jam esu pažadėjusi eiti kartu į šokius, o dabar sužinojau apie tą Čelsę ir supratau, kad reikia imtis skubių priemonių. Mes jiems parodysim, ar ne, Tomai? Ten vargu ar bus daug naujokų su į parankę įsikibusia aukšta saldžia šokoladine dama!

– Ar gali man kai ką paaiškinti? Ar gali man kas nors papasakoti, kaip po ištisų mėnesių tylos tu lyg niekur nieko imi ir įžygiuoji į mūsų namus?

– Pirmiausia, – atsakė Selena, – tai tu mane palikai. Antra, tu visada žinojai, kur aš esu. Puikiai žinai, kad savo namų telefono numerio niekur neskelbiu. Jeigu būtum pasistengęs bent dalelę tiek, kiek stengiesi dėl savo klientų, būtum mane suradęs per mažiau nei dešimt minučių.

– Aš tiek ir užtrukau, – pritarė Tomas, kraipydamas pečiais. – Radau internete.

Džordanas susmuko į fotelį ir užsidengė rankomis veidą.

– Tu dvidešimt trejais metais vyresnė už Tomą.

– Dieve, tėti, tai ne pasimatymas. Atsipeikėk. Gal pavyduliauji?

– Ne, aš nepavyduliauju. Tik negaliu įsivaizduoti, kodėl Selenos atėjimas į mokyklos šokius ne keistesnis, pavyzdžiui, už kaklaryšį.

Selena niūktelėjo Tomą alkūne.

– „Hermès“ šilkas nejuda taip švelniai, kaip šoku aš… tiesa?

Tomas ėmė juoktis.

– Tik jeigu manęs neprakeiksi, kai mesiu tave dėl Čelsės.

– Mielasis, tu juokauji? Čia ir slypi visa esmė.

Džordanas atsistojo.

– Gerai. Gerai! Jeigu judu norite elgtis kaip… vaikai, labai prašom. Bet aš neprivalau čia stovėti ir klausytis, kaip moteris, sugriovusi man gyvenimą, flirtuoja su mano sūnumi, tarsi nieko nebūtų įvykę. – Jis įniršęs išlėkė iš kambario ir po akimirkos trinktelėjo jo miegamojo durys.

– Tai kas elgiasi kaip vaikas? – paklausė Tomas.

Selena patenkinta šyptelėjo.

– Man neatrodė, kad mes flirtuojame. O tau?

– Nė kiek.

Ji pakėlė Tomo ranką ir sulenkė taip, kad galėtų įsikabinti jam į parankę.

– Tikriausiai jo neįspėjai, kad šiąnakt miegosiu ant sofos?

Išsišiepęs Tomas papurtė galvą.

– Ne.

– Ar nemanai, kad reikėtų jam apie tai užsiminti? Kol grįšime, kad numalšintų savo priepuolį.

Tomas linktelėjo galva, bet paskui pagalvojo ir papurtė.

– Šiek tiek paslapties niekada nepakenks, – pasakė jis.

Vesas žinojo, kad kai kurie policininkai, jei tenka budėti mokyklos šokiuose, mėgsta užsimaukšlinti skrybėlę ant akių ir spoksoti iš po bryliaus į prisirpusias merginas… su nuodėmingu malonumu apžiūrinėti jų grakščias figūras ir žvilgančiu kaip ledinukai makiažu išpuoštus veidelius.

Tačiau, jo nuomone, tie iš nuobodulio spoksantys yra nesubrendėliai. Jie demonstruoja vieni kitiems raumeningus pečius, lenktyniauja, kuris pirmas pastatys koją ant laipto, garsiai kalba, kad juos visi girdėtų… vaikų protai, uždaryti vyrų kūnuose.

– Duodu dešimt „žaliųjų“, kad dar nepraėjus valandai tas vaikis su „Abercrombie & Fitch“ kepure kam nors kumštelės, – tarė Vesas, pasilenkęs prie Čarlio Sakstono. Jam buvo keista matyti šį dėvintį policininko uniformą; paprastai kaip būrio detektyvas jis vilki civiliniais drabužiais su policininko ženkliuku.

– Naujausiomis mano žiniomis, Vesai, Naujajame Hampšyre lažybos draudžiamos.

– Tai tik posakis.

Čarlis atlaidžiai pažvelgė į jį.

– Ačiū, šiuolaikiškasis pone.

– Ei, juk patruliai žino, kas iš tiesų vyksta mieste. – Vesas netvėrė savame kailyje, trokšdamas pasidalinti naujiena. – Girdėjai apie Džeką Sent Braidą?

Čarlis atsiduso.

– Ak, po velnių. Taip, girdėjau. Jis yra duomenų bazėje.

– Tikrai?

– Taip. Susimoviau. Ruošiausi visiems išsiuntinėti atmintinę ir paskui pamiršau.

Veso burės subliūško.

– Tai tu apie jį žinojai?

– Taip.

– Lytinis smurtas?

Čarlis linktelėjo.

– Už prisipažinimą kaltu išprievartavimas buvo perkvalifikuotas į lengvesnį nusikaltimą.

– Ir tu žinai, kad jis dabar gyvena Salem Folse?

– Buvę nusikaltėliai juk turi kažkur gyventi. Negali jų visų susemti ir apgyvendinti rezervate.

– Bet ir neturime jiems ištiesti raudono kilimo, – paprieštaravo Vesas.

Čarlis pasisuko, kad aplinkiniai negirdėtų.

– Aš negirdėjau, ką sakei, supratai?

Nusivylęs Vesas linktelėjo. Čarlis buvo už jį viršesnis.

– Vis tiek, manau, žmonės turi teisę žinoti, kad turi reikalų su iškrypėliu.

Čarlis sutramdė šypseną.

– Turiu pripažinti, tokia nuostata kai kam gali būti patogi.

– Džiaugiuosi, kad tau tai kelia juoką. Pažiūrėsim, kaip juoksies, kai viena iš šitų mergaičių sėdės priešais tave su perplėštais drabužiais ir verks, susikirtus jos ir Sent Braido keliams.

Čarlis prasižiojo kažką atsakyti, bet vaikis su „Abercrombie & Fitch“ kepure smogė kitam.

– Dešimt „žaliųjų“, – suburbėjo jis ir nusekė paskui Vesą per rėkaujančių paauglių jūrą atlikti savo pareigos.

Šokių aikštelėje kartu su Selena linguodamas pirmyn atgal, Tomas ant pečių jautė šimtus įsmeigtų akių. Moteris buvo visa galva už jį aukštesnė, tai kėlė keblumų, nes jo veidas atsidūrė priešais jos krūtinę, ir kaip vaikinas jis niekaip negalėjo liautis apie tai galvojęs, net jeigu tai Selena.

Tačiau daugiau niekas to nežinojo. Vienas vyresnių klasių mokinys – tas, kuris praeitą mėnesį įgrūdo jį į spintelę, – priėjo paklausti, ar ji – manekenė Taira Benks. Kitas pasiteiravo, kiek šiais laikais kainuoja palydovės paslaugos. Bet didžiausią pasitenkinimą teikė tai, kad jį mato Čelsė. Ji stovėjo sporto salės pakrašty su dviem iš trijų merginų, su kuriomis paprastai vaikštinėja, o jos veido išraiška buvo beveik komiška.

Tomas pakėlė akis į Seleną.

– Jeigu mane pabučiuosi, atiduosiu tau viską, ką susitaupiau koledžui.

Selena garsiai nusikvatojo.

– Tomai, mielasis, net ir Bilo Geitso pinigų neužtektų, kad pabučiuočiau tave vidury šokių aikštelės. Viena vertus, ar matai tuos farus? Aš nenoriu būti uždaryta už prievartavimą. Antra, tai atrodys labai jau šiurpiai. Tu man kaip sūnėnas ar panašiai.

Muzika – vos girdimas sentimentalus treliavimas – baigėsi. Selena patapšnojo Tomui per skruostą.

– Tu pabūk čia ir suregzk istoriją, kaip su manimi susipažinai, o aš tuo tarpu atnešiu tau punšo, gerai?

Ji nuėjo kraipydama savo tobulą užpakaliuką po lygia šilkine suknele. Tai nebuvo vienintelė patraukliausia Selenos dalis – be šito, ji dar turėjo humoro jausmą, aštrų protą, iškoliodavo vaikėzus, mokyklos kieme traiškančius sraiges ar beriančius smėlį mažiukams į akis. Šūdas, pagalvojo Tomas. Tėvu dėtas, prirakinčiau ją prie lovos.

– Tomai.

Jis staigiai atsisuko ir pamatė priešais save stovinčią Čelsę. Jam iš po kojų ėmė slysti žemė.

– Labas, – tarė jis.

Jam nespėjus nieko pridurti, grįžo Selena su dviem varvančiais puodeliais.

– Kaip bjauru, – sumurmėjo ji. – Tiek cukraus, kad arklį užmuštų. – Padavė vieną puodelį Tomui ir džiugiai nusišypsojo šalia jo stovinčiai merginai.

– Aš Čelsė Eibrams, – prisistatė ji ištiesdama ranką.

– Selena Damaskas. Sužavėta.

– Greičiau – apžavėta, – burbtelėjo sau po nosim Čelsė.

Didžėjus grįžo į savo vietą salės gale ir vėl supulsavo ritmai.

– Ką gi, – prabilo Tomas, – gal pašoksim?

– Mielai, – atsakė Selena.

– Žinoma, – tuo pat metu atsakė Čelsė. Akimirksniu nuraudo ir atsitraukė. – Atsiprašau… Aš maniau…

– Aš tikrai kviečiu, – patikino ją Tomas. – Prašau.

– Judu eikite, – paragino Selena. – Noriu atsigerti. – Raukydamasi ji nurijo didelį gurkšnį ir nusišypsojo virš puodelio krašto.

Bet Čelsė papurtė galvą.

– Manęs laukia… draugės, – tarė ji ir nėrė kaip kulka.

Tomui suspaudė krūtinėje matant, kaip ji braunasi per minią. Jis būtų atidavęs viską, kad galėtų paimti ją už rankos ir nusivesti į šokių aikštelę, žiūrėti, kaip ji šypsosi į jo tariamus žodžius, jausti greitėjantį pulsą belaukiant to, kas gali nutikti vėliau. Tačiau vėl atsitiko tas pats, jis praleido dar vieną progą. Mėgino dėtis, kad viskas gerai, nutaisė nerūpestingą miną ir atsisuko į Seleną.

Tačiau jo žvilgsnis išdavė, kaip jis troško, kad viskas būtų susiklostę kitaip. Selena dėbtelėjo į jį du kartus, tarytum negalėjo patikėti tuo, ką mato.

– Ką?

– Nieko. – Selena gurkštelėjo gėrimo. – Vieną akimirksnį atrodei visai kaip tavo tėvas.

Kai pasibaigus darbo valandoms atsidarė užkandinės durys, Džekas nustebęs pakėlė galvą. Jis manė, kad Ada jas užrakino, ir pajuto, kaip jį perlieja pyktis, – kas išdrįso sutrukdyti jam pabūti vienudu su savo moterimi?

Užėjo nuolatinis klientas, jis labai stengėsi atrodyti ne toks girtas, koks iš tiesų buvo.

– Panele Pibodi, – kreipėsi jis į Adą, – ar negalėtumėt man suleisti šiek tiek kofeino?

Džekas žengė žingsnį į priekį.

– Atleiskite, mes…

Staiga Ada uždėjo savo mažą delną ant jo plaštakos, ir jis užsičiaupė.

– Manau, galime, pone Makafi. – Ji nepastebimai mostelėjo vyriškio pusėn taip, kad Džekas suprastų. Buvo aišku – žmogeliui vakaras ne iš lengvųjų; tai galėjai suprasti iš jo susivėlusių plaukų ir įkritusių krauju pasruvusių akių, iš nevilties kvapo, tvyrančio apie jį kaip mašalų spiečius.

„Šiame literatūros kūrinyje tarp kitų veikėjų yra Krikščionis, Ištikimasis ir Evangelistas.“

Išgirdęs Aleko Trebeko balsą, Džordanas pakėlė akis.

„Džerio Folvelo biografija.“

Ada išsišiepė.

– Džekai, jis atspėjo?

– Ne, tai „Piligrimo kelionė“.

Kai buvo paskelbtas atsakymas, Džordanas nusikvatojo.

– Įspūdinga. – Jis kilstelėjo Ados atneštą garuojantį puodelį su kava. – Tuomet man pasakyk, kokiame šedevre yra tokie veikėjai kaip Atstumtasis, Išdurtasis ir Karališkai Išdulkintasis?

Džekas pašnairavo į Adą ir mirktelėjo.

Džordanas riaugtelėjo.

– Tai mano gyvenimo istorija. – Jis mauktelėjo kavos. – Neįsižeiskite, panele Pibodi, bet moterys… Dieve, jos kaip stiklo šukės kelio vidury. Supjausto vyrą į skutelius, jam nespėjus nė mirktelėti.

– Tik jeigu per mus važiuojate, – abejingai atsakė Ada.

Džordanas pamojo Džekui.

– Ar esi kada turėjęs bėdų su moterimis?

– Šiek tiek.

– Matai?

Ada dar įpylė Džordanui kavos.

– Kur šįvakar jūsų sūnus, pone Makafi?

– Mokyklos šokiuose. Ir jis pasiėmė su savimi tą prakeiktą stiklo šukę.

– Stiklo šukę?

– Moterį! – suaimanavo Džordanas. – Tą, kuri sugriovė man gyvenimą!

– Iškviesiu jums taksi, pone M, – tarė Ada.

Džekas atsirėmė alkūnėmis į prekystalį. Pasirodo, žmonės tikrai ašaroja į puodelius su kava. Negana to, ponas Makafis, regis, net nesuvokė, kad tai daro.

– Ji jus nuskriaudė?

Džordanas truktelėjo pečiais.

– Pasakė ne.

Nuo šių žodžių Džeką nupurtė.

Staiga atsidarė durys ir triukšmingai įsiveržė Vesas; jaunimo globėjo misija baigėsi.

– Ada, ar išvirsi kavos žmogui, kuris pastarąsias keturias valandas buvo priverstas klausytis repo…

– Mes nebedirbame, – tarė Džekas.

Vesas permetė akimis Džordaną, paskui įsistebeilijo į Džeką.

– Dėkui Dievui, Ada, tu su juo ne viena, – burbtelėjo jis.

Ši nusišypsojo.

– Ponas Makafis tik šiek tiek išgėręs, jis nepavojingas…

– Aš ne apie Makafį. – Jis globėjiškai suėmė jai virš alkūnės. – Ar tau viskas gerai?

– Labai gerai, – atsakė ji, ištraukdama ranką.

– Ak, supratau. Tu leidi save liesti tokiam niekšui kaip Sent Braidas, o man ne.

– Vesai, galvok, ką sakai, – įspėjo Ada.

Policininkas staigiai pasisuko į Džeką.

– Slepies už jos nugaros? Gal norėtum savo viršininkei papasakoti, ką nutylėjai tą dieną, kai ji pasamdė tavo varganą subinę.

Kurį laiką buvo girdėti tik Aleko Trebeko balsas: „Surinkęs 8891 tašką Denas O’Brajenas šiose lengvosios atletikos žaidynėse pasiekė pasaulio rekordą.“ Džekas pajuto, kaip po kojomis siūbtelėjo žemė, ir jau ne pirmą kartą pagalvojo, kad gyvenimas susideda iš detalių.

Jis negalėjo pakelti akių į Adą – moterį, kuri juo pasitikėjo.

– Aš sėdėjau kalėjime, – prisipažino Džekas. – Aštuonis mėnesius.

Dabar jai pasidarė aiškiau: kodėl Džekas išdygo iš niekur, kodėl atvykęs į miestelį turėjo tik dėželę su asmeniniais daiktais, o drabužius tik tuos, kuriuos vilkėjo; kodėl nepasakojo apie savo praeitį. Džekas laukė, kol ji ką nors pasakys, o jo paties burna išdžiūvo kaip dykuma.

– Pasakyk jai, už ką, – paragino Vesas.

Bet šito Džekas nedarys.

– Esu tikra, kad, jeigu tai tiesa, Džekas pats paaiškins, – virpančiu balsu ištarė Ada.

– Jis išprievartavo moterį. Manai, tai galima paaiškinti?

Kambarys išnyko, liko mažytis tylos stačiakampis, kuriame tilpo tik jis ir Ada. Ji šnopavo; jos spindinčios akys negalėjo patikėti.

– Džekai? – tyliai ištarė ji, ragindama paneigti Veso žodžius.

Džekas pajuto, kurią akimirką ji suprato, kad jis jai neatsakys.

Ada pastvėrė savo paltą nuo baro kėdės.

– Turiu eiti, – pralemeno ir kliūdama išbėgo iš užkandinės.

Džekas norėjo pulti jai iš paskos, bet ant gerklės pajuto plaštaką.

– Tik per mano lavoną, – ramiai pasakė Vesas.

– Negundyk manęs.

Policininko riešas įsirėmė į Džeko trachėją.

– Sent Braidai, gal nori, kad už tai surašyčiau protokolą? – Tada netikėtai Vesas jį paleido. – Padaryk mums paslaugą. Užrakink duris iš kitos pusės ir eik tol, kol peržengsi miestelio ribą.

Vesui išėjus, Džekas susmuko ant suolo ir užsidengė rankomis veidą. Vaikystėje jo mėgstamiausias žaislas buvo stiklo rutulys, kurio viduje ant miestelio su meduolių namukais ir šaltmėtinių saldainių gatvėmis leidosi snaigės. Jis taip norėdavo jame gyventi, kad vieną dieną tą rutulį sudaužė – ir pamatė, kad namukai padaryti iš plastilino, o saldainių gatvės nupaišytos. Jis žinojo, kad gyvenimas, kurį jis kuria Salem Folse, tėra iliuzija, vieną dieną ji suduš kaip tas stiklo rutulys. Bet jis tikėjosi – Dieve, kaip jis tikėjosi, – kad tai įvyks dar negreit.

– Žinok, jie negali to daryti.

Džekas buvo visai pamiršęs, kad čia vis dar sėdi Džordanas Makafis.

– Ko negali daryti?

– Išvyti tavęs iš miestelio. Tau grasinti. Tu aštuonis mėnesius mokėjai skolą visuomenei ir dabar gali vėl joje gyventi.

– Aš neturėjau sėdėti kalėjime.

Džordanas kilstelėjo pečius, lyg girdėtų tai šimtąjį kartą.

– Tu ten praleidai beveik metus, nes privalėjai. Ar nemanai, kad užsitarnavai dabar būti ten, kur nori?

– O gal nenoriu.

Užkandinės vidų nušvietė automobilio žibintų šviesa – atvažiavo taksi.

– Na, aš neblogai nusimanau apie žmones. Ir tavo žvilgsnis tikrai sakė ką kita, kai sutrukdžiau tau vakarą su viena tokia padavėja. – Džordanas padėjo tuščią puodelį į kriauklę už baro.

– Padėkok nuo manęs Adai.

– Pone Makafi, – paklausė Džekas, – gal leistumėt man važiuoti jūsų taksi?

Ant Džeko krito prieangio lempos šviesa, išryškindama netikėtai susidariusią aureolę virš jo galvos.

– Aš to nepadariau, – pasakė jis nieko nelaukdamas. Juos vis dar skyrė stiklinės lauko durys, Ada stovėjo atsirėmusi į jas viena ranka.

Džekas uždėjo pirštus ant kitos stiklo pusės. Ada galvojo apie kalėjimą – ar jis ten sulaukdavo lankytojų, nuo kurių jį skyrė pertvara lygiai kaip dabar.

– Vesas man viską papasakojo, – tarė ji. – Jie turi visus duomenis nuovados kompiuteryje. Jis man sakė, kad tu netgi buvai nuėjęs užsiregistruoti kaip lytinis nusikaltėlis.

– Aš privalėjau. Pagal teismo nutarimą.

Ados akyse pasirodė ašaros.

– Į kalėjimą nekaltų nesodina.

– O vaikai irgi nemiršta. Ada, tu žinai geriau nei kas nors kitas, kad pasaulyje ne viskas būna taip, kaip turi būti. – Džekas dvejojo. – Ar kada nors susimąstei, kodėl aš tavęs niekada neliečiu? Kodėl bučiuoji tu, kodėl imi mano ranką tu?

– Kodėl?

– Todėl, kad nenoriu būti tuo, kuo jie visi mane kaltino. Nenoriu būti nesivaldančiu gyvuliu. Aš bijau, kad tave palietęs nebegalėsiu sustoti. – Džekas pasuko skruostą taip, kad pro stiklą jo lūpos paliestų jos delną. – Patikėk manimi, Ada. Aš niekada neišprievartaučiau moters.

– Aš irgi nemaniau, kad jie išprievartaus.

– Kas?

Ji pakėlė akis.

– Tie, kurie man taip padarė.

Ji buvo šešiolikmetė Salem Folso vidurinės mokyklos pirmūnė, laikraščio redaktorė, svajojanti tapti žurnaliste. Per nesibaigiančius darbus ji dažnai užtrukdavo iki vėlumos, bet tėvai būdavo užsiėmę užkandinėje ir namie jos nepasigesdavo.

Balandis buvo neįprastai šaltas, toks šaltas, kad uždariusi duris ir pasileidusi per sporto aikštyną ji gailėjosi iš namų išėjusi ne su džinsais, o su plonu sijonėliu. Tvirčiau įsisupusi į paltą, ji skubėjo per futbolo aikštę miestelio link.

Pirmiausia išgirdo balsus – geriausi mokyklos sportininkai, tais metais atvedę komandą į valstijos čempionatą, kažką šaukė. Susidrovėjusi (moksliukai su sportininkais nedraugauja) ji padarė didelį lankstą ir dėjosi nematanti jų rankose butelio „Jack Daniel’s“ .

– Ada, – pakvietė vienas ir, nustebusi, kad jie žino jos vardą, ji grįžtelėjo.

– Ateik čia trumpam.

Ji ėjo link jų lyg paukštis šokuodamas prie trupinių – atsargiai, šiek tiek smalsiai, bet pasiruošęs nuplasnoti vos pasirodžius žmogui.

– Pameni tą straipsnį, kurį parašei apie paskutines sezono rungtynes? Gražiai buvo parašyta, tiesa, vaikinai?

Kiti palinksėjo galvomis. Jie atrodė net savaip gražūs – įkaitę veidai ir ryškios kepuraitės ant galvų, tarsi priklausytų kokiai keistai padermei, apie kurią ji buvo skaičiusi, bet kaip reikiant neištyrinėjusi.

– Bėda ta, kad neteisingai parašei mano vardą.

– Negali būti. – Ada viską kruopščiai tikrindavo; ji buvo pedantė.

Vaikinas nusijuokė.

– Gal ir nesu toks protingas kaip tu, bet, kaip rašomas mano vardas, žinau! – Kiti ėmė vienas kitą niuksėti ir kikenti. – Ei, ar nori gurkšnio? – Ada papurtė galvą. – Sušilsi…

Ji nedrąsiai paragavo. Kometa šovė gerkle žemyn… ji paspringo ir apsiašarojusi beveik viską išspjovė ant žolės.

– Na jau, Ada, – tarė jis, apkabindamas. – Nagi, nesijaudink. – Ėmė glostyti jai nugarą. – Žinai, o tu ne tokia jau džiūsna, kaip atrodai mokyklos koridoriuose.

Ada norėjo nuo jo atsitraukti.

– Man metas eiti.

– Pirma noriu tave išmokyti teisingai rašyti mano vardą.

Adai pasirodė, kad tai neblogas kompromisas. Ji linktelėjo ir vaikinas prisitraukė ją arčiau.

– Tai paslaptis, – sušnabždėjo jis.

Sutikdama žaisti jo žaidimą, ji palenkė ausį prie jo lūpų. Ir pajuto, kaip į ausį įsirangė liežuvis.

Ji bandė išsisukti, bet jis stipriai laikė ją apkabinęs.

– Dabar pakartok tai, – tarė jis ir įsisiurbė jai į lūpas.

Kas įvyko po to, Ada nelabai prisimena. Tik tiek, kad jų buvo trys. Kad suolas buvo liepsnojančios oranžinės spalvos. Kad baimė, kai jos daug, dvokia siera. Ir kad tavyje yra tokia vieta, apie kurios buvimą nenutuokei, ir kurioje gali pasislėpti ir žiūrėti į tai, kas vyksta, iš šalies, nejusdama jokio skausmo.

– Ar tau nesmalsu sužinoti, kas Klojos tėvas? – paklausė Ada.

Dabar jau jos svetainėje Džekas nurijo oro gurkšnį ir… ištirpdė gerklėje įstrigusį gumulą.

– Kuris iš jų?

– Aš nežinau ir niekada nenorėjau sužinoti. Sau pasakiau, kad po to, kas įvyko, aš nusipelniau, kad ji būtų mano ir tiktai mano.

– Kodėl niekam nepasakei?

– Nes būčiau buvus išvadinta kekše. Ir todėl, kad… nebuvau tikra… ar jie iš viso prisimena, kas atsitiko. – Jos balsas trūkčiojo. – Norėčiau ir aš neprisiminti. Daug metų svarsčiau, ką tokio padariau, kad su manimi šitaip pasielgė.

– Tu atsidūrei netinkamoj vietoj netinkamu laiku, – suniurnėjo Džekas. Mes abu.

Ištisus mėnesius jis degė neapykanta sistemai, kuri labiau moterų pusėje. Bet sužinojęs apie Adą… Tebūnie neteisingai apkaltinti nors ir milijonas vyrų, tai vis vien neatitaisytų to, kas nutiko jai.

– Ar jie… gyvena mieste?

– Eisi ir užmuši drakonus, Džekai? – Ada vos šyptelėjo. – Vienas užsimušė su motociklu, kitas išsikėlė į Floridą. O trečias liko gyventi čia.

– Kuris?

– Neklausk. – Ji papurtė galvą. – Niekas nežino apie tą įvykį, išskyrus mano tėtį, o dabar ir tave. Žmonės galvojo, kad paleistuvė susižvejojo vaiką. Man taip geriau, Džekai. – Jos veido bruožai sušvelnėjo. – Iš to košmaro radosi kai kas nuostabaus. Aš turėjau Kloją. Tai viskas, ką noriu prisiminti. Tik tai ir nieko daugiau.

Džekas kurį laiką tylėjo.

– Ar tu tiki, kad aš nekaltas?

– Nežinau, – prisipažino Ada. Jos balsas virto šnabždesiu. Ji pažinojo Džeką taip trumpai, ir jos jausmai jam atrodė tokie nepamatuotai gilūs, lyg ji būtų atsukusi vandens čiaupą, o iš jo būtų ištryškęs geizeris. Ada negalėjo to suprasti, bet šiame pasaulyje ji daug ko nesuprato. Gaivališka meilė, kaip ir didžiulis sielvartas, gali apakinti. Gali priversti tave pamiršti tai, ko nežinai, ir sutelkti visą dėmesį į tai, ką nori įsidėti į širdį. – Aš labai norėčiau tavimi tikėti, – tarė ji.

– Tuomet nuo to ir pradėkime. – Džekas užsimerkė ir pasilenkė į priekį. – Pabučiuok mane.

– Aš nemanau, kad dabar tinkamas metas…

Jis prasimerkė.

– Aš tau noriu įrodyti, kad esu tas, kas sakausi esąs. Noriu tau parodyti – kad ir ką darytum, kad ir ką sakytum, aš tavęs nepulsiu.

– Bet tu sakei…

– Ada, – sušnabždėjo Džekas, – padarykim tai mudviejų labui.

Jis plačiai išskėtė rankas ir po sekundės Ada pasilenkė ir pabučiavo jam į skruostą.

– Ak, Ada, ne toks bučinys.

Ji lūpomis perbraukė jam nuo kaklo iki žandikaulio. Tarp jų įsiplieskė kibirkštis kaip žibale pamirkytas siūlas, kuris, vos prisilietus degtukui, gali virsti ugnies siena.

Tas šelmiškumas, tas geidulys… tarsi ji matytų spalvas pirmą kartą ir kimštųsi pilnas kišenes ryškiai violetinės, liepsnojančios oranžinės ir tviskančios geltonos ir bijotų, kad ją gali pagauti vagiant tai, kas ne jos, bet ir suprastų, kad, jeigu ji nepasiims ko nors atminimui, taip ryškiai visko neprisimins.

Ji buvo pasiruošusi. Ji geidė. Ada pridėjo jo delnus prie viršutinės savo uniformos sagutės… bet Džekas tik nuleido rankas.

„Jis to nedarys. Jis nori, kad aš tai padaryčiau.“

Per visą savo gyvenimą ji nė karto nenusirenginėjo dėl vyro. Jos pačios tėtis nėra jos matęs nuogos nuo tada, kai jai suėjo dešimt metų. Drovėdamasi, pirštais negrabiai pro kilpelę ji ištraukė sagutę, tada ėmėsi kitos. Apgaubtos plonu rausvu liemenėlės šilku jos krūtys degte degė nuo Džeko žvilgsnio. Ji atsisegė sagtelę ir prisitraukė Džeko galvą artyn, kad jis galėtų tyrinėti jos odą.

– Viskas gerai?

Vietoj atsakymo ji nubučiavo Džeką krūtinės iki pilvo, stabteldama ties jo džinsų iškilumu. Kai atsegė užtrauktuką, jo purpurinis vyriškumas pakilo ir atsidūrė jos rankoje.

Tą akimirką ji jautėsi taip saugiai, kaip niekada gyvenime.

– Padarykim tai mudviejų labui, – pakartojo Ada. Jie kartu numovė jam kelnes, nuvilko jai apatinius ir abu švelniai prisiderino vienas prie kito. Kaip gera, su nuostaba suvokė Ada; kaip tik tą akimirką Džekas pagalvojo: „Štai ko trūko.“

1999-ųjų liepa

Lojalas

Naujasis Hampšyras

– Džekai, – tarė policininkas, – ateik į nuovadą.

Džekas prispaudė nešiojamąjį telefoną prie peties, kad galėtų baigti krautis popierius į portfelį.

– Negaliu. Popiet man susirinkimas. Bet galim susitikti sporto salėje septintą ir pažaisti.

Persikėlęs į Lojalą ir įsidarbinęs vieninteliu apylinkės detektyvu, Džėjus Kevana bičiuliavosi su Džeku, juodu buvo neišskiriami raketbolo partneriai – paeiliui duodavo vienas kitam garo ir paskui prie alaus bokalo verkšlendavo, kaip mieste trūksta vienišų moterų.

– Džekai, man tavęs reikia nedelsiant.

Džekas suprunkštė:

– Oi, mielasis, nežinojau, kad taip pasiilgai.

– Užsičiaupk, – subarė Džėjus, ir Džekas jo balse išgirdo susierzinimo gaidelę. – Klausyk, nenoriu pasakoti telefonu, supranti? Paaiškinsiu, kai atvažiuosi.

– Bet…

Pasigirdo pypsėjimas.

– Velnias, – nusikeikė Džekas. – Tikiuosi, tai tikrai labai svarbu.

Juodu susipažino, kai Džėjus kaip detektyvas atėjo į mokyklą pakalbėti apie saugą per Heloviną. Džėjus kaipmat tapo vyresniuoju broliu vienturčiam Džekui. Tvankiomis, tingiomis vasaros dienomis juodu plaukdavo Vestonbruko kateriu gaudyti didžiažiočių upėtakinių ešerių. Rankose laikydami meškerykočius jie gurkšnodavo alų ir kurdavo beprotiškiausius scenarijus, kaip į provincijos miestelį Lojalą prisivilioti gražuolę Heter Loklir iš „Dinastijos“.

– Ar negalvoji kada nors pradėti sėslų gyvenimą? – kartą paklausė Džekas.

Džėjus tada nusijuokė.

– Aš jau dabar sėsliai gyvenu, leidžiu šaknis. Lojale nieko nevyksta.

Kai tik Džekas įėjo į kabinetą, tas iškart atsistojo. Žiūrėjo į knygų lentyną, kilimą, Džeko paltą… visur, tik ne jam į akis.

– Gal man pasakysi, kas čia, po galais, tokio svarbaus nutiko, kad negalėjo palaukti?

– Eime kitur.

– O kodėl ne čia?

Džėjaus veidas persikreipė.

– Būk toks malonus, gerai?

Jis nusivedė Džeką į nedidelę posėdžių salę. Joje buvo buvo tik stalas, trys kėdės ir diktofonas.

Džekas šyptelėjo.

– Žaisim farus? – Jis sukryžiavo ant krūtinės rankas. – „Turite teisę tylėti. Viskas, ką pasakysite, gali būti ir bus panaudota prieš jus. Turite teisę į advokatą…“ – Staiga nutilo, nes Džėjus užsimerkė ir nusisuko. – Ei, – Džekas vėl tyliai prakalbo, – kas, po velnių, vyksta?

Džėjus pažvelgė į jį abejingu veidu.

– Ketrina Marš teigia, kad judu palaikėte intymius santykius.

– Ką pasakė Ketrina Marš?! – Džekas apžvelgė tuščią kambarį, diktofoną ir Džėjaus veido išraišką. – Ar… tu juk nesiruoši manęs areštuoti, ką?

– Ne. Dabar tik kalbamės. Noriu išgirsti tavo pasakojimą.

– Nejaugi tu manai… dėl Dievo meilės, Džėjau… ji juk moksleivė. Prisiekiu… aš jos nesu palietęs. Neįsivaizduoju, kaip jai galėjo šauti į galvą. – Prieš jo valią ėmė daužytis širdis.

– Remdamiesi turimais įkalčiais, mes tau pateiksime kaltinimus, – griežtai pareiškė Džėjus. Paskui jo balsas sušvelnėjo: – Džekai, geriau susirask advokatą.

Džekas pajuto, lyg viduje būtų sprogęs pykčio kamuolys.

– Kodėl kvieti mane „pasikalbėti“, jeigu vis tiek ruošiesi suimti?! – Tarp jųdviejų pakibo kaltinimas, ir Džekas staiga suprato, kodėl Džėjus prašė papasakoti savo versiją, – draugystė baigėsi, jis tenori išgauti prisipažinimą, kurį galėtų panaudoti teisme.

Lojalas buvo pavyzdinis miestelis su universaline parduotuve, privalomu mediniu tiltu ir aplink aikštę išsirikiavusiais baltų lentų namukais, primenančiais Vestonbruko akademijos architektūrą. Džeko namas stovėjo nedideliame iškyšulyje. Nuo priekinės verandos jis matė namą, kuriame gyveno Ketrina Marš ir jos tėvas, pastorius Elidoras Maršas.

Šiame miestelyje Džekui labiausiai patiko tai, kad per jį eidamas būtinai su kuo nors pasilabindavai. Jeigu ne su moksleiviu, tai su krautuvės savininke. Su pašto viršininku. Su pagyvenusiais dvyniais, kurie taip ir liko nevedę, užtat banke dirbo kasininkais prie gretimų langelių.

Tačiau šiandien jis ėjo panarinęs galvą, baimindamasis sutikti pažįstamą. Praėjo pro paauglius ir pajuto, kaip jie atsisuka pažiūrėti jam įkandin. Jis apėjo krautuvininkės šluotą ir jo veidas užsiliepsnojo, kai toji liovėsi šlavusi ir stovėdama spoksojo. Aš nekaltas, norėjosi suklykti, bet tai nebūtų padėję. Jiems įdomiausia ne tiesa, o faktas, kad nesėkmė gali paliesti kiekvieną.

Ketrinos Marš namas buvo pasipuošęs linksmomis rausvomis rožėmis, kurios vijosi atrama aukštyn į dangų. Jis garsiai pabeldė į duris ir, Ketrinai jas atidarius, žengtelėjo atgal.

Ji buvo jaunutė ir daili, jos oda, rodės, švytėjo iš vidaus. Staiga Džekui prieš akis pralėkė visos tos akimirkos, kai jis ją apglėbdavo po ypač gero įvarčio, visi tie kartai, kai pastebėdavo, kaip megztukas aptempia jos sportinę liemenėlę. Ketrinos veidą nušvietė plati šypsena.

– Treneri!

Jis jau žiojosi, norėdamas ją sugėdinti, paklausti kodėl, bet visi klausimai užstrigo. Už Ketrinos pasirodė įtūžio perkreiptas uolaus krikščionio Elidoro Maršo veidas.

– Pastoriau, – prabilo Džekas.

Elidorui tiek ir tereikėjo. Akimirką jo veidas išdavė vidinę kovą, ir staiga jo kumštis smogė Džekui į žandikaulį.

Ketrina suklykė, Džekas nuskriejo į rožyną. Pro ploną vasarinių kelnių audinį į jį susmigo rožių spygliai. Jis išspjovė kraują ir ranka nusivalė burną.

Ketrina puolė jam į pagalbą, tačiau tėvas ją sustabdė ir nutempė už savęs. Džekas niūriai pažvelgė į kapelioną.

– Ar gerasis Dievas jums taip liepė?

– Eik tu, – Elidoras aiškiai tarė kiekvieną žodį, – po velnių.

Prieš keletą savaičių, per vasaros trimestrą, Džekas vedė pamoką dešimtokėms apie Peloponeso karą. Jis stovėjo priešais klasę, liepos karštyje marškiniai jam buvo lipte prilipę prie krūtinės.

– Spartiečiai nebuvo itin patenkinti pasirašyta taikos sutartimi, o ir atėniečiai pradėjo svajoti apie valdžią… – Jis peržvelgė eilėmis susėdusias kaitros kamuojamas moksleives, kurios vėdinosi čia pat iš popieriaus lapų sulankstytomis vėduoklėmis. – Bet nė viena nesiklausote.

Džekas susigūžė pastebėjęs, kaip vienos merginos mieguistos akys užsimerkė. Jis ne itin mėgo Vestonbruko vasaros sesijas, per kurias mokinės, prieš stodamos į koledžus, galėjo pagerinti savo pažymius. Šimtmečio senumo tvankiose kaip pirtis Vestonbruko auditorijose mokytis buvo nelengva.

Ketrina Marš sėdėjo priekyje, jos iškrakmolyta apykaklė tvarkingai gulė ant mokyklinio megztuko, kojos kukliai sukryžiuotos ties kulkšnimis.

– Daktare Sent Braidai, – niurzgė ji, – kuo toks svarbus šitas prieš du tūkstančius keturis šimtus metų svetimoje šalyje vykęs karas? Noriu pasakyti, tai ne mūsų istorija. Tai kam apie jį mokytis?

Nuvilnijo pritariančių balsų choras. Džeko žvilgsnis šokinėjo nuo vieno sukaitusio jauno veido prie kito.

– Gerai, – nusileido jis, – surengsime praktinį užsiėmimą.

Mintyse jis neturėjo jokio konkretaus plano, tik norėjo, kad jos išsivaduotų iš tų nelaimingų mokyklinių uniformų ir persivilktų patogesniais drabužiais. Aišku, geriausiai tiktų maudymosi kostiumėliai… visos mergaitės turėjo pasikabinusios savąjį sporto salės persirengimo spintelėje. Tačiau jis labai gerai žinojo, kaip veikia vyresnių mergaičių smegenys, – jos veikiau atiduotų nukirsti savo kairę ranką, negu atskleistų fizinius trūkumus prieš lieknesnes, aukštesnes, dailiau sudėtas bendramoksles… arba prieš vyrą mokytoją. Staiga Džekas nudžiugo, nes į galvą toptelėjo, ką daryti, kad paauglės jaustųsi jaukiai… ir kas net nebūtų panašu į pamoką.

Jis nusivedė jas į mokyklos virtuvę, kur artrito išsukiotais pirštais moterys pjaustė salotų gūžes.

– Ponios, – pasisveikino Džekas, – mums reikia kelių staltiesių.

Jam buvo liepta eiti į valgyklą, kur valgė vyresniųjų klasių mokinės. Čia gulėjo rietuvės tvarkingai sulankstytų staltiesių. Džekas paėmė vieną ir numetė moksleivei. Tada paėmė kitą ir dar kitą, kol visos turėjo po vieną.

– Būdamas Romoje elkis taip, kaip romėnai. O Graikijoje… – Jis paėmė staltiesę ir ja apsivyniojo kūną. – Voilà. Toga.

Džekas nuvedė mergaites į persirengimo kambarį.

– Dabar visos apsirenkite maudymosi kostiumėliais ir apsisukite togomis. Dėl visa pikta pasiimkite uniformas.

– Kam?

Džekas šyptelėjo.

– Jeigu tektų sprukti nuo mados policijos. – Arba mokyklos direktoriaus, pamanė jis sau.

– Jau dabar galime ant kaktos užsirašyti: N, – burbtelėjo viena paauglė. – „Nevykėlės“.

Tačiau visos suėjo į vidų ir netrukus pasirodė viena paskui kitą, rankose nešinos savo rūbais.

– Na, matote? – tarstelėjo Džekas ir paklausė: – Ar nesijaučiate geriau?

Paskutinė išėjo Ketrina Marš. Ji taip pat vilkėjo toga… bet be maudymosi kostiumėlio. Eidama pro šalį, dailiu įdegusiu ir nuogu petimi brūkštelėjo Džekui per ranką.

Džekas nuslėpė šypsnį. Tokio amžiaus mergaitės, ypač – įsimylėjusios, subtilios nelyg tankai.

Jis nusivedė jas į futbolo aikštę, liepė pasidėti ryšulėlius ir išsirikiuoti.

– Gerai. Iš pradžių jūs visos gyvenate draugiškai pagal taikos sutartį, kurią pasirašė spartiečiai. – Tada jis suskirstė mokines į dvi grupes. – Jūs – spartietės, – pasakė vienam būreliui, – ir norite kariauti sausumoje, nes tai mokate geriausiai. O jūs, – parodė į atėnietes, – norite kariauti jūroje, nes čia jums sekasi geriau nei kitur.

– O kaip žinoti, kurią nudobti? – sušuko viena mergaitė. – Mes visos atrodome vienodai.

– Puikus klausimas! Jūsų kaimynas vieną dieną draugiškas, o kitą – tampa priešu vien dėl kokio nors politinio klausimo. Ką reikia daryti?

– Prieš ištraukiant kardą paklausti?

Džekas suėmė tai pasakiusią mergaitę ir ranka parodė, kad perrėžia jai gerklę.

– Ir kai tik sudvejoji, žūsti.

– Laikytis saviškių, – šūktelėjo kita moksleivė.

– Saugotis, kad kas neužpultų iš už nugaros!

– Smogti pirmam!

Džekas patenkintas šypsojosi, nes šutvė pabudo iš apatijos, atsigavo ir įsitraukė į netikras grumtynes, galiausiai visos su togomis ėmė ritinėtis po žemę, žaliai išsitepdamos kelius ir išsipurvindamos užpakalius. Pavargę visi atsigulė ant nugaros ir žiūrėjo į plunksninius debesis, panašius į balerinas nutįsusiomis galūnėmis.

Ant Džeko grėsmingai užslinko šešėlis. Jis pakėlė akis ir virš savęs pamatė Vestonbruko akademijos direktorių Herbą Tajerį.

– Daktare Sent Braidai… ar galime pasikalbėti? – Juodu paėjėjo į šoną, kad paauglės negirdėtų. – Dieve, Džekai. Nori, kad mus paduotų į teismą?

– Už ką? Už istorijos mokymą?

– Nuo kada į mokymo programą įtrauktas išsirenginėjimas?

Džekas papurtė galvą.

– Mes apsitaisėme vienos epochos rūbais. Čia ir yra skirtumas. Tokio amžiaus paaugliai – kaip šunyčiai: kad jų smegenys veiktų, jiems reikia pravarinėti kraują. O per tokį karštį klasėse nepakenčiama. – Džekas jam kuo maloniausiai nusišypsojo. – Tai kaip vaidinti Šekspyrą.

Herbas persibraukė ranka kaktą.

– Man tas pats, Džekai. Gali nors ir bazinius karinius mokymus joms suorganizuoti, kad geriau išmoktų tavo dalyką. Tik kai siųsi jas šokinėti per kliūtis, žiūrėk, kad jos būtų kaip reikiant apsirengusios. – Jis jau buvo beeinąs, bet paskutinę minutę atsisuko. – Suprantu, ką ir kodėl darai. Bet tas, kuris ateina iš gatvės ir pamato tik antrą veiksmą, regi visai ką kita.

Džekas palaukė, kol Herbas nueis. Tada sugrįžo pas mokines, jų veidai degė smalsumu.

– Kas laimėjo? – paklausė Ketrina Marš.

– Na, daktarui Tajeriui patiko mūsų suvaidintos kovos, bet jis primygtinai rekomenduoja tai atlikti vilkint uniformas.

Visa grupė sunkiai atsiduso, merginos nuėjo ieškotis savo atsineštų ryšulėlių su drabužiais.

– Ne, – tarė Ketrina, – turėjau minty, kas laimėjo karą?

– Peloponeso karą? Niekas. Abi pusės manė, kad jų strategija nualins priešininką ir privers pasiduoti. Tačiau po dešimties metų nė vienai nepavyko to padaryti.

– Norite pasakyti, jie kariavo tik todėl, kad nė vienas nepasidavė?

– Taip. Kai jie pasirašė Nikijo sutartį, joje nebuvo parašyta, kuris teisus, o kuris ne… susitarė, kad nebekariaus. – Jis suplojo rankomis, prašydamas dėmesio. – Na, gerai. Dabar paskubėkime.

Moksleivės nužingsniavo viena paskui kitą. Grožis yra tiesa, o tiesa – grožis, mąstė Džekas, jas stebėdamas. Jis žengė žingsnį ir po batu pajuto kažką minkštą. Audinio gniužulėlis, raudono atlaso liemenėlė, kurią netyčia pametė kažkuri mergaitė. Vidinėje pusėje matėsi įsiūta juostelė su vardu ir pavarde, kaip buvo privaloma visiems privačių internatinių mokyklų moksleiviams. „Ketrina Marš“, – perskaitė Džekas. Nuraudęs įsikišo ją į kišenę.

Meltono Sprigo kabinetas būtų padaręs įspūdį net ir neturinčiam vaizduotės. Jame tvyrojo troškus vištienos „Kung pao“ aromatas iš apačioje esančio kinų restorano. Oro kondicionieriaus nebuvo, ant grindų, ant stalo ir ant vienintelės spintelės dulkėjo šūsnys dokumentų.

– Vis ruošiuosi susitvarkyti. – Šeimininkas šniokštuodamas pastūmė krūvelę žurnalų, kad Džekas turėtų kur atsisėsti.

Vieną akimirksnį Džekas norėjo sprukti, bet prisivertė ant kėdės ranktūrių išskleisti delnus ir atsipalaiduoti.

– Na, – prabilo Meltonas, – kuo galiu jums padėti?

Džekas suprato, kad sakys žodžius, kokių iki šiol nebuvo ištaręs. Jie it klijai buvo prilipę jam prie gomurio.

– Man pateiks kaltinimus padarius nusikaltimą.

Meltonas išsišiepė.

– Gerai. Jeigu būtum sakęs, kad nori užsisakyti kiaulienos „Mu ksu“, sakyčiau, kad ne ten atėjai. Kodėl manai, kad tau pateiks kaltinimus?

– Policijai taip sakė. Jie mane išsikvietė… pasikalbėti… prieš kelias dienas. Viena mergaitė… mano mokinė… teigia, kad ji ir aš… kad mes…

Meltonas švilptelėjo tarp dantų.

– Toliau galiu atspėti.

– Aš to nepadariau, – tvirtino Džekas.

Advokatas padavė jam kortelę.

– Pagyvensim – pamatysim.

Nepaisydamas karščių, Džekas išsiruošė pabėgioti. Jis užsivilko seną studentišką futbolo megztuką, šortus ir nuo savo namo slenksčio leidosi tiesiai į rytus. Jis bėgo tris, septynis, dešimt kilometrų. Prakaitas žliaugė Džekui į akis, jis dideliais gurkšniais traukė į save orą. Kirto miestelio ribas ir bėgo toliau. Dukart apibėgo vandens saugyklą. Ir, kai suvokė, kad nuo baimės vis tiek nepabėgs, krito ant kranto, užsidengė rankomis veidą ir pravirko.

Ketrina Marš labai aiškiai prisiminė, kada Džekas Sent Braidas ją palietė pirmą kartą.

Ji buvo puolėja ir akimis taip įtemptai sekė kamuolį, ruošdamasi mušti įvartį, kad visai nepastebėjo, kaip link jos atlekia kita žaidėja, lygiai taip pat susikaupusi kaip ir ji. Abi susidūrė kaktomuša taip, kad net kaukštelėjo, ir tai buvo paskutinis garsas, kurį Ketrina girdėjo, nes iškart nualpo. Kai atsigavo, virš jos buvo pasilenkęs treneris, saulėje jo geltoni plaukai spindėjo lyg aureolė, kaip būna filmuose pasirodžius herojui.

– Ketrina, – pašaukė jis, – ar tu sveika? – Iš pradžių ji nieko negalėjo atsakyti, nes jo rankos lakstė po visą jos kūną ir tikrino, ar nelūžę kaulai. – Man regis, tinsta kulkšnis, – tarė jis, tada nuavė jai sportbatį, numovė kojinę ir, kaip princas Pelenei, pačiupinėjo jos prakaituotą pėdą. – Nuostabu, – su palengvėjimu pranešė jis. Ketrina pagalvojo: „Taip, tu nuostabus.“

Ji žinojo, kad tarp jų yra ypatingas ryšys: jis pasilikdavo ją po treniruočių parodyti pratimo ir kartais uždėdavo jai ant pečių ranką, kai juodu drauge eidavo iš aikštės. Kai ji prisipažino norinti permiegoti su Bilu Hainesu, treneris nuvežė ją į kliniką už dviejų miestelių nusipirkti kontraceptinių tablečių. Ak, iš pradžių jis nenorėjo… bet vėliau nusileido, nes ji jam rūpėjo. Ir kai po dviejų dienų Bilas ją metė, treneris leido jai išsiverkti ant savo peties.

Ji keletą kartų per dieną pagalvodavo, ką jis daro su liemenėle, jos palikta po tos senovės istorijos pamokos. Ji iškrito iš jos drabužių ryšulėlio visai netyčia… o gal, geriau pagalvojus, taip buvo lemta. Ji apsižiūrėjo, kad nėra liemenėlės, ir nuėjo jos ieškoti… kaip tik tuo metu, kai treneris ją pakėlė ir įsidėjo į kišenę. Ketrina kažkodėl nusisuko ir nebeprašė, kad atiduotų. Gal jis miega pasidėjęs ją po pagalve. Gal glosto audinį pirštais, įsivaizduodamas, kad tai jos oda.

Vakar Ketrina nėjo į mokyklą. Tėvas jos neišleido. Gal taip buvo geriausia, nes ji nežinojo, ką būtų sakiusi Džekui. Mergina nugirdo, kad jį išvežė kalėjiman, surakintą antrankiais it kokį nusikaltėlį. Jeigu Ketrina ten būtų buvusi, ji būtų parklupusi jam po kojų ir išbučiavusi kiekvieną odos lopinėlį ant jo riešo, kur lietėsi metalas. Ji būtų paprašiusi, kad juos uždėtų jai pačiai. Ji būtų padariusi viską, kad parodytų, kaip jį myli.

Džekas pasilenkė prie Meltono Sprigo taip arti, kad matė advokato varlytės audinio pynimą.

– Aš to nepadariau, – iškošė jis pro dantis. – Negi tai nieko nereiškia?

– Tik sakau, kad šiais laikais yra visokių būdų įtikinti prisiekusiuosius, kodėl… subrendęs vyriškis… gali susidomėti daug jaunesne mergina.

– Puiku. Galite tokią gynybą taikyti klientui, kuris iš tiesų kaltas. – Sukrėstas Džekas atsilošė kėdėje. Šiandien jo geriausias draugas apkaltino jį tyčiniu lytiniu nusikaltimu. Jam pareikšti kaltinimai. Užstatas jo banko sąskaitą palengvino penkiais tūkstančiais dolerių. Ant riešo, kur sugnybo antrankiai, kai jį vedė į teismo salę, atsirado nuobrozdos. – Mes tokį kaltinimą ginčysime. Juk tam ir sukurta ši sistema, ar ne? Kad abi šalys galėtų pasisakyti. Kas gi klausysis penkiolikmetės paauglės?

Meltonas linktelėjo ir nusišypsojo klientui. Tik nepasakė, ką jis iš tikrųjų galvoja: visi klausysis kaip tik todėl, kad Ketrinai Marš penkiolika metų.

– Aš sustabdysiu visą šitą nesąmonę, – pareiškė Herbas Tajeris. – Tai baisu.

Pagaliau atsirado žmogus, kuris jam pritaria.

– Gali man nepasakot, – tarė Džekas. – Vakar turėjau eiti į nuovadą, kur Džėjus Kevana perskaitė mano teises! Dėl Dievo meilės, aną šeštadienį žaidžiau su juo raketbolą, o dabar jis man pateikia kaltinimą. – Pradėjęs kalbėti jis nebegalėjo sustoti: – Herbai, aš nesuprantu, kas čia vyksta. Neįsivaizduoju, ką ta mergaitė sau galvoja.

– Judu su Ketrina Marš labai gerai sutariate, – priminė Herbas.

– Tu… negi tiki tuo, ką ji pasakė?

– Dieve, Džekai, žinoma, ne. Aš tik noriu pasakyti, kad suprantu, kaip… kiti… galėjo prieiti prie tokios išvados.

Džekas pašoko ant kojų ir ėmė žingsniuoti po kabinetą. Už jo ant lentynos stovėjo išrikiuoti keturi apygardos mergaičių futbolo čempionatų trofėjai, visus juos iškovoti padėjo geras tarpusavio ryšys, kuriuo Herbas dabar abejojo.

– Niekada nesu peržengęs ribų.

Herbas pažvelgė pro langą, kur kelios moksleivės valgė priešpiečius.

– Žinai, – tarė jis tyliai, – tu geriausias mokyklos mokytojas. Taip moki sudominti vaikus mokslu, kaip dar nesu matęs.

Džekas pajuto, kaip ėmė pulsuoti kraujas, ir jam atgimė viltis, kad padėtis ne tokia jau liūdna, kaip atrodė.

Direktorius paėmė parkerį ir pabarbeno juo į stalą.

– Klausyk, Džekai, aš tavim tikiu. Bet tėvai norės žinoti, kas mes per mokykla, jei samdome įtartino elgesio mokytojus. O dar tas Elidoras Maršas neduos man ramybės…

– Elidoras Maršas yra fanatikas, kuris neturi teisės dirbti privačios mokyklos kapelionu.

– Jis dar ir tėvas, manantis, kad jo penkiolikmetė dukra miegojo su dvigubai už save vyresniu vyru, kuris turėjo apdairiau elgtis! – Tarp jųdviejų virš stalo kaip juodas dūmas pakibo kaltinimas.

– Nėra įrodymų! – atšovė Džekas, žodžiai jo burnoje paliko dulkių prieskonį.

Herbas negalėjo pakelti į jį akių.

– Džekai, pamėgink į tai pažvelgti iš mano taško. Kaip mokyklos direktorius aš negaliu laikyti mokytojo, kuris kaltinamas išprievartavimu. – Jis apėjo stalą. – Jeigu galiu tau kuo nors padėti…

– Man nereikia niekieno malonės, – atrėžė Džekas ir išėjo Herbui nespėjus ką nors daugiau pasakyti.

Ana Liza Sent Braid pažinojo turtuolę filantropę Bruk Astor; savo miegamajame turėjo tigro odos kilimėlį – tą žvėrį safaryje nušovė jos vyras, o Aukštutiniame Vest Saide ji turėjo namus, apie kuriuos „Architektūros apžvalga“ rašydavo dažniau nei apie ekscentriškąją Gracijų aikštę. Tačiau tai – ne pačios pikantiškiausios Anos Lizos gyvenimo detalės. Dar įdomiau tai, kad bute ji gyveno kartu su buvusia savo vyro meiluže, kuri dabar buvo jos artimiausia bičiulė. Arba kad ji pažinojo tiek prostitutes, tiek aukštuomenės debiutantes. Ji išgarsėjo per dešimtmetį trukusią misiją, kai siekė atkreipti dėmesį į smurtą prieš moteris. Anos Lizos čekių knygelė ir tvirtas ryžtas vargingiausiuose Niujorko rajonuose padėjo įsteigti dvidešimt moterų krizių centrų.

Taigi, kai ant savo namų slenksčio Džekas pamatė motiną, jis, ką ir sakyti, apstulbo.

Ji atvyko paremti sūnaus dar nežinodama visų smulkmenų, – jo širdis plačiai atsivėrė. Vien į ją žiūrėdamas jis pajuto, kaip ėmė byrėti gynybinė siena, kuria buvo apsitvėręs. Džekas pasilenkė pabučiuoti motinai į žandą, bet toji išsisuko.

– Džekai, aš nepasiliksiu. Bet tai, ką noriu pasakyti, pasakysiu į akis. – Ana Liza pažvelgė į jį bejausmiu žvilgsniu. – Ar žinai, kiek esu mačiusi išprievartautų moterų?

Džekas norėjo įkvėpti, bet nepajėgė. Negana, kad kaltinimu tiki viršininkas, mokiniai, advokatas ir kolegos. Tuo tiki ir jo paties motina.

– Tu juk… nemanai, kad aš kaltas? – sušnabždėjo jis.

Ana Liza pakėlė antakius.

– O kurių galų moteris apie tai meluotų?!

Netikėtai Džekas prisiminė, kaip vaikystėje motina buvo nusivedusi jį į Centrinio Parko zoologijos sodą. Jis užsibuvo tamsioje šikšnosparnių trobelėje, sužavėtas, kaip jie susilanksto tarsi mažučiai skėčiai. Kai atsigręžė, mama jau buvo išėjusi. Jis nesibaimino dėl savęs net būdamas septynerių; tik jaudinosi dėl mamos – ji tikriausiai jau eina iš proto. Tačiau jis pamatė ją prie trobelės besikalbančią su pažįstama. Džekas prilipo prie jos kojos kaip moliuskas.

– O, – nerūpestingai nustebo ji, tarsi nė nepastebėjusi, kad jo nebuvo. – Ar jau baigei?

Dabar Džekas sunkiai nurijo gumulą.

– Turi manim tikėti. Aš tavo sūnus.

– Nebe, – atsakė Ana Liza.

„Jis pakiša savo rankas man po palaidine ir jaučiu, kaip jos dega. Aš jo geidžiu. Ak, Džekai. Žinau, kad su juo neskaudės, nes jis man pažadėjo. Net kai jis įeina į mane, aš neprieštarauju, nes mudu tampame vienu.“

Džekas švystelėjo nukopijuotus lapus.

– Kas čia per mėšlas?!

Meltonas trūktelėjo pečiais.

– Rasti įkalčiai. Dienoraščio įrašai, kurie, matyt, įsiutino Ketrinos tėvą. – Jis pervertė savo užrašus. – Na, dar ir kontraceptinės tabletės.

– Ar niekas nesusimąstė, kad ji išsigalvoja?

– Žinoma, Džekai.– Meltonas pasitaisė pusmėnulio formos akinius. – Tačiau ji taip pat tvirtina, kad tu ją nuvežei įsigyti kontraceptikų.

– Net negalvodamas, Meltonai. Ji norėjo permiegoti su savo vaikinu ir nebuvo kas ją nuveža į Šeimos planavimo centrą!

– Pasak Ketrinos, nebuvo jokio vaikino. Ji teigia vartojusi kontraceptikus, nes tu norėjai su ja permiegoti.

– Paklausyk. Ji mane įsimylėjusi. Aš tai mačiau, bet nieko jai nesakiau. Nenorėjau jos gluminti ir maniau, kad anksčiau ar vėliau ji tai išaugs. Tokie atvejai nereti.

– Bet nepilnametė, įsimylėjusi vyresnį vyrą, nelygu nepilnametei, turinčiai lytinių santykių su tuo vyru.

– Tu nesupranti! Ji tą seksą išsigalvojo! – Džekas giliai įkvėpė. – Na gerai. Taigi, jie turi jos pasakojimą ir šitą dienoraštį. Ir kontraceptines tabletes. Bet nesuprantu, kaip visa tai įrodo, kad aš su ja turėjau intymių ryšių.

– Sutinku, – atsakė Meltonas. – Padėtis būtų paprastesnė, jeigu per kratą tavo namuose policija būtų nieko neradusi.

Džekas susiraukė. Policija atvažiavo su kratos orderiu ir jis juos įleido apieškoti kambarius, bet nežinojo, kad jie ką nors surado. Meltonas pastūmė jam per stalą nuotrauką.

– Kas tai, skuduras?

– Ne, – atsakė Meltonas, – tai Ketrinos Marš liemenėlė. Ji aptikta tavo portfelyje.

Džekas stebeilijo minutėlę. Tada ėmė juoktis.

– Jėzau, Meltonai, jie juk nemano… Aš ją paėmiau, nes Ketrina paliko per pamoką. Ne, pala… netikusiai nuskambėjo. Per karščius lauke vedžiau graikų istorijos pamoką, mergaitės buvo apsivyniojusios togomis iš staltiesių ir…

– …Ir tavo portfelyje policija rado liemenėlę su prisiūtu Ketrinos Marš vardu. Tai viskas, ką jie žino, Džekai. Ir to pakanka.

– Bet aš galiu paaiškinti.

– Žinau, – tarė Meltonas. – Deja, paaiškinti gali ir prokuroras.

Džekas turėjo su ja susitikti. Jis dar kartą skaitė paleidimo už užstatą sąlygas, kuriose buvo aiškiai parašyta, kad jam draudžiama artintis prie nepilnamečių, ypač – prie Ketrinos Marš. Jeigu jį pagautų tai darantį, grėstų dar vienas tyrimas. Jis būtų apkaltintas paleidimo už užstatą sąlygų pažeidimu ir teismo negerbimu. Jį greičiausiai uždarytų į kalėjimą iki bylos nagrinėjimo.

Jeigu jį užklups, prokuroras turės dar daugiau įrodymų.

O jeigu jis neįklius, galbūt jam pavyks nutraukti bylą.

Prieš porą metų Vestonbruko moksleivių tvarkaraščiai buvo perkelti į kompiuterį, tuo pasirūpino darbštus praktikantas, kuris pasirodė besąs dar ir geras informacinių technologijų žinovas. Džekas neužtruko nė dešimties minučių ir sužinojo Ketrinos Marš grafiką. Po valandos jis jau stovėjo po didžiuliu ąžuolu mokyklos teritorijos pakraštyje ir žiūrėjo į mergaites, praeinančias mažais būreliais kaip ryškūs drugeliai, skraidantys nuo vieno pokalbio prie kito.

Ketrina ėjo viena – tai pirmas geras ženklas nuo tada, kai užgriuvo ši nelaimė. Jis troško, kad ji prieitų arčiau, kaktą išmušė prakaitas. Žalvarinis jos kuprinės segtukas pagavo saulės blyksnį ir trumpam jį apakino.

Jis pastvėrė ją virš alkūnės. Prispaudė prie medžio ir ant burnos uždėjo delną. Ketrinos akys iš išgąsčio išsiplėtė, bet tuojau pat sušvelnėjo. Jis ją paleido.

– Treneri, – prabilo ji šypsodama, tarytum nebūtų apvertusi jo gyvenimo aukštyn kojom.

Jis sunkiai nurijo seiles, mėgindamas išlaikyti blaivų protą, tačiau įtūžis išstūmė vieną sakinį, šiurkštų ir gergždžiantį kaip futbolo sportbačių kapliukas.

– Ketrina, – sušnypštė jis, – ką, po velnių, tu padarei?

Anksčiau niekada nebuvo mačiusi jo supykusio. Na, gal vieną du kartus ant žaidėjos, per treniruotę užsisvajojusios apie bernioką. Į pečius susmigę jo pirštai ją ir gąsdino, ir jaudino vienu metu. Jis čia atėjo dėl manęs, pagalvojo ji.

Jis susivaldė ir paklausė:

– Ko tu jiems prišnekėjai?

Tą akimirką ją apėmė švelnūs kaip pūkų patalas, minkšti ir svajingi jausmai. Ketrina giliai įkvėpė ir pašoko.

– Kad aš jus myliu!

– Tu mane myli, – pakartojo jis, ir buvo keista tuos žodžius ištarti. – Ketrina, tu manęs nemyli.

– Myliu. Ir žinau, kad jūs mane mylite.

– Viskas, ką tau esu sakęs ar daręs, būčiau pasakęs ir padaręs bet kuriai kitai mokinei, – paaiškino treneris. – Ketrina, liaukis jiems melavusi. Nejaugi nematai, kad aš galiu atsidurti kalėjime?

Mergina akimirką apmirė. Ir tada ji suprato, jog tai išbandymas. Mylinti širdis gali išgelbėti kitą mylinčią širdį. Ji droviai nusišypsojo.

– Tau nebereikia slėpti tiesos.

– Tiesos?

– Juk žinai… kad mes būsime kartu.

Jo akys blykstelėjo.

– Prieš tai, kai mane nuteis, ar po to?

– Ak, Džekai, – sušnabždėjo Ketrina ir kilstelėjo ranką.

Jis atšoko, nenorėdamas nei pats jos liesti, nei kad jinai liestų jį. Ketrina sutriko. Pašaukė jį vardu, o jis nesustodamas traukėsi atbulas iškėlęs delnus, tarsi ji būtų ne graži mergina, o nuodinga gyvatė, galinti įkirsti, kai mažiausiai tikiesi.

– Žinoma, jai gėda, – švelniai tarė prokurorė pastoriui Maršui. Loreta Vinvud neskubėdama sunėrė rankas ant stalo. – Jeigu ji liudytų savo noru, aš susirūpinčiau jos motyvais. Tačiau paprastai nepilnamečiai liudytojai blaškosi. Tiesą sakant, išprievartavimo bylose toks elgesys laikomas rimtu įrodymu.

– Betgi jūs ją girdėjote! Ji sako, kad viską išsigalvojo.

Loreta davė jam kelias minutes susitvardyti. Vargšas tėvas, vos prieš kelias dienas sužinojo, kad duktė turi romaną su mokytoju, o šiandien ji puola jam prie kojų ir išsižada savo žodžių. Tokiais atvejais kaip šis ji iš tiesų suprasdavo, kodėl advokatai laikomi psichologais.

– Pastoriau Maršai, jūs ja tikite?

– Mano duktė – dora krikščionė.

– Taip, bet ji arba meluoja apie šį intymų romaną… arba meluoja, kad meluoja.

Maršas prispaudė prie smilkinių pirštus.

– Aš nežinau, panele Vinvud.

– Kam Ketrinai reikėjo sukurpti istoriją apie intymius santykius, jeigu jų nebuvo?

– Niekam.

– Na gerai. Tarkim, ji turėjo santykių su daktaru Sent Braidu, kad ir kaip tai būtų liūdna. Kodėl Ketrina taip netikėtai atsiima savo prisipažinimą?

Maršas užsimerkė.

– Kad jį išgelbėtų.

Loreta linktelėjo.

– Viena iš priežasčių, kodėl įstatymas draudžia lytinius santykius su jaunesniais nei šešiolikos metų asmenimis, yra ta, kad nepilnamečiai lengvai pasiduoda manipuliacijoms. Tai, ką jūsų duktė man papasakojo… na, tai dažnas atvejis, pastoriau Maršai. Taip, mergaitės įsimyli. Ir kai tik jos paskelbia apie tai pasauliui ir jų meilės objektas išvedamas su antrankiais, jos staiga susimąsto, ar reikėjo tai daryti.

– Ar… galite ją priversti liudyti?

– Galiu priversti ją atsisėsti į liudytojo vietą, bet jeigu ji neliudys, vadinasi, neliudys. Štai kodėl tiek daug tokių bylų taip ir nenukeliauja į teismą. – Ji užvertė bylą ant stalo. – Jeigu Ketrina pasakys prisiekusiesiems, kad romanas buvo tik jos vaizduotėje, aš negalėsiu jos apkaltinti dėl ankstesnių pareiškimų, kad buvo priešingai. Mes turime keletą inkriminuojančių įkalčių… bet jie nėra tokie paveikūs kaip pačios Ketrinos liudijimas. Man labai gaila, bet tai reikštų, kad greičiausiai Džekas Sent Braidas bus išteisintas… ir ateityje sugundys kitą nepilnametę.

Maršo veidą išmušė dėmėmis.

– Vieną dieną jis degs pragare.

Teisėje tai nebuvo griežtai reglamentuota. Jeigu Ketrina šiandien melavo, kad su Sent Braidu neturėjo lytinių santykių, tokie parodymai – dar ne išteisinimas… vadinasi, apie jos prisipažinimą nereikia pranešti advokatui… vadinasi, Meltonas Sprigas nesužinos, kad Ketrina nenori liudyti prieš jo klientą.

– Pragaras būtų neblogai, – tarė Loreta. – Bet šis tas gali nutikti greičiau.

– Sutikti prisipažinti esant kaltu? – nustebo Džekas. – Ar tai reiškia, kad jie išsigando?

Advokatas papurtė galvą.

– Dauguma bylų, kurios keliauja į teismą… na, dešimt procentų gali būti išspręstos apygardos prokuroro naudai, dešimt procentų – jo nenaudai. Tačiau dauguma bylų – aštuoniasdešimt nuošimčių – patenka per vidurį. Kaltintojai visąlaik siūlo prisipažinti siekiant bausmės sušvelninimo, nes taip jie užsitikrina apkaltinamąjį nuosprendį.

– Tai kas aš, Meltonai? Dešimt procentų, kurie laimi, ar dešimt procentų, kurie pralaimi?

– Tavo atveju – penki procentai vienoj pusėj, ir penki procentai kitoj, o vidury lieka devyniasdešimt. Išprievartavimo bylų nagrinėjimas, Džekai… daugeliu atvejų užtenka, kad vienas žmogus paliudytų prieš kitą. Apkaltinimas ar išteisinimas gali priklausyti nuo to, ar tą rytą prisiekusieji gerai papusryčiavo.

– Aš nesutiksiu prisipažinti esąs kaltas, – tarė Džekas. – Aš neprisipažinsiu dėl to, ko nepadariau.

– Na, tuomet tu mane tik išklausyk, gerai? Mano darbo apraše nurodyta, kad turiu tau tai perskaityti. – Meltonas padavė jam faksogramą. – Jie sutinka sumažinti kaltinimą iki bandymo lytiškai nusikalsti. Aštuoni mėnesiai kalėjimo, be lygtinio nuteisimo. Tai geras sandoris, Džekai.

– Geras sandoris tam, kas prisidirbęs iki ausų! – sušuko Džekas. – Aš jos neskriaudžiau, Meltonai! Ji meluoja!

– Manai, kad gali tuo įtikinti dvylika prisiekusiųjų? Tikrai nori sužaisti rusišką ruletę? – Jis pakėlė Džeko puodelį ir ištraukė iš po jo servetėlę, ant jos parkeriu per vidurį nubrėžė liniją. Viršuje užrašė: „Už“ ir „Prieš“. – Pasižiūrėkim, kas atsitiks, jeigu būsi teisiamas. Geriausiu atveju tu išteisinamas. Blogiausiu – nuteisiamas dėl sunkaus kriminalinio nusikaltimo. Sėdėsi uždarytas valstijos kalėjime septynerius metus.

– Maniau, bausmė – nuo trejų su puse iki septynerių metų.

– Tik tuomet, Džekai, jeigu tave paleidžia lygtinai. O kad šito pasiektum, turi ten dalyvauti lytinio nusikaltėlio gydymo programoje.

Džekas gūžtelėjo pečiais.

– Ar tai sunku?

– Neištversi nė dienos, jeigu smulkiai nepapasakosi apie savo lytinį nusikaltimą. Tai reiškia, kad ten patekęs turėsi papasakoti jiems, kad jauti nenumaldomą potraukį mažoms mergaitėms.

– Nesąmonė, – suirzo Džekas.

– Jeigu esi nuteistas, tai nėra nesąmonė. Jų akimis žiūrint, tu esi padaręs tą nusikaltimą, ir taškas. Tavęs nepaleis lygtinai, jeigu nepasiduosi gydymui.

Džekas įkišo nykštį į stalo plyšį.

– Prisipažinti esąs kaltas, – išlemeno jis. – Kokie privalumai?

– Pirmiausia atliksi bausmę tik aštuonis mėnesius ir ne daugiau. Jeigu ten nepailsdamas klyksi, kad esi nekaltas, vis vien tave paleis po aštuonių mėnesių. Antra, bausmę atliksi apygardos kalėjimo „fermoje“. Dirbsi už kalėjimo sienų. Tai didžiulis skirtumas, palyginti su valstijos kalėjimu. Atliksi bausmę ir toliau gyvensi savo gyvenimą.

– Bet turėsiu teistumą.

– Už lengvą nusižengimą, – pabrėžė Meltonas. – Po dešimties metų galėsi jį anuliuoti, ir jo tarsi nebuvę. O sunkus lytinis nusikaltimas… na, tai jau visam gyvenimui.

Savo siaubui, Džekas suprato, kad jam kaklu rieda ašaros.

– Aštuoni mėnesiai. Tai velniškai ilgai.

– Gerokai mažiau nei septyneri metai. – Kai Džekas nusuko žvilgsnį, advokatas atsiduso. – Bet kuriuo atveju man labai gaila, kad įkliuvai į spąstus.

Džekas vėl pažvelgė į jį.

– Aš nieko nepadariau.

– Aštuoni mėnesiai, – pakartojo Meltonas. – Net nepastebėsi, kaip jie praeis.

Teismo salėje Džeką apėmė uždaros patalpos baimė. Sienos, rodės, tuoj užgrius, oras, kurį jis įtraukė pro dantis, skrandžio apačioje spaudė it akmuo. Jis stovėjo greta Meltono Sprigo ir žvelgė tiesiai į teisėją Ralfą Grinlą; jo duktė prieš trejus metus buvo Džeko komandos vartininkė. Nešališkas bylos nagrinėjimas? Jokios prošvaistės. Kaskart, kai sutikdavo teisėjo žvilgsnį, Džekas matė, kad jis galvoja, kas būtų, jeigu vietoj Ketrinos Marš už kaltintojo sėdėtų jo paties atžala.

Teisėjas permetė akimis prisipažinimo pareiškimą – lapelį su Džeko parašu, tarsi jis būtų užrašytas krauju.

– Ar prieš pasirašydamas perskaitėte šį dokumentą?

– Taip, gerbiamasis teisėjau.

– Ar patyrėte spaudimą, smurtą arba gavote pažadą, verčiantį jus prisipažinti padarius šį nusikaltimą?

Džekas prisiminė Meltono servetėlę su „Už“ ir „Prieš“ sąrašu. Po susitikimo jis tą servetėlę išsaugojo. Kitą dieną nuleido tualete.

– Ne.

– Ar suprantate, kokių teisių atsisakote prisipažindamas kaltas ir atsisakydamas bylos nagrinėjimo teisme?

Taip, pagalvojo Džekas, teisę gyventi savo gyvenimą taip, kaip visada svajojau

– Suprantu, – atsakė jis.

– Ar suprantate, kad turite teisę į advokatą?

– Ar suprantate, kad turite teisę į teisingą prisiekusiųjų teismą?

– Ar suprantate, kad prisiekusieji, norėdami nuspręsti, ar jūs kaltas, turi balsuoti vienu balsu?

– Ar kokie nors įkalčiai buvo gauti neteisėtai ir panaudoti prieš jus?

Jis pajuto, kad Meltonas nustojo kvėpavęs, kai teisėjas pradėjo skaityti kitą klausimą.

– Ar jūs prisipažįstate kaltas todėl, kad esate kaltas?

Džekas negalėjo išlementi nė vieno skiemens.

Ketrina nebegalėjo tverti prie jos prisispaudusio tėvo kūno svorio, prie advokato sėdinčio Džeko stojiško susitaikymo, tiesos, kad tai ji užvirė šią košę. Ir kai norėjo viską atitaisyti, buvo per vėlu. Kad ir kiek ji kartojo, kad viską išsigalvojo, niekas jos nesiklausė. Prokurorė, tėvas ir šio atitemptas psichiatras – visi jai sakė, esą visiškai normalu, kad ji nenorinti sodinti Džeko į kalėjimą, bet jis turi būti nubaustas už tai, ką padarė.

Tai aš, sakė sau Ketrina, tai aš turiu būti nubausta.

Ji visa širdimi troško, kad viskas būtų buvę kitaip, bet suprato, kad žodžiai – nelyginant iš didelio aukščio krintantys kiaušiniai: negali jų nei sugriebti, nei nematyti, kas atsitinka, kai jie ištykšta.

Mergina pajuto, kaip pakilo nuo kėdės, lyg būtų prisirijusi helio dujų.

– Nebauskite jo! – sušuko.

– Sėskis, Ketrina. – Tėvas ją pasodino savo sunkia plaštaka.

Prokuroras ir teisėjas posėdžio nenutraukė. Jie tarytum tikėjosi, kad ji šitaip pasakys.

Teisėjas kryptelėjo galva šerifo padėjėjo pusėn.

– Prašau išlydėti panelę Marš iš teismo salės, – paliepė jis ir, jai nespėjus apsidairyti, augalotas vyras švelniai išvedė ją į koridorių, taigi per savo kvailumą ji nebegalės liudyti.

Toliau viskas vyko taip, tarsi Ketrina nieko nebūtų sakiusi.

– Pone Sent Braidai, – pakartojo teisėjas, – ar prisipažįstate, kad sąmoningai turėjote lytinių santykių su Ketrina Marš, siekdamas lytinio sužadinimo ar pasitenkinimo?

Džekas ant sprando jautė įsmeigtą pastoriaus Maršo žvilgsnį. Jis pravėrė burną ketindamas neigti ir užspringo skrandyje gulinčiais žodžiais, kuriuos jam sumaitino jo paties advokatas: „Atliksi bausmę ir toliau gyvensi savo gyvenimą.“

Džekas žiaukčiojo, kol iš akių ištryško ašaros, tada Meltonas ėmė plekšnoti jam per nugarą ir paprašė palaukti, kol jo klientas nusiramins. Šis kosėjo, mikčiojo, mykė, bet kažkas lyg kauliukas vis dar erzino gerklę.

– Atsigerk, – sukuždėjo Meltonas, paduodamas Džekui stiklinę vandens, bet tas papurtė galvą. Jis būtų galėjęs išgerti visą vandenyną, bet tai vis vien nebūtų nuplovę gerklėje įstrigusios savigarbos.

– Pone Sent Braidai, – dar kartą kreipėsi teisėjas, – ar prisipažįstate įvykdęs šį nusikaltimą?

– Taip, gerbiamasis teisėjau, – atsakė Džekas vis dar nesavu balsu. – Prisipažįstu.

2000-ųjų balandžio pabaiga

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Selena Damaskas spyrė į jaguaro padangą taip stipriai, kad koją nusmelkė skausmas.

– Po šimts! – suspigo ji taip garsiai, kad Džordanas su mechaniku net pašoko.

– Dabar geriau? – pasiteiravo Džordanas, atsiremdamas į įrankių dėžę.

– Užsičiaupk. Užsičiaupk, ir tiek. Ar žinai, kiek pinigų sukišau į šitą automobilį? – spjaudėsi Selena. – Ar žinai?

– Visus suknistus centus, kuriuos tau kada nors esu sumokėjęs.

Ji atsisuko į mechaniką.

– Už tą kainą, kurią ką tik pasakei, galėčiau nusipirkti mažutį „Geo“.

Vyriškiui darėsi nejauku, užtat Džordanas nekreipė dėmesio. Geros nuotaikos Selena būdavo nevaldoma. Bet blogos ji keldavo siaubą.

– Eee, dar kai kas, – numykė mechanikas.

– Tuojau atspėsiu, – tarė Selena. – Jūs neturit kvalifikuoto meistro, kuris remontuotų jaguarus.

– Ne, aš galiu tai padaryti. Bet atsarginės dalies reikės laukti savaitę ar ilgiau. – Dirbtuvėse suskambėjo telefonas, ir prieš nueidamas atsiliepti mechanikas pridūrė: – Apsispręskit. Šitas automobilis šiaip ar taip nepajudės.

Selena atsisuko į Džordaną.

– Negaliu patikėti, kad tai nutiko man! Dabar atsuksiu savo gyvenimą dvidešimt keturias valandas atgal ir, kai tavo sūnus paskambins, nekelsiu ragelio. – Ji papurtė galvą. – O šis žmogelis jūsų miestelyje vienintelis meistras.

– Taip. Praeitą rugsėjį čia buvo užsukusi antimonopolinė komisija ištirti šitą reikalą.

– Būk geras, Džordanai, patylėk.

– Tu gali jį nutempti, – pasiūlė jis. – Gali išsinuomoti kitą.

Selena kilstelėjo pečius, svarstydama jo pasiūlymus.

– Arba pabūk pas mus, – tarė Džordanas ir, kai tik tie žodžiai išskriejo iš burnos, jis nustebo, iš kur jie radosi. Jis mažiausiai norėjo, kad šalia būtų Selena Damaskas ir jam primintų, kuo tai būtų pasibaigę kitu laiku ir kitoje vietoje.

– Tu vos kenti mane matydamas. Dieve, Džordanai, ryte nusinešei lėkštę su javainiais į savo miegamąjį, kad tik nereikėtų kartu pusryčiauti.

Jis nusisuko.

– Jau nekalbant apie mūsų… tarpusavio… istoriją.

Džordanas suprato, kad ji prašo, ne nurodinėja. Jis stovėjo nuščiuvęs, prisimindamas, kaip visą naktį nemiegojo laukdamas, kada išgirs atrakinamą spyną, pranešančią apie grįžtančius juodu su Tomu; kaip šįryt jis sėdėjo ant sofos, sulankstęs jos patalynę ir supratęs, kad dabar jos kvapas yra šio baldo dalis lygiai kaip spalva ir gobeleno audimas.

– Jeigu pasiliksiu, mes tik prisišauksim bėdą, – tarė Selena.

– Tai būtų kvaila, – pritarė Džordanas.

– Kvaila? – sušnarpštė ji. – Tai būtų viena iš dešimties didžiausių klaidų pasaulio istorijoje.

Jis nusijuokė drauge su ja, ir abu suvokė, kad jau žingsniuoja jo automobilio link ir važiuos namo.

Ada nustebo supratusi, kad jai patinka mylėtis, bet užvis nesitikėjo, kaip gera paskui mėgautis prisiminimais.

Ji gulėdavo ant šono kaip brangiausias perlas, įtrauktas į Džeko kūno kriauklę. Visu ūgiu jinai jautė jį, save ant jo pirštų galiukų, pajusdavo, kurią akimirką Džeko kvėpavimas išsilygina, ir jis užmiega. Bet svarbiausia, kai jie gulėdavo susiglaudę, ji žinojo, kad jie lygūs: nėra imančių, nėra duodančių, nėra vadovaujančių. Tik Ada, kuri klausosi Džeko, ir Džekas, kuris klausosi Ados.

„Kur tu skristum, jei galėtum skristi bet kur?“

„Ką pirmiausia prisimeni iš vaikystės?“

„Ar norėtum gyventi amžinai?“

Apie tai jie kalbėdavosi nuo sutemų iki pat aušros. Jo santūrumas kalbant apie praeitį pratrūko kaip užtvanka; jis jai papasakojo, kaip dirbo mokytoju, apie suėmimą, apie mėnesius, praleistus kalėjime. Kartais Džekas jos klausinėdavo arba atsakinėdavo į klausimus, delnu apgaubęs jai krūtį. Arba jaudindavo ją, glostydamas pirštais, ir būdavo sunku klausytis. Jis tai darydavo taip dažnai ir taip meistriškai, kad ji nustojo krūpčioti.

– Gali manęs klausti ko tik nori, – tikino Džekas, – aš atsakysiu.

Ada žinojo, kad tai tiesa. Todėl kartais ji turėdavo susilaikyti, kad neužduotų klausimo, į kurį labiausiai norėjo išgirsti Džeko atsakymą: „Kas tave priverstų pabėgti?“

Džekas stovėjo prie lango Rojaus Pibodžio svečių miegamajame ir išsišiepęs vėpsojo, kaip Didžiąja gatve Stiuartas Holingsas vėl vedasi karvę. Iš netikėtumo norėjosi švilptelėti. Tai Ada jį taip paveikė. Jis atidarė duris ir, tyliai sau niūniuodamas, įslinko į svetainę.

– Rojau, koks gražus rytas. Man rodos, net tave galiu pakęsti.

Jis sustojo kaip įbestas, pamatęs Adą karštai besišnabždančią su tėvu.

– Džekai, – tarė ji nurausdama, – labas.

– Labas, – atsakė jis ir į kišenes susikišo rankas.

Rojus pažvelgė į vieną, paskui į kitą ir pakėlė rankas.

– Dėl Dievo meilės. Manai, nežinau, ką judu sumanėt? Jėzau, Džekai. Tu čia nakvoji taip retai, kad nebegaliu iš tavęs imti nuomos mokesčio. Nesikuklink ir sėskis šalia jos. Tik nepradėkit grabinėtis, kol neatsigėriau kavos, gerai? Būdamas tokio amžiaus, be kofeino dozės daug neištverčiau.

Ada vos pastebimai šyptelėjo Džekui.

– Nagi, – prabilo šis, po akylu Rojaus žvilgsniu jausdamasis kaip septintokas. – Apie ką judu šnekučiavotės?

– Na… – pradėjo Ada, bet tuojau pat Rojus ją nutildė:

– Nieko.

Tada prie Rojaus fotelio Džekas pamatė kibirą su muiluotu vandeniu. Paviršiuje it jūrinis dumblis plūduriavo kempinėlė.

– Ruošiesi plauti mašiną?

Rojus rūsčiai jį nužvelgė.

– Nespardyk gulinčio žmogaus, gerai?

– Jis neturi automobilio, – vos girdimu balsu paaiškino Ada. – Jam atimtos teisės.

– A, tuomet – pavasarinis švarinimasis?

Rojus ir Ada susižvalgė.

– Taip, – atsakė Rojus, stverdamasis už Džeko minties. – Noriu nuplauti šiuos langus. Jie tokie nešvarūs, kad pro juos žiūrėdamas nebeatskiriu Stiuarto nuo jo karvės.

– Aš išplausiu, – pasisiūlė Džekas stodamasis.

– Ne! – vienu balsu sušuko Ada su Rojum.

– Man nesunku. Pažadu, dirbti ateisiu laiku. Beje, kaip tik prisiminiau, ar tik rūsyje nestovi kopėčios, kuriomis galėčiau pasinaudoti? – Jis peržengė kibirą, nužingsniavo prie durų ir jas atidarė.

Ant durų jį pasitiko dar nespėjęs išdžiūti piktas ir raudonas užrašas: „Lauk iš čia“.

Drebančiu pirštu Džekas palietė žodžius.

– Jau ne pirmas kartas, tiesa?

– Tas pats buvo ir vakar, – prisipažino Rojus. – Nuvaliau prieš tau atsikeliant.

– Kodėl man nepasakei? – Džekas atsisuko į Adą: – O tu?

– Džekai… Jeigu nekreipsi dėmesio, jie liausis.

– Ne, – atsakė jis. – Jeigu nekreipsi, jie įsisiautės. – Tada jis stumtelėjo duris, perbraukė ranka per sieną ir paliko ant jos raudonų dažų brūžę tarsi kruviną pėdsaką.

Džiliana sapnavo, kad suskambėjo durų skambutis. Ji gulėjo lovoje ir taip sirgo, kad negalėjo pramerkti akių, bet žmogus nėjo nuo durų. Praėjus visai amžinybei jai pavyko nuleisti kojas žemyn. Klupdama nulipo laiptais ir plačiai atidarė duris. Už jų stovėjo tėvas, rankoje laikydamas pistoletą.

– Džile, – ištarė jis ir šovė jai į širdį.

Išsigandusi ji pabudo išpilta prakaito ir numetė šalin šiltą antklodę. Buvo dar anksti – vos pusė septynių ryto, – bet iš apačios sklido balsai.

Po kelių minučių ji atsargiai nusėlino link virtuvės.

– Aš tik noriu pasakyti, Tomai, kad čia gyvenu ne šiaip sau, – dėstė jos tėvas.

Jis kalbėjosi su Vitnės tėčiu. Paslapčia dirstelėjusi Džilė dar pamatė Edą Eibramsą ir Džimį iš farmacijos įmonės.

– Nežinau, ką galėtume padaryti, – atsakė Tomas. – Pastebėjau, kad į šį susitikimą nepakvietei ir Čarlio Sakstono.

– Čarlis bet kada gali pas mane ateiti, jeigu tik už durų paliks savo auksinį ženklelį.

Edas papurtė galvą.

– Nežinau, Eimosai. Nepanašu, kad jis ruoštųsi ką nors daryti.

– Kas? – paklausė Džilė išeidama iš už kampo ir įžengdama į virtuvę. Ji įsipylė sau kavos su tokiu pasitikėjimu, kokio turi dvigubai vyresnė moteris, ir pralindo pro tėvo ranką.

– Labas rytas, tėtuk, – tarė ji ir pabučiavo jam į skruostą.

– Sveiki, pone Eibramsai, pone Onilai, Džimi. – Vyrai pasisveikindami suburbėjo ir nusuko žvilgsnius nuo jos pižamos: lėlės marškinėlių ir tėčio bokserių. Tarp pasmukusio juosmens ir marškinėlių apačios švietė siauras rausvos švelnios odos lopinėlis. – Kas nesiruošia nieko daryti?

– Štai kas, – staiga pasakė Eimosas. – Štai kodėl turime žengti pirmą žingsnį. – Jis čiupo už dukters marškinėlių krašto ir suglamžė jį rankoje taip, kad marškinėliai aptempė jos krūtų pumpurėlius. Džilė sustingo, įkliuvusi tarp visiško pažeminimo ir keistos galios, kurios, ji žinojo, turi jos kūnas ir gali šiuos vyrus pavergti.

Tomas Onilas atsistojo.

– Gali skaičiuoti ir mane.

Edas Eibramsas linktelėjo, Džimis taip pat.

Išlydėdamas vyrus Eimosas kažką jiems tyliai sakė, kad Džilė negirdėtų. Kažkas atsitiko, svarstė ji, kažkas, ką ji būtinai sužinos. Ji palaukė, kol sugrįžo tėvas.

– Tėtuk, gal man papasakosi, kas čia dedasi?

Eimosas į ją žiūrėjo, kol atsitokėjo.

– Eime pirmiau apsirengti, – trumpai nukirto jis, paėmė ją už rankos ir nusivedė laiptais į viršų.

Su trenksmu atsidarius kabineto durims, Čarlis pašoko. Ant slenksčio stovėjo įtūžęs naujasis gyventojas, užsiregistravęs lytinis nusikaltėlis Džekas Sent Braidas. Per žingsnį už jo stovinti sekretorė gūžčiojo pečiais.

– Dovanokite, šefe, aš jo prašiau palaukti, bet…

– Susitvarkysiu. Sveiki, pone Sent Braidai. Trumpam užeisite? – Čarlis mostelėjo ranka į kėdę priešais savo stalą, tarytum Sent Braidas būtų eilinis lankytojas, ir jis nematytų, kaip iš įsiūčio garuoja jo oda. – Taigi, kuo galiu jums padėti?

– Visi jau žino, – rūsčiai tarė Sent Braidas.

Čarlis neapsimetė, kad nesuprato.

– Užsiregistravusių pažeidėjų sąrašas yra viešas. Jeigu ateina miestelio gyventojas ir jo paprašo, negaliu jam neduoti.

– Kiek?

– Kiek – kas? – pasitikslino Čarlis.

– Kiek žmonių prašė parodyti sąrašą nuo tada, kai jame atsirado mano pavardė?

– Aš neturiu teisės…

– Pasakykite. Prašau.

Čarlis kietai sučiaupė lūpas ir žvilgtelėjo į lubas, į įtrūkį, kuris ėjo per visas lubas kaip viršukalnių panorama.

– Kiek man žinoma, nė vienas.

– Teisingai. Niekas nežinotų, kad esu sąraše, jeigu ne vienas jūsų pareigūnas.

Tyrėjas patrynė nosies kuprelę. Šunsnukis Vesas, kaipgi.

– Nuovadoje mes laikomės protokolo, pone Sent Braidai, ir visada labai nusiviliu sužinojęs, jog kuris nors darbuotojas jo nepaisė.

– „Nusiviliu.“ – Džekas nuleido akis, o kai pakėlė, jos spindėjo – iš pykčio ar nuo ašarų, Čarlis nesuprato ir nelabai norėjo žinoti. – Tas nedidelis jūsų nusivylimas… sugriaus man gyvenimą.

Čarlis susilaikė ir nepasakė, ką norėjo pasakyti: Sent Braidas pats sugriovė sau gyvenimą.

– Atleiskite, ne mano galioje sustabdyti sklindančias paskalas.

– O vandalizmą, detektyve? Ar galite sustabdyti žmones, kad jie negražintų Rojaus Pibodžio durų paliepimais man nešdintis?

– Galite pateikti skundą, bet galiu jums pasakyti – labai nedidelė tikimybė, kad kas nors iš to išeis. – Čarlis pažvelgė vyrui tiesiai į akis. – Niekas šiame miestelyje negali jūsų priversti išsikelti. Kad ir ką jie darytų ar sakytų, jūsų teisė čia likti, jeigu tik norite.

Sent Braido pečiai truputį atsipalaidavo.

– Deja, – pridūrė Čarlis, – žmonės irgi turi teisę sakyti ir daryti, ką nori, kad priverstų jus apsispręsti.

– O jeigu jie mane sužeis… jeigu per juos atsidursiu ligoninėje ar dar blogiau… Kas turi nutikti, kad stotumėt mano pusėn?

– Aš įstatymo pusėje. Jeigu jie imsis smurto, bus nubausti. – Čarlis sukiojo rankose sąvaržėlę, kol ji įkaitusi lūžo. – Bet tai galioja abiem pusėms, pone Sent Braidai. Stebėsiu ir jus. Jeigu Salem Folse bent žvilgtelėsite paauglės pusėn, nešdinsitės iš čia tokiu greičiu, kokiu jus gali išvežti šerifo budintis automobilis.

Sent Braidas, rodės, visas viduje subyrėjo kaip tas pastatas, kurį Čarlis kadaise matė sprogdinamą Bostone. Iš pradžių užsimerkė jo akys, tada nusmuko pečiai, palinko galva – kol Čarliui pasirodė, kad dabar liko tik kiautas žmogaus, kuris ką tik pas jį įsiveržė apimtas baisaus įniršio. Šitas vyras yra nusikaltėlis, priminė sau Čarlis, tačiau jam atrodė, kad mato plunksnuotą būtybę su plunksnomis, plėvinėmis kojomis ir snapu ir bando save įtikinti, kad tai šuo.

– Ar dabar viskas aišku?

Džekas neatsimerkė.

– Viskas.

Kol ponia Fišman buvo nusisukusi, Džilė pasilenkė virš tako tarp suolų ir iš Vitnės rankos pagriebė sulankstytą raštelį.

„Tituba turėjo visus apžavėti“, buvo parašyta jame. Ji paslėpė popiergalį tarp lapų knygoje aplankstytais viršeliais „Lemtingas išbandymas“.

– Kodėl mergaitės apkaltino miestelio moteris, kad tos bendrauja su velniu? – paklausė ponia Fišman. – Džiliana?

Ji pjesę skaitė – buvo užduota namų darbų. Visiški niekai. Kelios šventeiviškos panos teigė, kad miesto bobos yra raganos, vien todėl, kad viena iš jų galėtų ištvirkauti su vedusiu vyru ir nesijaudinti, kad apie tai sužinos jo nevykėlė žmona.

– Na, iš pradžių jos nenorėjo būti pagautos praktikuojančios vudu. Todėl bandydamos nukreipti nuo savęs dėmesį pamelavo. Tačiau jų melas… baigėsi tuo, kad padėjo iškelti į viešumą visas kitas tiesas.

– Pavyzdžiui?

– Kad Proktoras ir Abigailė slėpė dešrą! – šūktelėjo už jos sėdintis sportininkas, ir visa klasė prapliupo juokais.

Ponios Fišman lūpų kampučiai virptelėjo.

– Ačiū, Frenkai, už tokį glaustą atsakymą. – Ji pradėjo vaikštinėti tarp suolų. – Sklinda gandai, kad Abigailė tapo prostitute Bostone. Kai vyrą pakorė, Elizabeta Proktor ištekėjo antrą kartą. O Naujojo amžiaus raganos, be abejonės, jau nebekaltinamos bendrininkavimu su velniu.

Džilė palenkė galvą ir priekin užkritę plaukai paslėpė jos veidą.

Nustebtumėt sužinojusi, pagalvojo ji.

Aštunta valanda ryto, o Ada jautėsi tokia pavargusi, kad vos laikėsi ant kojų.

– Dar kavos? – paklausė ji, laikydama arbatinuką taip, kad jis lyg bitė prie žiedo kybojo virš Stiuarto Holingso puodelio.

– Žinai, Ada, gydytojai sakė, kad turėčiau nustoti gėręs kavą, nes ji kenkia širdžiai. – Jis šyptelėjo. – O aš jiems atšoviau: jeigu trys puodeliai per dieną leido man laimingai sulaukti aštuoniasdešimt šešerių metų, aš ir toliau darysiu, kaip daręs!

Šypsodamasi Ada įpylė jam dar.

– Tikėkimės, ji padės tau sulaukti antra tiek.

– Viešpatie Visagali, ne, – sudejavo šalia sėdintis Volasas. – Tikiuosi, jis nusipirks fermą anksčiau už mane, kad kokį dešimt metų pagyvenčiau ramybėje.

Prie kasos aparato Rojus kaip kiaušinį perskėlė maišelį pensų ir atsargiai subėrė monetas į dubenėlį pinigų stalčiuje.

– Šiandien daug žmonių, – tarstelėjo jis praeinančiai Adai, sodinančiai dar kelis klientus.

Ji atsiduso.

– Neturėjome tiek lankytojų nuo tos vasaros, kai temperatūra pasiekdavo trisdešimt septynis laipsnius ir siūlydavome pigius dienos pietus.

Ji nusišypsojo tėvui, jis atsakė jai tuo pačiu, bet abu gerai suprato, kas staiga sukėlė tokį lankytojų antplūdį. Žmonės, kurie niekada nebuvo įkėlę kojos į „Ant kampo“, ateina todėl, kad miestelyje šis tas įvyko, – tarp jų lyg niekur nieko apsigyveno nusikaltėlis, ir jie norėjo pasižiūrėti, kas tas drąsuolis arba kvailys. Rodės, neįtikėtina, kad su Veso pagalba žinia taip greitai išplito ir pasiekė šiuos klientus, tačiau Adai užteko prisiminti savo pačios praeitį ir suprasti, kad taip yra buvę ir anksčiau. Gandai auga ir keičiasi taip, kad vyras, kaltintas smurtu, galiausiai paverčiamas prievartautoju maniaku, o gedinti motina – beprote.

Liūdniausia tai, kad mažo miestelio užkandinei nėra nieko naudingiau kaip apkalbos.

Laimė, kol kas jokio spektaklio nebuvo. Tačiau vos tik Ada apie tai pagalvojo, durys atsivėrė ir vidun įsmuko Džekas, norėdamas kuo greičiau pasislėpti virtuvėje, kol niekas nespėjo užkalbinti. Jo pasirodymas įelektrino mažytę salę: valgytojų rankose laikomi puodeliai ir šakutės su pasmeigtu maisto gabalėliu pakibo pakeliui į burną – visi spoksojo į žmogų, kuris iš užkandinės indų plovėjo pernakt pavirto teistu prievartautoju.

– Atsiprašau, kad pavėlavau, – burbtelėjo Džekas.

Ada pastojo jam kelią ir nesitraukė, kol jis nepakėlė į ją akių.

– Kas atsitiko?

– Ada, prašau. Ar galim dabar apie tai nekalbėti?

Ji energingai linktelėjo.

– Man čia tavęs reikia, kad nurinktum stalus.

Mintis apie užduotį buvo it gelbėjimosi lynas, ir Džekas jo įsitvėrė abiem rankomis.

– Tik pasiimsiu prijuostę.

Užkandinė pamažu atgijo, kai Džekas pranyko už dvivėrių virtuvės durų ir tos užsidarydamos spragtelėjo.

Džekas vėl pasirodė nešinas tuščia dėže nešvariems indams. Ada žiūrėjo, kaip jis eina link pavalgiusios šeimos: tėvo, motinos ir mažo berniuko.

– Mamyte, – paklausė vaikas girdimai šnabždėdamas, – čia tas blogas dėdė?

Akimirksniu Ada atsidūrė šalia.

– Duok man. – Jis krūptelėjo, netikėtai išgirdęs jos balsą. Linktelėjęs perėjo valgomąjį ir atsistojo prie baro.

Stiuartas jam mirktelėjo.

– Matyt, Ada atsiuntė tave čia, kur saugiau. Čia nėra tabaluojančių papų.

Sodriai nurausdamas Džekas surinko nešvarius įrankius.

– Bet tavęs nekaltinu. Ar kada nors žiūri MTV? Po šimts, turi būti šešios pėdos po žeme, kad nepastebėtum tos Britnės Spirs. – Stiuartas išsiviepė. – Bet visai nebūčiau prieštaravęs, jeigu ji man būtų sudavusi širdies smūgį, jei supranti, ką turiu minty.

– Jau tos mergšės, – pritarė Volasas. – Pačios prašosi.

Džeko ranka stipriau suspaudė dėžę.

– Jos nesiprašo.

– Tu teisus, – atsakė Stiuartas ir sukikeno. – Pamato tokį kaip tu ir maldaute maldauja.

Tai įvyko taip greitai, kad vėliau Džekas negalėjo atsiminti, kaip jis griebė Stiuartą už sudžiūvusio kaklo ir viena ranka pakėlė jį nuo baro kėdės. Arba kaip Rojus bandė nustumti jį nuo aštuoniasdešimtmečio. Visuotinį dėmesį prikaustė vaidinimas, pranokstantis didžiausius lankytojų lūkesčius.

– Džekai! – suriko paklaikusi Ada. – Džekai, liaukis!

Šis kaipmat paleido Stiuartą ir tas kosėdamas atsivertė ant šono. Džeko galvoje užviręs kraujas rimo, jis žiūrinėjo į savo plaštakas taip, tarytum jos buvo ką tik išaugusios iš riešų.

– Pone Holingsai, – sumikčiojo jis, – dovanokite.

– Daktaras buvo beveik teisus, – švokštė Stiuartas. – Mane pribaigs ne kava, o vyriokas, plaunantis po jos likusį puodelį. – Volaso padedamas jis atsistojo. – O tu kietas, Džekai. Reikia būti tikru vyru, kad sumuštum tokį senį kaip aš… ar išdulkintum vaiką.

Nuleistos rankos gniaužėsi į kumščius.

– Stiuartai, Volasai, – kreipėsi į juos Ada, – labai apgailestauju. – Ji žengtelėjo žingsnį į priekį kuo meiliau šypsodamasi. – Žinoma, užkandinė jus vaišina. Visus.

Pasigirdo pritarimo šūksmai, Stiuartas su Volasu vėl tapo dienos didvyriais, įtampa išsisklaidė kaip rūkas. Ada atsigręžė į Džeką.

– Ar galiu su tavimi šnektelėti? Dviese?

Ji nusivedė jį į moterų tualetą, šviesų, tvarkingą ir kvepiantį aromatiniais mišiniais. Džekas nedrįso pakelti į ją akių; jis tik trypčiojo ir laukė audringo puolimo.

– Ačiū, – tarė Ada, apsivydama rankomis apie jo kaklą kaip trapi gebenė.

Po kelių akimirkų, jausdamas ant lūpų jos skonį, Džekas prabilo:

– Kodėl ant manęs nepyksti?

– Prisipažinsiu, geriau, kad tai būtų buvęs ne Stiuartas. Ir kad to nebūtų matę tie žmonės, nors jie čia atėjo būtent dėl šito. Bet anksčiau ar vėliau jie stebėsis, kodėl prievartautojas stoja aukos pusėn. – Ji prisitraukė jį prie savęs, priglaudė jo veidą prie savo kaklo linkio, ir jis kvėptelėjo tiesiai tarp jos palaidinės sagučių. – Ateisi šią naktį? – sukuždėjo ji. Ir savo oda pajuto, kaip jis šypsosi.

Salem Folso vidurinės mokyklos kavinukės kampe buvo įrengtas laikinas altorius. Jis buvo išpuoštas gvazdikų puokštėmis, meškučiais ir rankų darbo atvirukais, kuriuose Heilei Makort buvo linkima greitai pasveikti po smegenų auglio šalinimo operacijos.

– Aš girdėjau, – pasakojo Vitnė, – kad jis buvo didumo sulig greipfrutu.

Džiliana gurkštelėjo šaltosios arbatos.

– Nesąmonė. Būtų buvę matyti ant galvos.

Megė nusipurtė.

– Heilė bjaurybė, bet niekam šito nelinkėčiau.

Džilę tai prajuokino.

– Tikrai niekam nelinkėtum?

– Žinoma, ne!

– Mege, tai atsitiko būtent per tave! Ar tu neįžvelgi bent šiokio tokio sutapimo, kad mes ją užkalbėjome ir jau kitą dieną ji pradėjo kristi?

– Jėzau, Džile, ar būtina apie tai skelbti visai mokyklai? – Megė nervingai pažvelgė į altorių, ant kurio dvi moksleivės dėjo didžiulį spirale susuktą čiulpinuką, aprištą kaspinu. – Be to tai… ne mūsų darbas. Auglys negali užaugti per naktį.

Džilė pasilenkė į priekį.

– Todėl jį užauginome mes.

Megė išbalo kaip popierius.

– Bet mes neturime niekam daryti blogo. Džile, jeigu per mus jai užaugo auglys, kas atsitiks mums pačioms?

– Gal reikėtų ją pagydyti, – pasiūlė Čelsė. – Argi ne tai daro raganos?

Džiliana įkišo šaukštelį į jogurtą ir paskui dailiai jį nulaižė.

– Raganos, – atsakė ji, – daro, ką nori.

Eimosas Dankanas kaukštelėjo plaktuku per sakyklą parapijos bažnyčios priekyje. Gaudesys pilnuose klauptuose iškart nutilo ir visi sužiuro į žilaplaukį vyriškį.

– Ponios ir ponai, ačiū, kad taip greitai susirinkote.

Jis permetė akimis minią. Daugumą žmonių jis pažinojo visą savo gyvenimą – jie gimė ir užaugo Salem Folse kaip ir jis pats. Daugelis jų dirba jo įmonėje. Visi buvo sukviesti į miestelio susirinkimą skubiai išdalintomis skrajutėmis, jas vikrūs vaikigaliai, norėdami užsidirbti dolerį kitą, sumetė į pašto dėžutes.

Pačiame gale į sieną atsirėmęs stovėjo Čarlis Sakstonas. Kad būtų ramiau, sakė jis.

– Man buvo pranešta, – pradėjo Eimosas, – kad tarp mūsų gyvena pašalietis. Tas, kuris per klastą nepastebimai įsmuko į mūsų bendruomenę ir laukia patogios akimirkos, kad galėtų smogti.

– Aš nenoriu, kad čia gyventų prievartautojas! – pasigirdo balsas iš bažnyčios galo, ir minia pritardama suošė.

Eimosas tildydamas pakėlė ranką.

– Bičiuliai, aš taip pat nenoriu, kad toks žmogus čia gyventų. Visi žinote, kad auginu dukterį. Po šimts, pusė jūsų taip pat auginate dukras. Taigi kuris iš mūsų nukentėsime, jei nesiimsime priemonių išvyti tą žmogų?

Atsistojo Tomas Onilas.

– Turime įsiklausyti, ką sako Eimosas. Mes turime ir įrodymų… tai žmogus, kuris sėdėjo kalėjime už smurtą prieš nepilnametę.

Tarp klauptų eilių iš lėto atžingsniavo Čarlis.

– Tai ką, vaikinai, darysite? – naiviu tonu paklausė jis. – Nukausite jį kaip gerais laukinių vakarų laikais? Surengsite susišaudymą auštant? O gal ketinate sudeginti jo butą, kai jis kaip tyčia bus namie? – Čarlis priėjo prie pakylos ir rūsčiai pažvelgė į Eimosą. – Mano pareiga jums priminti, kad nė vienas nesate aukščiau įstatymo. Nei Sent Braidas, nei kuris nors iš jūsų.

– Teisumas mūsų pusėje! – kažkas suriko.

– Kalbame apie nekaltus vaikus!

Iš vietos pašoko moteris dalykiniu kostiumėliu.

– Mudu su vyru išsirinkome Salem Folsą, kad galėtume čia auginti vaikus. Persikraustėme iš Bostono būtent todėl, kad čia nėra nusikalstamumo. Nepavojinga. Galima nerakinti durų. – Ji apsidairė. – Ką tai sako apie mus, jeigu nenorime išsaugoti šios idilės?

– Atleiskite. – Visų galvos pasisuko į kairę bažnyčios pusę, kur klauptuose tingiai atsilošęs sėdėjo Džordanas Makafis. – Aš taip pat neseniai čia apsigyvenau, norėdamas nuo viso to pabėgti. Turiu sūnų, kuris yra panašaus amžiaus kaip jūsų dukterys, dėl kurių taip jaudinatės. – Jis atsistojo ir nuėjo į bažnyčios priekį. – Aš remiu pono Dankano iniciatyvą. Net negaliu suskaičiuoti, kiek nusikaltimų galima buvo išvengti, jeigu šaknys būtų buvusios išrautos nelaukiant, kol prasikals pumpurėliai.

Eimosas įtempęs lūpas šyptelėjo. Jis nepažinojo Makafio. Vis dėlto, jeigu vyriškis nori jį paremti, jis ne kvailas, kad jį atstumtų.

Džordanas užlipo ant podiumo ir atsidūrė greta Eimoso.

– Ką dabar turėtume daryti? Na, nulinčiuokime jį. Netiesiogiai… tiesiogiai… nesvarbu. Darykime visa, kas tik įmanoma, gerai?

Iki jo kaip banga atsirito pritarimo murmesys.

– Tačiau yra dar šis tas. Jeigu norime būti sąžiningi ir šitaip spręsime reikalą, turėsime imtis kelių naujovių. Pavyzdžiui, kiek yra turinčių vaikų? – Pakilo rankų miškas. – Tuomet jums patariu grįžti namo ir tuoj pat pradėti lupti savo vaikus, riboti jų laisvalaikį, bausti juos taip, kaip paprastai baudžiate. Ne todėl, kad jie ką nors padarė… o todėl, kad gali padaryti ateityje. – Džordanas plačiai nusišypsojo. – Taigi, Čarli, gali prieiti ir uždėti antrankius, tarkim, kas penktam čia sėdinčiam. Juk anksčiau ar vėliau jie pridarys bėdos. Ir gal dėl viso pikto kompiuteryje pasižymėk jų automobilių numerius ir vienam kitam uždėk baudą, nes kuris nors iš jų vieną dieną vis tiek viršys greitį.

– Pone Makafi, – piktai nutraukė jį Eimosas, – manau, kad jau pasakėte, ką norėjote.

Džordanas atsisuko į jį taip staigiai, kad stambesnis Eimosas žengtelėjo atgal.

– Aš dar net nepradėjau, bičiuli, – tarė jis tyliai. – Negalima teisti žmogaus dėl veiksmų, kurių jis nepadarė. Tai yra šios šalies teisinės sistemos esmė. Ir joks Naujojo Hampšyro miesteliūkštis neturi teisės nuspręsti priešingai.

Eimoso akys blykčiojo.

– Aš nestovėsiu ir nežiūrėsiu, kaip mano miestas kenčia.

– Tai ne tavo miestas. – Bet, kaip ir visi kiti, Džordanas žinojo, kaip yra iš tikrųjų. Jis praėjo pro Dankaną, Čarlį Sakstoną ir trijų šimtų įpykusių vietinių minią. Bažnyčios gale sustojo. – Žmonės keičiasi, – tarė jis tyliai. – Bet tik tuomet, jeigu leidžiate jiems keistis.

Džiliana sėdėjo su chalatu ant savo lovos sukryžiavusi kojas, po dušo dar šlapiais plaukais, puošė laikiną altorėlį ir mąstė apie tai, ką ji tądien sužinojo.

Iki pietų mokyklą apskriejo gandas: indų plovėjas iš „Ant kampo“ išprievartavo nepilnametę ten, kur anksčiau gyveno. Apie tai tėtis kalbėjosi su jos draugių tėčiais; dėl to jai neleidžiama po saulėlydžio eiti iš namų. Džilė prisiminė Džeką Sent Braidą, jo auksinius ant akių krintančius plaukus, ir per nugarą perbėgo šiurpuliukas. Negi ji dabar ims ir jo išsigąs.

Džilei buvo juokinga matyti, kaip miestelėnai skuba it lauko pelės prieš audrą, griebiasi visokių atsargumo priemonių, kurios padėtų jiems išgyventi šią naujausią krizę. Visi manė, kad Džekas Sent Braidas pats vienas į Salem Folsą atnešė blogį; bet tas blogis čia buvo nuo seno. Gal Džekas ir yra tas degtukas, kuris padega šieną, bet neteisinga jį kaltinti dėl visko.

Labiau nei bet kada jam reikia… draugo.

Džiliana atsirišo chalatą, uždegė priešais stovinčios žvakės dagtį.

– Mano vardu iš šios liepsnos kerus išausk. Nieko nesužeisk ir nenuskriausk; klausykis šių žodžių ir daryk, kaip prašau.

Jai buvo šilta, taip šilta, kad viduje degė ugnis. Džiliana užsimerkė, švelniai braukdama delnais nuo liemens į viršų, uždėdama juos ant krūtų ir įsivaizduodama, jog tai Džekas Sent Braidas ją liečia ir šildo.

– Džile? – Pasigirdo trumpas beldimas, ir atsidarė durys.

Į miegamąjį užėjus tėvui, Džiliana susisiautė chalatą ir laikė jo apykaklę prispaudusi prie gerklės. Jis atsisėdo ant lovos, per kelis colius nuo jos. Džilė iš visų jėgų stengėsi nejudėti net tada, kai jis lyg laimindamas palietė jos drėgnus plaukus.

– Su tom savo žvakėm. Vieną dieną sudeginsi namus. – Jo ranka nuslydo jai per petį. – Tu jau žinai, ar ne?

– Taip.

Iš susijaudinimo jo balsas buvo kimus.

– Jeigu tau kas nors atsitiktų, mane tai pribaigtų.

– Žinau, tėtuk.

– Aš tave apsaugosiu.

Džilė ištiesė ranką ir sunėrė savo pirštus su jo pirštais. Jie šitaip sėdėjo, abu užburti šokančios žvakės liepsnos. Paskui Eimosas atsistojo.

– Tada labanakt.

Ji su palengvėjimu atsikvėpė.

– Labanakt.

Švelniai spragtelėdamos paskui jį užsidarė durys. Džilė vėl įsivaizdavo ją apimančią liepsną. Paskui pakėlė vieną koją ir apžiūrėjo padą. Įpjovimai, kuriuos ji pasidarė aną savaitę, dar nesugiję: plona spiralė ant pado skliauto panaši į smuiko garso skylę. Įbrėžimas buvo ir ant kito pado. Iš chalato kišenės išsitraukė lenktinį peiliuką ir, brėždama išilgai žaizdos, atvėrė ją iš naujo. Ėmė sunktis kraujas, Džilė žioptelėjo iš skausmo ir pasigėrėjimo.

Ji kirpo sau sparnus – kad negalėtų išeiti iš šio namo, nes su kiekvienu žingsniu ji kęs kančias. Ji save ženklino. Tačiau tai darydama svarstė, ar būtų gerai turėti randą išorėje, kad visi jį matytų vos žvilgtelėję.

Salem Folso vidurinės mokyklos klasėje ant ekrano sušvito vaizdas: sveikata trykštanti tipiška amerikietė paauglė susikabinusi rankomis su tokiu pat tobulu šviesiaplaukiu paaugliu. PRIIMTINA – skelbė raudonas užrašas jiems ant kojų. Skaidrių projektorius trakštelėjo, ir ekrane – vėl ta pati mergaitė. Tik šįkart juodbruvas vyresnio amžiaus vyras riebaluotais plaukais jai ant užpakalio laikė uždėjęs ranką. NEPRIIMTINA.

Tomas pakėlė akis nuo algebros namų darbų užduoties. Jis nesiklausė mokyklos psichologo pono Vudo ir, sprendžiant iš kitų keturių šimtų moksleivių veidų, buvo ne vienintelis. Priekiniuose suoluose sėdintys paaugliai spjaudė popierinius kamuoliukus ir lenktyniavo, kuris pataikys ant vilnonių Vudo klumpių. Priešais Tomą sėdinti sporto komandos šokėjų vadė pynėsi plaukus. Ponui Vudui aiškinant apie padorius prisilietimus, gotų porelės išblyškusiais veidais ir juodai dažytais plaukais glamonėjosi salės gale.

Tomas nebūtų sprendęs matematikos namų užduoties, bet likimas pasodino jį šalia Čelsės. O kur dar pono Vudo paskaita („Krūtys? Prašyčiau, gal galime vartoti šį žodį be pašaipos?“), ir Tomui išbrinko per visą Aliaskos valstijos ilgį. Kai tik jis įsivaizduodavo, kad Čelsė žiūri ir mato jo kelnėse vis didėjantį kuolą, parausdavo ir jam dar labiau sustandėdavo. Tad slėpdamas įkaltį, jis atsivertė knygą… ir kad negalvotų, jog pasislinkęs vos per penkiolika centimetrų į kairę sužinotų, ar jos oda tokia švelni, kaip atrodo.

– Aš nemokėjau spręsti šitų uždavinių, kai buvau naujokė, – tarė Čelsė, bakstelėdama į aplamdytą knygą jam ant kelių.

Jis pagalvojo tik viena: „Jeigu ne knyga, ji būtų suėmusi mane ranka.“

– Visi tie iksai ir ygrekai, – šnabždėjo Čelsė. – Aš juos visada painioju.

– Tai nėra taip sunku. Darai, kas reikia, kad tik iksas būtų vienas kurioje nors lygybės ženklo pusėje.

– Nesuprantu. O ką reiškia neigiamas ygrekas?

Tomas nusijuokė.

– Tai reiškia blogas ygrekas.

Čelsė jam nusišypsojo. Ekrane tas pats gašlus senis mušė mergaitei per veidą. NEPRIIMTINA.

– Gal jis mano, kad mes idiotai? – sukuždėjo ji.

– Aha… tikrai.

– Esu girdėjusi, kad jis gyveno bendruomenėje kažkur Vermonte. Ir kad jis dulkino avis.

Tomas pasižiūrėjo į meksikietišką psichologo pončą ir išsipešiojusią žilų plaukų uodegą.

– Ką gi, jis bent jau gali iš patirties mums papasakoti apie užpuolimą iš užpakalio.

Čelsė ėmė kikenti. Spragtelėjo nauja skaidrė: mergaitė su šviesiaplaukiu berniuku, uždėjusiu ranką jai ant pečių. Tačiau Tomui atrodė, kad jis beveik čiupinėja ją pirštais.

– Senas triukas, – sumurmėjo jis.

– Pažvelk į jos veidą, – tarė Čelsė. – Ji to nori.

– Priimtina, – pranešė ponas Vudas.

Tomas papurtė galvą.

– Neatspėjau.

– Žinoma, čia reikia šiek tiek praktikos. Trumpos pamokėlės.

– Su Vudu? Ačiū… aš taip nemanau.

– Su manimi, – tarė Čelsė labai paprastai, ir Tomui užėmė kvapą. Jos ranka nuslydo po algebros knyga ir griebė jam už šonkaulių. Ar ji galvoja, koks jis liesas? Kaip lengva erzinti nevykėlį?

Ji jam skaudžiai įgnybo.

– Ai!

Kelios galvos atsisuko. Bet tuo metu Čelsės rankos jau gulėjo jai ant kelių ir ji rimtu veidu žvelgė į ekraną.

– Nepriimtina, – vien lūpomis ištarė ji.

Tomas pasitrynė šonus. Velnias, tikriausiai liks mėlynė. Staiga jos pirštai atsidūrė ant jo plaštakos, prasiskverbė tarp jo pirštų ir jųdviejų delnai susikibo. Tomas be žado spoksojo į angelo ranką, negalėdamas patikėti.

Jis dvejodamas pakėlė į ją akis, manydamas, kad ji tuoj pasišaipys. Bet ji buvo kuo rimčiausia, jos skruostai raudoni kaip aguonos.

– Priimtina.

Jis nurijo seiles.

– Tikrai?

Čelsė linktelėjo ir nesitraukė.

Tomui atrodė, kad jam po kojomis prasiskirs žemė arba bet kurią akimirką nuskambės žadintuvas. Bet jis jautė Čelsės delną ir tai buvo taip tikra, kaip kraujas, kurį pasiutusiu greičiu pumpavo jo širdis.

– Rodos, supratau, – sukuždėjo jis.

Čelsė nusišypsojo ir ant vieno skruosto it kvietimas atsirado duobutė.

– Pagaliau.

– Ar žinau apie astralinę projekciją? – pakartojo Žvaigždės Šviesa ir sidabriniai jos auskarų varpeliai skimbtelėjo. – Taip. Ar tave pamokysiu? Tikrai ne.

– Bet aš galiu tai padaryti, – neatlyžo Džilė. – Aš žinau, kad galiu.

– Aš nesakau, kad negali. – Moteris „Vikų raštuose“ atsisėdo į vieną iš supamųjų krėslų ir ėmė glostyti jai ant kelių užšokusią katę. – Bet jeigu nori išvysti regėjimą, gali pamatyti būdama transo būsenos. Kita vertus, jeigu paprasčiausiai nori paskraidyti, susirask vietinį platintoją.

Džiliana negalėjo paaiškinti Žvaigždės Šviesai, kad iš tikrųjų norėtų skraidyti – palikti savo kūną ir gyventi mintyse. Ji jautė esanti verta kai ko daugiau, nei gali pasiūlyti šis niekingas miesteliūkštis, bet nė nelaukė, kol koledžo diplomas atvers jai duris į pasaulį, mat tėtis jos taip toli neišleis. Vadinasi, Džilės supratimu, reikia imti likimą į savo rankas. Tačiau nė vienoje „Vikų raštų“ knygoje ji nerado senovinio recepto, kaip pasigaminti viduramžių žolinio aliejaus, kuriuo pasitepusios kaktą raganos anuomet patirdavo tokias haliucinacijas, kad galėdavo pakilti. Naujųjų laikų receptai – saugesni, priimtinesni: kamino suodžių, paprastųjų kiečių ir benzoinės dervos mišinys. Kitaip tariant, netikęs pakaitalas.

Žvaigždės Šviesa pažvelgė į užsispyrusį paauglės veidą ir atsiduso.

– Niekas nebegamina astralinės projekcijos tepalo. Dėl Dievo meilės, recepto sudedamoji dalis buvo nekrikštyto kūdikio riebalai! Juk negausi jo prekybos centro kulinarijos skyriuje.

Džilė atkišo į priekį smakrą.

– Tai ne veiklioji medžiaga.

– Ak, visai pamiršau, su kuo kalbuosi… su farmacijos imperijos paveldėtoja. Ne, ne veiklioji. Kiek žinau, haliucinacijas sukeldavo hašišas ir šunvyšnės – nei vienu, nei kitu neprekiauju, nes už pirmąjį gresia kalėjimas, o su antruoju – koma. Tai pavojinga, mieloji.

Pamačiusi nusiminusį mergaitės veidą Žvaigždės Šviesa spustelėjo jai ranką.

– Gal tave sudomintų Beltanas? Jis jau čia pat, tai tokia nuostabi pagoniška šventė. Jausmingumas, kūniški malonumai, bundanti gamta. – Ji užsimerkė ir giliai įkvėpė oro. – Kas gali būti nuostabiau už šokinėjimą per laužą nuogai…

– Įsivaizduoju.

– Na, išskyrus galbūt sužadėtuvių ceremoniją. Kartą tai dariau per Beltaną, bet buvau gerokai už tave vyresnė.

– Sužadėtuvių ceremonija?

– Tai bandomosios sutuoktuvės. Metams ir vienai dienai. Gali tai vadinti bandomuoju laikotarpiu prieš galutinį įsipareigojimą.

– Kas atsitiko paskui?

– Po metų nusprendžiau eiti savo keliu. Bet tas Beltanas… ak, visos raganos šokome basos, apipynėme gegužės medį. Paskui kartu su savo išrinktuoju kaip Dievas ir Deivė toje pačioje pievoje atlikome Didžiąją apeigą.

Džilė išplėtė akis.

– Judu mylėjotės visiems matant?

– Regis, taip, nes vis dar prisimenu. Per Beltano šventę pirmiausia liaujiesi varžytis. – Ji ėmė puldinėti po savo mažutę krautuvėlę, iš prigrūstų lentynų rinkdama žoleles ir sausus gėlių žiedus. – Štai. Ant savo altoriaus padėk raktažolių, jonažolių, purienų, rozmarinų ir šiek tiek heliotropų. Drąsos, Džiliana. Beltano esmė – pripildyti sielą drąsos ir daryti tai, ko kitu atveju negalėtum padaryti.

Džiliana paėmė tą rinkinį iš Žvaigždės Šviesos rankų. Drąsos. Jeigu ji negalės skraidyti, gal jai patiks šitai.

– Taip ir maniau, – purtė galvą Delila. – Pirmą kartą leidau tave prie viryklės ir tu viską sugadinai.

Džekas vyptelėjo, nuo rūbų gramdydamas užtiškusį spagečių padažą. Na gerai, buvo neprotinga palikti puodą ant stalo krašto, kol ant viryklės ruošė vietą jam pašildyti. Padažas išsiliejo ir viską aptaškė, todėl jis turės gaminti iš naujo, nes makaronų patiekalams Delila neleisdavo naudoti padažo iš konservų dėžučių.

– Nebeturime pomidorų, – pranešė ji, paduodama Džekui dar vieną švarų skudurą.

– Užtat turite mane. Nuvažiuosiu, nupirksiu, – iškart pasisiūlė Džekas.

Į virtuvę užsuko Ada su nauju užsakymu.

– Kas atsitiko? – paklausė ji, žvilgtelėjusi į Džeką.

– Pasimaišė padažo puodui po kojom. Siunčiu jį nupirkti pomidorų, – paaiškino Delila.

– Iš pradžių geriau persirenk. Žmonės manys, kad tave kas peršovė.

Džekas nieko neatsakė, tik šniokštuodamas užbėgo laiptais, vedančiais iš virtuvės į Rojaus butą. Savo kambaryje jis pasilenkė prie apatinio stalčiaus išsitraukti švarių marškinių. Staiga virš jo sprogo stiklas. Džekas prisiplojo prie kilimo, jausdamas, kad sužeistos tik rankos, nes jomis rėmėsi į stiklo šukes. Smarkiai plakančia širdimi jis atsargiai atsistojo ir pažvelgė pro išdaužtą langą.

Iš pradžių užuodė tik dūmų kvapą. Ant kilimo gulėjo įmesta plyta, ir nuo degančio popieriaus, į kurį ji buvo įvyniota, jau plito liepsna.

– Gaisras, – užkimęs sušnabždėjo Džekas. – Tada pakėlė galvą ir išrėkė: – Gaisras!

Pirmoji į kambarį įlėkė Ada su gesintuvu, laikomu prie viryklės. Ji apipurškė putomis liepsną, Džeko kojas. Kai šis atsikvošėjo, tarpduryje jau grūdosi Rojus su Delila.

– Ko čia, po šimts, privirei? – šiurkščiai paklausė jo Rojus.

Ada įkišo ranką į putas ir ištraukė storą plytą su virve pririštais popieriaus likučiais.

– Džekas nieko nepadarė. Kažkas jam įmetė.

– Verčiau skambinkite Čarliui Sakstonui, – patarė Delila.

– Ne, – griežtai nukirto Džekas. – O jeigu manęs čia nebūtų buvę? O jeigu tai būtų atsitikę mums visiems dirbant apačioje ir būtų užsidegęs namas?

Jis pradėjo iš stalčių traukyti savo drabužius: džinsus, apatinius, marškinėlius.

– Ką darai? – nustebo Ada.

– Išsikraustau. Aš čia negyvensiu, kol vyks tokie dalykai. Tai pernelyg pavojinga.

– Kur tu eisi?

– Dar nežinau.

Ada žengė į priekį, spoksodama į jo drabužius. Ji nebuvo mačiusi gražesnių marškinėlių už šituos „Hanes“ ir dailesnių džinsų už „Levi’s“ vien todėl, kad jie buvo jo. Ji įsivaizdavo, kaip atidaro savo spintą, o joje ant jos drabužių guli Džeko kelnės ir marškiniai.

– Gyvenk pas mane, – tarė ji, nors iš tiesų norėjo pasakyti: „Štai mano širdis; atsiduok jos globai.“

Jų žvilgsniai susitiko, tarsi kambaryje daugiau nieko nebūtų.

– Nenoriu, kad per mane tau grėstų pavojus, Ada.

– Niekas apie tai nežinos. Niekam šiame miestelyje net į galvą nešaus, kad galiu turėti… kad turiu…

Kilstelėjo Džeko lūpų kamputis.

– Draugą?

– Po šimts, – sušnabždėjo Delila.

Juodu atsisuko, staiga prisiminę, kad kambaryje yra ir daugiau žmonių.

– Jeigu bent žodžiu kam nors prasitarsi, – nirtulingai ištarė Ada, – aš…

Delila nebyliai parodė, kaip ji užsirakina lūpas ir išmeta raktą, ir nusivedė Rojų žemyn. Džekas priėjo prie Ados, rankose gniauždamas kojines.

– Tai nereiškia, kad… na, supranti… kaip… Aš nakvosiu ant sofos.

– Žinau.

– Ar tu taip elgiesi norėdama apsaugoti tėvą? – ramiai paklausė Džekas. – Ar mane?

Ada rankose lyg kūdikį laikė tuščią gesintuvą.

– Aš taip elgiuosi norėdama apsaugoti save, – atsakė ji.

Džilei buvo penkeri, kai ji pirmą kartą pamatė, kaip gaminamas vaistas aspirinas, ir buvo keista, kad jis išgaunamas iš medžio.

– Tai salicilo rūgštis, – tąkart paaiškino tėvas. – Ji gaunama iš gluosnių žievės. Štai kodėl indėnai virdavo gluosnių žievių arbatą karščiui numalšinti.

Žinoma, šiais laikais jos tėvo mokslinių tyrimų laboratorija buvo didžiausia ir įspūdingiausia Dankano farmacijos įmonės dalis, joje mokslininkai kūrė gydymui skirtus sintetinius mišinius. Kartais jai būdavo baugu užeiti į laboratoriją – čia visada tvyrojo mokslo kvapas, matydavai tas šiurpą keliančias žiurkes ir triušius, kuriems nuo vaistų, suleistų į kraują, šonuose atsirasdavo tvinkčiojantys augliai arba jie nuplikdavo. Tačiau Džilė žinojo, kad kaip tik čia tėvas mėgsta praleisti daugiausia laiko.

– Tėtuk! – pašaukė ji, kyštelėjusi galvą į draudžiamą zoną. Ji užsivilko baltą chalatą, užsidėjo akinius ir užsimovė polietileno pirštines, kaip reikalavo mokslinių tyrimų zonos taisyklės. Šiandien čia buvo tylu, sėdėjo vos keli moksliukai – tik magistrai, ne daktarai. Džilei įėjus jie pakėlė galvas, bet nenustebo: dauguma pažinojo ją iš matymo.

Ji susirado tėvą ir kitus mokslininkus laboratorijos gale, netoli tų šlykščių gyvūnų. Džilės tėvas laikė indą, kuriame buvo kažkas panašaus į baltas plaukuotas morkas. Kaip ir visi kiti, jis stovėjo tarytum sulaikęs kvėpavimą. Džilė nusekė jo žvilgsnį prie dujų chromatografo, prie kapiliarinio vamzdelio su bandomąja medžiaga. Bum! Masės spektrofotometro šviesos blyksnis atsimušė į dujas vamzdelyje. Laborantas palaukė, kol kompiuterio spausdintuvas į jo nekantriai laukiančias rankas atiduos popieriaus lapą – kreivę su viršūnėmis ir įdubomis, tiksliai rodančiomis, kas plaukioja ploname stikliniame mėgintuvėlyje. Jis padavė lapą Džilės tėčiui, tas minutėlę jį lygino su kontroline kreive iš chemijos bibliotekos.

– Ponios ir ponai, – švytinčiu veidu paskelbė Eimosas, – tai natūralus atropinas!

Pasigirdo džiaugsmo šūksniai, Eimosas paplojo laborantui per petį.

– Puikiai padirbėta, Arturai. Pabandyk izoliuoti vieną šimtąją gramo ant želatinos plokštelės. – Grupelei išsiskirsčius, jis priėjo prie dukters. – Kam turiu dėkoti už tokį netikėtumą?

– Tik ėjau pro šalį, – atsakė Džilė abejingai. – Gal sukūrei naują vaistą?

– Ne. Jis neįtikėtinai senas, – atsakė Eimosas, vesdamasis ją iš laboratorijos. – Mes norime patekti į homeopatinę rinką – grįžti atgal į gamtą ir surasti šaltinius, kuriuos mėgdžiojome laboratorijoje. Atropinas – stebėtinai ekonomiškas vaistas. Ar matei tą dujų lašiuką? Vien iš jo galima pagaminti dešimt tūkstančių dozių.

Džilė jo nesiklausė. Nesvarbu, kad tėvas įsimylėjęs savo darbą; jis galėjo jai aiškinti, kaip iš akmens išspausti kraują, bet jai vis tiek tai nebūtų darę jokio įspūdžio. Kai juodu užėjo į jo kabinetą, Džilė išsitiesė ant baltos sofos kambario gale.

– Ar girdėjai apie gaisrą užkandinėje?

– Ne, – atsakė Eimosas sėsdamasis. – Kas atsitiko?

– Jis kilo viršuje, Rojaus Pibodžio bute. Megės mama kaip tik tuo metu ten valgė.

– Kas nors nukentėjo? – paklausė tėtis, prieš save suglausdamas pirštus.

– Negirdėjau. – Džilė atsisėdo ir iš vazos pasiėmė mėtinių saldainių. – Bet žmonės kalba, kad tai ne atsitiktinumas.

– Ada negautų didelės draudimo išmokos, net jeigu sudegintų namą iki pamatų.

– Tai ne ji. Regis, padegė kažkas kitas. Kaip įspėdamas. – Ji griežtai pažvelgė į tėvą, laukdama, kada jis prisipažins.

– Džile, – tyliai paklausė jis sukrėstas, – negi tu manai, kad aš galiu padaryti ką nors panašaus?

Kažkas jos krūtinėje atsileido.

– Ne. Man tik įdomu, ar tu žinai, kas galėjo tai padaryti.

– Ak, tai galėjo padaryti kas šimtasis miestelio gyventojas.

– Bet tai siaubinga! – pratrūko Džilė. – Jį galėjo sužeisti!

– Verčiau jį nei vieną iš jūsų.

Pasigirdo beldimas į duris.

– Pone Dankanai, – kreipėsi į jį sekretorė, – kiek dar norėtumėte užsakyti šunvyšnių?

Džilė atsigręžė.

– Šunvyšnių?

– Pradėkime nuo septynių šimtų penkiasdešimties vienetų, – atsakė Eimosas. Kai sekretorė išėjo, jis atsisuko į Džilę. – Kodėl taip nustebai?

– Kam tau jų prireikė?

– Iš šio augalo išgauname atropiną, – paaiškino Eimosas. – Kodėl klausi?

Džilė nuoširdžiai tikėjo likimu. Ji žinojo, kad būtent todėl ji sugalvojo aplankyti tėvą tą dieną, kai jis dirbo su šunvyšnėmis, tais pačiais augalais, kuriuos Žvaigždės Šviesa jai minėjo vakar, kai jos kalbėjosi apie raganų skraidymo tepaliukus. Hašišas ir šunvyšnės, prisiminė Džilė. Na, hašišo ji tikriausiai gautų iš kurio nors mokyklos goto. O jeigu ir ne, gal šunvyšnė būtų tiek veiksminga, kad užtektų jos vienos. Ji galėtų paruošti savo sugalvotą skraidymo tepalą ir niekas nė nesupras. Ir ar pasiskraidymui gali būti geresnis laikas už Beltano šventę?

Drąsos, pagalvojo ji.

– Nieko, – pamelavo Džilė. – Taip vadinasi viena grupė. – Ji pasilenkė ir pabučiavo tėvui į skruostą. – Pasimatysime vėliau.

– Eik tiesiai namo, – paliepė jis. – Nenoriu, kad vaikščiotum po miestą viena.

– Tėtuk, jis gi ne Džekas Skerdikas.

– Džile!

– Kaip nori, – suniurzgėjo ji, jau eidama pro duris. Tačiau koridoriuje nepasuko į kairę, link išėjimo. Ji paėjėjo atgal ir nužingsniavo į laboratoriją. Laborantas Arturas grūstuvėje grūdo tas kailines baltas morkas – šunvyšnes.

– Panele Dankan, – tarė jis, nepakeldamas akių. – Kuo galiu jums padėti?

– Eee, tėtis prašė jam į kabinetą atnešti atropino pavyzdį.

– O kam?

Džilė išbalo. Ji nebuvo apgalvojusi, ką sakys toliau.

– Nežinau. Tik paprašė, kad atneščiau.

– Kiek?

Ji parodė į mažą kiekį ant mėgintuvėlio dugno.

– Jis nepasakė, bet gal tiek užteks.

Asistentas uždengė mėgintuvėlį ir padavė.

– Kai išeisite iš laboratorijos, užsimaukite pirštines. Geriau prie jo nesilieskite plikomis rankomis.

– Ačiū. – Ji įkišo ranką su indeliu į švarkelio kišenėlę ir, spausdama kumštyje kaip brangenybę, nukulniavo tiesiai namo, kaip ir norėjo tėtis.

– Čia vonia ir tualetas, – šiek tiek rausdama parodė Ada.

Džekas nusišypsojo.

– Nebūtina rengti ekskursiją. Tikrai. – Ada jau senokai dalijosi savo erdve. Be to, tai primetamas artumas santykiams, kurie Džekui buvo dar tokie nauji, kad nuo naujumo žvilgėjo, ir jis niekaip negalėjo suprasti, ar tai nebus didžiulė klaida.

– O čia, – pasakė Ada, uždėjusi ranką ant durų rankenos, – Klojos miegamasis.

Šio vienintelio kambario Džekas dar nebuvo matęs. Kai Ada iš lėto pravėrė duris, jis taip pat pamatė, kad visame name tai vienintelis netvarkingas kambarys. Ant grindų lyg minos mėtėsi žaislai, ant kėdės gulėjo numesti rūbeliai. Ant sienos kabojo priklijuotas seniai iširusios vaikinų grupės plakatas atsiklijavusiu kampu. Ant lentynos sėdėjo pasenusių meškiukų draugija – be akių, apspurusiomis galūnėmis. Pyragaičio formos lova su rausvais rauktinukais buvo nepaklota, tarsi joje kartkartėmis miegotų Ada (tokia prielaida sukirbėjo Džeko galvoje, bet ji ne taip užgavo širdį, kaip kita mintis, kad vienuolika metų Ada laikė šį kambarį kaip šventovę).

Vis dėlto tai tik lova, užvalkalus galima pervilkti. Žaislus galima išnešti.

– Galėčiau įsikurti čia, – pasisiūlė Džekas. – Tu gautum šiek tiek privatumo.

– Ne. Negalima. – Jis stovėjo šalia kėdės ir ranka glostė neįtikėtinai mažus baltus marškinėlius.

– Ada…

– Negalima, – pakartojo ji. – Negalima, ir tiek.

– Gerai, – atsakė jis švelniai, suprasdamas, kad šios ribos peržengti nevalia. Jis išėjo paskui ją iš miegamojo ir greitai uždarė duris, visą laiką galvodamas apie Pandoros skrynią: apie tai, ką jis iš tos skrynios išleido, įžengdamas į uždraustąjį kambarį, ir apie viltį, kuri galbūt vis dar tūno jame pasilikusi.

Užkandinėje tvyrojo aitrus degėsių kvapas, bet Selena nekreipė į jį dėmesio.

– Toks pat kaip kepant mėsą ant ugnies, – tarė ji, matydama, kaip sėsdamasis už staliuko Džordanas suraukė nosį.

– Tik skirtumas tas, kad svyla pati įstaiga.

Prie jų priėjo Ada, nešina dviem puodeliais ir pilnu kavinuku.

– Su grietinėle ir cukrumi?

Selena nusišypsojo padavėjai.

– Ar galite atnešti puodelį karšto vandens su citrina?

Ada linktelėjo ir nuėjo atgal prie baro.

– Žinai, bjauru žiūrėti, kaip tu tai geri, – pasakė Džordanas. – Žmonės naudoja tą patį indams plauti.

– Tuomet įsivaizduok, kokie švarūs mano viduriai. – Ji paėmė iš Ados garuojantį puodelį.

– Turėjau klientę, kuri gerdavo karštą vandenį, – prisiminė Ada. – Ji sulaukė šimto šešerių metų amžiaus.

– Ką jūs sakote! – šaipėsi Džordanas.

– Tikrai.

– Nuo ko ji mirė? – pasidomėjo Selena.

– Vieną dieną kita padavėja vietoj vandens atnešė jai kavos. – Ada mirktelėjo. – Netrukus atnešiu jūsų užsakymą.

Selena žiūrėjo, kaip ji nueina.

– Atrodo visai miela.

– Ji kilusi iš gerų žmonių, kaip sakoma šiuose kraštuose. – Džordanas išlankstė laikraštį. – Ir tikrai nenusipelnė visų tų nemalonumų.

– Kokių?

– Na, gaisro. Ir reakcijos į tą vyruką, kuris dirba virtuvėje.

Džordanas pakėlė laikraštį aukščiau, norėdamas perskaityti antraštę. Selena su šakute nuleido laikraščio kraštą.

– Ei, – pasakė ji, – ar pameni mane? Juk tai mūsų pusrytinis pasimatymas.

– Liaukis.

– Neerzink manęs. Kas atsitiko tam vyrukui, kuris čia dirba?

Džordanas pastūmė jai per stalą laikraštį. Atverstame vedamojo puslapyje buvo mažiausiai šeši laiškai apie „nekokį asmenį“, neseniai atsikėlusį gyventi į miestelį. Selena permetė akimis trumpus laiškus, visi jie šaukte šaukė, kad Džeką Sent Braidą dera pririšti prie gėdos stulpo.

– Ką jis tokio padarė? Apiplėšė banką?

– Išprievartavo paauglę.

Selena pakėlė akis ir tyliai sušvilpė.

– Na, negali kaltinti bendruomenės, kad ji nori apsisaugoti. Mano nuomone, todėl ir buvo reikalingas įstatymas, leidžiantis visuomenei sužinoti apie lytinius nusikaltėlius.

– Bet tai labai pakenkia žmogui, jis privalo registruotis nuovadoje. Jeigu visa bendruomenė sužino, už ką jis sėdėjo, kaipgi ji pritars, kad jis gyventų kaimynystėje?

Selena žvilgtelėjo po stalu.

– Kas, po šimts? – paklausė Džordanas.

– Noriu įsitikinti, ar jau nulipai nuo sakyklos. Tu geriau už kitus žinai, kad lytiniai nusikaltėliai nusikalsta pakartotinai. Kaip jaustumeis, jeigu jis nusitaikytų, na, į penkiolikmečius berniukus?

– Pakartotiniai nusikaltėliai, – tarė Džordanas, vėl triukšmingai atsiversdamas laikraštį, – labai parankūs mūsų verslui.

Selenai atvipo žandikaulis.

– Pone Makafi, tai tikriausiai pats nežmoniškiausias dalykas, kokį išgirdau išskriejus iš jūsų burnos, ir, patikėkite, panašių buvo daugybė.

– Ak, advokatai neprivalo būti žmogiški. Taip lengviau nusileisti iki pačių žemiausių lūkesčių.

Bet Selena nepasidavė jo erzinama. Ji kaip niekas kitas žinojo, kad Džordanas žmogiškas, net labai, nes būtent ji sudaužė jam širdį.

– Nagi, – paragino Džilė, – ką jis mums padarys? Puls tiesiog prie baro?

Megė sėdėjo šalimais ir prisimerkusi žiūrėjo į neoninę iškabą virš galvos. Raidė „m“ švietė ne taip ryškiai kaip kitos. Ji prisimena, kaip prieš kelerius metus dėl to kikeno, nes tada atrodė nepaprastai juokinga – restoranas pavadinimu „Ant kapo“.

– Tėtis mane užmuštų, – suniurzgė Megė.

– Tavo tėtis niekada nesužinos. Nagi, Mege. Esi iš tų, kurie slepiasi kampe, kai visi kaunasi su drakonu, ar nori laikyti kalaviją?

– Priklauso nuo aplinkybių. O jeigu neišdegs?

– Jeigu jis kėsinsis tave išžaginti, užstosiu savo kūnu ir pasisiūlysiu vietoj tavęs.

Megė papurtė galvą.

– Aš nenoriu, kad jis net žinotų, kaip atrodau.

– Dėl Dievo, Mege, tai visai ne dėl jo. Aš ištroškau, ir tiek. Jis tikriausiai net neišlįs iš virtuvės. Ten bus tik Išprotėjusi Ada, išgersim pieniško kokteilio ir išeisim.

Megė lėtai traukėsi atgal.

– Atleisk, Džile. Tėtis liepė ten neiti.

Džiliana įsirėmė kumščiais į klubus.

– Na tai kas, ir man taip sakė! – Megė jau buvo nukulniavusi pusę gatvės. – Ir gerai. Ir būk tokia! – Džilė pakėlė smakrą ir užėjo į užkandinę. Viduje buvo beveik tuščia, išskyrus seną pirdžių prie kasos, jis pasilenkęs sprendė kryžiažodį. Ji atsisėdo ir nekantriai pabarbeno nagais į stalą.

Po kelių sekundžių prie jos priėjo Išprotėjusi Ada.

– Ko tau atnešti?

Džilė pažvelgė į ją iš aukšto. Jai netilpo galvoje, kaip galima gyventi tokį menką gyvenimėlį: tokiame užkampyje užaugti, dirbti ir galiausiai numirti. Ši moteris, be abejonės, yra nevykėlė. Turbūt kadaise žiūrėjo į krištolinį savo ateities rutulį ir galvojo: „Ak, noriu vieną dieną tapti padavėja ir dirbti visiškai sumautą darbą.“

– Juodą ir baltą kokteilį, – tarė Džiliana ir akies kampeliu pamatė, kaip koridoriumi nuo tualetų pusės su šiukšlių maišais eina Džekas. Jis jos nepastebėjo. – Tiesą sakant, geriau pagalvojus, aš nieko nenoriu, – suburbėjo Džiliana ir išėjo. Saulė švietė tiesiai į akis; ji užkliuvo ir kluptelėjo prie namo kampo, kur stovėjo tvora aptverti žali šiukšlių konteineriai. Džekas ėjo per kiemą; ji išgirdo, kaip sužvanga metalas, kaip šlumšteli per konteinerio kraštą metamas šiukšlių maišas.

Džilė pakandžiojo lūpas, kad atrodytų rausvesnės. Prasisagstė švarkelį, paskui nuleido sportinio nertinio užtrauktuką tiek, kad matytųsi krūtų iškilumas. Įėjo pro vartelius ir laukė, kol Džekas ją pamatys.

Jis pamatė ir iškart nusisuko.

– Ei, – sušuko Džilė, – ką veiki?

– Slidinėju Alpėse. Nesimato?

Džiliana stebėjo, kaip įsitempia jo raumenys, keldami kitą maišą su šiukšlėmis. Ji įsivaizdavo, kaip jis ją priremia, rankomis suėmęs už riešų. Tvirtai. Ji svarstė, ar jo prievartaujamai paauglei tai patiko. Bent truputį.

– Gardesnis maistas – užkandinėje, – tarė Džekas.

– Aš nealkana.

Dieve, jo akys tokio mėlynumo, kokio dar nėra mačiusi. Ryškios ir lygios, kaip žvakės liepsnos viduriukas. Tokia spalva turi turėti pavadinimą – gal Džeko mėlynoji ar…

– Tada ko čia atėjai?

Džilė primerkė blakstienas.

– Žinoma, kad paslidinėti.

Jis papurtė galvą, lyg negalėtų patikėti, kad ji stovi priešais jį. Nuo to jos ryžtas tik sustiprėjo.

– Dedu galvą, vaikystėje pagaliukais badei krabus, kad greičiau ropotų, – svarstė Džekas, – net nebijodama, kad jie gali įgnybti.

– Kaip tai suprasti?

– Ogi taip, Džiliana: verčiau treniruokis pradedančiųjų trasoje, – atkirto Džekas.

Jos žvilgsnis patamsėjo – gal nuo ašarų, o gal iš pykčio. Džekas pasisuko eiti, bet Džiliana užstojo jam kelią. Vieną nejaukią akimirką jie šoko vienas aplink kitą, Džekas – nenorėdamas prie jos liestis, o Džiliana – kad jis išeitų.

– Džiliana!

Išgirdę balsą abu atšoko vienas nuo kito. Iš už kampo išlindo uniformuotas Vesas Kortmenšas.

– Kažkas man kužda, kad tėvas neapsidžiaugtų, radęs tave čia stovinčią.

– Kažkas man kužda, kad tu man ne tėvas, – susierzinusi atšovė ši. Tačiau pasitraukė ir praleido Džeką.

– Dabar eik namo, supratai? – paliepė Vesas merginai.

– Aš tavęs nebijau. Aš nieko nebijau! – Norėdama tai įrodyti, Džiliana apsisuko ant kulno ir praėjo pro pat Džeką. Prasilenkdama ji pasiuntė jam oro bučinį; jo akimis, tai galėjo reikšti tiek pažadą, tiek grasinimą.

19.40. Vesui liko dvidešimt minučių budėjimo ir tada jis galės eiti namo. Paprastai tokiu metu vidurinės mokyklos moksleiviai būriuodavosi grupelėmis už policijos nuovados arba aikštelėje tuščiai leisdavo laiką savo automobiliuose, tačiau šiomis dienomis Didžioji gatvė atrodė kaip miestas vaiduoklis, nes paaugliai manė – kuo arčiau užkandinės, tuo didesnė tikimybė tapti vietos nusikaltėlio auka.

Žingsniai už nugaros privertė jį atsisukti atkišus ginklą. Prisiartino bėgikas su kojinių ir sportbačių atšvaitais, atspindinčiais gatvės lempų šviesą.

– Labas, Vesai, – prabilo Eimosas Dankanas, rydamas didelius oro gurkšnius. – Gražus vakaras, ar ne?

– Kam gražus?

– Pasportuoti, žinoma. – Eimosas marškinių rankove nusivalė nuo veido prakaitą. – Betgi, Dieve, vaizdas miestelyje toks, kad gali pamanyti, jog paskelbta komendanto valanda.

Vesas pritardamas linktelėjo.

– Apie pusę aštuonių jau kaip išmirę.

– Gal žmonės vėliau vakarieniauja, – svarstė Eimosas, nors abu žinojo, kad ne. – Na, geriau trauksiu namo. Džilė laukia.

– Tu atidžiau ją stebėk.

Eimosas suraukė kaktą.

– Ką tai turėtų reikšti?

– Šiandien mačiau ją prie užkandinės. Ji kalbėjosi su Sent Braidu.

– Kalbėjosi?

– Tik tiek.

Eimoso žandikaulio raumuo įsitempė.

– Jis užkalbino?

– Negalėčiau to tvirtinti, Eimosai. – Jis atsargiai rinkosi žodžius, nes žinojo, kad jeigu supykdys Eimosą, ilgiems mėnesiams paklius į nuovados nemalonę. – Bet man pasirodė, kad Džilė… na, ji nelabai suvokia, kaip tai pavojinga.

– Aš su ja pasikalbėsiu, – pažadėjo Eimosas, bet jo mintys buvo kitur. Jis mąstė apie tai, kaip tas tipas galėjo atvažiuoti į miestelį, kur jo niekas nelaukia, ir elgtis taip, tarsi turėtų teisę čia gyventi. Jis svarstė, kiek nekaltų pokalbių turi įvykti, kad mergaitė nusektų tave namo kaip prijaukinta stirna. Jis įsivaizdavo, kaip Sent Braidas pašaukia jo dukterį vardu. Įsivaizdavo, kaip ji atsisuka ir šypsosi kaip visad. Jis visa tai matė taip, kaip norėjo, kad būtų.

Eimosas prisivertė mintimis sugrįžti pas Vesą.

– Greitai baigsi darbą?

– Po dešimties penkiolikos minučių.

– Puiku, puiku. – Jis linktelėjo. – Na, ačiū, kad pasakei.

– Tik noriu, kad visi būtų saugūs.

Jau bėgdamas Eimosas atsisveikindamas kilstelėjo ranką. Vesas nuėjo atgal į skverą. Jis nepastebėjo, kad Eimosas pasuko ne namų link, o į priešingą pusę.

Tomas Onilas atidarė duris ir nustebo, ant durų slenksčio pamatęs sunkiai alsuojantį Eimosą Dankaną.

– Eimosai, gerai jautiesi?

– Atleisk, kad trukdau.

Tomas žvilgtelėjo sau per petį. Valgomajame jo šeima buvo susėdusi vakarieniauti prie stalo.

– Nieko tokio. – Jis išėjo į prieangį. – Kas atsitiko?

Eimosas rimtai į jį pažvelgė.

– Taigi, – tarė jis, – štai kas.

2000-ųjų balandžio 30-oji

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Visą laiką Ados galvoje buvo vien Džekas. Ir dabar pasilenkusi į priekį ji bučiavo jį į sprandą, įžūliai mėgindama atitraukti jo dėmesį nuo televizoriaus jos svetainėje.

„Šios rūšies arbata iš Taivanio yra garsesnė už Fučou ir Kantono rūšis.“

– Ulongo, – atsakė Džekas, alkūnėmis atsirėmęs į kelius. Ada prasižiojo ir lyžtelėjo minkštas jo ausų kriaukles. – Palauk truputį. Aš jau ant bangos.

– Galėtum būti ant manęs. – Didesnę dienos dalį Džekas atsiųsdavo jai tokį karštą žvilgsnį per visą užkandinę, kad jai sulinkdavo keliai, arba jis sugebėdavo prasilenkti su ja taip arti, kad jų kūnai susiliesdavo. Tačiau prasidėjus „Jeopardy!“ ji galėjo prieš jį vaikščioti nors ir nuoga, jis nebūtų pastebėjęs.

Džekas buvo priklausomas nuo „Jeopardy!“ Per trejus metus jis laidos nežiūrėjo tik kartą, nes tuo metu buvo vežamas šerifo automobiliu į kalėjimą. Labai džiaugėsi, kad juodu su Ada pasiėmė laisvą pusdienį persivežti jo daiktus ir kad šiandien jis galės pasižiūrėti laidą septintą ir vienuoliktą valandą vakaro. Tačiau Ados programa buvo kita.

Ji ėmė jam segioti marškinių sagas, bet Džekas patraukė ją į šoną.

– Aš tau atsilyginsiu per reklamos pertrauką, – įspėjo jis ją be entuziazmo.

– Ooo… kaip išsigandau.

„Demetra atsiuntė į žemę badą, nes jos dukterį pasiglemžė požemio karalystė.“

– Esu tikras, šitą atspėsi, – tarė Džekas.

Vietoj atsakymo ji įkišo ranką jam į džinsus.

Jis pašoko.

– Ada! – sušuko, nors nuo jos delno jis ir susijaudino.

– Persefonė, – atsakė žaidėja ekrane.

Ada švelniai spustelėjo.

– Aha. Neatspėjai.

Džekas pajudino klubais.

– Aš žinojau atsakymą. Tik sutrukdei pasakyti.

„Ko, pasak Džefersono, negalima pateisinti nė vienoje šalyje, nes tam buvo galima užkirsti kelią?“

Ada atsisėdo ant jo raitomis ir užstojo televizorių. Galiausiai Džekas liovėsi priešinęsis. Jis prisitraukė jos veidą, ėmė bučiuoti ir įkišo atsakymą jai į burną:

– Įstatymo nežinojimo.

– Nežinojimo, – pakartojo ji. – Palaiminti tie, kurie nežino. – Jis išlenkė kaklą, užvertė galvą ir staiga sustingo. – Ar girdėjai?

Tačiau Džekas, kuris ypač mokėjo susikaupti, dabar visą savo dėmesį buvo sutelkęs į Adą.

– Ne.

Pasigirdo dūžis ir nutolstantys žingsniai. Ada atsitiesė.

– Ir vėl.

– Tai žvėris, – atsakė Džekas. – Juk gyveni miške.

Ji nulipo, nekreipdama dėmesio, kad jis pagavo jos ranką ir suaimanavo, ant jo kelių nebelikus jos švelnaus svorio. Pasižiūrėjusi pro langą Ada matė tik mėnulio apšviestą dantytą sūpuoklių kraštą.

– Ten nieko nėra.

– Tada pažvelk štai čia. – Džekas atsistojo, jo džinsai buvo įsitempę nuo erekcijos. Jis apkabino Adą. – Tai tikriausiai meškėnai. Lipk į viršų, aš juos nubaidysiu.

– Tu praleisi „Jeopardy!“ pabaigą, – erzino jį Ada.

– Tikrai ne, – atsakė jis labai rimtai ir mirktelėjo. – Vienuoliktą kartos.

Džilė negalėjo išmesti Džeko iš galvos. Ji jau šimtąjį kartą iš naujo išgyveno tas akimirkas prie užkandinės, dėliodama skirtingus scenarijus, lyg peržiūrinėdama skaidres, – ką verčiau reikėjo sakyti ar daryti, vaizdai, kaip Džekas ją čiumpa ir bučiuoja taip godžiai, kad iš lūpos ima tekėti kraujas. Kaskart, priėjus tą vietą, kur Džekas su ja elgiasi kaip su vaiku, jai sutraukdavo skrandį ir ji pravirkdavo, mirdama šimtąjį kartą. Po kelių minučių ji jau putodavo iš įtūžio – kitą kartą jam parodys, kad ji anaiptol ne vaikas.

Visą dieną ir vakarą tėvas akylai ją sergėjo; paskui išlėkė pabėgioti, liepęs prisiekti, kad jam grįžus ji bus namie. Džilė skandino savo širdgėlą jausmingoje Saros Maklalan nerimo lyrikoje ir lakavosi nagus kraujo raudona spalva. Suskambo telefonas. Ragelyje pasigirdo Vitnės balsas.

– Džile, kelintą šiandien?

Džiliana atsiduso. Kaip tik dabar ji nenorėjo susitikti su draugėmis. Ji nenorėjo nieko, tik sugalvoti, ką daryti, kad jos tėtis nebūtų toks šašas, ir kaip priversti Džeką pamatyti, ko jis netenka.

– Kas „kelintą“?

– Susitikimas!

– Susitikimas…

– Galėčiau prisiekti, kad kalendoriuje pasižymėjau balandžio trisdešimtą.

Staiga ji prisiminė.

– Ak, Beltanas, – tarė Džilė.

– Kaip tu galėjai pamiršti?!

Tiesą sakant, Džiliana nebuvo pamiršusi; ji tik buvo užsisvajojusi apie Džeką. Raganaitės buvo susitarusios susitikti miške už kapinių, prie žydinčio sedulos medžio. Megė žadėjo atnešti prakurų laužui užkurti. Vitnei buvo užduota pasiūti maišelių su žolynais, kuriuos jos kabins ant medžio kaip dovanas Dievui ir Deivei, o Čelsė turėjo sugalvoti, kaip padaryti gegužės medį. Džilė ketino suruošti kuklią puotą – vyno ir duonos, kuriais jos dalinsis rate.

Tėtis ją užmuš, jeigu ji dings iš namų.

Jos akys užkliuvo už nedidelės keraminės vazelės, kuri kadaise buvo mamos. Joje buvo pamerktos kelios gluosnio šakelės su kačiukais, tik be vandens. Vazelės dugne buvo paslėptas iš laboratorijos paimtas indelis su atropinu.

– Vienuoliktą, – pasakė į telefono ragelį. – Susitinkam ten.

Jie puolė iš už nugaros. Džekas vos spėjo išeiti iš durų žibinto metamo šviesos rato, ir jį sučiupo, užlaužė rankas jam už nugaros, ir į šonkaulius, pilvą, veidą pasipylė smūgiai. Į gerklę tekėjo kraujas su metalo prieskoniu; jis spjovė ant užpuolikų. Stengėsi pamatyti jų veidus, įsidėmėti, bet jie buvo užsitempę megztas kepures ir iki akių apsivynioję šalikus; Džekas matė tik jūrą juodos spalvos, rankas ir vieną po kitos atsiritant jų pykčio bangas.

Ada susišukavo plaukus, tada kvepalais pasipurškė riešus, kelius ir bambutę. Džekas jau buvo senokai išėjęs ir tai atrodė keista; dar keisčiau buvo tai, kad retkarčiais ji nugirsdavo, kaip kažkas krinta. Jeigu tai meškėnai, jų turbūt labai daug.

Ji priėjo prie miegamojo lango ir atitraukė standaus muslino užuolaidas. Aštuntą vakarą taip tamsu paprastai nebūdavo, ir iš pradžių ji visai nematė Džeko. Geltonos šviesos ruože nuo prieangio žibinto ji įžiūrėjo koją. Alkūnę. Nuo galvos iki kojų juodai apsirengusį žmogų su ryškiai raudonu krauju išteptomis rankomis.

– Džekai, – išsigandusi aiktelėjo ji ir iš palovio išsitraukė šautuvą. Juo pasinaudojo tik kartą per dvidešimt metų – nušaudama pasiutusį meškėną, įsėlinusi į kiemą, kur žaidė Kloja. Bėgdama nuo laiptų jį užtaisė ir staigiai atidariusi lauko duris vieną kartą iššovė į naktinį dangų. Atsigręžė penki veidai, ir jų savininkai puolė bėgti įvairiomis kryptimis į mišką už namo, o jų pėdsakai išsišakojo kaip rato stipinai.

Ant žvyro kaip maišas sudribęs gulėjo Džekas.

Ada pasidėjo šautuvą, pribėgo prie jo ir švelniai atvertė ant nugaros.

O Dieve, pagalvojo ji. Ką jie tau padarė!

Džekas sukosėjo, jo lūpos prasivėrė, ir sužvilgėjo kruvini dantys.

Jis pabandė atsisėsti ir krūptelėjo nuo Ados rankų prisilietimo.

– Ne, – sugriežė jis dantimis, iškošdamas vienintelį skiemenį: – Neee!

Nuo jo verksmo nulinko prie žemės abipus keliuko auganti žolė; išsisklaidė violetiniai debesys ir sudrebėjo apsinuoginęs mėnulis.

– Džekai, – ramino ji.

Bet jo balsas kilo vis aukščiau, kol pakibo kaip skėtis virš Salem Folso, o žmonės kitame miestelio gale tokią malonią naktį užsidarė langus, kad tik negirdėtų jo skausmo.

Džilė anaiptol nenorėjo nusinuodyti. Po aštuonių penkiolika ji įsijungė internetą, tikėdamasi rasti teisingą atropino dozę. Po garsiųjų žudynių Kolumbaino mokykloje visi žinojo, kad pasitelkus internetą galima pasigaminti net bombą. Jau tikrai juokų darbas susirasti, kiek reikia haliucinogeno, kad apkvaištum.

Kol krovėsi interneto puslapiai, ji lakavosi nagus – po vieną ranką, kad galėtų peršokti iš vienos paieškos sistemos į kitą ir žolynų žurnaluose paieškoti informacijos apie šunvyšnes bei atropino sulfatą. Pagaliau rado svetainę, kurioje buvo nurodytos dozės suaugusiesiems. Penki miligramai piliulės pavidalu. Vyzdžiams plėsti – 1/50 000 grūdelio. Vidiniam vartojimui – nuo 1/20 iki 1/100 grūdelio.

Džilė susiraukė. Gana nemažas skirtumas. O kas, jeigu jai galima 1/20 grūdelio, o Vitnei, tokiai mažutei, reikia tik 1/100?

Vėl suskambo telefonas.

– Džile, – tarė tėvas, – tik patikrinu, ar tu namie.

– Nori pasakyti, šnipinėji?

– Nepyk, mieloji. Žinai juk, kodėl taip darau.

Jos širdis ėmė daužytis triskart greičiau.

– Ar tu neturėtum bėgioti?

– Jau pabėgiojau. Greitai grįšiu.

Ką ji darytų, jeigu grįžęs jis nerastų jos namie?

– Teisybę pasakius, – kalbėjo Džilė, – labai gerai, kad paskambinai. Megė klausia, ar galiu šįvakar pas ją ateiti.

– Džile, tikrai nemanau, kad tai gera mintis, kai dedasi tokie dalykai.

– Prašau, tėtuk. Jos mama nusiveš mus į dešimtos valandos kino seansą. Kas gi bus toks kvailas ir man darys ką bloga, kai būsiu su detektyvo žmona? – Jis nieko neatsakė, ir Džilė tęsė toliau: – Ponia Sakston sako, kad galiu pas juos pernakvoti. Jeigu tu neprieštarauji. – Ji stebėjosi, kaip lengva meluoti, kai turi tikslą. Šiąnakt ji švęs Beltaną, ir tegu visus juos skradžiai, kartu ir Eimosą Dankaną.

Ji pajuto, kaip tėvo ryžtas susilpnėjo. Megės tėtis policininkas; jos mamą jie pažįsta visą gyvenimą. Džilei tikriausiai bus saugiau pas Sakstonus negu savo namuose.

– Gerai, – sutiko jis. – Bet noriu, kad man paskambintum, kai grįšite iš kino. Nesvarbu, kiek bus valandų.

– Gerai. Myliu tave, tėtuk.

– Aš taip pat.

Padėjusi ragelį Džilė dar ilgai žiūrėjo į telefoną ir šypsojosi. Voratinklius nerti vieni niekai.

Ji išjungė kompiuterį ir nuėjo į virtuvę. Beltano šventės proga ji nustebins bičiules astraline projekcija; poveikis bus stulbinamas, jeigu bus visiškai nelauktas. Džilė paruošė termose arbatos gėrimo ir dar kartą rankoje apžiūrėjo indelį.

Drąsos.

Ji įlašino truputėlį skysčio į arbatą, tada į termosą kyštelėjo pirštą paragauti… ne, tai vis dar arbata, gal šiek tiek karstelėjusi… 1/20 grūdelio? 1/100? Truktelėjusi pečiais ji supylė visą mėgintuvėlio turinį į termosą ir užsuko dangtelį.

Pabudęs Džekas rado šalia susirietusią Adą, ji rankoje laikė šluostę, nuo kurios drėko šilta antklodė. Raukydamasis dėl skausmo šonkauliuose, jis pasikėlė ant alkūnės ir palietė jai skruostą. Ji nekrustelėjo; jis atsargiai išlipo iš lovos.

Koks būtų buvęs jo gyvenimas, jeigu per visą tą košmarą Lojale jis būtų turėjęs tokią moterį kaip ji? Jeigu būtų kalėjęs, bet susitikinėjęs su ja ketvirtadienio vakarais bendrajame kambaryje, kur, akylai stebint prižiūrėtojams, kaliniai gali sėdėti už ilgų sulankstomų stalų ir matyti savo lankytojus? Jeigu jis būtų galėjęs sugrįžti pas Adą į namus?

Jis vaikštinėjo po tamsų namą ir svajojo, kaip galėtų jai padėti tiek, kiek ji padeda jam. Ados dėka Džekui nebėra kada mąstyti apie savo klaidas. Jis visas jas sudėjo į dėžutę ir sandariai uždarė. Tačiau Ada… ji kasdien darinėja savo dėžutę, prieš šviesą apžiūrinėdama kiekvieną prisiminimą kaip relikviją, nors širdis dėl to plūsta kraujais.

Džekas atsidūrė priešais Klojos kambario duris.

Per kelias minutes nuvilko lovos patalynę, nuo sienų nuėmė plakatus. Spintoje radęs dėžę, į ją sudėjo Klojos žaislus. Jeigu jis galėtų išmesti viską, kas Adai nuolatos primena netektį, galbūt jai nebebūtų sunku žiūrėti į ateitį ir ji liautųsi gyvenusi praeitimi.

– Ką, po velnių, čia darai?! – sušvokštė Ada tokiu balsu, lyg būtų prisigėrusi.

– Tvarkausi. Pamaniau, jeigu tau nereiktų šito kasdien matyti…

– Tada vos pabudusi nematyčiau jos veido? Nes gal neatsimenu, kaip ji atrodo? Nes man reikia matyti… plaukų segtuką, kad prisiminčiau žmogutį, kurį myliu labiau už viską pasaulyje?

– Mylėjai, – ramiu balsu tarė Džekas.

– Meilė nesibaigia vien todėl, kad jos nebėra. – Ada sukniubo ant numestų lovos baltinių ir jų kraštai suplevėsavo aplink ją kaip tulpės žiedlapiai.

– Ada, aš taip pasielgiau ne todėl, kad norėjau tave įskaudinti. Jeigu mudu vienas kitam ką nors reiškiame…

Ji pažvelgė jam į akis.

– Tu niekada, niekada man nereikši daugiau, nei reiškia mano duktė.

Džekas susverdėjo nuo jos žodžių, nes jie skaudino dar labiau, nei tą vakarą gauti smūgiai. Jis žiūrėjo, kaip ji gulasi į patalus ir susiriečia.

– Ką tu jam padarei? – tarė ji, staiga pakeldama ašarotą veidą.

– Kam?

– Kvapui. Klojos. – Ada ėmė raustis tarp baltinių ir pagalvių. – Jis čia buvo; dar šį rytą buvo… bet dabar nebėra.

– Mieloji, – švelniai prabilo Džekas, – tos paklodės neturi Klojos kvapo. Jau labai seniai nebeturi.

Po audiniu jos pirštai susigniaužė į kumščius.

– Išeik. – Ji nusisuko raudodama ir Džekas tyliai paskui save uždarė duris.

Niekas nepamena, kad „Gaidžio spjūvis“ kada nors būtų turėjęs ką bendro su vištomis ar spjaudymu, bet senbuviai galėjo prisiekti, kad miestelio pakrašty pasislėpęs baras kadaise buvo Kolumbo riterių menė, o dar anksčiau veikė baptistų bažnytėlė. Dabar tai buvo tamsi, uždara vieta, kurioje galėjai paskandinti savo bėdas arba pats nuskęsti stikle viskio, o tai ne taip jau ir blogai.

Rojus Pibodis prikišo nosį prie bokalo briaunos ir užsimerkė – saldi šilumos banga nusirito gerkle žemyn ir pripildė skrandį. Po ilgų savaičių, per kurias jį medžiojo Ada ir sekė Sent Braidas, jis vėl sėdėjo bare. Jis buvo vienas. Baro savininkas Marlonas blizgino taures tol, kol jos imdavo cypti. Kitaip nei kiti barmenai, kuriuos pažinojo Rojus (o pažinojo jų tikrai daug), Marlonas turėjo talentą patylėti ir leisti žmogui pasimėgauti savo gėrimu. Tiesą sakant, šitas baras, kur niekas nenurodinėja, Rojui buvo kone tikrieji namai.

Kai „Gaidžio spjūvio“ durys plačiai atsivėrė, Rojus ir Marlonas nustebę pakėlė galvas. Salem Folse žmonės retai sėdėdavo bare dešimtą vakaro savaitės vidury, ir Rojų dilgtelėjo mažytė nepasitenkinimo adatėlė vien nuo minties, kad tokia nuostabia idile jis turės su kuo nors dalintis.

Sunku pasakyti, kuris labiau apstulbo pamatęs vienas kitą – Džekas ar Rojus.

– Ką čia veiki?

– O kaip tau atrodo? – nusivaipė Rojus. – Dabar bėk, paskųsk mano dukrai.

Bet Džekas tik sunkiai sudribo ant baro kėdės šalia jo.

– Gersiu, ką ir jis, – pasakė jis Marlonui.

Prieš jį kaip užtvirtinantis antspaudas buvo kaukštelėtas stiklas viskio. Džekas truktelėjo pirmą ilgą gurkšnį, jausdamas į save įbestą Rojaus žvilgsnį.

– Ar dabar visąlaik į mane spoksosi?

– Niekad nemaniau, kad geri, – prisipažino Rojus.

Džekas tyliai susijuokė.

– Žmonės ne visada tokie, kokie atrodo.

Rojus pritarė ir linktelėjo.

– Atrodai sušiktai.

– Labai tau ačiū.

Senis kilstelėjo ranką ir neryžtingai palietė prakirstą Džeko antakį.

– Nepastebėjai sienos?

Džekas į jį pašnairavo.

– O tu geri limonadą?

Tai išgirdęs Rojus sudvejojo.

– Kaip suprantu, Ada žino, kad tu čia?

– Žino, kaip ir tai, kad tu čia.

– Aš tave įspėjau, Sent Braidai, jeigu sudaužysi jai širdį…

– O jeigu ji sudaužys manąją, Rojau? – Džekas atšovė su kartėliu. – Ką tada padarysi dėl manęs?

Rojus pamatė gilias raukšles apie Džeko burną, o veide – kažką labai pažįstamo.

– Vaišinu, – tarė jis.

Kartą skaučių stovykloje Džiliana sukrovė laužą. Kol kitos mergaitės kepė smorus2 ir dainavo „Kumbają“, ji kūreno laužą: mėtė šakas, pušų spyglius, batų raištelius, duonos gabalėlius, pensus ir net tėkštelėjo nelaimingą rupūžę. Ją užbūrė ugnies godumas – kaip ji ryja viską, kas tik pakliuvo. Džiliana žiūrėjo įsmeigusi akis į laužą ir mąstė: „Aš neturiu širdies. Mano krūtinėje daužosi kas kita.“

Šįvakar laužas buvo mažesnis… o gal ji pati didesnė. Visos stovėjo susikibusios rankomis aplink laužą. Bet jos buvo nebe Džiliana, Čelsė, Vitnė ar Megė. Jos buvo deivės, sąlėkis. O ji – Vyriausioji vaidilutė.

Vėjas, prisodrintas pavasario, lyg meilužis slystelėjo jai tarp šlaunų. Jis buvo vienintelė priedanga; jos drabužiai gulėjo krūvelėje po sedula. Kai Džilė pasakė, kad nori būti kiek įmanoma tyresnė, kitos nustebo. Bet Vitnė nusimetė palaidinę. Čelsė drebėjo vien su liemenėle ir kelnaitėmis. Tik Megė iš drovumo liko apsirengusi.

Džilė nužvelgė drauges paeiliui. Ar jos jaučia tą patį? Jos kūnas dar niekada nebuvo patyręs tokio jaudulio. Ji užvertė galvą ir sušuko į nakties dangų:

– Rytų sargybos bokštų globėjai, kur gimsta saulė, mėnulis ir žvaigždės, aš jus šaukiu, budinu, kviečiu!

Žodžiai atsirado savaime, kilo iš širdies kaip kaspinas, ir tik dabar Džilė suprato, ką turėjo minty Žvaigždės Šviesa, kalbėdama apie burtažodžių rašymo galią.

– Keliaukite per mūsų odą kaip šnabždesiai, glamonėkite mus. Suteikite mums vaizduotę, išmokykite mus šokti! Būkite palaiminti!

Kitos mergaitės lengvai siūbavo.

– Būkite palaiminti, – pakartojo jos.

Vitnė atsisuko švytinčiu veidu.

– Pietų sargybos bokštų globėjai, aistringi ir karšti, aš jus šaukiu, budinu, kviečiu! Pasidalinkite su mumis karščiu; uždekite mūsų širdis. Būkite palaiminti!

– Būkite palaiminti!

– Vakarų sargybos bokštų globėjai, – atitarė Čelsė, – žemės kraujau, aš jus šaukiu, budinu, kviečiu! Tegu jūsų paslaptis sklando virš mūsų. Būkite palaiminti!

– Būkite palaiminti!

Galiausiai prabilo Megė:

– Šiaurės sargybos bokštų globėjai, vėsi stebuklinga naktie, aš jus šaukiu, budinu, kviečiu! Paslėpkite mus giliai savo dirvoje; suteikite mums žemės ir akmens galias. Būkite palaiminti!

– Būkite palaiminti!

– Dvasia! – sušuko Džilė. – Ateik ir žaisk su mumis, kai pinsime kaspinus! Giedok su mumis, kai kūrensime laužą! Nunešk mus į pasaulį, kuriame nėra žodžių. Padaryk šią naktį stebuklingą… būk palaiminta!

– Būk palaiminta!

Ji atsiklaupė priešais altorių, klaupiantis susiūbavo jos krūtys, tada ji palietė smilkytuvą, vandenį, žemę ir per liepsnas kyštelėjo ranką į ugnį.

– Aš išmetu visus nešvarumus iš dvasios ir pasaulio. Tevirsta tai dulke. – Džilė iš pradžių šliūkštelėjo į ratą vandens, paskui pažėrė žemių, tada smilkalų ir galiausiai paskleidė energiją. – Dabar ratas tobulas.

Džiliana persibraukė sedulos medžio šaka ir ant jos pečių nulijo šventinių trapių žiedlapių lietus. Ji pakėlė rankas, ant jos liekno kūno krito melsva mėnulio šviesa.

– Didžioji Deive, Nakties karaliene, Didysis Dieve, Dienos karaliau, mes švenčiame judviejų sąjungą! Priimkite šias dovanas. – Pasiraususi drobiniame „L. L. Bean“ krepšyje ji ištraukė mažytį paketėlį su žolelėmis, pirktomis „Vikų raštuose“. Vitnės buvo paruošta dvidešimt tokių paketėlių. – Pati tai padaryk, – pasiūlė Džilė ir padavė vieną draugei.

Vitnė pakabino raudoną kaip aguoną krepšį ant šakos. Ištraukė iš jo kitus paketėlius ir išdalino merginoms, jos irgi ėmė puošti medį. Jų dovanos mirksėjo tarp gausybės žiedų kaip aukų vaivorykštė.

– Oi! – pašoko Vitnė. – Man brūkštelėjo šaka.

– Matai, dėl to žmonės ir dėvi drabužius, – išpyškino Megė.

Čelsė atsisėdo ant žemės.

– Na, nekalbant apie nuogumą, man rodos, kad čia linksma tik Dievui su Deive.

– Ką nori pasakyti?

– Beltano šventės esmė juk seksas, ar ne? Bet mūsų sąlėkyje nematau Fredžio Princo Jaunesniojo. Nesupyk, Džile, bet tu neturi tam tinkamo įrankio.

Džiliana atsigręžė.

– O tas neūžauga Tomas Makafis turi?

Čelsės skruostai užsiliepsnojo.

– Jis ne toks…

– Ne? Tada papasakok mums, koks jis. Tu taip dažnai su juo būni, jog, maniau, atsitempsi jį čia. Juk taip daro, kai apmoko šunyčius. Atidžiai juos stebi.

– Džile… – bandė jas raminti Megė.

– Užkerėkime vyrą, – pasiūlė Vitnė. – Mes visos pavydime. Tiesa, Džile?

Tačiau ši tylėjo. Mergaitės susižvalgė, nesuprasdamos, ką daryti ar sakyti.

– Mes niekaip nesutarsime, ką iššaukti, – skubiai pridūrė Vitnė. – Juk žinot, kaip būna: man patinka raudonplaukiai, o Megei – drūti, kresni jautukai.

– Kaip italai, – pataisė ją Megė. – Tik jie ne kresni.

Pagaliau Džilė nusišypsojo. Kitos stengėsi neišsiduoti, bet vidujai jos nurimo. Tokia Džilė joms buvo pažįstama, tokią draugės ją mėgo.

– Jeigu būsime tikrai geros jaunos pagonės, gal Dievas su Deive apdovanos ir mus.

Ji nuėjo prie prie išlakios pušies, augančios šalia sedulos. Dievas žino, kaip Čelsė sugebėjo pritvirtinti ilgas kaspinų girliandas ant šakų beveik trijų metrų aukštyje. Džilė nukabino sidabrinį kaspiną ir perbraukė juo sau tarp krūtų, per pilvą ir šlaunį. Tada išrietė nugarą ir mergaitės žiūrėjo kaip užburtos – dvasios nukreipimas buvo viena, bet dabar Džilė keitė savo pavidalą, virto sirena, lyg būtų tai dariusi šimtą kartų.

– Dabar, – tyliai prabilo ji, – mes iš tiesų švenčiame.

Ada pabudo įkaitusiu skruostu nuo Klojos pagalvės. Buvo taip paprasta matyti dukrelės veiduką, jos išsidraikiusius plaukus. Ji palietė sudilusią medvilnę, įsivaizduodama, kad po pirštais – švelni Klojos oda.

Jos nėra.

Ji taip aiškiai girdėjo žodžius, lyg Džekas būtų juos ištaręs; mintis nukrito lyg visa naikinanti granata. Dar labiau ją slėgė Džeko brovimasis į jos mintis, kai ji atkakliai bandė prisiminti Kloją. Ji mėgino atgaivinti senus prisiminimus į paviršių, bet prieš akis nepaliaujamai kilo naujesni: Džekas apkabina ją per liemenį; Džekas virtuvėje kapoja paprikas ir žvilgteli į ją, Džekas šypteli. Jai buvo sunku patikėti ir ji nesuprato, kaip tai įvyko, bet suvokė neįsivaizduojanti savo gyvenimo jau ne be Klojos, bet be Džeko.

Susierzinusi nusimetė antklodę ir ėmė vaikštinėti po namą. Laiptų apačioje nesusimąstydama palietė ant sienos kabančią nedidelę Klojos nuotrauką, lygiai taip, kaip darydavo kaskart lipdama, tarsi tai būtų mezuza3. Ir tą akimirką ji suprato, jog melavo.

Džekas gal niekada nebus svarbesnis už Kloją. Bet, Dieve, jis ne mažiau svarbus.

Ada susmuko ant žemiausio laiptelio ir atsirėmė kakta į kelius. Ji neteko vienintelio mylimo žmogaus. Šįkart, gavusi antrą galimybę, ji turi laikytis jo įsikibusi abiem rankomis.

– Aš jį myliu, – ištarė ji garsiai, žodžiai sužvangėjo kaip sauja naujų monetų. – Aš jį myliu. Aš jį labai myliu.

Staiga Ada atsistojo apsvaigusi, lyg vėžiu sergantis ligonis, kuriam ką tik pranešė, kad liga pasitraukė. Tai buvo išties labai panašu – sužinai, kad širdis, kuri buvo nepagydomai sugniuždyta, netikėtai ėmė ir pagijo. Ji giliai įkvėpė ir pajuto, kaip oras pripildė visą kūną: visos sielos kertės, ištuštėjusios netekus Klojos, dabar virpėjo vien nuo minties apie Džeką.

Ji privalo jį surasti. Atsiprašyti. Ada įsispyrė į klumpes ir užsimetė apsiaustą. Bet pakeliui prie durų stabtelėjo. Nuolankiai kaip žmogus, einantis į bausmės kambarį, pasuko atgal į viršų.

Klojos kambaryje nuvilko patalynę. Nešdama į gumulą susuktus lovos baltinius prisiminė, kad panašiai laikydavo savo naujagimę – nešiodavo per naktis, kai jai skaudėdavo pilvuką. Ji sumetė paklodes ir užvalkalus į skalbyklę, įpylė muilo ir įjungė.

Iš skalbyklės atsklido gaivus „Tide“ miltelių kvapas.

– Sudie, – sušnabždėjo Ada.

Eimosas Dankanas niekaip negalėjo užmigti.

Vis dėlto nemiga paėmė viršų, jis atsisėdo lovoje ir uždegė lempą. Suprato, kad elgiasi juokingai. Jis pernelyg globėjiškas tėvas; ne kartą girdėjo miestelio moteris kalbant, kokia tragedija, kad dėl Džilės jis nevedė antrą kartą. Bet Eimosas nesutiko moters, kuri jam būtų brangesnė už dukterį. Tai kur čia tragedija?

Buvo vienuolikta valanda; kino seansas, į kurį ji nuvažiavo, turėtų baigtis po pusvalandžio. Logiška, kad Džilė nakvos pas Sakstonus, nes ir kino teatras, ir, tiesą pasakius, viskas yra anoje miesto pusėje. Be to, Čarlis tikriausiai miega prie lovos pasidėjęs ginklą. O gal ir jo žmona. Ir net Džekas Sent Braidas nebus toks kvailas, kad painiotųsi detektyvo šeimai po kojomis.

Džilė gerose rankose.

Todėl nesuprantama, kodėl pusę dvyliktos Eimosas apsirengė ir nuvažiavo į Sakstonų namus pasiimti dukters.

Džekas norėjo nusivalyti atbula ranka lūpas, bet priliesti pasisekė tik iš trečio karto. Jam tai pasirodė juokinga – jis garsiai nusikvatojo ir ėmė taip žagsėti, kad liovėsi tik gerokai patraukęs viskio, numalšinęs spazmus, – o kai nurimo, nebeprisiminė, iš ko juokėsi. Jis atsilošė ir tik tada suprato, kad taburetė be atkaltės. Kai atsipeikėjo, gulėjo visu ūgiu ant grindų ir prieš save matė nelygias lubas.

– Rojau, – suriaumojo, nors tas sėdėjo visai šalia. – Rojau, man atrodo, truputį apgirtau.

– Suknistas Einšteinas, – prunkštelėjo Marlonas.

Kniūbčiodamas Džekas pabandė stotis – iš tiesų pagirtina, nes jis nejautė kojų žemiau kelių – ir, įsitvėręs į Rojaus kėdės žiedus, pats užsikorė ant savo taburetės. Jis įkišo nosį į tuščią stiklinę.

– Da v-vieną… – paprašė pastumdamas Marlono pusėn… bet šio prie baro nebebuvo. Ištiesęs kaklą Džekas pamatė, kad barmenas stovi prie nusitašiusio Rojaus.

Džekas būtų pasibaisėjęs… jeigu būtų gebėjęs ką nors jausti. Rojus knarkė užgulęs barą.

– Leisk, padėsiu, – siūlėsi Džekas, bet vos atsistojus kambarys ėmė viesulu suktis aplink.

Džekui vėl susmukus ant kėdės, Marlonas tik papurtė galvą.

– Tau reikėjo sustoti po penktos.

Džekas linktelėjo sunkia kaip boulingo kamuolys galva.

– Tu vsškai t-teisus…

Vartydamas akis Merlonas užsimetė Rojų ant kupros.

– K-kur jį velki? – subliuvo Džekas.

– Atsipalaiduok, drauguži. Rojus daugybę kartų yra nakvojęs galiniame kambaryje. – Jis pranyko gretimoje patalpoje, ne ką didesnėje už spintą. Džekas girdėjo bildesį ir kaip Marlonas numetė bejausmį Rojų ant lovos.

– Man reikia n-namo, – pareiškė Džekas, kai Marlonas išniro iš kambarėlio. – Bet aš neturiu nam-mų.

– Na, Rojus užėmė vienintelę laisvą lovą. Atleisk, drauguži. – Marlonas atidžiai apžiūrėjo Džeką, įvertindamas, ar labai prastos jis būklės, ir, matyt, nusprendė, kad ne prasčiau už kitus tokiomis aplinkybėmis. – Duok man automobilio raktelius.

– Netu-uriu.

Barmenas patenkintas linktelėjo.

– Labai gerai. Ar eidamas pėsčiomis neprisišauksi bėdos?

Džekas svirduliuodamas atsistojo nuo taburetės.

– Bėda, – pasakė jis, – antras mano vardas.

Čarlis atidarė duris vilkėdamas chalatą.

– Nors ir esi turtingiausias sumautas bičas miestelyje, Dankanai, tai dar nereiškia, kad tau priklauso ir valstybės pareigūnai. Kad ir kas tai būtų, palauks iki rytojaus.

Jis jau ketino uždaryti duris, bet Eimosas jį sustabdė.

– Dėl Dievo, Čarli, aš tik atvažiavau dukters. Kaip suprantu, ji dar negrįžo?

– Apie ką čia kalbi?

Ramybė Čarlio balse išgąsdino Eimosą iki pat kaulų smegenų. Streso sąlygomis Čarlis visiškai užsukdavo savo vidinį emocinį termometrą.

– Megė pakvietė ją į kiną. Tavo žmona… ji važiavo su jomis.

– Mano žmona viršuje, ji miega, – atsakė Čarlis. – Megė man pasakė, kad nakvos pas tave.

– Čarli…

Bet tyrėjas jau buvo nuėjęs nuo durų pasiimti radijo siųstuvo. Eimosas įžengė į koridorių, ir Čarlis pamatė, kad šis ne juokais susirūpinęs.

– Tai Sakstonas, – pranešė jis, kai atsiliepė dispečeris. – Turime bėdą.

Vesas tūnojo policijos automobilyje ir svajojo apie puodelį kavos, bet gavo pranešimą. Dingo dvi, gal net keturios paauglės. Jos gali būti bet kur. Jėzau, dabar užvirs tokia košė, ypač kai mieste yra prievartautojas.

Jis įjungė tylųjį mėlyną automobilio švyturėlį ir pradėjo patruliuoti, riedėdamas šalutinėmis Salem Folso gatvelėmis penkiolika kilometrų per valandą greičiu. Dispečeris būtų iškvietęs papildomas pajėgas, bet šiuo metu miestelyje patruliavo tik trys policininkai. Jeigu Vesas surastų mergaites anksčiau nei kiti, labai tikėtina, būtų paaukštintas.

Pasukęs už kampo netoli „Gaidžio spjūvio“, pastebėjo, kaip kelkraščiu kažkas svirduliuoja. Gal koks pasiutęs gyvūnas? Nuovados pareigūnams retkarčiais tekdavo nušauti meškėną. Bet ne, per didelis. Gal elnias?

Vesas pasuko mašiną tokiu kampu, kad mėlyno žibinto šviesa apšviestų judantį padarą.

– Prakeikimas, – nusikeikė jis tyliai ir sustabdė automobilį.

Džekui atrodė neįtikėtina, kad kojos beveik pačios dėliojasi viena paskui kitą, o ne šokinėja po vieną: kairė, kairė, kairė, o paskui dešinė, dešinė, dešinė. Turint minty dar ir tai, kad mėnulis tiksliai atkartojo katės akies plyšį, pasaulis buvo nuostabus. Jis svirduliavo keliu, vedančiu į Salem Folsą, klupdamas, bet sugebėdamas nenukristi veidu ant žemės.

Po kurio laiko jis suprato, kad paskui jį važiuoja mašina. Jos žibintai atrodė kaip geltonos ir įkypos vilko akys. Tyliai burzgė variklis, sekdamas kiekvieną jo žingsnį.

Džekas paspartino žingsnį, vis žvilgtelėdamas per petį atgal.

Gal anie užpuolikai grįžo jo pribaigti? Jeigu jį užmuš, ar kas nors pastebės?

Sunkiai alsuodamas, jis atsigręžė tiek, kad pamatytų, jog už vairo sėdi vyras. Jis buvo per toli ir pernelyg apsvaigęs, kad įžiūrėtų veido bruožus, bet buvo panašu, kad vyriškis tamsiaplaukis… arba ant galvos užsitempęs juodą kojinę.

Jėzau, automobilis didina greitį. Džekas susivokė, kad variklis suūžė smarkiau, ir baimės gumulas užspaudė jam gerklę. „Mane suvažinės.“ Jis išsigando ir kaip pamišęs perbėgo įstrižai kelią, kad vairuotojas susimėtytų, suklupo ir prisilaikydamas ranka atsirėmė į automobilio variklio dangtį, paskui paknopstomis nubėgo į skersgatvį tarp dviejų namų.

Kai jis išlindo kitame kvartale ir stengėsi kiek įmanydamas suvaldyti kūną krečiantį drebulį, pamatė miestelio šviesas – tarsi milžinišką neatpažintą skraidantį objektą, žemyn nukreipusį spindulius ir pasiruošusį tūpti. Džeko akys nušvito pamačius neonu apkraštuotus krautuvių fasadus ir šaligatvių pakraščius. Po velnių, kaip gražu! – apstulbęs pagalvojo sau ir sustojo gatvės viduryje, pakerėtas reginio ir visai pamiršęs, jog jam ką tik grėsė mirtinas pavojus.

Staiga ne daugiau kaip už metro išniro policijos automobilis, ir Džekas nuo spiginančių žibintų užsidengė akis.

– Ei! – šūktelėjo Vesas Kortmenšas. – Ar tau viskas gerai?

Toks nuoširdus rūpestis Džekui sukėlė įtarimą, kad kažkas yra ne taip. Net jeigu Vesas būtų paskutinis žmogus žemėje, jis vis vien pasistengtų, kad Džekas sužinotų, kaip visi jo nekenčia. Miestelis trokšta, kad jis išsinešdintų; būtų paprasta policininkui jį nušauti ir paskui sakyti, kad gynėsi. Gal Vesas jį prieš tai ir sumušė? Gal tai ta pati policijos mašina, kuri jo vos nepartrenkė? Galvodamas tik viena, kad nori būti kaip įmanoma toliau nuo Veso, Džekas pasileido bėgti per lauką, plytintį už gatvės, takais, kuriais negalėjo pravažiuoti joks automobilis.

Džekas išgirdo, kaip Vesas vydamasis nusikeikė, kaip jo batai kaukšėjo per šaligatvį. Jis nėrė į miškelį už miesto kapinių, vildamasis, kad tamsoje policininkas jį pames, bet užsigavo užkliuvęs už plikos šaknies ir nusibrozdino delną, virš akies atsinaujino žaizda, o atsikišusi šaka iki kraujo perdrėskė jam veidą. Tačiau ir esant tokioms kliūtims atletiškas Džekas lengvai aplenkė Vesą. Jis bėgo penkias minutes, kol įsitikino, kad yra saugus, toliau per mišką ėjo klaidžiodamas, nežinodamas, kur atsidūrė ir kaip grįžti į miestelį.

Kai sustojo atgauti kvapo ir susiorientuoti, išgirdo keistą juoką. Jį užplūdo prisiminimai apie graikų mitus, apie kuriuos pats mokė Vestonbruke, apie Apoloną, kuris vijosi Dafnę, ir apie Artemidę, lakstančią su lanku. Ir tada lyg sapne pamatė pačią deivę: baltos odos blyksnis, sušmėžavęs pro medžius, oru žengiantys kulnai, plaukai, plevėsuojantys paskui ją kaip vėliava. Džekas trumpam sutriko: ji buvo nuoga kaip nimfa, bet, regis, dainavo jam kaip kokia sirena.

Staiga jis pamatė, kad jų keturios: vienos su drabužiais, kitos be, o mergaitė, į kurią jis spoksojo, šaukia jį vardu.

Iš pradžių jis išgirdo verksmą.

Per visus savo darbo metus policijoje Čarlis buvo jo prisiklausęs į valias – paprastai išaiškėdavo, jog tai, ką palaikei žvėrimi su įstrigusia koja tarp šakų, yra kai kas veikiau žmogiško ir labiau sukrečiančio. Jis prisivertė sustoti, įsiklausė ir pasileido bėgti kiek įkabindamas pietų kryptimi.

Oranžinė Megės striukė švietė kaip vėliava, Čarlis lėkė tokiu greičiu, kad net pats nesitikėjo taip galįs. Keturios mergaitės stovėjo susiglaudusios prie kapinių vartų. Jų plaukai buvo išslydę iš segtukų ir smeigtukų; bet kuri iš jų būtų pasibaisėjusi, jeigu tokią ją pamatytų viešumoje, bet Čarlis visas jas suskaičiavo ir su palengvėjimu giliai atsiduso.

Duktė jį pamatė.

– Tėveli! – pašaukė ji ir metėsi jam į glėbį. Apkabinęs dukrą jis priėjo prie Džilianos.

– Kas atsitiko?

Nė viena iš ketveriukės nekalbėjo.

Čarlis pritūpė prie Džilianos.

– Mieloji, – tarė jis, o jo atidus žvilgsnis spėjo pastebėti krauju suteptą palaidinę ir kreivai susegtas sagas. – Kas tau?

Ji atsisuko, jos veidas buvo išbalęs, išvagotas ašarų pėdsakų. Matėsi, kad Džilianai užspaudė gerklę, jos lūpos trūkčiojo ir ji šiaip ne taip ištarė balsu:

– Tai… buvo… jis.

Įsitempė kiekvienas Čarlio raumenėlis.

– Kas, mieloji?

– Jis mane išprievartavo, – pratrūko Džiliana, jos žodžiai rėžė kaip peiliu. – Džekas Sent Braidas.

2 Tradiciškai skaučių ant laužo kepami skanėstai: tarp dviejų saldžių sausainių suspaustas pūsto cukraus saldainis ir šokolado gabalėlis.

3 Pagal žydų tradiciją prie durų prikalama dėžutė su pergamento ritinėliu kaip patvirtinimas Dievo tikėjimu.

II

Džilė parėjo namo ir juoko nesulaikė;

Įpykusi močia išpėrė jai kailį,

kad šaipės iš Džeko nelaimės.

Jeigu nors vienas prasitarsite bent žodeliu, bent puse žodžio, aš ateisiu kurią nors tamsią naktį ir jums taip atkeršysiu, kad sudrebėsite.

„Lemtingas išbandymas“

2000-ųjų gegužės 1-oji

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Jai liepė atsistoti ant popieriaus lakšto ir nusipurtyti drabužius, kad miško šiukšlės ir lapai nukristų ant žemės. Džiliana nudelbė akis į sniego baltumo popierių ir kaip užhipnotizuota stebėjo, kaip ant jo vis daugėja purvo.

Laimė, ją apžiūrėjo moteris. Gydytoja klausinėjo, kiek Džilei metų, koks ūgis, svoris, kada paskutinį kartą buvo menstruacijos ir imtas tepinėlis. Ji norėjo žinoti, ar Džilė kada nors buvo operuojama, ar yra gulėjusi ligoninėje, ar yra gydžiusis pas psichiatrą, ar vartoja vaistus, ar anksčiau buvo patyrusi lytinį smurtą. Paskui paklausė, kur į ją buvo įsiskverbta, kad žinotų, kur ieškoti įkalčių. Džiliana žiūrėjo į ją nieko nesuprantančiomis akimis.

– Į vaginą? – pasitikslino gydytoja. – Oraliniu, analiniu būdu?

Džiliana neprisiminė, ką atsakė. Ji jautėsi taip, tarsi apie ją būtų susiformavęs plieno kiautas, per kurį ji negalėjo nei aiškiai girdėti, nei greitai judėti. Įsivaizdavo, kad kiautas vis storėja, kol vieną dieną įtrūks ir jo viduje liks tik dulkės.

– Ar mano tėtis yra? – sušnabždėjo ji.

– Tuojau pat, gerai? – Gydytoja švelniai nusišypsojo ir pastūmė į šalį bylą, į kurią rašė. Džilė pamatė ant lapo išvedžiotus žodžius: „Pacientės pranešimas apie lytinį smurtą“. Ją nupurtė.

Džiliana atsisagstė palaidinę.

– O kojinės? – šnabždėdama maldavo ji. – Ar galiu jų nenusimauti?

Gydytoja linktelėjo. Ji apžiūrėjo kraujo dėmę ant palaidinės ir atsargiai įdėjo ją į popierinį maišelį su nuoroda teismo ekspertizei. Džilianos apatiniai – geltonos kelnaitės su užrašu „Penktadienis“, nors buvo kita diena, – nukeliavo į kitą maišelį. Galiausiai sulankstė popierių iš po Džilianos kojų ir taip pat jį supakavo.

Kol Džilė stovėjo it arklys ant varžytinių pakylos, gydytoja lėtai apėjo ją ratu.

– Aš tik ieškau įbrėžimų ir sumušimų, – paaiškino ji, pasilenkdama, kad geriau pamatytų žymę ant Džilianos šlaunies. – Iš kur tai?

– Skutausi, – sumurmėjo Džiliana.

– O čia? – Gydytoja parodė į žymę ant riešo.

– Nežinau.

Iš stalčiaus buvo ištrauktas fotoaparatas; nufotografuota. Džilė pagalvojo apie įpjovas ant padų, apie randus, kurių niekas nematė. Tada gydytoja liepė ropštis ant apžiūros stalo. Jai prisiartinus Džilė nurijo gumulą ir stipriai suspaudė šlaunis.

– Ar jūs dabar…

– Dar ne… – Kai gydytoja išjungė kambaryje šviesą, užsidegė ryški raudona lempa. – Tai tokia juoda lempa su infraraudonaisiais spinduliais. – Ji vedžiojo lempą apie tris centimetrus virš Džilės rankų, krūtų, viso kūno.

Tas purpurinis švytėjimas virš jos pečių, pilvo ir klubų buvo labai gražus. Paprašyta ji atpalaidavo kojų raumenis ir tos prasiskyrė. Lempa pašvytravo ten ir atgal.

– Na štai!

Vidinėje šlaunies pusėje po lempa keista žalia spalva švietė netaisyklingos formos dėmė.

– Kas tai? – paklausė Džilė.

Gydytoja pakėlė galvą.

– Greičiausiai sudžiūvusi sperma.

Eimosas Dankanas iš siaubo paklaikusiomis akimis įsiveržė į Traumatologijos skyrių ir pribėgo tiesiai prie budinčios slaugės posto.

– Mano duktė! Kur mano duktė?!

Slaugei nespėjus atsakyti, Čarlis Sakstonas apkabino savo seną bičiulį per pečius.

– Eimosai, viskas gerai. Ji čia, ja jau pasirūpinta.

Tai išgirdęs aukštesnis vyras išblyško, veidas persikreipė.

– Aš būtinai turiu ją pamatyti, – tarė jis sukdamas link dvivėrių skyriaus durų.

– Ne dabar, Eimosai. Dieve, tik pagalvok, ką ji išgyveno. Jai dabar mažiausiai reikia, kad tu įsiveržtum, kol ją apžiūrinėja gydytoja.

– Apžiūrinėja gydytoja? Nori, pasakyti, ją čiupinėja?

– Ieško DNR įkalčių. Jeigu nori, kad pagaučiau tą niekšą, juk turiu kuo nors remtis.

Eimosas iš lėto apsigręžė.

– Tu teisus, – sutiko jis prikimusiu balsu, nors jam ta mintis nepatiko. – Tu teisus.

Jis leidosi Čarlio nuvedamas prie kėdžių; jos stovėjo priešais duris, pro kurias turėjo išeiti Džilė. Tarp kelių suspaudęs rankas jis lingavo pirmyn atgal.

– Aš jį iškastruosiu, – sušnabždėjo Eimosas, o jo balso tonas visai nesiderino prie veido išraiškos.

Netrukus kartu su jauna gydytoja, nešina įkalčių maišeliais, pasirodė Džiliana. Eimosas pažvelgė į dukterį ir pajuto, kaip jam sugniaužia vidurius. Nerimas jį stumte nustūmė nuo kėdės.

– Tėtuk, – sukuždėjo Džiliana.

Jie ilgai stovėjo ir spoksojo vienas į kitą, nebyliai kalbėdamiesi. Džiliana krito jam į glėbį, jo marškiniuose palaidodama savo raudą.

– Aš jau čia, – ramino ją Eimosas. – Aš čia, Džile.

Ji pakėlė į tėvą užverktas akis.

– T-t-tėtuk, aš… aš…

Eimosas pridėjo pirštus jai prie lūpų ir švelniai nusišypsojo.

– Nieko nesakyk, širdele. Nieko nesakyk.

Edas Eibramsas ir Tomas Onilas nuvežė isterijos ištiktas dukteris namo ir atskubėjo į ligoninę pabudėti su Eimosu Dankanu. Daktarei apžiūrėjus Džilę, Čarlzas galės pradėti tyrimą. Jiems nebeliko nieko kito, kaip grįžti pas savo namiškius.

Juodu žingsniavo Traumatologijos skyriaus koridoriumi.

– Dieve, kokia nelaimė, – sugargždė Edas.

– Eimosas padarys viską, kad tas velnio išpera būtų pakartas. Jis sugalvos, kaip tai padaryti.

Vyrai įžengė į šiltą ir sodrią kaip šilkas naktį. Lyg būtų susitarę abu sustojo prie šaligatvio krašto.

– Ar tau neatrodo… – prabilo Tomas ir papurtė galvą.

– …kad jis mus matė? – užbaigė Edas. – Jėzau, Tomai, aš apie tai galvoju nuo tada, kai Čarlis papasakojo, kas nutiko.

– Bet buvo tamsu. Visi buvome juodai apsirengę.

Edas gūžtelėjo pečiais.

– Kas žino, ką jis įsidėmėjo, kai jį tvatijom? Gal šitaip jis… mums atkeršijo.

– Jam pavyko. – Tomas sūpavosi ant kulnų. – Nemanai, kad reikia pasakyti Čarliui?

– Dabar tai nieko nepakeis. – Edas nusuko akis. – Man rodos… rodos, bus geriausia, jeigu tai liks tarp mūsų. Ir Eimosas taip pasakytų.

– Jeigu žinočiau, kad tai, ką padariau, atsisuks prieš mano dukterį, nusišaučiau, – iškošė Tomas. – Jis tikriausiai eina iš proto.

Edas linktelėjo.

– Todėl jis nudės Džeką Sent Braidą.

Prieš užeidamas į ligoninės laukiamąjį Čarlis pasibeldė. Eimosas prašė, kad jam leistų pabūti dviese su dukra, ir jis negalėjo jam atsakyti. Jie sėdėjo susiglaudę ant plastikinių kėdžių, tvirtai sunėrę pirštus.

– Džiliana, kaip tu?

Kai ji atsisuko į Čarlį, jos žvilgsnis buvo visai tuščias.

– Gerai, – vos girdimai atsakė.

Čarlis atsisėdo.

– Noriu, kad man viską papasakotum, – tarė jis švelniai. Žvilgtelėjęs į Eimosą, pridūrė: – Galime ir rytoj rytą, jei manai, kad taip geriau.

– Ji nori kuo greičiau viską užbaigti, – atsakė Eimosas.

– Paprašysiu, kad kelioms minutėms paliktum mus vienus.

– Ne! – suriko Džiliana, įsikabindama tėvui į ranką. – Gal jis gali pasilikti su manim?

Žiūrėdamas į ją Čarlis matė priešais sėdinčią ne išniekintą paauglę, o dešimtmetę, žaidžiančią gaudynių jo kieme.

– Žinoma, – atsakė jis, nors žinojo, kad Eimosui tai nebus malonu. Dievaži, šiuo žmogum dėtas, jis nenorėtų smulkiai žinoti, kas įvyko. Iš kišenės Čarlis išsitraukė diktofoną ir padėjo ant stalo tarp savęs ir merginos. – Džiliana, – tarė, – papasakok, kas nutiko šią naktį.

Džekas atsirakino užkandinę Ados kadaise duotu raktu, stebėdamasis, kad buvo toks kvailas. Tyčia eiti link tų mergaičių, užuot bėgus priešinga kryptimi… na, nebent suvers kaltę blogai savijautai, nes neprisimena, kad per trisdešimt vienus savo gyvenimo metus jam būtų buvę taip bloga. Nuo jo trenkė alkoholiu. Galvoje tvinkčiojo; degino nubrozdintą skruostą. Viena akis, toji, kurią jam pamušė, buvo užtinusi ir beveik neatsimerkė. Atrodė, lyg burnoje ant viršutinio gomurio augtų kailis; be to, jam toptelėjo, kad šiuo metu jis neturi namų, ir dabar norėjo tik vieno – pasukti laikrodį dvidešimt keturias valandas atgal ir perkratyti visus savo veiksmus.

Džekas patraukė ne į senioko butą, o į užkandinės salę. Tamsoje atsargiai praslinko pro miegančią geležinę milžinę – viryklę, maisto šildymo stalą ir išrikiuotus konservus. Vos spėjo išeiti pro dvivėres duris, kaip pamatė salėje prie staliuko miegančią Adą.

Jis pagarbiai prieš ją atsiklaupė. Nuo jos blakstienų krito į vorą panašus šešėlis, lūpų kamputyje buvo susimetusi raukšlė. Ada buvo labai graži, bet ji niekada nepatikėtų, jeigu jis jai tai pasakytų. Nuo jo prisilietimo ji krūptelėjo ir galva atsitrenkė į stalą.

– Dieve, atsiprašau. Ada, aš labai atsiprašau.

Kai skausmas apmalšo, ji pamatė, kad su ja Džekas.

– Ne, – atsakė ji mieguistu balsu. – Tai aš atsiprašau. – Ji pabučiavo savo pirštus, tada jais perbėgo jam per užtinusią purpurinės spalvos akį. – Tu buvai teisus, Džekai. Tu nesi mano dukra.

– Ne.

– Bet tu man ją labai primeni.

– Aš… primenu ją?

– Taip. – Ada apdovanojo jį šypsena. – Nes aš jus abu myliu.

Tą sekundę Džekas pajuto, kaip viduje kažkas lyg trūko. Jis sunkiai nurijo seiles, giliai įkvėpė. Tas Džekas, kuris žinojo, kada sudarytas pirmasis orų žemėlapis, kodėl sardinė vadinama sardine ir kuri šalis vienintelė angliškai prasideda raide Q, nesumojo, ką atsakyti.

Jis prisitraukė Adą arčiau ir pabučiavo, tikėdamasis, kad prisilietimu pasakys tai, ko negali išreikšti žodžiais. Kad jis ją irgi myli. Kad ji grąžino jam gyvenimą. Kad būdamas su ja jis prisimena, koks buvo anksčiau.

Ji priglaudė galvą jam prie kaklo.

– Man atrodo, mudu nusipelnėme gyventi ilgai ir laimingai.

– Jeigu kas ir nusipelnė, tai mudu.

Ada suraukė nosį.

– Ir dar atrodo, kad tau reikėtų palįsti po dušu. Per viskį sunku atspėti, bet dvokia taip, lyg būtum voliojęsis pūvančiuose lapuose.

– Buvo… labai sunki naktis.

– Norėjau pasakyti tą patį. Eime namo.

– Namo, – pakartojo Džekas. Jis negalėjo susilaikyti nenusišypsojęs. – Noriu namo.

Megė atsargiai tipeno pro tėvų kambarį, stabtelėdama, kai mama per miegus vertėsi ant kito šono. Apačioje ėjo tyliai kaip vėjo dvelksmas… tada išsėlino tiesiai pro virtuvės duris, nes iš čia spynos spragtelėjimas vargu ar girdėsis.

Per penkiolika minučių ji nubėgo į mišką už kapinių, po pažastimi prispaudusi drobinį baleto maišelį, kurį paskutinį kartą nešėsi būdama šešerių. Atbėgusi gaudė orą, buvo šlapia nuo prakaito.

Augdama detektyvo šeimoje ir kasdien girdėdama tą patį, negali neperprasti paprasčiausių policijos procedūrų. Po kelių valandų po mišką slampinės pareigūnai, ieškodami įrodymų, kurie patvirtintų tai, ką sakė Džiliana. Ir pirmiausia jie ras laužavietę, gegužės medį ir žoleles – Beltano šventės likučius.

To negalima leisti.

Ji norėjo būti ragana iš dalies dėl mistikos ir paslaptingumo, jausmo, kad ji apie save žino tai, ko kiti niekada neatspėtų. Per kūną perbėgo šiurpulys įsivaizdavus, ką pasakytų jos tėvai, jeigu sužinotų; ką pagalvotų vaikai mokykloje. Jau ir taip sunku prisitaikyti, kai esi kone penkiolika kilogramų sunkesnė už kitas septyniolikmetes; ji galėjo tik spėlioti, kaip visi iš jos tyčiotųsi, jeigu apie tai sužinotų.

Po nakties šventimų jai vis dar skaudėjo galvą; kas žingsnį tvinkčiojo. Megei pavyko rasti susibūrimo vietą tik dėl žydinčios sedulos, ir kelioms sekundėms jai prieš akis iškilo nuo ašarų išpurtęs Džilianos, raudančios Megės tėvui į petį, veidas.

Šis vaizdas suteikė jai ryžto.

Ant žemės gulėjo išmėtyti popieriniai naktinės puotos puodeliai, Džilianos termosas. Megė viską surinko į baleto maišelį, nuo sedulos nuplėšė žolelių paketėlius ir taip pat įsimetė vidun.

Išsipynę kaspinai ant gegužės medžio plevėsavo kaip vaiduokliai. Čelsė aukštesnė; Megė pasijuto kaip nykštukė, spoksanti į nepasiekiamas išpuoštas šakas. Sukandusi apatinę lūpą, timptelėjo už vieno kaspino galo, ir, jos džiaugsmui, jis lengvai nusirišo. Suvyniojo jį ir timptelėjo už kito, paskui dar kito, ir vyniojo kaspinus kaip per karą savanoriai vyniodavo tvarsčius. Pagaliau timptelėjo už paskutinio, sidabrinio. Jis buvo pririštas aukščiau nei kiti trys. Megė truktelėjo jį stipriau, bet šis buvo it užsispyręs.

Susinervinusi rūsčiai nužvelgė medį. Tada ryžtingai apsivyniojo kaspino galą apie riešą ir smarkiai patraukė. Jis taip netikėtai nutrūko, kad Megė aukštielninka nuvirto ant miško paklotės. Medyje vis dar matėsi mažytė sidabrinė juostelė. Na nejau kam šaus į galvą pasižiūrėti į viršų? Nusiraminusi ji sukišo kaspiną į baleto maišelį.

Apžvelgė nedidelę aikštelę lygiai taip, kaip matydavo savo mamą tikrinant viešbučio kambarius pasibaigus atostogoms, ar niekas nepaliko meškiuko arba maudymosi kostiumėlio. Tvirtai ranka spausdama savo ir draugių paslaptį, Megė nuskubėjo namo.

Homeras Radlou, buvęs mokyklos futbolo treneris, kadaise treniravęs Čarlį, dabar buvo Salem Folso policijos nuovados viršininkas. Tiesą sakant, jų kasdienybė nelabai skyrėsi nuo mokyklos laikų: Čarlis dirbo savo įprastą darbą, o Homeras stovėdavo už šoninės linijos ir kartais, atsivertęs naują instrukcijų lapą, ką nors pasiūlydavo.

Čarlis sėdėjo Homero namų svetainėje. Viršininkas ant pižamos buvo užsivilkęs languotą chalatą, o jo be galo kantri žmona atnešė kavos ir spurgų.

– Išprievartavimo įkalčiai jau maišeliuose, – dėstė Čarlis. – Ryt nuvešiu į laboratoriją Konkorde.

– Ar bus DNR įkalčių?

– Tas šunsnukis naudojosi prezervatyvu, – atsakė Čarlis. – Bet ant aukos palaidinės buvo kraujo, tikėkimės, jo.

– O, tai būtų nuostabu, – tarė Homeras viltingai. Jis ilgokai siurbčiojo kavą, paskui laikė puodelį savo dideliuose delnuose. – Nereikia tau nė sakyti, Čarli, kiek čia bus triukšmo. Eimosas Dankanas neleis mums susimauti.

– Aš ir neketinu.

– Ne tą norėjau pasakyti, – tarė viršininkas.

– Žinau, žinau. Jau daug metų girdžiu, kaip su savo įmone Eimosas išgelbėjo miestelį. – Čarlis susimąstė. – Aš pagausiu šitą šiknių, Homerai, bet ne todėl, kad Eimosas alsuos man į nugarą. Aš jį pagausiu todėl, kad tai galėjo būti ir Megė.

Homeras ilgai į jį žiūrėjo.

– Kreipkis į teisėją Idlinger. Ji nekibs tau į gerklę, kai ją pažadinsi prašydamas arešto orderio. – Tyrėjas linktelėjo, bet liko sėdėti nulenkęs galvą. – Kas dar?

– Tai tik… kai buvau Majamyje… – Čarlis pakėlė akis į viršininką. – Salem Folse tokių dalykų nenutinka.

Homeras suspaudė lūpas.

– Bet ką tik nutiko.

Policijos automobilis privažiavo prie Ados Pibodi namo. Keleivio vietoje sėdintis Vesas Kortmenšas darė duris ir jau ketino išlipti. Jis nekantravo, bet Čarlis, pasidėjęs ant vairo rankų riešus, papurtė galvą.

– Palauk sekundę, – liepė jis.

– Aš nenoriu laukti sekundės. Noriu tam šunsnukiui uždėti antrankius.

– Vesai, atvėsk.

Policininkas atsigręžė neslėpdamas jausmų.

– Jis su ja viduje, Čarli. Su Ada.

Čarlis pažinojo Adą Pibodi… kaip ir visi miestelio gyventojai. Jis ją pažinojo dar anksčiau, kai jie buvo vaikai ir kartu augo Salem Folse. Bet kai jis išsikraustė, ryšys su Ada nutrūko.

Vesas papasakojo Čarliui apie Ados ir Džeko draugystę… ir jis nė kiek Ados nekaltino. Žmonės nuolatos klaidingai vieni apie kitus galvoja… Čarlis gerai tai žinojo. O dabar jis turi užeiti vidun ir suimti Džeką Sent Braidą jos akivaizdoje.

Jis įsivaizdavo, kaip sukris jos veidas, kai tik ji atidarys duris ir pamatys jį laikant ženklelį. Jam tai priminė, kaip Ada atrodydavo mokykloje: susigūžusi, nuščiuvusi, užsisklendusi.

Čarlis atsiduso.

– Eime, – tarė jis ir išjungė variklį.

Sėdėdama prie lėkštės su koše Ada suprato, kad galėtų jaukiai sau gyventi su Džeku Sent Braidu. Jo plaukai po dušo buvo dar šlapi, jis sėdėjo palinkęs virš dubenėlio su javainiais, kuriuose buvo įmaišyta įvairių figūrėlių saldainiukų (juos pamatęs jis nušvito: „Nuo kada tokius gamina?“). Ada įpylė jam sulčių, jis apkabino ją per klubus, lyg tai būtų pats įprasčiausias dalykas pasaulyje. O kai ji atsisėdo priešais jį valgyti, erdvė tarp jų buvo pilna jaukios tylos, bylojančios, kad abu žmonės vienas dėl kito yra ir bus ramūs visą gyvenimą.

Staiga Džekas pakėlė galvą ir tingiai nusišypsojo.

– Kas?

– Nieko.

– Nieko, bet rausti? – nusijuokė Džekas. – Atrodai taip, tarytum aš būčiau tavo antras patiekalas.

Ada kilstelėjo antakį.

– Ne pati blogiausia mintis.

– Turim nusigauti iki užkandinės. Ten laukia išbadėję žmonės. – Tai sakydamas Džekas prisitraukė Adą į savo glėbį. – Kita vertus, čia taip pat yra išbadėjusių.

Jis ėmė švelniai kandžioti jai kaklą, bučiuoti jos strazdanas už ausies, ir Ada išgirdo muziką – mažyčius sidabrinius varpelius, kokie būna prikabinti prie angelų sparnų. Ir tik po kurio laiko ji suprato, kad garsas tikras ir sklinda nuo durų skambučio.

Ant durų slenksčio stovėjo Čarlis Sakstonas, truputį atokiau – Vesas. Ada spoksojo į policininkus ir jautė, kaip ją apleidžia jėgos, lyg pakrantės miestelis tuštėtų prieš audrą.

– Čarli? – ištarė ji apmirusi. – Kuo galiu tau padėti?

Jo veidas buvo raudonas, jis negalėjo pažvelgti jai į akis.

– Iš tiesų aš ieškau Džeko Sent Braido.

Ada pajuto švelnų prisilietimą aukščiau alkūnės – Džekas atsistojo greta.

– Aš čia.

Čarlis pamojavo popieriaus lapu, tada susikišo jį į švarko kišenę.

– Pone Sent Braidai, turiu orderį jus suimti. Jūs kaltinamas praeitą naktį įvykdęs lytinį nusikaltimą prieš Džilianą Dankan sunkinančiomis aplinkybėmis.

Adą nuo galvos iki kojų ėmė krėsti drebulys.

– Ką?! – suriko Džekas. – Praeitą naktį Džilianos Dankan akyse nemačiau! Tai nesąmonė! – Jis kaip paklaikęs dairėsi po kambarį ir žvilgsnis sustojo prie Ados. – Pasakyk jiems, – prašė jis. – Pasakyk, kad ne aš tai padariau.

Jis to nepadarė, tarė sau Ada, bet vis dėlto… jis nebuvo su manim praeitą naktį. Jis buvo girtas. Mes susiginčijom. Jis galėjo Džilianai padaryti tai, kas kadaise buvo padaryta man.

Džekas spėjo pastebėti, kaip abejonės šešėlis šmėkštelėjo jos veide.

– Jis to nepadarė, – sušnabždėjo ji, bet Džekas jau buvo nusisukęs.

– Teks nuvažiuoti su mumis iki nuovados, – tarė Čarlis. Jis pasitraukė, kol Vesas uždėjo antrankius Džekui ant riešų, tada nelabai švelniai jį ištempė pro duris į lauke stovinčią mašiną.

Adą supykino, ji norėjo įšliaužti į lovą ir numirti. Ji daugiau niekada gyvenime nenorėjo matyti Džeko Sent Braido. Ji norėjo jį stipriai apkabinti ir pasakyti, kad juo tiki.

Ji buvo taip sukrėsta, kad ne iškart suprato, jog Čarlis pasiliko stovėti ant laiptų prie namo durų.

– Gerai jautiesi? – paklausė jis tyliai.

Ji piktai sužaibavo akimis.

– Kaip tu drįsti šito klausti?!

Susikrimtęs Čarlis ištiesė ranką, norėdamas uždaryti duris, bet susvyravo.

– Mums labai praverstų drabužiai, kuriuos jis vilkėjo praeitą naktį.

– Kaip norit, taip darykit, – atsakė ji verkdama. Ji tūnojo savo mažučiame kiaute tas penkias minutes, kol Čarlis vaikštinėjo po namą. Ji nė nepažvelgė, kai jis išėjo nešinas purvinais Džeko batais, nešvariais drabužiais ir sauja prezervatyvų, paimtų nuo naktinio stalelio šalia jos lovos.

Kai Čarlis atvedė Džeką į registracijos kambarį nufotografuoti jo veidą ir paimti pirštų atspaudus, Sent Braidas viską atliko sklandžiai, lyg tai būtų sudėtingas šokis, kurio žingsnius jis senų seniausiai moka. Čarlis nufotografavo žaizdas ant kaktos, patinusią akį; per visą tą laiką Sent Braidas nepratarė nė žodžio ir nesipriešino. Čarlis įdėmiai apžiūrėjo ilgą dryksnį sulaikytajam ant skruosto – Džiliana Dankan sakė tai padariusi gindamasi.

Čarlis buvo gavęs leidimą paimti Džeko mėginius – kraują ir plaukus. Vairuodamas į ligoninę, jis žvilgtelėjo į Sent Braidą, sėdintį ant galinės sėdynės. Vyras stebeilijo pro langą giliai susimąstęs.

– Kas tau neduoda ramybės, Džekai? – užkalbino Čarlis. – Gal sąžinė?

Abiejų žvilgsniai susitiko galinio vaizdo veidrodėlyje.

– Eik velniop, – sumurmėjo Džekas.

Čarlis nusijuokė.

– Gal vėliau. Iš pradžių užsuksime į Traumatologijos skyrių.

Aikštelėje Čarlis išlipo iš mašinos ir atidarė užpakalines dureles Džekui.

– Aš nelipsiu, – atrėžė šis. – Tu manęs nepriversi.

Čarlį tai nustebino; iki šiol Sent Braidas buvo paklusnus.

– Tiesą sakant, galiu priversti. Turiu orderį, kuriame parašyta, kad privalau paimti tavo kraujo ir plaukų mėginį, nori tu ar nenori. – Jis atsitūpė, kad jųdviejų akys atsidurtų viename lygyje. – Aš mąstau štai apie ką: kai prasidės tavo teismas ir aš paliudysiu, kad atsisakei duoti mėginius, prisiekusieji manys, jog kažką slepi. – Čarlis kilstelėjo pečius. Jeigu tu to nepadarei, tau nėra dėl ko jaudintis, tiesa?

– Taip, – piktai atsakė Džekas ir išsirangė iš automobilio.

Jį su antrankiais nuvedė į Traumatologijos skyrių ir beveik iškart – į mažą kambarėlį. Atėjo seselė ir mikliai paėmė kraują iš išsišovusios venos. Čarlis užrašė ant indelio inicialus, kad vėliau galėtų atsiimti kraujo pavyzdį. Džekas nušoko nuo apžiūros stalo, bet Čarlis kratydamas galvą jį sustabdė.

– Dar nebaigiau. – Užsimovęs guminę pirštinę, iš Sent Braido galvos jis išrovė plaukų kuokštą.

– Skauda!

– O man tai kas, – suburbėjo Čarlis, užklijuodamas voką su plaukais.

Džekas, rodės, būtų jį užmušęs žvilgsniu.

– Gal jau baigėm?

– Ne. Nusimauk kelnes.

– Nė nesiruošiu.

Čarlis jį nužvelgė.

– Arba aš pats tau išpešiu gaktos plaukus, arba padaryk tai pats. – Džekas lėtai ištiesė riešus ir pažvangino antrankiais. – Nebūtina toli siekti, – tarė Čarlis. – Neblogas bandymas.

Iškvėpęs orą pro nosį Džekas atsisegė užtrauktuką ir įkišo ranką į apatines kelnes. Antrankiai užsikabino už sagučių, bet Čarlis apsimetė, kad nepastebėjo. Jeigu šiknius netyčia nusipjautų savo varpą, pasaulyje būtų ramiau gyventi.

Džekas susiraukė ištraukdamas pirmą plauką ir padėjo jį ant balto popieriaus lapo, kurį Čarlis buvo paruošęs ant apžiūros stalo.

– Kiek?

DNR analizei laboratorijai reikėjo tik kelių – penkių, daugiausia dešimties, plaukelių. Čarlis nesutrikęs pažvelgė Džekui į akis.

– Trisdešimt, – tarė jis ir pasiruošė žiūrėti.

2000-ųjų gegužės 1-oji

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Metas Hulihanas turėjo pitbulio instinktus ir nekalto vaikelio fizionomiją – šis derinys jam, apygardos prokurorui, padėjo laimėti stulbinamą skaičių apkaltinamųjų nuosprendžių ir dėl to daugelis vietinių advokatų būtų norėję jį pasmaugti miegantį. Septintą ryto stovėdamas Graftono apygardos teisme prie posėdžių kambario ir klausydamasis, kaip itin triukšmingas ir bjaurus prokuroras ginčijasi su lygiai tokiu pat triukšmingu ir bjauriu klientu, jis užsimerkė ir galvojo apie Molę.

Jis aiškiai įsivaizdavo jos rugiagėlių mėlynumo akių spalvą, odos švelnumą ir net mielą kvapą, kurio įkvėpdavo veidu prisiglaudęs prie jos kaklo. Naktį ji neleido jam užmigti, bet jis dėl to nepyko. Metas buvo iki ausų ją įsimylėjęs.

Nuo tada, kai prieš šešis mėnesius ji gimė.

Jis visada džiaugdavosi išsikovojęs apkaltinamojo nuosprendžio priėmimą, bet susilaukęs dukters įgijo papildomą motyvą. Jis norėjo už grotų pasodinti visus niekšus, kad jo dukteriai užaugus pasaulis būtų saugus. Jo žmona Sidnė jį įspėjo, kad jam greitai reikės vaistų nuo padidėjusio kraujospūdžio ir jis negalįs pats vienas vaidinti supermeno.

– Dar pažiūrėsim, – atsakė jis.

Metas sunėrė rankas ir nekantravo kuo greičiau baigti šią bylą. Nusikaltėlis buvo pagautas su narkotikais, tad jau pats faktas, kad Metas jam pasiūlė prisipažinti padarius nedidelį nusikaltimą, rodė, koks jis maloningas. Advokatas vis vien ginčijosi, norėdamas sušvelninti kaltinimus. Metas nesutiko, bet pasisiūlė išeiti į koridorių, kad advokatas galėtų pasitarti su klientu.

– Ne, – pasakė šis jau ketvirtą kartą. – Nesutinku.

Metas užvertė akis ir grįžo į posėdžių salę. Jis ištraukė iš teisiamojo rankų prisipažinimo blanką, suplėšė jį ir švystelėjo apstulbusiam nusikaltėliui į veidą.

– Pasiūlymą atsiimu.

– Jėzau! – sušuko advokatas. – Jis jau buvo beveik sutikęs!

Per kelias sekundes Metas prirėmė smulkesnį vyrą prie stalo.

– Aš nenoriu, kad jis prisipažintų padaręs mažesnį nusikaltimą, – tarė jis tyliai. – Aš tol tvatysiu tavo klientą per bylos nagrinėjimą, kol jis pasigailės, kad nebendradarbiavo, o tu pasigailėsi, kad nepasistengei jo įtikinti. – Tada atsitraukė ir pasitaisė švarką. – Sudie, – atsisveikino ir išėjo.

Metas pasižiūrėjo į laikrodį ir šyptelėjo. Jis turi būti darbe po dviejų valandų. Jeigu pasiseks, dar spės per pusryčius pamaitinti Molę.

Kambarys buvo tvankus ir nykus, jame stovėjo tik sulankstomas stalelis, dvi tokios pat kėdės ir gulėjo diktofonas. Viršuje dūzgė ir su pertrūkiais mirksėjo dieninė lempa.

Buvo sunku patikėti, kad tai vyksta iš tikrųjų, kad plieniniai žiedai, jungiantys jo riešus, ne žaisliniai, ir kad istorija kartojasi. Džekas nebuvo išsigandęs – jis buvo beveik susitaikęs, lyg jau seniai būtų laukęs, kada jam ant galvos nukris plyta. Derėjo rimčiau susirūpinti po teplionių užkandinėje ir sumušimo. Bet niekas – nei areštas, nei Veso replikos, net mėginių ėmimas ligoninėje – taip nežeidė kaip Ados abejonė.

Atsidarė durys ir įėjo Čarlis Sakstonas. Jis pastūmė Džekui pakelį cigarečių.

– Nori? – Džekas papurtė galvą. – Ak, tiesa. Didysis sportininkas, ar ne?

Džekui nieko neatsakius Čarlis atsiduso. Jis paspaudė diktofono mygtuką, užsidegė raudona lempelė, ir juosta pradėjo suktis.

– Turi teisę tylėti, – tarė jis. – Viskas, ką pasakysi, gali būti ir bus panaudota prieš tave teisme. Turi teisę pasikalbėti su advokatu ir turėti advokatą šalia per apklausą. Jeigu negali jo pasisamdyti, advokato paslaugas tau apmokės valstybė. – Čarlis sunėrė rankas ant stalo. – Gal papasakosi man savo istoriją, Džekai?

Džekas tylėdamas nusisuko.

Čarlis linktelėjo; nieko neįprasto.

– Ar turi advokatą, kuriam norėtum paskambinti?

Advokatas, kuriam Džekas buvo patikėjęs savo gyvenimą, patupdė jį į kalėjimą aštuoniems mėnesiams. Jam žandikaulis įsitempė pagalvojus, kad jis gali pakliūti į nagus dar vienam parazitui, kuriam rūpi ne laimėti bylą, o susišluoti pinigus.

– Gerai, – atsidusęs pasakė Čarlis. Į apklausos kambarį užėjo kitas policininkas, pasiruošęs nuvesti Džeką į areštinę. Jie buvo beišeiną pro duris, bet Čarlio balsas privertė jį stabtelėti. – Ar nori, kad kam nors paskambinčiau?

Adai.

Žvelgdamas tiesiai prieš save Džekas nuėjo.

– Ar žinai, kad… – paklausė Metas, stebėdamas, kaip žmona sau ant varškės pabarsto muskatų, – …susileidusi šito daikto į veną, mirtum?

– Nuo varškės? Gali būti.

– Ne, nuo riešutų. – Metas vėl pamerkė guminį šaukštuką į stiklainį su persikais ir pridėjo dukrai prie burnytės. Kaip ir reikėjo tikėtis, Molė viską išspjovė.

Sidnė atsisėdo į kėdę šalia Meto.

– Ar man reikėtų pasiteirauti, iš kur tokios ezoterinės žinios apie prieskonius?

Jis truktelėjo pečiais.

– Pasodinau moterį, kuri nužudė savo diabetiką vyrą, įmaišiusi muskato jam į insuliną.

– Reikės įsidėmėti, – atsakė Sidnė šypsodamasi, – jeigu kartais pradėtum mane nervinti.

Metas nušluostė Molei veiduką servetėle, pasitrynė dar ir savo skruostą.

– Turbūt reikės nusipirkti apsauginį kombinezoną.

– Ak, labai tikiuosi, kad eidama prie altoriaus jau bus išmokusi elegantiškai naudotis šaukštu.

Molė, lyg supratusi, sukrykštavo.

– Tu neisi prie jokio altoriaus, ar ne, spurge? – suburkavo jai Metas. – Bent jau kol tėtukas nepatikrins jo praeities…

Juos nutraukė telefono skambutis. Molė, smalsiai išplėtusi akutes, pasuko galvytę garso link.

– Tai tau, – netrukus pranešė Sidnė. – Čarlis Sakstonas.

Paskutinį kartą juodu su Čarliu dirbo prieš metus, kai teisiamiesiems prisipažinus dėl stambios automobilių vagystės buvo sušvelninta bausmė. Teisybės dėlei, reikia pasakyti, bylų iš Salem Folso atkeliaudavo retai.

– Sveikas, Čarli, – pasisveikino Metas paėmęs ragelį. – Kuo galiu tau padėti?

– Turime išprievartavimo bylą. Žmogus, kuris ką tik atliko aštuonių mėnesių bausmę už bandymą išprievartauti, praeitą naktį užpuolė paauglę.

Metas kaipmat surimtėjo.

– Auka nori, kad pateiktume kaltinimą? – Gana dažnai nutinka, kad išprievartautos moterys iškenčia visą įkalčių rinkimo procedūrą… o paskui nutaria, kad toliau eiti joms būtų nebepakeliama.

– O taip. Jos tėvas Eimosas Dankanas.

– Dankanas, ta vaistų bendrovė? – Metas sušvilpė. – Šventa karve!

– Taigi.

– Taigi, – pakartojo Metas, – ko iš manęs norėtum?

– Ar galim susitikti nusikaltimo vietoje? – paklausė Čarlis. – Devintą valandą?

Metas užsirašė, kaip ten nukakti. Baigęs pokalbį dar ilgai išsiblaškęs klausėsi signalo, glostydamas švelnų, trapų dukters pakaušį.

Megė, Vitnė ir Čelsė atėjo pas Džilianą į namus po aštuntos valandos ryto.

– Mergaitės, – rimtai paklausė jų Eimosas, – ar jums nederėtų dabar būti mokykloje?

Jos buvo labai mandagios ir neklausinėjo apie jo krauju pasruvusias akis ir suglamžytus drabužius.

– Tėvai mums liepė pasilikti namie, – paaiškino Vitnė už visą trijulę.

– Norėjome įsitikinti, ar Džilianai viskas gerai, – pridūrė Čelsė vos girdimu balsu, tarsi vien nuo kalbėjimo apie tai Džilei galėtų pasidaryti dar blogiau.

– Nesu tikras, ar ji norės susitikti… – Eimosas nebaigė sakyti, nes mergaičių akys nukrypo jam virš peties. Už jo stovėjo Džilė, trapi kaip klemalis, pečius apsigobusi didžiule pūkine antklode. Ji buvo basa kaip mažas vaikas, ir nuo tokio vaizdo Eimosui suspaudė širdį.

– Taip, tėtuk, – prabilo duktė. – Aš noriu su jomis pasikalbėti.

Mergaitės ją apsupo lyg freilinos karalaitę. Judėdamos kaip vienas kūnas jos užlipo į Džilianos miegamąjį ir užsidarė. Kai tik liko vienos, Vitnė tyliai šūktelėdama puolė prie Džilės ir stipriai ją apkabino.

– Kaip jautiesi?

Džiliana linktelėjo jai prie peties. Dabar, iš ryto, atrodė neįmanoma, kad praeitą naktį dėjosi tokie dalykai.

– Ką jie tau darė? – paklausė Čelsė, išplėtusi akis.

– Daugybę tyrimų ligoninėje. Ir turėjau pasikalbėti su ponu Sakstonu. – Ji žiūrėjo tai į vieną mergaitę, tai į kitą. – Juk ne jūs turėjote visa tai pereiti… kodėl visos atrodote tokios išsigandusios?

Iš pradžių nė viena neatsakė, nes susigėdo, kad galvoja vien apie save, o juk labiausiai nukentėjo Džiliana. Vitnė ėmė žaisti su siūlu, išsprūdusiu iš pinto kilimėlio.

– Dabar jie apie mus sužinos?

– Juk nė vienas iš mūsų tėčių praeitą naktį nesužinojo? – paklausė Džiliana.

– Bet šiandien jie ten nuvažiuos. Turės grįžti dėl tavo parodymų.

Megė, kuri buvo neįprastai tyli, papurtė galvą.

– Aš tuo pasirūpinau.

Džilė atsisuko.

– Pasirūpinai?

– Aš surinkau… viską. Nubėgau ten anksti ryte.

Tai išgirdusi Džilė pabučiavo Megei į kaktą.

– Tu, – paskelbė ji, – esi nuostabi.

Megė nuraudo. Taip atvirai pagirta Džilės, ji pasijuto panašiai kaip katė, išsitiesusi ant saulėtos palangės, – buvo taip gera iki kaulų smegenų, kad neįmanoma nepamatyti.

Džiliana pakišo ranką po čiužiniu ir ištraukė jų sąlėkio „Šešėlių knygą“.

– Pasidėk pas save, – paliepė ji Čelsei. – Dabar man pernelyg pavojinga laikyti ją namuose.

Čelsė pervertė puslapius, įskaitant ir paskutinį įrašą, kur Džiliana smulkiai aprašė Beltano ceremoniją. Nuo tada, kai ji pradėjo praktikuoti vikų religiją, pirmą kartą pajuto vidinę tuštumą.

– Džile, – tarė ji tyliai, – praeitą naktį…

– Kaip manai, kuo visi tikės? – Džilianos žvilgsnis pasidarė mąslus, tarsi ji būtų toli, toli nuo jų visų. – Po to, ką jis man padarė, – ištarė ji taip tyliai, kad, norėdamos išgirsti, mergaitės turėjo įsitempti, – jis to nusipelnė.

Vyrų palyda – Eimosas, Čarlis, Metas ir būrys pareigūnų, dirbančių nusikaltimo vietose ir renkančių įkalčius, sekė paskui Džilianą iki keliuko, vedančio iš kapinių į mišką. Mergina atrodė išbalusi ir užsisklendusi, nors jie kaip įmanydami elgėsi su ja kuo švelniau.

– Tai atsitiko čia.

Vietą ženklino milžiniška žydinti sedula, jos žiedlapiai buvo apkritę miško paklotę tarsi dirbtinis sniegas. Čarlio nurodymu vienas pareigūnas apjuosė teritoriją specialia juosta, vietoj kuolų panaudodamas medžius. Kiti priklaupė paimti žemės pavyzdžių ir surasti ką nors, kas padėtų apkaltinti Džeką Sent Braidą.

Čarlis nupėdino pas Eimosą ir jo dukterį. Džilianos akys buvo plačios kaip lėkštės, ji nevalingai drebėjo.

– Mieloji, – paklausė Čarlis, – ar prisimeni, kur jis laikė tave paguldęs?

Žvilgsniu ji surado mažą plotelį.

– Štai ten, – parodė. Proskynoje nebuvo lapų, ji niekuo nesiskyrė nuo gretimų miško kampelių, bet Čarlis žinojo, kad ekspertai atkasa lobius ten, kur plika akimi nieko nepastebėtum.

Jis nusiuntė du vyrus patikrinti.

– Vežkis ją namo, – Čarlis pasiūlė Eimosui. – Atrodo, ji tuoj palūš.

– Džiliana stipri. Jai…

– …nebūtina čia styroti. Suprantu, kad nori mums padėti. Tačiau dabar geriausia tai padaryti parodant jai meilę ir švelnumą, kad vėliau, kai jos reikės teismo salėje, ji būtų pasiruošusi.

– Parodant meilę ir švelnumą, – be jausmo pakartojo Eimosas. – Aš tai galiu.

– Puiku. Kai tik ką nors sužinosiu… – pažadėjo Čarlis ir nuėjo pas kolegas.

Išprievartavimo vietoje dirbo du vyrai.

– Ką nors radote? – pasiteiravo Čarlis.

– Nei gilzės, nei čiurkšlės, kaip šiuo atveju turėtų būti.

– O dieve, – suburbėjo sau po nosim Čarlis. – Neaptikote prezervatyvo? O gal pakuotės?

– Ne. Bet turime pėdsakų. Panašu į grumtynių. Bet per tą pačią vietą galėjo pereiti daug žmonių. Nufotografuosime.

Metas Hulihanas patapšnojo Čarliui per petį.

– Patikrink šitą. – Jis nusivedė detektyvą per aikštelę ir parodė į tamsią žemę. – Matai? Pelenai.

– Tai kas?

– Čia buvo laužas.

Čarlis gūžtelėjo pečiais.

– Džiliana savo pareiškime jį minėjo. Jau sakiau tau.

– Bet būtų gerai turėti patvirtinančius įrodymus.

– Tu ja abejoji?

– Juk žinai, kaip sunku laimėti lytinio smurto bylas… net kai nusikaltėlis jau turi teistumą. Man reikia visko, ką tik rasite, kas patvirtintų mergaitės parodymus.

– Ji sakė, kad jam įdrėskė, – priminė Čarlis. – Turime įrodymą nuotraukoje.

– Vien su fizionomijos nuotraukomis jo nenuteisi. Ji turi paaiškinti tiksliau. – Metas pakėlė akis aukštyn. – Ar pavyko išsiaiškinti, kiek truko užpuolimas?

– Ji sakė, kad nuo penkių iki dešimties minučių.

– Toks skirtumas yra tarp bėgimo pasaulio rekordo ir mokyklos lengvaatlečių varžybų, Čarli.

– Po velnių, Hulihanai, man rodos, tuo metu jai mažiausiai rūpėjo išsiimti chronometrą.

Atsidusęs Metas pažvelgė žemyn.

– Ar ji lankosi pas psichoterapeutą?

– Pas kažką lankosi. Pas tokią daktarę Horovic, psichoanalitikę, jos tėvo pažįstamą.

Metas linktelėjo, tada paėmė apanglėjusį pagalį ir ėmė su juo žaisti, kol faras rūsčia mina iš jo neatėmė ir neįsidėjo į įkalčių maišelį.

– Ką dar, be nuotraukų, išgavai iš kaltinamojo?

– Na, – tarė Čarlis, – jo čia, žinoma, nebuvo.

– Jis tau šitai pasakė tada, kai išvardijai jam jo teises?

Čarlis papurtė galvą.

– Jis į mane net nežiūrėjo, kai vardijau. Man tai pareiškė praėjus dviem sekundėms po to, kai pasakiau, kad jį suimu. Tipiškas niekšo pareiškimas.

Metas ėmė mąstyti. Reikės pakovoti, kad tokį pareiškimą priimtų. Bet nieko, jis tai yra daręs ir anksčiau.

– Leitenante Sakstonai, – pakvietė pareigūnas, – ateikite pasižiūrėti.

Metas su Čarliu palengva nužingsniavo prie sedulos. Drėgnoje žemėje beveik tobulai buvo įsispaudęs bato atspaudas – gerokai didesnis už paauglės koja. Pareigūnas apvertė vyrišką batą, tą patį, kurį Čarlis buvo paėmęs iš Ados namų.

– Aš negaliu sakyti, kad jis sutampa, kol ekspertas neapžiūrės gipsinio atspaudo, – tarė pareigūnas. – Bet man jis atrodo nepaprastai panašus.

Tikrai panašus, net pado raižinys. Pridėtas prie atspaudo jis atrodė tokio pat dydžio kaip Sent Braido. O šis tvirtino praeitą naktį net akyse nematęs Džilianos Dankan.

Metas nusišypsojo plačia šypsena su švarple tarp priekinių dantų.

– Štai taip, – tarė jis, – puiki pradžia.

Teisėjas buvo vyriškis. Kažkur giliai mintyse Džekas lengviau atsiduso. Vyras tikrai supras, kad kitas vyras yra spraudžiamas į kampą. Jis įsmeigė akis į gerbiamą Lucijų Frilį, lyg būtų įmanoma įspausti savo istoriją tiesiai teisėjui į sąmonę.

Tačiau teisėjas, regis, jo nelabai pastebėjo. Jis abejingai žvilgtelėjo į objektyvus posėdžių salės gale, paskui į prokuroro stalą, kur raudonplaukis vaikinas, panašus į paauglį iš televizijos serialo „Geri laikai“, vartė užrašus. Tada atsisuko į Džeką ir susiraukė.

– Šiandien susirinkome čia dėl Naujojo Hampšyro valstijos bylos prieš Džeką Sent Braidą. Pone Sent Braidai, jūs kaltinamas lytiniu smurtu sunkinančiomis aplinkybėmis. Tai sunkus A klasės nusikaltimas, už kurį gresia įkalinimas iki gyvos galvos arba mirties bausmė, jūs turite teisę į advokatą. Jeigu negalite pasisamdyti pats, jis jums bus paskirtas. – Teisėjas reikšmingai pažvelgė į tuščią kėdę šalia Džeko, tuo žvilgsniu leisdamas suprasti, kad teisiamasis yra visiškas idiotas, nepasinaudodamas šia teisine galimybe.

Džekas prisiminė Meltoną Sprigą ir atkišo smakrą.

– Gerbiamasis teisėjau, aš neturėsiu… – Jis nutilo nebaigęs sakinio, pajutęs į save įsmeigtas šaltas žalias prokuroro akis. – Aš neišgalėsiu susimokėti, – tarė nulemdamas savo likimą.

Teismo tarnautojas Bernis Deividsonas paskambino į valstijos gynėjų biurą po trisdešimties minučių, kai teisėjas Frilis (kuriam laikas skubiai operuotis prostatą) tą rytą paskelbė jau ketvirtą tualeto pertrauką.

– Vaikinai, man reikia jūsų pagalbos, – tarė jis, nusiuntęs prašymą faksograma.

– Gavau tavo laišką… bet niekuo negalime padėti, – paaiškino koordinatorius. – Vienas iš mūsų advokatų prieš trejus metus apgynė auką, kaltintą nesunkiu nusikaltimu vagiant iš parduotuvės, ir netrukus išėjo dirbti į privačią kontorą. Puikiai žinai, Berni, mes per maži, kad rastume laisvą advokatą, kuris imtųsi Sent Braido bylos.

Bernis atsiduso. Kaip penktadieniui, darbo buvo per daug, visai kaip pirmadienio rytą.

– Na gerai. Žvilgtelėsiu į atsarginių advokatų sąrašą. Ačiū.

Jis padėjo ragelį ir pervertė stalčiuje laikomą gumyte perjuostą vizitinių kortelių kaladę – mat skambindavo šiems privatiems advokatams, kai valstijos gynėjų biurui grėsdavo teisinis konfliktas. Pagaliau akys užkliuvo už vienos pavardės.

– Na štai, – apsidžiaugė Bernis, lėtai nusišypsodamas, ir pakėlė telefono ragelį.

Kai išgirdo trenksmą trečią kartą, Džordanas padėjo kavą ir nuėjo sužinoti, kas ten vyksta. Jis perėjo vestibiulį kaip medžioklinis šuo uosdamas pėdsakus, kol surado triukšmo šaltinį – už uždarų Tomo kambario durų. O tai buvo be galo keista, nes Tomas buvo išėjęs į mokyklą beveik prieš dvi valandas.

Dar vienas trenksmas. Tada: „Po šimts velnių!“ Džordanas atidarė duris ir užtiko Seleną, išsitiesusią ant kilimo, o šis buvo visas nuklotas laikraščiais. Ji vilkėjo berankovius marškinėlius ir mūvėjo Džordano šortus. Jos raudonmedžio spalvos oda buvo nusėta melsvomis strazdanomis, o už maždaug metro dažų indelyje gulėjo volelis.

– Kad ir kaip norėjai prieš mane pasipuošti… nepataikei, – tarė Džordanas.

Selena prisimerkė.

– Jeigu mesiu į tave pagalį, ar tu išeisi?

Jis įžengė į kambarį.

– Tik tada, kai suprasiu, kodėl dažai Tomui lubas… – Jis stabtelėjo, norėdamas perskaityti etiketę ant dažų skardinės, stovinčios tolėliau: – „Medžio dūmo melsva“.

– Gal todėl, kad to nepadarei tu. – Selena pamosavo ranka. – Dėl Dievo, Džordanai. Vaikui penkiolika. Manai, skaisčiai purpuriniai apmušalai su kiškučiais jam tinka?

Džordanas apsidairė ir įvertino sūnaus miegamąjį naujomis akimis. Kai jie pirko namą, kambarys buvo mažos mergaitės. Jau visus metus Džordanas žadėjo Tomui, kad juodu kartu ką nors sugalvos. Jis pažvelgė žemyn į savo sportinio kostiumo kelnes, paskui į laisvo kirpimo sportinius marškinius. Bus negaila, jeigu susiteps, pagalvojo jis. Priėjęs arčiau, pakėlė dažų volelį.

– Aš bent jau moku lipti kopėčiomis. Jėzau… iš bildesio galima pamanyti, kad surengei pasaulines imtynių varžybas.

– Tavo žiniai, ant kopėčių galiu stovėti kuo puikiausiai, – Selena suraukė antakius. – Tai volelis vis praranda pusiausvyrą, kai tik paleidžiu rankeną.

Džordanas nudažė ant lubų lygų stačiakampį.

– Nemaniau, kad tokiai amazonei kaip tu prireiks kopėčių.

Selena jau buvo atsistojusi. Nieko negalvodama ji pakėlė padėklą su dažais, kad Džordanui nereikėtų laipioti žemyn pamirkyti volelio.

– Labai juokinga.

– Sarkazmas yra viena iš mūsų siūlomų paslaugų. – Jis prisimerkė. – Kodėl mėlynai?

– Mėlyna ramina. Neuždažei vieno kampo. Matai?

Džordanas nutaisė rūsčią miną.

– Man atrodo, viskas gerai.

– Todėl, kad esi aklas. – Selena uždėjo rankas ant kopėčių, apkabindama Džordaną, ir užlipo jam už nugaros. Jis pasisuko, kad ji galėtų pralįsti po jo ranka, tada Selena parodė į tą vietą, kuri buvo iki galo neuždažyta. – Šičia.

Bet Džordanas nesiklausė. Jis mėgavosi Selenos odos kvapu, šiluma iš už nugaros ir iš šono. Jis užsimerkė ir, vos pasislinkęs, palenkė galvą arčiau josios.

– Aš ne aklas, Selena, – sumurmėjo jis.

Jie stovėjo susipynę į galimybės mazgą. Ir, kai Džordanas palinko pabučiuoti Selenos, ji pasisuko taip, kad jis tik brūkštelėjo jai per sprandą.

– Džordanai, – sukuždėjo ji, – geriau nereikia.

– Dabar viskas gali būti kitaip. Aš pasikeičiau.

Ji švelniai nusišypsojo.

– Erekcija nelaikoma asmens brandos ženklu.

Jis prasižiojo tai užginčyti, bet, jam nespėjus ko nors pasakyti, suskambo telefonas. Mėgindamas nulipti nuo kopėčių, jis stumtelėjo Seleną ir ji dar kartą nukrito ant grindų kartu su dažų voleliu. Džordanas per ją peršoko, nulėkė koridoriumi ir svetainėje pačiupo mobilųjį telefoną.

Po kelių minučių jis išdygo ant Tomo kambario slenksčio. Selena vėl stovėjo ant kopėčių, tepant dažus virš galvos judėjo jos rankų raumenys. Kai ji atsisuko, jos žvilgsnis buvo ramus, lyg tarp jų nieko nebūtų įvykę.

– Būk geras, pasakyk, kad skambino tas mechanikas, ir mano mašina jau suremontuota.

– Tai Bernis Deividsonas iš Teismo rūmų, – tarė Džordanas, truputį nustebęs. – Regis, grįžtu į advokatūrą. – Jis klausiamai pažvelgė į Seleną.

– Aš su tavim, – tarė ji ir nulipusi atsistojo šalia Džordano.

Kaip ir visi Salem Folso gyventojai, vyresni kaip aštuonerių metų amžiaus, Džordanas žinojo, kad Džekas Sent Braidas kartą jau buvo teistas už lytinį nusikaltimą. Tai, kad jis dabar kaltinamas išprievartavimu, nieko gero nežadėjo. Viena buvo tikra: su jau turimu teistumu Sent Braido už užstatą nepaleis. O Džordanui kaip tik buvo paranku, nes tai reiškė, kad uždarytas į tardymo izoliatorių vaikinas bėdos neprisidarys.

Į apygardos prokuroro kontorą Osipėje jis atvyko po dušo dar drėgnais plaukais. Jam svarbiausia buvo kuo anksčiau susirinkti kuo daugiau informacijos. Išprievartavimo bylos visada klastingos; kuo daugiau Džordanas žinos, tuo tvirčiau jausis.

Ji laukė, kol sekretorė paskambino Metui Hulihanui, apygardos prokuroro padėjėjui, kurio Džordanas nemėgo iš principo. Tas žioplys buvo pasipūtęs kaip gaidys, ir, jeigu jau Džordanas tai jautė, vadinasi, šį tą reiškė. Džordanas nesuprato, kas jį labiau erzino – jauno apygardos prokuroro atkaklumas ar tai, kad jis nė per colį neplinka.

Metas išsišiepęs išlindo iš už kampo.

– Jis prisikėlė!

Irgi plačiai šypsodamasis Džordanas padavė jam ranką.

– Pranešimai apie mano galą buvo gerokai perdėti.

Metas mostelėjo ranka koridoriumi savo kabineto link.

– Kur buvai prapuolęs, Džordanai? Po Harto bylos, rodės, dingai nuo žemės paviršiaus.

– Ne… tik iki Salem Folso, – vyptelėjo Džordanas. – Bet gal tu ir teisus. – Jis atsisėdo priešais Metą. – Mane paskyrė Džeko Sent Braido advokatu, – tarė jis be užuolankų.

– Maniau, jis gaus ką nors iš valstijos gynėjų biuro.

– Ten įvyko teisinis konfliktas. Tad turi, ką turi.

Meto akys sukibirkščiavo.

– Man patinka iššūkiai.

Džordanas nieko negalėjo į tai atsakyti neužsikirsdamas. Ginti tipą, kuriam, atrodo, nepasisekė antrąkart, prieš Metą Hulihaną buvo mėgstamiausių Džordano užsiėmimų sąrašo apačioje.

– Nematau jokios prasmės ginčyti tavo prašymo nepaleisti jo už užstatą, – pareiškė Džordanas, nors joks sveiko proto advokatas nesitikėtų, kad Sent Braidas galėtų būti paleistas, – jeigu duosi man policijos medžiagą, kurią iki šiandien surinkote.

Metas mestelėjo jam bylą.

– Čia kaltinimas ir aukos pareiškimas.

Džordanas suvokė, kad tai dovana. Be jos auka būtų visiška mįslė ir būtų beveik neįmanoma pasiruošti bylai. Jis atvertė aplanką ir pirmiausia jam į akis krito aukos pavardė. Džordano veidas išliko ramus kaip pokerio žaidėjo.

– Ką gi, – tarė jis stodamasis, – pasikalbėsime vėliau.

– Apie ką? – Metas sudėjo pirštų galus ir jo nerūpestinga poza buvo visiška priešingybė jo niūriam, ryžtingam žvilgsniui. – Aš turiu paauglę, kuri teigia, kad ją išprievartavo kažkoks iškrypėlis, ką tik paleistas iš kalėjimo už tokį patį nusikaltimą. Džordanai, neturime apie ką kalbėtis. Aš pasodinsiu tavo klientą ilgiems dvidešimt penkeriems metams.

Kai tik Džordanas Makafis įėjo į šerifo skyriaus koridorių su kameromis Teismo rūmų rūsyje, Džekas kaipmat atsistojo. Džordanas iškart pagavo jo akių žvilgsnį, nors šito valstijos paskirtieji advokatai stengdavosi nedaryti.

– Labas, Džekai, – ramiai pasisveikino jis. – Mudu pažįstami, bet nesu tikras, ar žinai, kodėl aš čia. Dirbu advokatu jau dvidešimt metų ir kartais patalkinu, kai valstybės gynėjų biurui gresia teisinis konfliktas. Manęs paprašė imtis tavo bylos.

Džekas pravėrė burną kažką sakyti, bet Džordanas pakėlė ranką.

– Šįryt nedaug ką galime padaryti, bet būsime pasiruošę kovai. Mes nieko nesakysime apie bylą ir nieko teisėjo neprašysime.

– Turi išreikalauti, kad mane paleistų už užstatą.

– Džekai, tu jau buvai teistas. Tavo galimybės šiandien iš čia išeiti – kaip jaunikio, kuris priverstas vesti iš reikalo. Turi manim pasitikėti…

– Pasitikėti tavim? Pasitikėti tavim?! – Džeko akys buvo paklaikusios. – Aš tavęs net nepažįstu.

Džordanas kiek patylėjo.

– Tu žinai, kad mėgstu nestiprią kavą, kad skaitau „The New York Times“, bet ne „Globe“. Žinai, kad kaskart palieku dvidešimt procentų arbatpinigių. Tai gerokai daugiau, nei paprastai ginamieji žino apie savo advokatus. Na, juk ne aš pasodinau tave į šią kamerą… Regis, tu sugebėjai tai padaryti pats.

– Aš nenoriu grįžti į kalėjimą, – ištarė nevilties apimtas Džekas. – Aš nepadariau to, kuo mane kaltina.

Džordanas apžiūrėjo jo susiglamžiusius drabužius, pamišusias akis, ilgą dryksnį ant skruosto ir praleido Džeko žodžius pro ausis. Jeigu jis būtų gavęs po centą kas kartą, kai juos išgirsdavo, dabar prabangiai sau gyventų Belize.

– Suprantu, esi nusiminęs. Dabar padarykime tai, kas reikia, o tada panagrinėsime mūsų galimybes.

– Po to, kai anąkart advokatas pasakė, kad panagrinėsime mano alternatyvas, – tarė Džekas, – aš praleidau kalėjime aštuonis mėnesius.

Džordanas tylėdamas gūžtelėjo pečiais. Bet pagalvojo: „Šįkart bus dar blogiau.“

– Jeigu tai ne dežavu, – ištarė teisėjas Frilis, vėl atversdamas ant jo stalo padėtą bylą, – pone Sent Braidai, matau, kad šįkart jums atstovauja ponas Makafis.

Džordanas atsistojo ir tvarkingai užsisegė švarką. Jis pajuto, kaip teismo salės gale kaipmat atgijo blyksinčios fotoaparatų akys.

– Taip, gerbiamasis teisėjau. Aš paaiškinau savo klientui, koks yra prieš jį pateiktas skundas. Jis tai perskaitė ir supranta. Prašau teismo įrašyti mano ginamojo pareiškimą, kad jis nekaltas.

– Gerai, – atsakė teisėjas. – Ar kelsite paleidimo už užstatą klausimą?

Metas Hulihanas išrangė savo išstypusį kūną iš už stalo ir žvilgtelėjo į Čarlį.

– Teisėjau, padarytas žiaurus nusikaltimas. Be to, ginamasis jau buvo teistas ir jo praktiškai niekas nesieja su bendruomene – jis ką tik atsikraustė į miestelį, neturi čia nei šeimos, nei turto, – visa tai rodo, kad jis gali pabėgti. Galiausiai, gerbiamasis teisėjau, jeigu ir būtų paleistas, bendruomenė nesijaustų saugi. Šis vyras kaltinamas smurtiniu lytiniu nusikaltimu prieš mergaitę, o jis jau buvo kartą teistas už tą patį. Teismas gali tikėtis, kad paleistas jis susirastų kitą auką. Dėl šių priežasčių, gerbiamasis teisėjau, valstija reikalauja, kad šis žmogus nebūtų paleistas už užstatą.

Teisėjas pasisuko į gynėjo stalą.

– Pone Makafi?

– Kol kas dėl to neprieštarauju, gerbiamasis teisėjau.

Teisėjas Frilis linktelėjo.

– Gerai, tuomet…

– Priežastis, – Džordanas pertraukė teisėją, – dėl kurios neginčiju valstijos prašymo nepaleisti už užstatą yra ta, kad, atvirai kalbant, mano klientui čia yra saugiausia. Prieš save matote vyrą, kurio laisvės grubiai pažeistos per gandus ir spėliones, vyrą, kuris nepadarė jokio nusikaltimo, tačiau yra persekiojamas. Gerbiamasis teisėjau, Salem Folso miestelis trokšta Džeko Sent Braido kraujo nuo pat jo atvykimo dienos.

Teisėjas mostelėjo ranka link fotoaparatų ir filmavimo kamerų.

– Esu tikras, kad auditorijai patiko jūsų Oskaro vertas pasirodymas, pone Makafi, – tarė jis abejingai. – Pagailėkime teisėjo, kuris išsitrauks jūsų bylos nagrinėjimą. Kitas!

Kai pareigūnas paskelbė kitą bylą, Džordanas atsisuko į be žado stovintį savo klientą.

– Ką?

– Aš… aš nesitikėjau, kad užsistosi mane, – prisipažino Džekas.

Į rudą aplanką, kurį buvo gavęs apygardos prokuroro biure, Džordanas įsidėjo kitus popierius.

– Na, jei nubraukiau tavo abejones, gal pasistengsi ir padarysi dėl manęs tą patį. – Jis stebėjo, kaip šerifo padėjėjas prieina pasiimti jo kliento ir nusivesti į greta esantį kalėjimą.

– Palauk¸ – šūktelėjo Džekas per petį. – Kada vėl galėsiu su tavim pasikalbėti?

– Ne šiandien. Dabar esu labai užsiėmęs. – Džordanas pasikišo portfelį po pažastimi ir išžingsniavo iš posėdžių salės, svarstydamas, ką Džekas Sent Braidas manytų, jeigu sužinotų, kad visą likusią dieną Džordanas nieko neveiks.

1998-ųjų lapkritis

Lojalas

Naujasis Hampšyras

Kartais stebint, kaip mergaitės skraido po aikštę, laikas Džekui sustodavo. Jis tik girdėdavo savo širdies plakimą ir matydavo mažyčius tamsius dygsnius, kuriuos siūdavo sportbačiai, kai mergaitės lakstydavo nuo vienų vartų prie kitų, ir tada jis pagalvodavo: „Geriau nebūna.“

– Varyk, varyk! – sušuko jis, plodamas rankomis. – Arielė laisva!

Jis žiūrėjo, kaip puolėjos bėga link priešininkių vartų, kaip kelias akimirkas nieko nesimato per tikrą kojų uraganą ir tykštantį purvą. Tada dešiniojo sparno žaidėja pasiuntė kamuolį į patį vidurį komandos kapitonei Arielei. Ši buvo geriausia puolėja, visada aikštėje, o antrosios ir trečiosios sudėties vidurio puolėjos leisdavo jai tik trumpai atsikvėpti… netgi tada, kai Džekas matydavo, kad jo auklėtinės laimės padoriu skirtumu. Jis su pasididžiavimu žiūrėjo, kaip ji skuba prie vartų, viena akimi sekdama kamuolį ir taikydamasi įmušti įvartį galva. Bet kai jos galva palietė kamuolį, kairysis petys atsitrenkė į vartų stulpą. Kamuolys atšoko nuo virpsto ir nuriedėjo į nuošalę, o Arielė susmuko vartininkei po kojomis.

Aikštė nuščiuvo. Abiejų komandų žaidėjos neramiai trypčiojo kaip kumeliukai, kojomis kasdamos žemę, kad nesustingtų, kol atsikels Arielė.

Bet ji nesikėlė. Kai teisėjas sušvilpė, Džekui užėmė kvapą. Jis nubėgo per aikštę prie Arielės, gulinčios ant nugaros ir žiūrinčios į dangų.

– Aš neapskaičiavau įvarčio, – aimanavo ji, laikydama ranką ant pilvo. Džekas matė, kad ji laiko ranką stipriai prispaudusi prie savęs ir gūžiasi, kad ne taip skaudėtų. Jis galėjo prisiekti, jog kažkas raktikauliui.

Apkabinęs per liemenį, Džekas padėjo Arielei išeiti iš aikštės. Ją drąsino abiejų komandų gerbėjos.

– Galbūt minutę pailsėjusi galėčiau sugrįžti, – svarstė mergaitė.

Dėl to jis ją ir mėgo.

– Man rodos, palaukim ir pamatysim, – atsakė Džekas. Teisėjas pakėlė rankas laukdamas, kol Džekas atsiųs kitą žaidėją, kad galima būtų tęsti žaidimą.

Antrosios ir trečiosios sudėties centro puolėjos sužiuro į jį kaip sienas ramstančios merginos šokiuose, iš visos širdies trokštančios, kad šįkart pakviestų jas. Džekas visas paeiliui perbėgo akimis, ir žvilgsnis sustojo ties mokyklos kapeliono dukterimi Ketrina Marš. Regisi, komandos narės ją mėgsta. Atvirai kalbant, Džekas nelabai kreipdavo į ją dėmesį, todėl apie jos žaidimą nuomonės neturėjo. Dabar ji žvelgė į jį vilties kupinomis akimis. Viltis, atrodo, švietė iš vidaus.

– Gerai, – nusprendė Džekas, – eik.

O Dieve! – mintyse šaukė Ketrina. – Dieve, Dieve, Dieve!

Ji atsistojo į poziciją, paprastai užimamą Arielės, ši jau buvo išvežta į ligoninę. Ketrina akimis buvo taip įsisiurbusi į kamuolį, kad manė, jog bet kurią minutę jis užsiliepsnos. Įsitraukusi į žaidimą tuo metu, kai reikėjo smūgiuoti nuo vartų, kamuoliui nuriedėjus už ribos, dar nebuvo spėjusi įsijausti.

Pakračiusi rankas ir kojas, ji pamankštino kūną ir liepė sau atsipalaiduoti. Nors tai nepadėjo.

Nusiramink, tarė ji sau, bet širdis ėmė plakti tik smarkiau. Jai atrodė, kad kraujas venose verda. Akimis sekė, kaip lekia krašto puolėjos paspirtas kamuolys. Vartininkė, reto apkūnumo mergaitė, atmušė kamuolį didžiule plaštaka… šis apsisuko, perskriejo per metalinį vartų rėmą ir dunksėdamas nukrito už aikštės ribų.

– Kampinis! – kažkur už jos suriko teisėjas. Ketrina žinojo, ką turi daryti. Krašto puolėja atsistojo prie kampuotos ribos priešais vartus, Ketrina pasislinko arčiau jų. Dešinės rankos pirštų galiukais perbraukė per stulpą – jutiminį atskaitos tašką. Galvoje sukosi šimtai minčių: „Jeigu kamuolys skris lanku, aš galiu jį įmušti galva. Vartų kraštas toks šiltas. Į akis spigina saulė. Dieve, o jeigu nepataikysiu?“ Vėl braukdama pirštų galiukais per vartų stulpą ji bandė įžiūrėti visa galva aukštesnę vartininkę. „Žiūrėk į kamuolį. Pala. Mušk galva. Neapsijuok.“

Krašto puolėja spyrė, bet netiksliai – Ketrina ištempė kaklą, norėdama pamatyti, kaip kamuolys lekia lanku tolyn nuo vartų. „O Dieve, aš iki jo tikrai nenusigausiu“, – mąstė Ketrina, ir jai nuo krūtinės nusirito sunkus akmuo, nes nebereikėjo nieko daryti. Ji pamatė, kaip kamuolys pakibo ore tarsi antra saulė… ir tada aplenkė saulę kaip besisukanti sfera, taisyklingu lanku besileidžianti jai virš dešiniojo peties.

Ketrina nesąmoningai pašoko. Jos pečiai nusileido, o kojos pakilo, ji sukryžiavo jas dviratininko spyriui ir dešine smūgiavo taip, kad kamuolys kaip raketa nuskriejo ten, iš kur atkeliavo.

Ketrina nematė per petį šaunančio kamuolio ir negalėjo ištiesti rankos link viršutinio kairiojo vartų kampo. Iš pradžių ji nesuprato, kodėl visos komandos draugės klykia ir viena po kitos ant jos virsta, todėl net ir norėdama nebūtų galėjusi atsistoti. Todėl ji griuvo ir liko gulėti ant nugaros, vos gaudydama kvapą.

Viena komandos narė ištiesė jai ranką ir padėjo atsistoti. Ketrina dairėsi po veidų jūrą už šoninės linijos – visi ją sveikino… ją! Pagaliau ji liovėsi žvalgiusis, kai pamatė tą, kurio ieškojo. Treneris Sent Braidas stovėjo už šoninės linijos sukryžiavęs rankas.

– Ačiū, – vien lūpomis ištarė jai.

Ketrina nusišypsojo taip plačiai, kad, rodės, visa jos laimė išsilies jai po kojomis.

– Nėra už ką, – sušnabždėjo ji atsakydama ir nusigręžusi į aikštę nubėgo žaisti toliau.

Purvinos ir pavargusios, bet apimtos pergalę lydinčios jaudinančios euforijos, mergaitės susirankiojo savo butelius vandens, striukes ir pasuko į persirengimo kambarius. Gerbėjai pakilo nuo suolų kaip peržydėjusio augalo pūkai papūtus vėjui ir pasivaikščiodami ėmė skirstytis kas į baltus Vestonbruko pastatus, kas į automobilių aikštelę laukti žaidėjų, kurių atėjo palaikyti.

Mokyklos seselė visiems pranešė, kad Arielei lūžo raktikaulis; ji pasirodys tik po šešių savaičių. Bet jeigu dar rytą nuo tokios naujienos Džekas būtų pasiutęs, dabar jis buvo stebėtinai ramus. Ir viskas dėl Ketrinos Marš, mažo žvirblelio, kurio jis anksčiau nepastebėjo, nes gėrėjosi povu.

Ji atsilikusi rinkosi savo daiktus. Jos šviesūs plaukai išsileido ir, kai ji pasilenkė pasiimti daiktų, kaip šydas nukaro jai prieš veidą.

– Sveika, Pelė, – pakvietė ją Džekas.

Ji abejingai pažvelgė į jį.

– Dieve, nejau aš toks senas. Gerai, ne Pelė. Tada Mia. Arba Brendi.4

– Ne visai. – Ketrina liūdnai timpčiojo savo megztuką. – Ačiū, kad šiandien leidote pamėginti.

– Būtų buvę protingiau, – rimtai dėstė Džekas, – jeigu būtum sparnui leidusi sulaikyti kamuolį ir atvaryti jį į aikštę. Dabar galėčiau tave ne girti, o barti, ką, po galais, darei.

– Žinau.

– Jeigu ruošiesi kartoti tokį žemą spyrį, verčiau jau pamokysiu tave, kaip tai daryti nesusižeidžiant.

Ketrina pakėlė akis.

– Tikrai?

– Taip. Eikš. – Jis metė jai kamuolį ir nuvedė į vietą prie vėliavėlės, kad ji galėtų smūgiuoti iš kampo. Tuo tarpu pats atsistojo toje pat pozicijoje, kurioje buvo ji – prie vartų.

– Na, pradėk.

Ji pabandė, bet pirmuoju smūgiu pataikė į vartus.

– Atsiprašau.

Džekas nusijuokė.

– Niekada neatsiprašinėk trenerio, kad įmuši įvartį.

Šypsodamasi Ketrina pamėgino dar kartą. Kamuolys lanku nuriedėjo į aikštės vidurį, Džekas pasileido paskui jį. Jo šviesius plaukus pagavo vėjas, ir jis jautė, kaip iš džiaugsmo, kurį jam teikė žaidimas, įsitempė visos kūno ląstelės; jis spyrė į viršų viena koja, paskui kita, lyg ore mindamas pedalus, sugavo kamuolį ir nuspyrė jį per nuleistą dešinį petį. Krisdamas jis ištempė plaštakas, klestelėjo ant užpakalio ir susirietė.

– Oho, – nusistebėjo Ketrina. – Žiūrint į jus, tai atrodo labai lengva.

– Taip mažiau skauda. – Džekas atsistojo ir uždėjo ranką Ketrinai ant peties. Ji kvepėjo pudra, ant plaukų uodegos galiuko buvo prilipę purvo. – Reikia nukristi čia, – aiškino jis, parodydamas ant jos sėdynės vos prisiliesdamas. Paskui suėmė jai rankas ir atvertė delnus. – Tu turi suriesti nugarą taip, kad susiliestų pečiai, alkūnės ir rankos, tada nusileisti ant užpakalio.

Juodu susikeitė vietomis, kad Džekas galėtų paduoti kamuolį per jos dešinį petį jai iš už nugaros. Bandant iš naujo, Džekas jai vis patardavo; su kiekvienu bandymu vis žemiau leidosi saulė. Septintą kartą Ketrina nukrito tobulai.

– Man pavyko! Man pavyko! – Ji pašoko ant kojų ir apkabino Džekui kaklą. – Kaip nuostabu!

Juokdamasis Džekas atitraukė ją nuo savęs. Jeigu būtų galėjęs kaupti vidutinio penkiolikmečio entuziazmą, jau būtų labai turtingas. Jis pamėtėjo Ketrinai jos butelį vandens ir švarkelį.

– Laikas namo, Pelė.

– Brendi, jeigu neprieštaraujate.

Jis šypsojosi žiūrėdamas, kaip ji pasišokėdama tolsta per temstančius aikštynus. Stebėjosi, kaip per tuos tris mėnesius, kol ji buvo komandoje, jis neįvertino Ketrinos Marš.

– Tu nori mane išdurti. – Džėjus Kevana žiūrėjo įsmeigęs akis į televizorių, įtaisytą virš baro, rankoje iškėlęs butelaitį budvaizerio. – Jai dar nėra šešiolikos.

– Yra, – tvirtino Džekas. – Nemeluoju.

Juodu stebėjo, kaip MTV muzikinėje laidoje krypuoja paauglių popmuzikos princesė.

– Bet… bet… Jėzau, pažvelk į jos veidą.

– Tai makiažas.

– O gal ji ir jos liemenėlė prikimšta vatos?

Džekas patraukė savo gėrimo.

– Ankstyva branda.

– Ne branda, – suburbėjo Džėjus. – Tai suknistos atogrąžų džiunglės. – Jis sugriebė nuo baro nuotolinio valdymo pultelį ir perjungė kitą kanalą, per kurį rodė filmą, kur Arnoldas Švarcenegeris tvatija kraujais paplūdusį žmogų. – Na štai. Ne taip uždega. – Džėjus užkišo savo tuščią butelį už baro ir rankos mostu paprašė dar vieno. – Neįsivaizduoju, kaip tu taip gali.

– Ką galiu?

– Kasdien maltis pačiame nuodėmės viduryje.

– Ką čia paistai?

– Viešpatie, tu kiaurą dieną būni apsuptas… šešiolikmečių princesių.

– Džesika Simpson nesimoko Vestonbruke.

Džėjus gūžtelėjo pečiais.

– Žinai, ką noriu pasakyti. Pažįstu vieną apygardos prokurorą, kurs niekada neparveža namo paaugliško amžiaus auklių. Kaip gali diena dienon jas matyti ir… nepastebėti?

– Nes aš jų mokytojas ir esu dorovingas kaip bažnyčios žiurkė, – vyptelėjo Džekas. – Juk nebūna taip, kad pasikalbi su nusikaltėliu ir staiga nusprendi nusikalsti pats, ar ne?

Džėjus atsidarė barmeno jam pastatytą butelį.

– Ne… bet kartais žiūriu į narkotikų prekeivį, pasipuošusį Armanio kostiumu, ir nevalingai pagalvoju: „Turbūt gerai gyveni, kol nepagauna.“

Džekas pakėlė alų prie lūpų.

– Na, – prisipažino jis juokdamasis, – kartais ir aš apie tai pagalvoju.

Vakarienė Maršų namuose buvo oficiali – Ketrina ir jos tėvas sėdėjo skirtinguose ilgo poliruoto stalo galuose ir valgė, ką ji sugebėjo jiedviem pagaminti.

– Ir vėl makaronai? – paklausė pastorius Maršas, paėmęs dubenį ir prisinešdamas jį prie savo lėkštės.

– Atleisk. Mėsa ir vištiena baigėsi.

– Viešpats vandenį pavertė vynu. Aš tik noriu pasakyti, kad reikėjo nueiti į parduotuvę.

Ketrina pakėlė stiklinę su pienu.

– Negalėjau, tėveli.

– Ak, štai čia tu klysti. Galėjai. Tik tą laiką nusprendei išnaudoti kitiems reikalams.

– Tu neįsivaizduoji, kokia nuostabi pasitaikė galimybė žaisti pirmąja žaidėjų sudėtimi. Negalėjau taip imti ir atsisakyti.

Elidoras sukiojo šakutę po spagečius.

– Jeigu paklaustum manęs, ką apie tai galvoju, pasakyčiau, kad tai barbariškumas. Kažkoks seržantas muštruoja pusnuoges mergaites.

– Tėveli, mes ne pusnuogės. Ir treneris Sent Braidas ne šėtonas.

Pastorius pervėrė dukterį skvarbiu žvilgsniu.

– Vis vien tau nederėtų leisti laiko su tokiomis mergaitėmis, – tarė jis. Tada atsistojo, nuėjo prie bufeto ir ant stalo mestelėjo jaunų moterų žurnalą „Glamour“. – Kuri tau davė šitą nešvankybę? Jis gulėjo tavo sportiniame krepšyje.

– Tai nėra nešvankybė…

Elidoras pakėlė žurnalą ir perskaitė vieną antraštę:

– „Kaip atrodyti panašiai į sireną vos už 25 dolerius“, „Ar gali padaryti jį laimingą?“ – Jis žvilgtelėjo į Ketriną. – „Dešimt sekso paslapčių, kaip išvaryti jį iš proto“.

Ketrina sėdėjo įbedusi akis į lėkštę.

– Na, šis kiek prastesnis, nes tai praeitų metų Valentino dienai skirtas numeris. Man jį davė Sintija, nes jame parodyta tikrai graži šukuosena.

– Aš atsivežiau tave į Vestonbruką, nes čia mažiau pagundų, per kurias merginos pakliūva į bėdą. Tokie žurnalai – tik pirmas žingsnis. Ir taip labai lengva pereiti prie berniukų, narkotikų, alkoholio. – Elidoras atsiduso. – Ketrina, ką pasakytų žmonės, jeigu sužinotų, kad kapeliono duktė – ištvirkėlė?

– Bet aš ne ištvirkėlė, – atkirto ji labai tyliai. – O jeigu jie pamatytų mane skaitant „Glamour“, pamanytų, kad esu kaip bet kuri kita penkiolikmetė.

– Tai ir yra bėda, – dėstė Elidoras, paliesdamas dukters skruostą. – Tu esi už jas visas geresnė.

Ketrina prisiglaudė prie jo delno ir pagalvojo: „O jeigu aš nenoriu tokia būti?“

– Nagi, – sėdėdamas pasakė Džekas, kai Ketrina pasirodė iš persirengimo kambario, – gražiai atrodai.

Per švelniai pasakyta. Su trumpu juodu sijonėliu ir aptemptu megztuku ji kaip diena ir naktis skyrėsi nuo skarmalės mušeikos, jo nurodymu skuodžiančios per visą aikštę, kad, rodos, dar vienas žingsnis, ir nualps. Vien todėl jis to neprašė: jeigu jis būtų norėjęs, dėl jo Ketrina būtų sulindusi į žemę.

Džekas užvertė sąsiuvinį, kuriame žymėdavosi komandos treniruotes.

– Gal tėtis tave vedasi vakarienės?

Ketrina ironiškai vyptelėjo.

– Vidury savaitės? Tai būtų nuodėmė.

Džekas vis dažniau stebėjosi, kaip toks pedantas pastorius Elidoras Maršas sugebėjo sukurti tokią nenustygstančią mergaitę kaip Ketrina. Jis pažinojo Ketrinos motiną, laisvos dvasios moterį, kuri netiko šventiko žmonos vaidmeniui ir paliko šeimą, kai duktė dar tik mokėsi vaikščioti. Galbūt iš čia ir radosi jos charakteris.

– Aš einu vakarienės, – droviai prisipažino Ketrina. – Bet tai pasimatymas.

– Štai kaip. Tavo tėtis, be abejo, žino.

– O taip, žinoma. – Ketrina mestelėjo akį į Džeko sąsiuvinį. – Gal parašėte apie mane?

– Tikrai taip.

– O ką parašėte?

– Visas savo nedoras mintis, – pasišaipė jis. – Ir kad retsykiais galime pabandyti sužaisti.

Atsidarė durys ir užėjo Ketrinos vaikinas. Degančiomis akimis jis nužvelgė merginą lyg smagų grobį.

– Pasiruošusi?

– Taip. – Ketrina užsivilko apsiaustą. – Gero vakaro, treneri. – Prie durų vaikinas, kaip ir dera, uždėjo ranką jai ant liemens.

– Ketrina, – pašaukė Džekas, – ar galim šnektelėti?

Ji priėjo taip arti, kad jis užuodė plaukų kondicionieriaus, kuriuo ji naudojosi persirengimo kambaryje, ir aštrų rausvo dušo muilo kvapą.

– Ar gerai pažįsti šį vaikiną? – pasiteiravo jis tyliai.

– Aš ne maža. Galiu pati savimi pasirūpinti. – Ketrina grįžo prie draugo. – Bet ačiū, treneri, – pridūrė ji, – kad manimi rūpinatės.

– Viešpatie Dieve! – suriaumojo Džekas.

Tą dieną kamuolys jau šeštą kartą prariedėjo pro Ketriną Marš. Žaidėjų susigrūdimas apie kamuolį buvo bevaisis, nes vidurio puolėja niekaip negalėjo susikaupti žaidimui.

Džekas pūstelėjo švilpuką ir piktas nužirgliojo į aikštės vidurį.

– Atleiskite, – iškart atsiprašė ji.

– Atsiprašymas tau nepadės, kai kamuolys, skriejantis trisdešimt kilometrų per valandą greičiu, atsitrenks tau į galvą! Arba kai pralaimėsime apygardos žaidynes, nes ši komanda niekaip negali susitelkti! – Sulig kiekvienu žodžiu ji, rodės, vis labiau užsiveria. – Ketrina, – atsiduso jis, – kas yra?

– Treneri, – sušuko kita žaidėja, – jau pusė šešių. Ar galime eiti praustis?

Jis pasižiūrėjo į laikrodį. Buvo tik po penkių dvidešimt. Tačiau visa šiandienos popietė – vien laiko gaišimas, nes atrodė, kad rūkas, apniaukęs Ketrinos sąmonę, buvo užkrečiamas.

– Eikite, – irzliai sutiko jis. Ketrina jau sėlino šalin, bet jis sulaikė ją čiuptelėjęs virš alkūnės. – O tu palauk.

Ji žvilgtelėjo į jį ir pratrūko verkti.

– Man būtinai reikia nuvažiuoti į Vudhaveną.

Į Vudhaveną, įsikūrusį už penkiasdešimties kilometrų, nevežė joks visuomeninis transportas, o vykti taksi penkiolikmetei, neturinčiai pajamų, buvo neįkandama. Bet, Džeko žiniomis, Vudhavene nėra nieko, dėl ko būtų verta ten keliauti.

– Kas ten yra, ko negalima gauti Lojale?

– Šeimos planavimo centras.

Nuo tokių sunkių žodžių tarp jų iškilo siena.

– Ketrina, tu nėščia?

Ji nuraudo kaip saulėlydis.

– Norėčiau, kad taip nebūtų.

Turint konservatyvių pažiūrų tėvą, kontraceptinių priemonių įsigijimas galėjo baigtis nekaip. Tačiau įmanoma apsisaugoti ir be moterų klinikos pagalbos.

– Jis nenori jų naudoti, – tyliai prisipažino Ketrina, perskaičiusi Džeko mintis. – Jis sako, kad jie nesuteikia šimtaprocentinės garantijos, jis nenorintis rizikuoti.

Jausdamasis nepatogiai Džekas susigrūdo rankas giliai į kišenes. Nors jis jau senokai dirbo su paaugliais ir žinojo, kad lytiniai santykiai užsimezga stebėtinai jauname amžiuje, Ketrinos atveju kažkas jam kėlė šleikštulį. Ji buvo jo Atalanta, vikri, ištverminga, greita ir nepagaunama.

– Treneri, prašau, – meldė ji sumišusi, kad maldauja, o jis – kad girdi tokius žodžius.

– Ketrina, – atsakė jis, – šito pokalbio niekada nebuvo. – Ir jis nuėjo nusiteikęs taip, jog tai ne jo ir niekada nebus jo bėda.

Nepralenkiama pirmūnė Ketrina blogai parašė kontrolinį darbą. O kitą dieną neįveikė patikrinimo raštu.

– Noriu pasikalbėti¸ – pasakė Džekas, kai visi moksleiviai rikiavosi prie išėjimo. – Palauk minutėlę.

Ji liko sėdėti suole. Jai prieš akis gulėjo kontrolinis darbas su dar neregėtu raudonu pažymiu. Džekas atsisėdo į suolą šalia jos.

– Tu moki šią medžiagą mintinai, – tarė jis ramiai, o ji gūžtelėjo pečiais. – Galėčiau tau leisti pasitaisyti.

Ji tylėjo ir Džekas pajuto, kaip viduje kaupiasi pyktis.

– Nesi labai protinga, jeigu apleidi mokslus dėl kažkokio vaikino, – bandė tikinti jis.

Ketrina lėtai atsigręžė.

– Jeigu suknisiu savo gyvenimą, – tarė ji, – koks skirtumas, kaip tai padarysiu?

Jos akys, anksčiau tokios atviros supančiam pasauliui, buvo visiškai abejingos ir bespalvės. Būtent tai ir patraukė Džeką už liežuvio ir jis ištarė žodžius, kurių nenorėjo ištarti.

– Ar tu… ar tai…

– Ne. Dar laukiam, kad būtume visiškai saugūs.

Džekas prisivertė į ją pažvelgti.

– Tikrai? Nes jeigu nuspręsi… su šiuo vaikinu, tave tai lydės visą gyvenimą.

Jis suraukė antakius.

– Kaip sužinoti, kad tai būtent jis?

Dieve, kaip atsakyti į tokį klausimą? Jo pirmas kartas buvo tos jam patikusios turtingos mergaitės tėvui priklausančiame limuzine ant užpakalinės sėdynės. Ir po daugelio metų jis negalėjo pažvelgti vairuotojui į akis.

– Yra tau skirtas žmogus, – lemeno Džekas. – Kai jį sutiksi, iškart suprasi.

Ketrina linktelėjo galva.

– Tada tai jis.

– Gerai, nuvešiu tave į Vudhaveną.

Ji išėjo iš nedidelio rudo pastato, rankose laikydama kontraceptinių piliulių pilną dėžutę, kuri atidaryta atrodė kaip aligatoriaus nasrai.

– Jas turiu gerti mėnesį ir tada ims veikti, – paaiškino Ketrina, nors Džekas nebenorėjo nieko daugiau apie tai girdėti.

Praėjus mėnesiui ir keturioms dienoms po to, kai Džekas ją vežė į Vudhaveną, Ketrina pavėlavo į treniruotę. Tą dieną ji žaidė kietai; ryžtingai bėgiojo po aikštę ir taip stipriai spyrė į kamuolį, kad du kartus pargriovė vartininkę. Džeko akimis, ji žaidė taip, lyg save baustų.

Iš to jis suprato, kad tai įvyko.

Džekas negalėjo paaiškinti kodėl, bet daugiau su Ketrina nekalbėjo, nebent duodamas nurodymus per treniruotę. Apie savo žaidimo techniką Ketrina jo neklausinėjo. Komanda laimėjo ketverias rungtynes. Ir vis vien Džekas su Ketrina tylėdami sukiojosi vienas aplink kitą kaip du to paties poliaus magnetai, kurie priversti būti vienas šalia kito, bet vengia susidurti.

Ketrina sukaupė drąsą ir pabeldė į jo klasės duris.

– Įeikite.

Ji giliai atsiduso ir nusivalė po akimis juoduojančius blakstienų dažus. Treneris Sent Braidas stovėjo tuščioje klasėje prie lentos. Ant sienų kabojo plakatai: Karolis Didysis, Kopernikas, Dekartas. Ji priėjo prie vieno iš jų, kad nereikėtų žiūrėti į trenerį.

– Kaip Aleksandras sugebėjo taip išgarsėti? – suburbėjo ji.

– Kitais metais pasirink istoriją ir sužinosi. – Džekas susiraukė ir nusiėmė akinius plonais metaliniais rėmeliais, kuriuos kartais užsidėdavo. – Tau viskas gerai? – paklausė jis ramiu balsu.

Jai visada atrodė, kad jo balsas mielas kaip medžio dūmas – keista šitaip lyginti balsą, bet vaikystėje jai nebuvo nieko jaukiau už pasivaikščiojimą gaivią popietę, tolumoje matant iš kamino besirangančią pilką garbaną. Jis artinasi prie jos ir, ak, Dieve, ji tuoj praras savitvardą. Ketrina norėjo jam papasakoti, ji turėjo kam nors papasakoti, bet jai atrodė, kad, jeigu pasakys, numirs iš gėdos. Tai bus kaip… kaip ten sako biologijoje… sublimacija. Kai vieną akimirką būni čia, o paskui tik švyst – ir ištirpsti ore, nepalikdamas pėdsako, ir niekas nežinos, jog kada nors egzistavai.

– Ketrina? – jis ištarė tik vardą, ir ji nusisuko.

Ji stovėjo priešais žemėlapį, tokį didelį, kokio iki šiol nebuvo regėjusi. Jis buvo beveik per visą klasės sieną it durstinys su netaisyklingu šalių ir vandenynų raštu. Ežerai buvo kaip deimanto kristalai, o miestai ne ką didesni už smeigtuko galvutę. Galėjai įeiti ir pasiklysti.

Raudodama ji staigiai apsigręžė ir metėsi treneriui į glėbį. Nuo netikėto apkabinimo Džekas susvirduliavo, o kai suprato, kad ji verkia, patapšnojo jai per nugarą. Jis tai darė nerangiai, nepratęs guosti savo moksleivių, ir dėl to tas tapšnojimas buvo savaip mielas.

– Jis mane metė. Jis… padarė tai… ir tada… ir tada… – Ji negalėjo užbaigti, bet buvo nesvarbu, nes treneris Sent Braidas suprato.

Jis uždėjo delną jai ant galvos.

– Ak, Ketrina. Man labai gaila.

– Ne, tai man gaila. Man, nes buvau tokia kvaila. – Ji dar stipriau jį apkabino. Tada pastebėjo, kad plonyčiai plaukeliai ant jo sprando – ispaniško aukso spalvos; jo rankos tokios didelės, kad apkabina ją visą. Ketrina labai atsargiai pravėrė lūpas ir prispaudė prie jo kaklo taip, kad jis manytų, jog tai tik kvėptelėjimas. Bet pajuto jo odos skonį ir užsimerkė. Jūs buvote teisus, mąstė ji. Kai jį sutiksiu, iškart suprasiu.

4 Mia Hamm, Brandi Denise Chastain – JAV moterų futbolo žaidėjos.

2000-ųjų gegužė

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Visi kalėjimai dvokia vienodai.

Čia pridvisę. Šiek tiek šlapimo ir bandelių tešlos kvapo. Prakaito; grindų šluostės dezinfekcinio skysčio. O virš viso to – svaiginantis nerimo kvapas. Džekas pėdino paskui kalėjimo prižiūrėtoją, tarp riešų suposi antrankiai. Manęs čia nėra, apkvaitęs mąstė jis, aš guliu ant nugaros plačioje žalioje pievoje, miegu saulėkaitoj, o čia – tik košmariškas sapnas. Vien nuo minties, kad tuojau vėl bus uždarytas dėl neteisingų kaltinimų, ėmė drebulys. Kas patikės tipu, kuris sėdėdamas kameroje jau antrą kartą dievagojasi nepadaręs nusikaltimo?

– Pavardė, – sulojo registratūros pareigūnas. Jis buvo labai storas, šiaip ne taip sutilpęs į stiklinę būdelę it koks keksas „Pyrex“ kepimo inde.

– Sent Braidas, – gergždžiančiu balsu atsiliepė Džekas. – Daktaras Džekas Sent Braidas.

– Ūgis?

– Metras aštuoniasdešimt aštuoni.

– Svoris?

– Aštuoniasdešimt šeši, – atsakė Džekas.

Pareigūnas pakėlė galvą.

– Akių spalva?

– Mėlynos.

Džekas stebėjo, kaip registracijos kortelėje skubiai užrašomi jo atsakymai. Alergijos? Vaistai? Šeimos daktaras? Ypatingos žymės? Kam pranešti skubiais atvejais?

Gal man pačiam, pagalvojo Džekas.

Prižiūrėtojas nuvedė Džeką į kambarį dydžio sulig didele spinta. Jis buvo beveik tuščias, išskyrus stalą ir lentynas, pridėtas kalėjimo drabužių.

– Nusirenk, – liepė prižiūrėtojas.

Ir sugrįžo prisiminimai: jausmas, kai esi tik numeris, o ne vardas ir pavardė. Nė trupučio privatumo. Beprasmė kasdienybė, kai už tave nusprendžiama, ką valgysi, kada gesinamos šviesos ir ar galima pamatyti dangų. Fermoje Džekas labai greitai nusimetė žmoniškumą – iškart, kai tik užsivilko kalinio uniformą.

– Gal geriau nereikia.

Prižiūrėtojas pažvelgė į jį.

– Ką?!

– Aš sulaikytasis. Aš ne kalinys. Todėl neturėčiau rengtis kalinio drabužiais.

Prižiūrėtojas užvertė į viršų akis.

– Greitai persirenk.

Džekas nužvelgė krūvelėmis sudėtus oranžinius drabužius, per daug metų išblukusius, nuskalbtus ir nudėvėtus.

– Aš negaliu, – mandagiai paprieštaravo jis. – Neprašykite manęs to daryti.

– Aš neprašau. Aš tau liepiu ir labai aiškiai – nusivilk tuos savo skudurus!

Džekas nužvelgė savo „Hanes“ marškinėlius, dryžuotus apatinius bokserius ir treningines kelnes, su Ada pirktas „Kmart“ parduotuvėje. Jis nebuvo prisirišęs prie savo drabužių, juolab kad buvo apsirengęs jais tada, kai Čarlis Sakstonas jį suėmė.

Džekas sukando dantis.

– Nebent pervilksi mane pats.

Prižiūrėtojas akimirką pamąstė. Jis buvo aukštesnis už Džeką puse galvos. Bet kažkas Džeko akyse – pyktis ir ryžtas – privertė jį atsitraukti.

– Mėšlas, – suburbėjo jis, prirakindamas Džeką prie stalo. – Kodėl tai turi vykti per mano pamainą?

Jis išėjo, palikdamas Džeką svarstyti, kokią griūtį jis išprovokavo.

Rojaus akys buvo taip pasruvusios krauju, kad jam tikrai viskas rodėsi raudonai. Jis nustebęs žiūrėjo, kaip į jo stiklinę apelsinų sultys liejasi raudona spalva, tada susiraukė ir prisimerkęs perskaitė etiketę. Joje buvo užrašyta „Tropicana“. Jis pauostė pakelio vidų… ir suprato, kad tai pomidorų sultys, kurias buvo perpylęs į tuščią pakelį, nes sulčių stiklainis netilpo į šaldytuvą. Palengvėjusia širdimi gurkštelėjo, tada įmušė į stiklinę kiaušinį ir šliūkštelėjo viskio.

Tai geriausias vaistas nuo pagirių, o jis tokius dalykus tikrai išmano.

Už nugaros atsidarė durys. Rojus norėjo greitai atsigręžti, bet jo vos nesupykino. Ada šėlo, bet jis nieko kito ir nesitikėjo.

– Žinau, žinau, – suskubo teisintis Rojus. – Aš visiškai neatsakingas… Ada? – Jai prisiartinus, jis pamatė jos ašarotą veidą. – Dukra? Kas atsitiko?

– Džekas. Čarlis Sakstonas jį suėmė.

– Ką?!

– Jis pasakė… ak, tėti. Čarlis pasakė, kad praeitą naktį Džekas išprievartavo Džilianą Dankan.

Rojus susmuko kėdėje.

– Džilianą Dankan, – sumurmėjo jis. – Švenčiausioji Dievo Motina. – Kažkas jo pasąmonėje kirbėjo, bet jis niekaip negalėjo suvokti kas. Tada suprato ir pakėlė galvą. – Ada, praeitą naktį Džekas buvo su manimi.

Jos veidą nutvieskė viltis.

– Tikrai?

– Tau tai nepatiks, bet mes buvome „Gaidyje“. Gėrėme. – Rojus vyptelėjo. – Jis atrodė labiau panašus į girtuoklį nei į prievartautoją.

– Aną naktį Džekas buvo su tavimi?! Visą naktį?! Ir gali tai patvirtinti policijai?

– Jis atsidangino apie dešimtą. Galiu už jį laiduoti iki kokios vienuoliktos.

– O kas nutiko paskui?

Rojus nulenkė galvą.

– Aš, hm, prisisprogau. Marlonas – tas barmenas – leido man pernakvoti galiniame kambarėlyje. O Džekas, matyt, barui užsidarius išėjo.

– Maždaug kelintą?

– Vidurnaktį.

Ada atsisėdo šalia jo ant sofos ir mąstė.

– Aš jo nemačiau iki pusės dviejų nakties. Kur jis buvo?

Rojus nusisuko, kad nematytų dukters akyse kančios.

– Gal jie suklydo, – tarė jis sumišęs, nors iš tiesų tuo metu galvojo: „Gal suklydome mes visi.“

Kalėjime viskas turi savo kainą. Jeigu nori šokoladuko, turi gerai elgtis ir gauti leidimą nusipirkti jį kalėjimo parduotuvėje. Jeigu nori laisvės vidutinio režimo sąlygomis, kai gali bet kada ateiti į bendrąjį kambarį (išskyrus tada, kai tave uždaro į vienutę), pirma turi įrodyti, kad moki gerai elgtis griežtojo režimo sąlygomis. Jeigu nori pabėgioti po kiemą, tokią privilegiją turi užsitarnauti. Kiekvieną žingsnį turi apgalvoti, apskaičiuoti, ką už tai gausi.

Ir atvirkščiai, jeigu pridarei bėdos, tave nubaudžia.

Taigi, Džeką, pabuvusį Kerolo apygardos kalėjime mažiau nei valandą, du prižiūrėtojai palydėjo pas viršininką. Drausminis patikrinimas.

Viršininkas buvo stambus bekaklis trumpai kirptais žilais plaukais, nešiojantis šeštojo dešimtmečio mados akinius. Džekas net pagalvojo – visai įmanoma, kad jis čia sėdi ir stumdo popierius jau pusę šimtmečio.

– Pone Sent Braidai, – kreipėsi į jį viršininkas tokiu silpnu balseliu, kad Džekas turėjo įtempti ausis, – jūs kaltinamas nevykdęs prižiūrėtojo nurodymų. Nekokia pradžia.

Džekas stebeilijo pareigūnui virš peties. Už stalo ant sienos kabojo kalendorius, kokius atsiunčia bankai. Buvo atverstas 1998-ųjų kovas. Lyg būtų sustojęs laikas.

– Iš savo praeities, pone Sent Braidai, turėtumėte žinoti, kad pataisos įstaigoje padaryti nusižengimai… netgi menki… gali turėti įtakos nuosprendžiui, jeigu būtumėte teisiamas. Pavyzdžiui, šis mažytis jūsų kaprizas gali pailginti jūsų įkalinimo laiką nuo trijų iki septynerių metų. – Viršininkas sukryžiavo rankas. – Kaip galėtumėt paaiškinti savo elgesį?

– Aš nepadariau nusikaltimo. Nenoriu atrodyti kaip nusikaltėlis.

Pareigūnas suspaudė lūpas.

– Sūnau, – tarė jis tyliai, – prašau, nepersistenk. Toks laisvės kovotojo elgesys čia nelabai mėgstamas. Jeigu neriesi nosies ir laikysies taisyklių, tavo viešnagė čia bus kur kas malonesnė.

Džekas žvelgė tiesiai prieš save.

Viršininkas atsiduso.

– Pone Sent Braidai, nepaklusdamas prašymui persirengti, jūs pažeidėte šios įstaigos taisykles, todėl tris dienas praleisite vienutėje. – Jis linktelėjo dviem prižiūrėtojams. – Išveskite jį.

Blogiausia, kad prokuroras nelaimi net tada, kai laimi, mąstė Metas Hulihanas. Čia viskas tik juoda arba balta. Net jeigu pavyktų uždaryti Džeką Sent Braidą dvidešimčiai metų, tai nepanaikina fakto, kad tas šiknius, anksčiau jau teistas, vėl padarė nusikaltimą. Džiliana Dankan turės nešiotis šį prisiminimą visą gyvenimą. Tai lyg uždaryti bulių po to, kai jis išvartė indų krautuvę… taip, galima jį įginti į aptvarą, bet žala jau vis vien padaryta.

Metas nusprendė susitikti su Eimosu Dankanu ir jo dukterimi jų namuose. Paprastai jis nesilankydavo nukentėjusiųjų valdose, bet šįkart taisyklę sulaužė. Jeigu pakviestumei mergaitę į prokuratūrą, jai tik parodytum, kokie teisiniai mūšiai jos laukia. O dabar svarbiausia, kad Džiliana būtų rami, nes kai pagaliau Metas išsitrauks kortą, ji atsakys prisiekusiesiems taip, kaip reikia jam.

Jis paėmė iš Džilianos puodelį kavos ir gurkštelėjo, kol ji taisėsi šalia tėvo ant sofos.

– Labai gardi. Havajietiška?

Eimosas linktelėjo galva.

– Su kofeinu.

– Jamaikos kava taip pat labai gera. Žinoma, kabinete mes džiaugiamės gavę ir vandeniu skiestos „Maxwell House“.

– Apygardos prokuratūrai aš asmeniškai nupirksiu kavos aparatą, – pažadėjo Eimosas, – jeigu pasodinsite tą gyvulį.

Ruošdamasis pereiti prie kito klausimo, Metas palinksėjo galva.

– Pone Dankanai, visiškai jus suprantu. Todėl šiandien ir esu čia. Sent Braidas kaltinamas lytiniu smurtu sunkinančiomis aplinkybėmis ir turėtų gauti dvidešimt metų valstijos kalėjime. Aš ketinu reikalauti didžiausios bausmės. Tai reiškia, kad šioje byloje nebus galima pateikti malonės prašymo.

– Ar jį paleis?

Metas neapsimetė, kad nesuprato Eimoso.

– Sent Braido nepaleis už užstatą, taigi, kalėjime jį laikys iki pat teismo. Kai jį nuteis, jis tupės dvidešimt metų ir paskui visą gyvenimą bus kontroliuojamas. Už trečią lytinį nusikaltimą jis sėstų iki gyvos galvos. – Metas nelinksmai šyptelėjo. – Taigi, ne, pone Dankanai. Jis greitai neišeis. – Atsisuko į Džilianą. – Mes galime tau surasti prievartos aukų konsultantą, jeigu norėtum tokios pagalbos.

– Tuo jau pasirūpinome, – atsakė Eimosas.

– Puiku. Šiuo metu apklausiame liudytojus. Džiliana, ar yra žmonių, kurie, tavo manymu, ką nors žinotų apie praėjusią naktį?

Džiliana pažvelgė į tėvą; šis atsistojo ir ėmė žingsniuoti po kambarį.

– Galbūt kitos mergaitės. Vitnė, Čelsė ir Megė.

Metas linktelėjo.

– Tyrėjas Sakstonas su jomis pasikalbės.

– O kaip tie daiktai ligoninėje? – paklausė Eimosas. – Ar ką nors radote?

– Šito nesužinosime dar apie porą savaičių, pone Dankanai.

– Porą savaičių? Taip ilgai?

– Kai prieš bylos nagrinėjimą turėsime laboratorinių tyrimų rezultatus, būsime pasiruošę. Esu tikras, rasime daiktinių įrodymų, kurie patvirtins Džilianos parodymus.

– Mano parodymus?

Metas vėl linktelėjo.

– Turėsiu kviesti tave kalbėti teisme.

Ji iškart ėmė purtyti galvą.

– Aš nemanau, kad galėsiu tai padaryti.

– Galėsi. Mes viską aptarsime; nebus jokių netikėtumų.

Džilianos pirštai sukiojo megztuko kraštą.

– O kaip advokatas? Juk jis nežinia ko gali paklausti. – Staiga jai gimė išganinga mintis. – Jeigu laboratoriniai tyrimai parodys, kad jis ten buvo, aš vis tiek turėsiu duoti parodymus?

Šitaip reaguodavo visos prievartavimo aukos, ypač paauglės. Metas ją nuramino meilikaujamu tonu:

– Dabar dėl to nesijaudink. Aš dar neturiu visų įkalčių. Ir negavau visų policijos ataskaitų. Neturiu visų liudininkų parodymų. Tik leiskite man atlikti savo darbą, o tyrėjui Sakstonui – savo… Ir tada parengsime nepriekaištingą bylą. – Metas nesiryžo klausti. – Bet yra šis tas, ką privalau žinoti, – pagaliau prabilo jis. – Džiliana, turiu tavęs paklausti, ar prieš šį įvykį tu buvai skaisti.

Džilianos žvilgsnis nuskriejo prie tėvo, o šis taip ir sustingo.

– Pone Hulihanai…

– Atleiskite. Bet atsakymas yra labai svarbus.

Įsmeigusi akis į tėvą ji sumurmėjo:

– Ne.

Eimosas pašoko ir tvardydamasis pasitraukė į šoną.

– Noriu prisidėti prie tyrimo, – staiga pareiškė jis, keisdamas temą.

Toks pareiškimas, rodos, nustebino ne tik dukterį, bet ir Metą.

– Ačiū už pasiūlymą. Bet geriau palikime tai profesionalams, pone Dankanai. Mažiausiai norime, kad Sent Braidą paleistų dėl techninės klaidos.

– Ar aš juos pamatysiu? – griežtai pasiteiravo Eimosas.

– Ką pamatysite?

– Ataskaitas. Policijos ataskaitas. DNR įkalčius.

– Teismo proceso metu, – atsakė Metas, – aš pasistengsiu, kad kuo skubiau sužinotumėt viską, ką aš pats sužinosiu. Parodysiu jums, ką tik norėsite.

Tai nuramino Eimosą. Jis šaltai krestelėjo galva.

Tačiau Metui didesnį rūpestį kėlė Džiliana, susijaudinusi nuo žinios, kad turės duoti parodymus teisme.

– Džiliana, – švelniai tarė jis, – aš dėl tavęs kovosiu. Pažadu.

Raukšlės jos kaktoje išsilygino ir ji nedrąsiai šyptelėjo.

– Ačiū.

Eimosas vėl atsisėdo ir apsikabino dukrą, tarsi norėdamas priminti, kad jis jai irgi padės. Metas nusisuko, leisdamas jiems išgyventi artumo akimirką, ir sau tvirtai prisiekė iš visos širdies stengtis dėl Dankanų, kad tik jie galėtų susigrąžinti bent dalelę gyvenimo, kurį turėjo prieš pasirodant Džekui Sent Braidui.

Paskutinį kartą daktarės Horovic kabinete Džiliana lankėsi būdama devynerių. Ji prisiminė, kad žaisdavo su lėlėmis, o tuo tarpu daktarė Horovic užrašų knygelėje kažką žymėdavosi. Atsisveikindama psichiatrė ją pavaišindavo mėtiniais Milano sausainiais. Vieną dieną tėtis nusprendė, kad gana aptarinėti motinos mirtį, ir Džiliana nustojo vaikščioti į kassavaitinius pokalbius.

– Džiliana, – pasveikino ją daktarė Horovic, – kaip seniai tavęs nemačiau.

Dabar daktarė atrodė maždaug penkiais centimetrais žemesnė už Džilianą. Jos plaukai ties smilkiniais buvo pražilę, ant grandinėlės su karoliukais turėjo pasikabinusi bifokalinius akinius. Atrodė sena, ir tai Džilę sukrėtė – jeigu tiek daug laiko praėjo daktarei Horovic, vadinasi, tiek pat praėjo ir jai.

– Man nebūtina pas jus vaikščioti, – leptelėjo Džiliana. – Aš pati galiu su tuo susidoroti.

Daktarė Horovic tik linktelėjo.

– Tavo tėvas mano kitaip.

Džiliana nieko neatsakė. Ji siaubingai bijojo pokalbio. Jau ir taip buvo sunku kalbėtis su apygardos prokuroru ir detektyvu Sakstonu, bet jie bent atėjo tikėdamiesi ko nors išpešti. Daktarė Horovic… na, jos darbas buvo knaisiotis Džilianos galvoje ir pačiai pamatyti, ko ten yra.

– Gal mudvi pačios nuspręskime, ar aš galiu tau padėti? – pasiūlė psichiatrė. – Kaip šiandien jautiesi? – Džiliana tylėdama gūžtelėjo pečiais. – Ar gerai valgai? Miegi?

– Nesinori.

– Ar gali susikaupti?

– Susikaupti?! – išsiveržė Džilianai. – Tik viena sukasi mano galvoje!

– Kas?

– Jis!

– Ar dažnai prisimeni, kas nutiko?

– O Dieve, taip, – nekantriai atsakė Džiliana. – Bet… lyg manęs ten nebūtų.

– Ką turi galvoje?

Jos balsas pasidarė plonytis.

– Lyg sėdėčiau… kažkur aukštai ir stebėčiau mergaites miške… kaip jis ją griebia… ir kaip jis pabėga… lyg staiga išnykčiau ir aš pati.

– Turbūt labai slegia.

Džiliana linktelėjo ir, dideliam jos siaubui, iš akių ištryško ašaros.

– Atleiskite. Man viskas gerai, garbės žodis. Aš tik… aš tik…

Daktarė Horovic padavė jai popierinę servetėlę.

– Džiliana, tu nekalta. Tau nėra ko gėdytis ar drovėtis dėl to, kas įvyko.

Džiliana surietė kelius ir apkabino juos rankomis.

– Jeigu tai tiesa, – tarė ji, – kodėl iš visų žmonių jis išsirinko mane?

Dešiniame vienutės kampe blizgėjo šlapimo balutė, o betoninė siena buvo išpurvinta išdžiūvusiomis dėmėmis – buvusio kalinio palikimas. Kai durys užsitrenkė, Džekas susmuko ant metalinio gulto. Ačiū Dievui, jis bent vilki savais rūbais. Savo paties drabužiais. Jis pagalvojo apie visus Taurių taurės laimėtojus, sugebėjusius įmušti pirmąjį įvartį, apie šalis, kurios laimėjo pirmuosius karo mūšius ir galiausiai pasiekė pergalę.

Jeigu Kerolo apygardos kalėjimas saugo jo kūną, tuomet Džekas trūks plyš apsaugos savo laisvą valią.

Jis apčiupinėjo geležines gulto grandis ir pakišo ranką po čiužiniu, paskui – už viršutinio dušo krašto ir kanalizacijos vamzdžio, net už unitazo. „Rašiklio, – mintyse meldė jis, – paprasto rašiklio.“ Bet tas, kuris nepasivargino išdezinfekuoti vienutės, nepatingėjo nuodugniai jos apieškoti ir nepaliko nieko, su kuo būtų galima ką nors nuveikti.

Džekas atsisėdo ir apžiūrėjo savo nagus. Patampė atspurusį džinsų siūlą. Atsiraišiojo sportbatį ir vėl užsirišo.

Užsimerkė ir kaipmat prieš akis iškilo Ada. Ant savo odos jis vis dar užuodė jos kvapą, vos juntamą kvepalų aromatą. Staiga krūtinėje pajuto karštį, ėmė dilgčioti rankas. Infarktas! Jėzau, jam infarktas!

– Sargybini! – suriko jis iš visų jėgų. Jis ėmė purtyti gultą, žvanginti spyruoklėmis, kuriomis gultas buvo pritvirtintas prie sienos. – Padėkite!

Tačiau jo niekas neišgirdo… o jeigu ir išgirdo, neatėjo.

Valios pastangomis jis nukreipė dėmesį nuo skausmo. „Jeigu sergate pogonofobija, jūs tikriausiai jų vengiate.“

Susikaupk, Džekai. „Barzda.“

„Tuklei reikia ypatingo maisto.“

Įkvėpk. Iškvėpk. „Vabzdžių.“

„Arktofilistas renka tokius daiktus.“

„Žaislinius meškiukus.“

Jis uždėjo plaštaką ant krūtinės, ir skausmas ėmė slūgti, kol visai išnyko. Jis visiškai nenustebo supratęs, kad nebejaučia širdies plakimo.

Džiliana žiūrėjo, kaip žvakės liepsna suspragsėjo ir nuskendo ištirpusio vaško balutėje. Sidabrinėje lėkštutėje rūko lapelis su mamos vardu ir pamažu virto pelenais. Džiliana spoksojo į žvakę, laikinąjį altorėlį. „Galbūt ji neateina todėl, kad nekenčia manęs tokios, į kokią aš pavirtau.“

Ji apie tai pagalvojo jau ne pirmą kartą, bet šiandien ši mintis ją beveik pribaigė. Iš lėto atsistojo, neatitraukdama nuo veidrodžio akių. Stovėdama priešais jį paėmė žirkles ir sugniaužė storą savo rausvų plaukų sruogą. Nukirpo prie pat galvos taip trumpai, kad likęs kuokštelis styrojo stačias, o sruoga it šilkinis šalis nuslydo ant grindų.

Suėmė kitą sruogą ir nukirpo. Dar kitą. Kol ant visos galvos liko nelygūs, trumpi kaip berniuko spygliai. Kol kojos apsiklojo plaukų sruogomis ir virto kaštoniniu gyvatynu. Kol galva pasidarė tokia lengva ir laisva, kad, rodėsi, tuoj atitrūks nuo kaklo kaip helio pripildytas balionas ir nuskris.

Dabar jis į mane nė nežiūrės, mąstė ji.

Kalėjimuose pasitarimų kambariai buvo siauri ir atgrasūs, apšiurę kodeksai sukrauti ant subraižyto stalo, aklinai uždaryti langai, termostatas nustatytas ties dvidešimt septynių laipsnių padala. Džordanas sėdėjo ant vienos iš dviejų kėdžių, pirštais barbeno į stalą ir laukė, kada pro duris įves Džeką Sent Braidą.

Buvo aišku, kad Sent Braidas nevykėlis, – dukart įkliuvęs už tą patį. O dabar dar paaiškėjo, kad per pirmą atvykimo valandą jis sugebėjo pakliūti į vienutę… Ką gi, gintį jį – lygu iš mėšlo spausti sviestą.

Duris atidaręs prižiūrėtojas stumtelėjo Džeką vidun. Šis kluptelėjo ir pažvelgė atgal per petį.

– Malonu sužinoti, kad čia Ženevos konvencija negalioja, – burbtelėjo.

– O kodėl turi galioti? Mes ne kare, Džekai. Nors girdėjau, kad vos čia įžengęs pradėjai kovoti. – Džordanas vikriai atsistojo. – Atvirai kalbant, nieko gero, kad pačią pirmą dieną randu tave vienutėje. Buvau priverstas iki šleikštulio meilikauti prižiūrėtojams, kad galėčiau su tavimi asmeniškai pasikalbėti pasimatymų kambaryje, o ne per geležines grotas koridoriuje. Jeigu nori vaidinti sukilėlį, gerai… bet žinok, kad viskas, ką čia sakai ir darai, pasieks prokurorą, o paskui atsilieps tavo bylos tyrimui.

Prakalba turėjo sukelti Džekui Dievo baimę, kad jis išsigąstų ir imtų gerai elgtis. Bet Džekas tik kietai sukando dantis.

– Aš ne kalinys.

Džordanas advokatavo tiek metų, kad į tokius pareiškimus jau nebekreipė dėmesio. Visi jo klientai buvo užsispyrę neigėjai. Dieve, kartą jis gynė tipą, kuris buvo suimtas kaip tik tuo metu, kai suvarė peilį savo merginai į širdį, bet pakeliui į valstijos kalėjimą jis tvirtino, kad farai jį su kažkuo supainiojo.

– Jau sakiau vakar, kad tu kaltinamas lytiniu smurtu sunkinančiomis aplinkybėmis. Ar nori prisipažinti esąs kaltas?

Džekas išsižiojo.

– Gal juokauji?

– Bet anąkart, kai tau buvo pareikšti kaltinimai, prisipažinai.

– Bet tai buvo… tai buvo… – Džekas negalėjo išlementi nė žodžio. – Mane neteisingai apkaltino. Bet advokatas sakė, kad tai saugiausia išeitis.

Džordanas linktelėjo.

– Jis buvo teisus.

– Tu nenori sužinoti, ar aš iš tiesų padariau nusikaltimą?

– Nelabai. Man, kaip tavo advokatui, tai nelabai svarbu.

– Bet tai gyvybiškai svarbu. – Džekas pasilenkė virš stalo tiesiai priešais Džordano veidą. – Man nereikia dar vieno advokato, kuris net nesiklauso, kai sakau jam tiesą.

– Tai tu manęs paklausyk, Džekai. Pernai ne aš tave pasodinau į kalėjimą, ir šįkart ne aš tave areštavau. Ar tave nuteis, ar išteisins, aš pats iš teismo salės išeisiu be dėmelės. Mano vaidmuo yra būti tavo gynėju, ir viskas, o išvertus į paprastą kalbą reiškia, kad esu tavo didžiausia suknista viltis. Kol tu sėdi vienutėje, aš turiu dėl tavęs kovoti. Ir jeigu tu su manim bendradarbiausi, o ne strigsi man skersai gerklės kiekvieną nelaimingą minutę, kovoti man bus gerokai lengviau.

Džekas papurtė galvą.

– O dabar tu paklausyk. Aš jos neprievartavau. Tą naktį ten net nebuvau. Prisiekiu prieš Dievą. Aš nekaltas. Todėl ir nenoriu vilktis tų drabužių ir sėdėti toje kameroje. Aš čia išvis neturiu būti.

Džordanas ramiai atrėmė jo žvilgsnį.

– Tu noriai tai darei aną kartą prieš prisipažindamas kaltas, nors irgi jauteisi… nekaltas.

– Ir kaip tik todėl, – tarė Džekas trūkčiojančiu balsu, – dar kartą tikrai to nedarysiu. Aš nusižudysiu, bet nesėdėsiu dar kartą kalėjime už nusikaltimą, kurio nepadariau.

Džordanas tyrinėjo susiglamžiusius Džeko rūbus, jo nirtulingas akis. Jis ir anksčiau yra turėjęs klientų, kurie manydavo, kad aistringai reikalaudami teisingumo privers advokatą juos ginti su didesniu užsidegimu; jie nesuprasdavo, kad geras teisininkas atpažįsta mėšlą iš dvoko.

– Gerai. Tenai tą naktį nebuvai.

– Nebuvau.

– Kur buvai?

Džekas krapštė nykštį.

– Gėriau, – prisipažino jis.

– Žinoma, – subambėjo Džordanas stebėdamasis, ar šioje byloje gali būti blogiau. – Su kuo?

– Su Rojum Pibodžiu. Buvau „Gaidžio spjūvyje“ iki pat uždarymo.

– Kiek išgėrei?

Džekas nusuko akis.

– Daugiau, nei vertėjo.

– Nuostabu, – atsiduso Džordanas.

– Tada išėjau pasivaikščioti.

– Vidurnaktį. Kas nors tave matė?

Džekas dvejojo.

– Ne.

– Kur ėjai?

– Vaikštinėjau… Už miesto.

– Bet tik ne miške už kapinių. Nėjai net artyn prie Džilianos Dankan.

– Aš tau jau sakiau, kad tą naktį jos nemačiau, vadinasi, ir neliečiau.

– Keista, Džekai. Nes žiūriu į dryksnį ant tavo skruosto, kurį savo pareiškime teigia padariusi Džiliana Dankan.

– Tai nuo šakos, – pro sukąstus dantis iškošė Džekas.

– Aha. Miške, kuriame nebuvai? – Džordanas nužvelgė sumuštą Džeko veidą. – Ir ji tavęs nesumušė?

– Ne. Tai padarė vyrai su slidininkų kaukėmis.

– Slidininkų kaukėmis, – netikėdamas pakartojo Džordanas. – Kodėl žmonės su slidininkų kaukėmis tave sumušė?

– Nežinau.

Džordanas atsiduso.

– Ką dar prisimeni iš praeitos nakties?

Džekas galvojo.

– Prisimenu, kaip išėjau iš Ados… ir vėliau radau ją užkandinėje.

– Kiek laiko buvo praėję?

– Keturios valandos.

– Ir ką veikei per tas keturias valandas?

Džekas nieko nesakė, ir Džordanas užvertė akis į viršų.

– Tu nenori pripažinti kaltės. Sakai, kad tą naktį miške nebuvai, bet negali pateikti jokio alibi. Tuomet man pasakyk… ką mes turime?

– Melagę, – trumpai atkirto Džekas. – Nežinau, kodėl ji taip elgiasi, ką ji turi prieš mane. Bet aš to nepadariau, prisiekiu. Aš tikrai neišprievartavau Džilianos Dankan.

– Puiku, – tarė Džordanas, nors nepatikėjo nė vienu žodžiu. – Ginsimės.

– Ne, – atsakė Čarlis.

Kitame telefono ryšio gale Metas nustojo rašęs į geltoną bloknotą.

– Kaip – ne?

– Sakau, kad negaliu, Metai. Neturiu laiko.

Metas padėjo rašiklį.

– Gal pamiršai, Čarli, kaip tai daroma. Turime bylą; aš tau pasakau, ko man reikia, ir tu man tai gauni. Jeigu reikia padėti spurgą, pakelti užpakalį nuo savo minkšto krėslo ir apklausti Adą Pibodį, taip ir padaryk.

– Turiu nuvežti išprievartavimo įkalčius į laboratoriją, į Konkordą, paskui apklausti tris paaugles. Ir dar turiu spėti išsiaiškinti, kas, po velnių, pavogė vaizdo leistuvą iš mokyklos audiovizualinės laboratorijos. Tikriausiai pamiršau paminėti, kad Salem Folso policijos nuovadoje esu vienintelis detektyvas?

– Apgailestauju, kad jūsų miestelio biudžetas neleidžia skirti atlyginimo pagalbininkui. Bet, šiaip ar taip, tu vienintelis gali apklausti Adą.

– Pats ir apklausk, – pasiūlė Čarlis. – Be to, tu nesi tas veidas, kuris jai kaskart iškyla prisiminus, kaip buvo suimtas jos draugas. Gal tau ji daugiau pasakys.

Metas žinojo, kad Ada Pibodi su juo kalbės. Po velnių, su juo kalba visi. Net jei iš pradžių atsisako. Tereikia jam pradėti klausinėti, ir jie išpasakoja viską iki smulkmenų. Čia tik bėda, kad Metui Ada gali sakyti viena, o liudytojo kėdėje – kita.

– Čarli, ja negalima pasitikėti. Jeigu dabar ji kalbės vienaip, o teisme kitaip, norėdamas ją apkaltinti melagingu parodymu aš negalėsiu iškviesti savęs kaip liudytojo.

– Ji nemeluos.

– Tu nežinai, – atkirto Metas. – O jeigu per suėmimą ji patyrė sukrėtimą? Ir kas nepatirtų?! Ji jau gali būti apsisprendusi likti Sent Braido laive tol, kol tas nuskęs. Arba gali vaidinti Matą Hari ir siekti jo išteisinimo. Ji yra iš tų liudytojų, kurie prieš teismą neleidžia man užmigti.

– Paklausyk, aš pažįstu Adą. Pažįstu ją visą savo gyvenimą. – Čarlis kalbėjo kapotu ir trūkinėjančiu balsu, lyg iš jo trauktų žodžius. – Ji nebijo mėšlinos situacijos ir neapsimeta, kad nieko neįvyko. Jeigu nori, kad būtų lengviau, į apklausą pasiimk Vesą Kortmenšą; jis galės tave paremti, jeigu reikės pateikti Adai kaltinimą. Na, ar jau viskas? Ar man dar palaikyti daiktinius įkalčius šaldytuve, kol atskaitysiu tau kitą paskaitą?

– Linkiu tau pakliūti į spūstį, – suurzgė Metas ir tėkštelėjo ragelį.

Tą rytą vos įžengus į užkandinę jai viskas krito iš rankų: ji sudaužė tris stiklines, ant prijuostės išvertė lėkštę su blyneliais, ant kliento laikraščio išliejo kavą.

– Ada, – tarė tėvas, uždėdamas jai ant pečių rankas, ir to užteko, kad ji vos neišmestų pilno padėklo su šeštojo staliuko užsakymu. – Manau, turėtum pasikviesti Darlą.

Ada nekreipė į jį dėmesio ir pasuko į virtuvę, o Rojus nusekė įkandin.

– Dėkui Dievui, – tarė Delila. – Tikiuosi, atėjai suplauti indų. – Ji krestelėjo galva į didelę nešvarių indų krūvą.

Ada įkišo užsakymą į Delilos sukamąjį kortelių dėklą.

– Atleisk. Darbo iki kaklo.

Virėja ištraukė raštelį ir susiraukė.

– Žinai, mieloji, aš iškepsiu bulvyčių, bet paduosiu neplautoje lėkštėje.

– Atvirai kalbant, Delila, man tas pats, gali nors ir savo bate.

Ada laikėsi tvirtai įsikibusi į paskutinį savitvardos siūlelį. Ji atėjo į užkandinę vildamasi, kad darbas atitrauks jos mintis nuo įvykių. Po Klojos netekties tai juk padėjo. Bet, atrodė, kad ir kur pasisuktų, ji tegalvojo apie viena – kad nėra Džeko.

– Ada, – kreipėsi į ją tėvas, – atrodai siaubingai. Niekas tavęs nepasmerks, jeigu užlipsi į viršų ir prigulsi.

– O kai kas tave gerbs net labiau, jeigu surasi mums indų plovėją, – pridūrė Delila.

Tai buvo paskutinis lašas. Ada nusiplėšė prijuostę ir šveitė ją ant grindų, jos akyse pasirodė ašaros.

– Manot, pamiršau, kad nemiegojau tris naktis? Ar kad mums trūksta darbuotojų? Vyras, kurį aš… kurį maniau, kad galėsiu mylėti, suimtas mano akivaizdoje už išprievartavimą. Ir net nežinau, padarė jis tai ar ne! Štai apie ką galvoju, o ne apie neplautus indus ar išverstą padėklą. Aš tik stengiuos, kad visi būtų patenkinti. Dėl Dievo, ko jūs iš manęs norit?!

Balsas, kuris atsakė, buvo netikėtas, tylus ir ramus.

– Na, – tarė Metas Hulihanas, su Vesu stovėdamas už jos nugaros, – iš pradžių truputį pasikalbėti.

Hulihanas atrodė nepaprastai malonus žmogus, nors ir ketino pasodinti Džeką dvidešimčiai metų. Kai jis šypsojosi, tarp jo priekinių dantų matėsi švarplė, ir, Ados nuostabai, jo žvilgsnyje galėjai įžiūrėti supratimą.

– Jums, panele Pibodi, turbūt labai sunku, – tarė Metas.

Rojaus svetainės kampe Vesas prunkštelėjo ir tuoj užmaskavo tai kosuliu.

– Ar aš privalau su jumis kalbėtis?

– Ne, suprantama, ne. Bet aš labai norėčiau su jumis pasikalbėti, kad žinotumėt, ko klausiu teisme, ir nesijaustumėte užklupta netikėtai. – Jis užjaučiamai nusišypsojo. – Kiek žinau, jūs palaikėte artimus santykius su ponu Sent Braidu.

Ada linktelėjo, būdama tikra, kad iš užgniaužtos gerklės neišspaus nė vieno paaiškinimo.

– Ar galite man apie jį papasakoti?

Ji paėmė tėvo televizoriaus valdymo pultelį ir prisiminė, kaip Džekas žiūrėdavo „Jeopardy!“

– Jis labai protingas, – tyliai ištarė Ada. – Kartais mėgsta pajuokauti.

– Ar seniai judu draugaujate?

– Aš jį pasamdžiau prieš du mėnesius, kovą. Plauti indų.

– Ar tada žinojote, kad jis teistas?

Ados skruostai užsidegė raudoniu.

– Aš maniau… kad jam šiaip gyvenime nesisekė.

Ji jautė į save įsmeigtą Veso žvilgsnį, bet dėjosi jo nematanti.

– Ar Sent Braidas jums yra ką nors sakęs apie Džilianą Dankan? – paklausė Metas.

– Ne.

– Ar kada nors matėte juodu kartu?

– Tik kai ji ateidavo su draugėmis į užkandinę ir Džekas turėdavo nurinkti jų stalelį. – Kalbėdama ji mėgino prisiminti, ar kada nors matė Džeką šypsantis merginoms, flirtuojant, užsibūnant prie jų jau nurinkus indus. Gal ji ko nors nepastebėjo? Gal nenorėjo pastebėti?

– Ar jis vartydavo pornografinius žurnalus?

– Ką?! – pasipiktino Ada.

– Pornografiją, – pakartojo apygardos prokuroras. – Žurnalą „Playboy“, gal žiūrėjo vaizdajuostes… Interneto svetaines su nuogais vaikais?

– Ne!

– Ar judviejų lytiniai santykiai buvo keisti?

– Prašau?!

Vėl ta pati šypsena su švarple.

– Panele Pibodi, suprantu, kad šie klausimai yra šiurkštūs ir intymūs. Bet esu tikras, kad suprantate, kodėl mums reikia šios informacijos.

– Ne, – atsakė ji.

– Nesuprantate…

– Ne, – nutraukė jį Ada, – jis ne iškrypėlis.

Kampe kažkas trakštelėjo – Vesas nulaužė ranką mažytei žvejo statulėlei, kuri stovėjo ant tėvo knygų lentynos. Jis greitai padėjo ją atgal ir atsiprašydamas burbtelėjo.

– Ar Sent Braidas kada nors prieš jus smurtavo?

Ada pakėlė smakrą.

– Už jį švelnesnio žmogaus nesu sutikusi.

– Ar jis gėrė?

Ji suspaudė lūpas. Suprato, kur link veda prokuroras; ir, Dieve padėk, net jeigu Džekas ir būtų kaltas, ji nenori prisidėti prie jo nuopuolio daugiau, negu jau prisidėjo.

– Panele Pibodi?

Ir vėl sugrįžo ta mergaitė. Mergaitė, kuri buvo išprievartauta.

– Tą vakarą jis gėrė, – prisipažino Ada. – Su mano tėvu.

– Mat kaip, – tarė Metas. – Ar judu tą vakarą buvote kartu?

– Jis išėjo iš mano namų apie pusę dešimtos. Tėvas su juo buvo iki pusės dvyliktos. Aš jį vėl pamačiau pusę antros nakties.

– Ar jis jums sakė, kur buvo?

Ada užsimerkė.

– Ne. Aš… ir neklausiau.

Kamuoliukas su duobutėmis skriejo per plačią žalią pievą ir nukrito į smėlį. Džordanas ramiai pasilenkė ir paėmė iš kibirėlio dar vieną. Jis pakėlė riedmušą, pasiruošė smūgiuoti… ir, išgirdęs Selenos balsą, krūptelėjo.

– Kieno veidą matai ant to mažo daikčiuko? Hulihano… ar Sent Braido?

Džordanas vėl užsimojo, tvojo per kamuoliuką ir, ranka prisidengęs akis nuo saulės žiūrėjo, kaip tas nukrito nepataikęs.

– Negi tavęs niekas nemokė netrukdyti golfo žaidėjui?

Selena nusilupo apelsiną ir įsidėjo skiltelę į burną.

– Tu ne golfo žaidėjas, Džordanai; tu – diletantas.

Nekreipdamas į ją dėmesio, jis mušė dar tris kamuoliukus, tada tarė:

– Noriu kai ko tavęs paklausti.

– Pirmyn.

– Jeigu tave apkaltintų žmogžudyste, ko tu prašytum, kad tave gintų?

Selena suraukė kaktą svarstydama.

– Turbūt kreipčiausi į Marką D’Amatą. Arba Ralfą Konkenoną, jeigu Markas būtų užsiėmęs.

Džordanas mestelėjo per petį žvilgsnį.

– Markas puikus, – pritarė jis.

Ji nusijuokė.

– Dieve, Džordanai, turėtum pasimokyti, kaip išsaugoti ramią miną. Nagi, paklausk, kodėl nepasirinkau tavęs.

Jis pasidėjo lazdą.

– Na… kodėl?

– Nes esi vienintelis žmogus, ant kurio tiek supykstu, kad galėčiau užmušti. Todėl tu niekada manęs negintum. Ar dabar patenkintas?

– Ne visai, – atsakė Džordanas. – Leisk man pagalvoti.

Selena žvilgtelėjo į puspilnį kamuoliukų kibirėlį.

– Gal tau palengvės, jei man išsipasakosi apie rytinį susitikimą?

– Tam reikės šešių kibirėlių. – Jis pasitrynė sprandą. – Kodėl man atrodo, kad jis bus didžiulė rakštis subinėj?

– Nes Sent Braidas neleidžia tau jaukiai snūduriuoti. Paprastas ir greitas išteisinimas tavęs vis vien netenkintų. Ar jis prisipažins?

– Ne. Mes einame tiesiai į teismą.

– Juokauji!

– Girdėjai, ką sakiau.

Ji truktelėjo pečiais.

– Na gerai. Ar turime žaidimo planą?

– Iš mūsų gerbiamo kliento, kuris yra patogiai įkritęs į amneziją, neturime nieko. O tai reiškia, kad reikia įrodyti, jog ta mergaitė yra melagė.

Selena taip ilgai tylėjo, kad Džordanas smūgiavo dar šešis kamuoliukus, kol prisiminė, kad ji nieko neatsakė.

– Suprantu, – užjausdamas tarė jis. – Tai bus beveik neįmanoma. Kol kas jos parodymuose viskas sutampa.

– Ne, aš galvojau ne apie tai. – Ji pakėlė akis. – Kas ta daktarė Horovic?

– Čia mane pagavai. Gal iš serialo „Ligoninės priimamasis“?

– Ji minima aukos parodymuose. Spėju, psichiatrė, su kuria Džiliana Dankan pažįstama iš anksčiau.

Pirmą kartą tą dieną Džordano kamuoliukas nukrito beveik prie vėliavėlės. Jis lėtai atsisuko į Seleną ir įbedė į ją akis, o ji klausiamai pakėlė antakius ir pasiūlė jam paskutinę apelsino skiltelę. Jų pirštai susilietė.

– Gerai spėji.

Žvelgiant į krūvelę tvarkingai sulankstytų drabužių ant kėdės, Džekui taip ir norėjosi pasikasyti.

Visas tris dienas, kurias leido vienutėje, jis skrupulingai prausėsi po dušu. Iš pradžių nusišluostydavo savo marškinėliais. Paskui, kai jie ėmė pelyti, pusplikis laukdavo, kol apdžius. Bet prieš vesdamasis jį pas viršininką sargybinis liepė užsivilkti marškinėlius. Jie lipo prie kūno ir dvokė kaip kanalizacijos cisterna.

Džekas ilgesingai pažvelgė į drabužius.

– Gražūs, ar ne? – paklausė viršininkas. – Jie jūsų.

– Ne, ačiū.

– Pone Sent Braidai, mes tai jau girdėjome.

Džekas šyptelėjo.

– Pažiūrėsim, ką sakysite, kai atsidursite mano kailyje.

– Šie rūbai – jūsų paties labui.

– Ne, tai jūsų labui. Jūs norite, kad užsivilkčiau kombinezoną, tada visi čia esantys žinos, jog paklūstu jūsų taisyklėms. Kai tik užsivilksiu, jūs pradėsite elgtis su manim kaip su kaliniu.

Viršininko akys žybtelėjo; Džekas suvokė, kad vaikšto labai plonu ledu.

– Vienutė – irgi ne ištaigingi apartamentai. Nesėdėsit joje amžinai.

– Tuomet leiskite kameroje dėvėti savo rūbus.

– Negaliu.

Džeko žvilgsnis nuslydo ant šalia gulinčių išskalbtų drabužių.

– Aš irgi negaliu, – atsakė jis tyliai.

Viršininkui linktelėjus, priėjo sargybinis.

– Ponas Sent Braidas pabus vienutėje dar šešias paras. Tik šį kartą duše užsukite vandenį.

Džekas pajuto, kaip jį pakelia nuo kėdės. Jis perbraukė ranka per savo marškinėlius lyg per karaliaus tuniką.

– Pone Sent Braidai, – įspėjo jį viršininkas, – jūs nieko nelaimėsite.

Džekas stabtelėjo, bet neatsigrįžo.

– Nieko ir neprarasiu.

Frančeskos Martin kūnas buvo kaip iš „Playboy“ vidurinių puslapių, o protas – kaip branduolinės fizikos mokslininkės, bet vyrai, išdrįsę pakviesti ją į pasimatymą, šito niekaip negalėdavo perprasti. Tad ji prisitaikė: nutylėdavo, kad yra DNR tyrinėtoja, ir sakydavo, jog dirba laboratorijoje, leisdama jiems manyti, kad nešioja priešpiečius tikriems mokslininkams ir valo pelių bei žiurkių narvelius.

Ji pasidėjo mėginį po mikroskopu.

– Nagi, Frenke, – vyptelėjo Metas, – ar tai vieno iš tavo draugužių?

– O taip. Neturiu ką veikti, tik imu savo tepinėlius ir bandau išsiaiškinti, kas ten manyje plauko, tarsi dar nepakaktų žinoti, kad jau šešis mėnesius su niekuo nesusitikinėju. – Ji prisimerkė žiūrėdama pro lęšį. – Kaip tavo mažoji?

– Molė… Dieve. Net negaliu apsakyti, kokia ji nuostabi. Ir tau laikas turėti.

– Kaip čia nutinka, kad visai normalūs žmonės vos susituokę iškart ima poruoti kitus?

– Manau, tai Darvino įtaka. Stengiamės, kad neišnyktų rūšis. – Nekantraudamas Metas atsistojo. – Be to jums, moksliukams, vertėtų prisiminti, kad DNR gausinamas ne tik amplifikatoriuje.

– Ačiū, mamyte, – sausai atkirto Frenkė. – Ar todėl ir atėjai – pasikalbėti apie mano apgailėtiną asmeninį gyvenimą, ar ko nors kito?

– Tie išprievartavimo įkalčiai, kuriuos atnešė Čarlis Sakstonas…

– Dar prie jų nepriėjau, Metai. Vakar buvau teisme, o šįryt…

– Aš tavęs neskubinu. – Jis meilikaudamas nusišypsojo. – Na, gal ne daugiau nei įprastai. Aš tik norėjau tau pasakyti, ko ieškau.

– Tuoj atspėsiu, – rimtu veidu atsakė Frenkė. – Spermos?

– Taip. Noriu žinoti ir apie kraują ant marškinių. Ir apie žemę ant batų. – Jis nusisuko nuo stalo. – Na, ar turėsi rezultatus po dviejų savaičių?

– Trijų, – sumurmėjo Frenkė, žiūrėdama pro mikroskopą.

– Jėzau, taip… po dešimties dienų būtų pasaka. – Ir, kol ji nepradėjo aimanuoti, Metas suskubo išeiti. – Ačiū!

Frenkė vėl pažvelgė pro lęšį į užšaldytą beuodegę spermą ir atsiduso.

– Visi jūs taip sakot.

Ada nežinojo, kur rado drąsos pasibelsti į sunkias Kerolo apygardos kalėjimo duris. Jeigu niekas neatidarys, apsisuksiu ir nueisiu, sakė ji sau. Eisiu namo ir bandysiu kitą kartą, kai tvirčiau jausiuos.

Sargybinis atidarė duris.

– Kuo galiu jums padėti?

– Aš… aš…

Vyro veidą nušvietė geraširdiška šypsena.

– Pirmą kartą? Užeikite.

Jis palydėjo Adą į vestibiulį, kur nuo stiklinės būdelės kaip koks kaspinuotis vingiavo nedidelė eilutė.

– Laukite čia, – liepė sargybinis. – Jums paaiškins, ką daryti.

Ada linktelėjo – labiau sau nei nueinančiam sargybiniui. Lankyti galima trečiadienio vakarais nuo šešių iki devynių. Ji tai sužinojo paskambinusi budinčiajam, buvo labai paprasta. Šiek tiek sunkiau buvo įlipti į automobilį ir atvažiuoti čia. Sunkiausia bus pamatyti Džeką ir prisiversti ką nors pasakyti.

Tik po susitikimo su Metu Hulihanu ji suprato, ką privalėjo padaryti: išklausyti Džeko pasakojimą prieš patikint kitais.

Ją kaustė baimė, kad jis jai pameluos, ir kad laikas, kurį jie buvo kartu, tebuvo irgi melas. Bet ji taip pat bijojo, kad jis pasakys jai tiesą, ir tada ji privalės suprasti, kodėl Dievas buvo toks žiaurus, kad leido atiduoti savo širdį prievartautojui.

– Kitas!

Ada priėjo, kai pirma jos stovintį vyrą įleido pro grotuotas duris vidun. Ji atsidūrė prieš kalėjimo pareigūną beformiu kaip bulvė veidu.

– Pavardė?

Jos širdis šoktelėjo po lengvu švarkeliu.

– Ada Pibodi.

– Pavardė kalinio, kurį atėjote aplankyti.

– Ak. Džekas Sent Braidas.

Pareigūnas permetė akimis sąrašą.

– Pas Sent Braidą lankytojai neįleidžiami.

– Neįleidžiami…

– Jis vienutėje. – Pareigūnas šūktelėjo jai per petį: – Kitas!

Bet Ada nepajudėjo iš vietos.

– Kaip man su juo susisiekti?

– Mintimis, – pasiūlė pareigūnas, ir Ada buvo nustumta į šoną.

„Ant žmogaus skalpo yra šimtas tūkstančių plaukų.“

„Per vidutinės trukmės gyvenimą žmogus užsiaugina šimto kilometrų ilgio plaukus.“

Džekas vėl pasikasė tankėjančius šerius, šįkart pradraskė iki kraujo. Protu jis suvokė, kad jam viskas gerai, savaitę nesiprausęs nemirs. Ir kad ant odos vabzdžių kolonija neįsikūrė. Bet kartais, kai labai ramiai sėdėdavo, jausdavo, kaip į odą kabinasi jų kojelių siūleliai, girdėdavo jų zvimbimą.

„Vabzdžių yra šimtą milijonų kartų daugiau nei žmonių.“

Jis mąstė apie šiuos beverčius faktus, nes buvo kur kas lengviau galvoti apie juos nei apie ką nors kita: ar Ada ateis jo aplankyti? Ar jis prisimins, kas tą naktį įvyko? Ar jį vėl nuteis?

Staiga tolumoje pasigirdo žingsniai. Po sargo, kuris minkštais batų padais nutapsėdavo išilgai koridoriumi, paskui save vilkdamas grindų šluotą, daugiau niekas čia nebeateidavo. O šie žingsniai buvo tvirti, ryžtingi ir sustojo prie jo durų.

– Kaip matau, tu vis dar skendi apmąstymuose, – prabilo viršininkas. – Turiu tau šiokių tokių žinių. Šiandien pas tave buvo atėjusi lankytoja, kuri, žinoma, buvo išsiųsta atgal, nes tu uždarytas už tvarkos pažeidimą.

Lankytoja? Ada?!

Vien nuo minties, kad ji užėjo į tokią įstaigą kaip ši ir kad jai nebūtų reikėję šito daryti, jeigu ne jis, ašaros ėmė bėgti upeliais. Jos tekėjo plaudamos jam veidą ir galbūt – jo orumą.

Jis pakėlė ranką ir smarkiai pasitrynė smilkinį.

„Vidutiniškai žmogus netyčia suvalgo 430 vabzdžių per metus.“

Kaip advokatas, Džordanas turėjo reikalų su daugybe visuomenės nevykėlių – ir jie visi buvo įsitikinę, kad jiems gyvenime atitenka pyrago trupiniai. Ne jo reikalas buvo smerkti juos už tai, ką jie padarė, arba kad klaidingai įsivaizdavo, kas jiems gyvenime priklauso. Tačiau dar niekada Džordanas neturėjo kliento, kuris taip velnioniškai užsispyręs skubėtų naikinti save – neva siekdamas teisingumo. Jis patraukė sulankstomą kėdę, nes iš sporto aikštės grįžo dar viena grupė kalinių ir nutraukė pokalbį pro geležines vienutės duris.

– Džekai, tai tik drabužiai, – pavargęs kartojo Džordanas jau dešimtą kartą per pastarąsias dešimt minučių. – Tik drabužiai.

– Ar kada nors girdėjai apie gylius? – paklausė Džekas plonu balsu.

– Ne.

– Tai vabzdys. Ir žinai, ką jis daro? Sučiumpa kitą vabzdį, pavyzdžiui, uodą, ir ant jo pilvo padeda kiaušinėlius. Paskui, kai uodas ant tavęs nutūpia, dėl tavo kūno šilumos kiaušinėliai nukrenta ir pasislepia odoje. Kai jie ima didėti, tu juos matai. Jauti. – Jis niūriai nusijuokė. – O visą laiką manei, kad blogiausia buvo, kad tau įgėlė uodas.

Būtų visai neprošal, kad jį apžiūrėtų psichiatras, pagalvojo Džordanas.

– Džekai, ką tu nori pasakyti? Kad užsikrėtei?

– Jeigu užsivilksiu uniformą, tapsiu vienu iš jų. Tai ne tik drabužiai. Kai tik jie prie manęs prisilies, mane užvaldys sistema.

– Sistema! – pakartojo Džordanas. – Džekai, gal nori, kad papasakočiau tau apie sistemą? Sistema sako, kad kai tik viršininkas Varkroftas nuspręs į tavo mažytę vienutę pasodinti kitą žmogų, jis išsiųs tave į Konkordą, į valstijos griežčiausio režimo kalėjimą. Ir jeigu tau nepatinka, kad čia ne kurortas, patikėk, dar nesi matęs blogiau. Konkorde prižiūrėtojai ginkluoti nuo galvos iki kojų – su skydais, šalmais, antveidžiais ir plienu kaustytais batais. Jie lydi tave visur ir visada, vos tik išeini iš savo mažytės kameros, o tai reiškia, kad beveik niekada. A, ir kameros išdėstytos aplink kulkom neperšaunamą būdelę, o joje sėdi prižiūrėtojas ir stebi kiekvieną tavo judesį. Žiūri, kaip tu valgai, kaip miegi, kaip šiki. Stebi, kaip kvėpuoji tu, Džekai, ir dar trys idiotai, kurie sėdės su tavim vienoj kameroj, bet turbūt už gerokai žiauresnius nusikaltimus nei atsisakymą vilktis kombinezoną.

– Aš nevyksiu į valstijos kalėjimą.

– Jie neklaus tavo suknisto leidimo! – neištvėręs suriko Džordanas. – Negi nesupranti?! Tu esi čia. Susitaikyk. Nes, Džekai, besirūpindamas, ar gerai elgiesi, negaliu tvarkyti tavo bylos.

Kurį laiką iš kameros nesigirdėjo jokio garso. Džordanas priglaudė delną prie durų. Tada pasigirdo tylus lūžinėjantis balsas.

– Jie nori mane paversti tuo, kuo nesu. Šitie marškiniai… kelnės… tai vieninteliai daiktai, primenantys žmogų, kurį pažįstu. Aš noriu juos turėti, Džordanai, kad nepradėčiau tikėti tuo, ką jie sako.

– O ką jie turėtų sakyti, Džekai? – neatlyžo Džordanas. – Kas iš tiesų atsitiko?

– Aš neprisimenu!

– Tai kodėl tu įsitikinęs, kad jos neišprievartavai? – ginčijosi Džordanas. Jis tvardėsi ir purtė galvą prieš duris, skiriančias jį nuo kliento. Jis nepatikės graudžia istorija. Jeigu klientas taip prašosi į Konkordą… teismas mokės Džordanui už kilometražą. – Aš padaviau prašymą, kad bylą nagrinėtų anksčiau, ir prokuroras jau pasirašė subpoena duces tecum5, – pranešė jis gyvai, keisdamas temą. – Netrukus gausime Džilianos Dankan psichiatrės ataskaitą.

– Ji išprotėjusi. Taip ir žinojau.

– Ataskaita bus iš jos vaikystės ir gali neturėti įtakos bylai.

– Ką dar turite? – paklausė Džekas.

– Tave.

– Ir viskas?

– Turėtų užtekti. – Džordanas atsirėmė kakta į metalą. – Ar dabar supranti, kodėl man reikia, kad tu elgtumeis nepriekaištingai?

– Gerai.

Žodis buvo ištartas taip tyliai, kad Džordanas susiraukė nesupratęs, ar gerai išgirdo.

– Ką?

– Aš pasakiau, kad gerai, užsivilksiu kombinezoną. Bet tu turi padaryti man paslaugą.

Džordanas pajuto, kaip viduje vėl kyla pykčio burbulas.

– Aš neprivalau tau daryti jokios paslaugos. Jei nori žinoti, tu…

– Rašiklį, dėl Dievo. Noriu tik rašiklio.

Rašiklio. Džordanas spoksojo į savo tušinuką rankoje. Džekas per greitai nusileido. Jis įsivaizdavo, kaip klientas paima tušinuką ir beda sau į kaklo veną.

– Nemanau, kad…

– Labai prašau, – tyliai paprašė Džekas. – Rašiklį.

Džordanas lėtai pro grotas įkišo tušinuką. Po kelių sekundžių jis sugrįžo, kietai įvyniotas į kažką žydra. Marškinėliai, suprato Džordanas. Džekas suplėšė tuos savo nelaimingus brangiuosius marškinėlius, kad galėtų kažką parašyti.

– Ar gali nunešti Adai Pibodi? – paklausė Džekas.

Džordanas išvyniojo skiautę. Ant jos buvo parašytas tik vienas žodis, galintis reikšti tiek prisipažinimą, tiek pasižadėjimą.

– Kodėl turėčiau tau padėti? – mestelėjo jis. – Tu man juk nepadedi.

– Aš padėsiu, – prisiekė Džekas, ir tą sekundę (tiek laiko advokatui reikėjo, kad prisimintų su kuo kalba) Džordanas juo patikėjo.

– Dieve, Tomai. – Džordanas krūptelėjo trinktelėjus durims. – Ar būtina taip triukšmauti?

Tomas sustojo pamatęs tėvą, išsitiesusį ant sofos ir su šluoste ant kaktos. Selena palietė jam petį.

– Vargšiukas šiandien dirbo. – Ji caktelėjo liežuviu. – Jis lepus.

– Jis girdi, kad kalbi apie jį, o jo galvos skausmas toks didelis kaip visa Montanos valstija, – piktai sudejavo Džordanas.

– Tiksliau pasakius, toks didelis kaip Sent Braidas, – pataisė Selena.

Tomas nuėjo į virtuvę ir iš šaldytuvo pasiėmė pakelį pieno. Patraukęs ilgą gurkšnį, nusišluostė rankove burną.

– Labai gražu, – sumurmėjo Selena.

– Šito išmokau iš savo pavyzdingo tėvelio. – Tomas padėjo pieną ant stalo. – Tai kas jam pasidarė? Užkandinėje atrodė visai malonus.

– Tedis Bandis irgi atrodė malonus, – suniurzgėjo Džordanas.

– Gal Tedis Bandis ten dirbo? – nusišaipė Tomas. – Tai bent.

Džordanas atsisėdo.

– Ką kalba mokykloje?

– Visaip. Per ketvirtą pertrauką jau sklido gandas, kad jis pabėgo ir išprievartavo septintokę.

– Jis nepabėgo ir yra tik įtariamas išprievartavimu!

– Nuostabu, ar ne, – balsu svarstė Selena, – kaip uoliai jis dirba, nors klientas varo jį iš proto?

– Nieko nuostabaus. Jis tvirtina, kad mane myli, o pas draugus neišleidžia. – Tomas atsisėdo ant grindų ir jau siekė televizoriaus pultelio, bet Džordanas nustvėrė pirmas.

– Palauk, – paprašė jis, – papasakok daugiau.

Tomas atsiduso.

– Vieni užjaučia Džilianą.

– O kiti?

– Galvoja tą patį, ką ir visada… kad ji kalė.

– Kalė? Argi Džiliana – ne mokyklos švenčių karalienė? – paklausė Selena.

Tomas pratrūko juoktis.

– Ji tikriausiai nusišautų, jeigu ją tokia paskelbtų. Ji įsivaizduoja esanti aukščiau už tokius niekus ir leidžia visiems tai suprasti. Šliaužioja su draugių būreliu ir saugo jas, kad nebendrautų su kumečiais. Kai pabandžiau užkalbinti Čelsę…

– Kas yra Čelsė?

Tomas ilgai į jį žiūrėjo.

– Tėti, juk žinai.

– A, tikrai.

– Na, trumpai tariant, Džilianai tai nepatiko ir ji neleido Čelsei gaišti su manim laiko. Jei jau klausi, Džilianai taip ir turėjo nutikti… kai vaizduoji už visus geriausią, anksčiau ar vėliau ką nors užknisi. Bet kai taip pasakiau Čelsei, ji atsakė, kad iš tikrųjų viskas buvo ne taip.

– Tikrai?

– Ji pati matė, kaip Džiliana atėjo verkdama… jau po visko. Sakė, Džiliana vos galėjo kalbėti. Ir atrodė siaubingai.

Džordanas susuko drėgną šluostę į mazgą. Susižvelgė su Selena ir kreipėsi į sūnų:

– Tomai, pasidomėk, ką dar žino Čelsė.

Vokas buvo įkištas tarp elektros sąskaitos ir reklaminės kandidato į prezidentus Džordžo V. Bušo skrajutės. Ant voko nepažįstama rašysena buvo užrašyta: ADAI PIBODI. Be pašto ženklo; vadinasi, kažkas įmetė, kai ji buvo darbe.

Ji pirštu atplėšė voką.

Viduje rado mažą audinio skiautę, tokios pat žydros spalvos kaip Džeko marškinėliai, kuriuos jis vilkėjo tą rytą, kai jį suėmė. Ada ją išlygino ir pamatė jo ranka užrašytą vieną žodį.

„Ištikimas.“

Ji atsisėdo ant grindų po pašto dėžute, rankose vartė skudurėlį ir stengėsi suprasti paslaptingą žinutę. Gal jis įgėlė jai, kad nepalaikė jo per suėmimą? Gal meldė jos pagalbos?

Ados atminties kampučiai ėmė riestis kaip uždegto popieriaus.

O gal tai reiškia visai ką kita.

Telefono skambutis pažadino Džordaną iš gilaus miego. Siekdamas radijo žadintuvo apvertė jį ir įsitempė su telefono aparatu į lovą.

– Alio, – atsiliepė šiurkščiai.

– Netrukus jus sujungsime su Kerolo apygardos kalėjimu, – pasigirdo kompiuterizuotas balsas. – Ar sutinkate apmokėti skambučio kainą?

– O mėšlas, – sumurmėjo Džordanas.

– Prašome pakartoti atsakymą…

– Taip, – suriaumojo Džordanas. – Taip, taip!

– Ačiū.

Po akimirkos kitame ryšio gale pasigirdo Sent Braido balsas.

– Džordanai? Džordanai, čia tu?! – Džekas šaukė paklaikęs ir uždusęs.

– Nusiramink. Kas atsitiko?

– Būtinai reikia susitikti!

– Gerai. Rytoj ateisiu.

– Ne, reikia dabar! – Džeko balsas nuo verksmo ėmė trūkinėti. – Prašau! Prisiminiau. Aš viską prisiminiau!

– Važiuoju, – pasakė Džordanas.

Po valandos Džekas stovėjo priešais jį, išpiltas prakaito ir susijaudinęs nuo ką tik papasakotos istorijos. Ant mažyčio pasimatymų kambario sienos it bomba tiksėjo laikrodis.

– Pakartok… – pagaliau ištarė Džordanas. – Tu prisimeni ant medžių kabančius daikčiukus.

Džekas linktelėjo.

– Pririštus prie medžių.

– Kaip blizgučiai?

– Ne, – patikslino Džekas, – kaspinėliai, paketėliai. Tokie keisti. Kaip tame filme… „Projektas: Bleiro ragana“.

Džordanas sunėrė rankas ant pilvo.

– Vadinasi, ant medžių matei keistai susikryžiavusias šakas… tamsoje, miške, kur nieku gyvu nesutikai Džilianos Dankan. Tai dėl to mane pažadinai?

– Ten vyko kažkas keisto. Pamaniau, gal tai bus svarbu mano byloje, bet tesudegsiu pragare, jeigu pažadinau tave iš grožio miego.

– Ne, tai nėra svarbu, Džekai. Būtų svarbu, jeigu prisimintum, kas tave matė tarp vidurnakčio ir pusės dviejų. Būtų svarbu, jeigu paprasčiausiai prisipažintum, kad turėjai santykių su ta mergaite.

– Aš neturėjau jokių santykių su Džiliana Dankan! – suriko Džekas. – Kodėl tu netiki manim?

– Tu buvai girtas! Kuo lengviau patikėtum – kad nusitašęs kaip pėdas vyrukas užsipuolė pirmą pasitaikiusią paauglę… ar Vaiduoklių švente miško vidury, apie kurią man čia pasakoji?! Ir kurios dekoracijų nerado nei farai, nei mano tyrėja?

Džekas sudribo kėdėje.

– Noriu poligrafo, – tarė jis.

Džordanas užsimerkė. Dieve, apgink mane nuo ginamųjų.

– Net jeigu tave ištirtų poligrafu ir rezultatai būtų tau palankūs, teisme jų panaudoti negalėsi. Darytum tai tik dėl savęs, Džekai.

– Ir dėl tavęs. Kad žinotum, jog sakau tau tiesą.

– Aš tau jau sakiau – man nesvarbu, ar padarei nusikaltimą. Aš tave vis tiek ginsiu.

Džekas nulenkė galvą ir padėjo sau ant kumščių.

– Jeigu būtum mano kailyje, – paklausė jis ramiai, – ar tau to pakaktų?

Rojus nustebęs žiūrėjo į dukterį ir galvojo, kad tai, ką ji pasakė, buvo nesusipratimas.

Delila paklausė tiesiai šviesiai:

– Nori pasakyti, taip imsi ir išvažiuosi iš Salem Folso? Ir dabar vadovaus šitas sukriošęs senas girtuoklis?

– Šitas sukriošęs senas girtuoklis vadovavo, kai tave pasamdėme! – sukriokė Rojus.

Ada šoko jų raminti.

– Nevadovaus, Delila. Gal veikiau – prižiūrės.

– Tuomet, mieloji, tavo mažoji užkandinė užsilenks.

– Aš tik nesuprantu, kodėl tu išsiruošei į šitą… šitą… žygį, – nerimavo Rojus.

Ada stengėsi užgniaužti savyje vidinį balselį, klausiantį to paties. Graudu ir juokinga, kad kaip tik Džekas per Klojos pavyzdį išmokė ją nekvaršinti galvos dėl to, ko negali pakeisti. Sužinoti, kad jis jai melavo, nebus skaudžiau, nei sužinoti, jog jis tikrai padarė tą baisų nusikaltimą.

– Aš jūsų neprašau, kad mane suprastumėt. Tik prašau padėti. – Ada pasisuko į tėvą. – Aš trumpam.

Rojus pasižiūrėjo į žvilgančius stalviršius ir įkaitusią kepsninę.

– O jeigu aš nenoriu grįžti prie šito?

Ada apie tai nepagalvojo.

– Nežinau, – lėtai ištarė ji. – Tada, matyt, užsidarysime.

– Užsidarysime! – sušuko Delila.

Rojus suraukė kaktą.

– Užsidarysime? Šitiek metų dirbome be pertraukų. Nebuvome užsidarę nuo tada, kai…

– Kai mirė mama, – ramiai užbaigė Ada. Ji giliai atsiduso. – Darla sutiko už mane padirbėti. Delila, tavo darbas bus toks pat, tik užsakymus paduos kitas žmogus. O tau, tėti, tereikės viską prižiūrėti.

Rojus nudelbė žvilgsnį.

– Ada, nesu tam tinkamiausias.

– Manai, aš nežinau? Manai, prašyčiau, jeigu nebūtų taip svarbu? Visus tuos metus matydavau, kaip tu patyliukais sprunki išgerti, ir apsimesdavau, kad nematau. Visą laiką žinojau, kad kartais taip reikia, kad ir kokios būtų pasekmės… Kodėl dabar negalėtum man atsilyginti tuo pačiu?

Tėvas pasilenkė į priekį ir uždėjo ranką ant Ados rankos.

– Kodėl save taip skaudini? Kodėl, kai kas nors blogo įvyksta, krapštai seną žaizdą tol, kol ji ima kraujuoti?

– Todėl! – suriko Ada. – O kas, jeigu jis to nepadarė?

– O kas, jeigu Kloja iš tiesų nenumirė? Kas, jeigu dabar pro duris įeitų tavo mama? – atsiduso Rojus. – Tu ten važiuoji ne todėl, kad nori įsitikinti, jog jis kaltas; tuoj tai padarys teismas. Tu ten važiuoji, nes nenori patikėti tiesa, kuri yra priešais tavo nosį.

– Tu net nežinai, nuo ko pradėti ieškoti, – pridūrė Delila.

– Sugalvosiu.

– O jeigu nerasi, ko ieškai?

Išgirdusi Rojaus klausimą, Ada pakėlė galvą.

– Tada tebūsiu sugaišusi laiką.

Tai buvo netiesa, ir visi tai suprato. Tačiau nei Rojus, nei Delila, nei pati Ada nenorėjo pripažinti, kad nesėkmės atveju šitaip sutryptos širdies niekas nebepagydys.

Džordanas stovėjo vonios kambaryje priešais veidrodį, apie juosmenį apsisukęs rankšluostį, ir nuo smakro peiliuku skuto šerius. Kiekvienas brūkštelėjimas nubraukdavo putas tarsi sniego valytuvas. Tai priminė jam Džeką, kuris jau buvo nusiprausęs ir nusiskutęs – dėkui Viešpačiui, – kai vidury nakties išsikvietė Džordaną pasikalbėti apie susikryžiavusias šakas ar visą tą ant šakų kabojusią velniavą.

Jis padaužė peiliuką į kriauklės kraštą, nuskalavo ašmenis ir vėl pridėjo juos prie žandikaulio. Jis juk galėtų taikyti liūdnai pagarsėjusią „cukrinukų gynybos“ taktiką, dėl kurios žudikas buvo išteisintas dėl neva smarkiai jo kraujyje pakilusio cukraus lygio. Arba galėtų teigti, kad pablogėjusi sveikata – nebūtinai šalutinis alkoholio poveikis… kad psichologiškai mintys taip pat pasidaro nepakaltinamos. Gal net surastų kokį puskvaišį psichoanalitiką, kuris pasakytų, kad gėrimas sukelia asmenybės susidvejinimą, ar pavartotų kokį nors gudrų žodelytį, paaiškinantį, kodėl darydamas nusikaltimą Džekas nesuprato savo veiksmų. Tai būtų panašu į bepročio gynybą… nekaltas, nes buvo kaip nesavas.

– Tėti?

Tomui atidarius duris, užsigalvojęs Džordanas krūptelėjo. Ašmenys įpjovė skruostą, ir per žandikaulį bei kaklą ėmė bėgti kraujas.

– Po velnių, Tomai! Nemoki pasibelsti?

– Jėzau, aš tik norėjau pasiskolinti skutimosi kremo, – atsakė tas. Prisimerkęs jis pažvelgė į tėvo veido atvaizdą veidrodyje. – Reikėtų kuo nors patepti, – burbtelėjo ir užtrenkė duris.

Džordanas nusikeikė ir vandeniu apsišlakstė skruostus bei kaklą. Į žaizdą įsigėręs skutimosi kremas degino. Jis patapšnojo veidą rankšluosčiu ir žvilgtelėjo į save veidrodyje.

Tiesiai per dešiniojo skruosto vidurį raudonavo ilgas, tiesus ir plonas rėžis.

– O Dieve, – pagalvojo jis balsu, – aš panašus į Sent Braidą.

Jis pridėjo prie žaizdos tualetinio popieriaus skiautę ir palaikė, kol nustojo bėgti kraujas, paskui nuskalavo kriauklę ir išėjo iš vonios kambario rengtis. Po kelių minučių vėl stovėjo priešais veidrodį ir atidžiau apžiūrėjo skruostą.

Džiliana Dankan pareiškė, kad ji įdrėskė Džekui norėdama jį nustumti. Čarlis Sakstonas nufotografavo dryksnį ant Džeko skruosto, kai registravo jį nuovadoje; tai parašyta byloje. Besigindama mergaitė būtų apdraskiusi prievartautoją taip, kad liktų keturios ar penkios lygiagrečios žymės – randai nuo kelių odą užkabinusių nagų.

Ant Džeko skruosto jų nebuvo.

5 Šaukimas pateikti įkalčius (lot.).

2000-ųjų gegužė

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Džekas ir Džilė kopė į kalną

Pasemt iš šulinio vandens.

Džekas Džilę pastūmė

vien iš smagumo,

kad ji Dankanų giminės.

Čarlis suglamžė ranka rašytą eilėraštuką, kuris buvo priklijuotas ant jo kompiuterio.

– Nejuokinga! – riktelėjo jis nežinia kam visoje nuovadoje ir užsilipdė ant veido šypseną, nes įsikibusi tėvui į ranką į pastatą įėjo pirmoji iš trijų liudytojų.

– Edai, – pasisveikino Čarlis linktelėdamas galva, – ir Čelse, malonu jus vėl matyti.

Jis nusivedė juos į mažą nuovados pokalbių kambarėlį, kuris, jo įsitikinimu, atrodė vos geriau už tardymo kambarį. Šios mergaitės jau ir taip jaudinasi, kad dalyvauja tyrime; jis nenorėjo, kad jos dar labiau nervintųsi. Prilaikydamas duris, Čarlis įleido Edą ir jo dukterį vidun.

– Ar suprantate, kodėl svarbu gauti jūsų parodymus? – paklausė Čarlis, kai jie visi susėdo.

Čelsė linktelėjo galva, jos mėlynos akys buvo plačios kaip du ežerai.

– Padarysiu viską, kad padėčiau Džilei.

– Puiku. Aš įrašysiu mūsų šiandienos pokalbį, kad prokuroras galėtų išgirsti, kokia esi ištikima draugė.

– Ar tai tikrai būtina? – paklausė Edas Eibramsas.

– Taip, Edai, deja, būtina. – Čarlis vėl pasisuko į Čelsę ir įjungė diktofoną su garsajuoste. – Ar gali man papasakoti, Čelse, kur tą vakarą ėjote?

Ji pašnairavo į tėvą.

– Suprantate, mums buvo atsibodę visą laiką būti mieste.

– Ir ką sugalvojote? – paklausė Čarlis.

– Susitikome senosiose kapinėse miestelio pakrašty, vienuoliktą vakare. Megė ir Džilė atėjo kartu, o mudvi su Vitne jų jau laukėme. Paskui visos nuėjome tuo siauru takučiu, kuris veda gilyn į mišką už kapinių.

– Ką ketinote daryti?

– Tik pasikalbėti apie mergaičių reikalus. Susikurti laužą, kad būtų… na, šiek tiek šviesiau. – Ji staigiai kilstelėjo galvą. – Tik mažą lauželį, ne tokį, kuriam reikia leidimo.

– Suprantu. Kiek laiko ten praleidote?

– Gal dvi valandas. Jau buvome susiruošusios eiti, bet pasirodė… Džekas Sent Braidas.

– Jūs žinojote, kas jis?

– Taip. – Čelsė nusibraukė nuo veido plaukus. – Jis dirbo užkandinėje.

– Ar anksčiau jis yra jus kalbinęs?

Ji linktelėjo.

– Būdavo… gana keista. Tai yra jis suaugęs vyras, mėgindavo su mumis juokauti ir panašiai. Lyg norėtų prieš mus pasirodyti.

– Kaip jis atrodė?

Čelsė atsisėdo tiesiai.

– Jis buvo su geltonais marškiniais ir džinsais ir atrodė lyg po muštynių. Viena jo akis buvo mėlyna ir patinusi. – Ji suraukė nosį. – Jis taip dvokė, lyg būtų maudęsis viskyje.

– Ar jo veidas buvo apibraižytas?

– Neprisimenu.

– Kaip tu pasijutai?

– Dieve, – atsiduso Čelsė, – aš taip išsigandau. Noriu pasakyti, geriau jau būtume likusios namie.

– Ar jis atrodė piktas? Prislėgtas?

– Ne. – Čelsė nuraudo. – Kai buvau maža, mama liepdavo žiūrėti tą filmuką, kuris moko iš nepažįstamų žmonių neimti saldainių. Jis man tokį ir priminė… žmogų, kurio išvaizda normali, bet kai nematom, jis gali atsisukti į kamerą ir nusišypsoti kaip pabaisa.

– Kas buvo toliau?

– Mes pasakėme, kad jau išeiname, ir jis atsisveikino. Po kelių minučių mes irgi išėjome.

– Visos drauge?

Čelsė papurtė galvą.

– Džilė nuėjo kita kryptimi, savo namų link.

– Ar nueidama ką nors girdėjai?

Čelsė nulenkė galvą.

– Ne.

– Gal klyksmą, grumtynes, smūgius, riksmą?

– Nieko.

– Tai kas atsitiko? – paklausė Čarlis.

– Jau išeidamos iš miško kapinių pakraštyje išgirdome, kaip kažkas braunasi per brūzgynus. Pagalvojau, kad stirna. Bet tai buvo Džilė. Ji bėgo pas mus verkdama. – Čelsė užsimerkė ir sunkiai nurijo seiles. – Jos… jos plaukai buvo pilni lapų. Drabužiai buvo žemėti. Ji isteriškai verkė. Norėjau ją paliesti, nuraminti, bet ji ėmė mane mušti, lyg mūsų nepažintų. – Čelsė užsitempė marškinių rankovę ant riešo ir nusišluostė ašaras. – Ji pasakė, kad jis ją išprievartavo.

– Kodėl leidot Džilei eiti vienai?

Čelsė nunarino galvą.

– Nenorėjau leisti. Net siūliausi palydėti ją namo.

– Bet nepalydėjai.

– Ne, – atsakė Čelsė. – Džilė pasakė, kad aš tokia nepakenčiama kaip ir mūsų tėvai. Kad jai nieko nenutiks. – Ji susuko savo marškinių kraštą į gumulą. – Bet atsitiko.

Pokalbių kambaryje Vitnė Onil susiraukusi spoksojo į vieną tašką.

– Ir nė viena iš jūsų nepagalvojote, kad negerai paleisti draugę miške vieną? – paklausė Čarlis.

– Mano duktė liudytoja ar įtariamoji? – neištvėrė Onilas.

– Tėveli, – ramino jį Vitnė, – viskas gerai. Tai geras klausimas. Man atrodo, visos buvome pavargusios ir gal kiek išsigandusios, kad jis pasirodė… Čelsė, Megė ir aš nenuėjome nė trijų metrų ir supratome, kad vis dėlto reikėtų ją palydėti. Štai tada ir pašaukiau Džilę.

– Šaukei tu? – patikslino Čarlis. – Ne Čelsė ar Megė?

– Aš, – lyg gindamasi atsakė Vitnė. – Negi sunku patikėti?

Čarlis nekreipė dėmesio į mergaitės ir jos tėvo piktus žvilgsnius.

– Džiliana atsiliepė?

– Ne.

– Ir negrįžote jos paieškoti? Įsitikinti, kad jai viskas gerai?

– Ne, – atsakė Vitnė virpančia apatine lūpa. – Jūs neįsivaizduojate, kaip gailiuosi, kad negrįžau.

Kai Megė buvo maža, ji slėpdavosi po lova, vos tik tėvas apsivilkdavo uniformą. Ne todėl, kad ji bijojo policininkų… bet tas tėtis su nublizgintais batais, kepuraite ir spindinčiu ženkleliu buvo nebe tas, kuris sekmadieniais jai kepdavo peliuko Mikio blynelius, o vakarais kutendavo iš po antklodės išlindusius kojų padukus. Darbe jis atrodydavo kietesnis, tarytum pasilenkęs galėtų lūžti pusiau.

Dabar buvo nepaprastai keista sėdėti ant savo lovos, pilnos pliušinių žvėrelių… ir būti apklausiamai tėčio su diktofonu. Keista buvo ir tai, kad jis atrodė toks pat išsigandęs kaip ir ji.

Megės širdis plakė greitai kaip kolibrio, taip greitai, kad, rodės, ji bet kurią akimirką krūtinėje susprogs. Visa ta naktis atrodė kaip per miglą – tai bluko, tai ryškėjo, lyg žiūrint pro kaleidoskopo akutę. Jau ne pirmą kartą ji pagalvojo, kad būtų buvę geriau duoti savo parodymus Čelsei ir Vitnei girdint. Tu gali, kartojo ji sau.

Megė užsimerkė ir prisiminė, kaip ji vogčiomis grįžo į mišką nuimti žolelių nuo sedulos ir kaspinų nuo gegužės medžio. Ji tai padarė ir niekas nesužinojo.

– Dukra, – paklausė tėtis, – ar tu gerai jautiesi?

Megė krestelėjo galvą.

– Tik galvoju apie Džilianą.

Jis pasilenkė į priekį, nubraukė jai nuo veido plaukus ir užkišo už ausies.

– Tau puikiai sekasi. Nebedaug liko.

– Tai gerai, nes apie tai sunku kalbėti, – prisipažino Megė.

Tėvas vėl įjungė diktofoną.

– Ar išėjusi ką nors girdėjai?

– Ne.

– Džilianos klyksmą? Grumtynes? Krūmokšnių šnarėjimą?

– Nieko.

Čarlis pakėlė akis.

– Kodėl leidai jai eiti vienai?

– Nes… sunku viską tiksliai prisiminti.

– Pasistenk.

– Tai buvo Džilės noras, – silpnu balsu pasakė Megė. – Juk žinai, kokia ji, kai įsikala ką nors į galvą. Su juo šnektelėjusi tikriausiai įsivaizdavo, kad yra drąsi ir pati susitvarkys.

– Ar kuri nors iš jūsų bandėte ją perkalbėti?

Megė greitai linktelėjo.

– Čelsė… o galbūt Vitnė, tiksliai neprisimenu. Kažkuri jai pasakė, kad ji neitų viena.

– Ir kas tada nutiko?

– Ji… neklausė. Ji pasakė, kad nori pereiti per liūto duobę ir paskui visiems apie tai papasakoti. Kartais ji mėgsta taip elgtis.

Jis žiūrėjo į ją įdėmiai kaip detektyvas iki kaulų smegenų, ir buvo neįmanoma atspėti, ką jis galvoja.

– Tėveli, – sušnabždėjo Megė, – ar galiu kai ką pasakyti ne į diktofoną?

Jis linktelėjo ir išjungė aparatą.

– Tą naktį, kai paslapčia išėjau iš namų… – Megė nuleido akis. – Man nereikėjo to daryti.

– Mege, aš…

– Suprantu, tu nieko nepasakei, kai kalbėjau į diktofoną, – skubiai pridūrė ji. – Žinau, tu dabar detektyvas, o ne tėtis. Tik noriu pasakyti, kad turėjau tavęs klausyti ir būti namie. Bet nepaklausiau.

– Ar galiu ir aš kai ką pasakyti? Ne į diktofoną? – Tėvas pažvelgė į mažą drėgmės dėmę ant lubų tankiai mirksėdamas, lyg verktų, nors toks įspūdis tikriausiai buvo klaidingas, nes per visą gyvenimą jo verkiančio Megė nebuvo mačiusi. – Kol rašiausi Džilianos parodymus, vis girdėjau tavo balsą. Ir kai į laboratoriją vežiau įkalčius, įsivaizdavau, o kas, jeigu jie būtų tavo. Mege, man gaila, kad tai nutiko tavo draugei… bet dėkoju Dievui, kad ne tau.

Jis pasilenkė jos apkabinti. Megė prisiglaudė veidu prie tėčio kaklo – ne tiek paguodos, kiek norėdama susilaikyti ir neprisipažinti to, ko jam nederėjo žinoti.

Kol Metas movė Molei sauskelnes ir šonuose lipdė juosteles, jos rausvos kojytės darbavosi kaip stūmokliai. Tik paguldyk ją ant vystymo stalo, ir ji užsimano ištrūkti kaip Sirhan Sirhanas6, mintijo jis.

Čarlis išsitraukė iš kišenės auksinį ženklelį. Jis laikė jį virš ištiestų mergytės rankyčių, atitraukdamas jos dėmesį, kol Metas užvilks jai kombinezoną.

– Megė turbūt nebuvo tokia maža.

– Taip, o man neatrodo, kad Molė kada nors užaugs tokia didelė.

Metas pakėlė dukterį nuo stalo ir nunešė į svetainę, o Čarlis nusekė iš paskos.

– Pamatysi, – pasakė Čarlis. – Vieną vakarą paguldai ją miegoti dainuodamas lopšinę, o rytą ji atsibunda klausydamasi „Limp Bizkit“.

– Kas per velnias tas „Limp Bizkit“?

– Geriau tau nežinoti. – Čarlis atsisėdo ant sofos, o Metas paguldė mergaitę ant patiesalo, virš kurio buvo prikabinėta ryškių žaisliukų.

– Galvojau pardavinėti ką nors panašaus kalėjime, – juokavo Metas. – Prikabini ant lubų mažų veidrodėlių, skambaliukų ir cypiančių žaisliukų, kad kaliniai turėtų kuo užsiimti. Jų protas turbūt kaip penkiamečių, nors, ko gero, net Molė ten būtų pranašesnė. – Jis atsisėdo į fotelį priešais Čarlį. – Gal šitaip užsidirbčiau milijoną, kurio nesusikrausiu dirbdamas prokuroru. – Jis paėmė nuo stalo krūvelę parodymų.

Čarlis kaipmat persijungė į darbinį režimą.

– Gana aiški byla, ar ne?

Metas gūžtelėjo pečiais.

– Auka atpažįsta užpuoliką, užpuolikas yra teistas ir yra didelė tikimybė, kad daiktiniai įkalčiai kaltinimą patvirtins. O dabar tu turi tris paremiančius liudininkų parodymus.

– Paremiančius, – pakartojo Metas. – Įdomų žodį parinkai. Jis pakėlė pirmąją iššifruotą stenogramą ir atsivertė puslapį, kur pokalbis buvo pabraukytas geltonai. – Ar matai šitą?

Čarlis paėmė lapus iš jo rankų ir permetė akimis.

– Taip. Kai ji nuėjo, Vitnei Onil prabilo sąžinė ir ji pašaukė draugę, o toji buvo puolama ir neatsiliepė.

Metas jam padavė kitą stenogramą, Čelsės.

– Ši mergaitė sako, kad pasisiūlė Džilianą palydėti, bet toji nuėjo. Vitnė Onil savo parodymuose šito nemini.

Čarlis sušnirpštė.

– Tai nėra esminis neatitikimas. O jeigu jos neprisimena visų tos nakties smulkmenų? Dėl Dievo meilės, visos nurodo tą patį laiką, kada pasirodė tas tipas, ką jis sakė, kaip atrodė. Visos prisipažįsta, kad eidamos nieko negirdėjo. Prisiekusieji už to ir užsikabins.

– Tavo paties duktė, – toliau dėstė Metas, nekreipdamas dėmesio į tyrėjo žodžius, – sako, kad Džiliana labai norėjo eiti viena ir įrodyti savo drąsą. Turiu tau pasakyti… jeigu tą naktį ten būčiau buvęs, man šis faktas būtų įstrigęs. – Jis tekštelėjo visas tris stenogramas ant stalo. – Taigi, kuri yra tikroji versija?

Čarlis pažvelgė į kūdikį, guguojantį tarp žaislų.

– Pasikalbėkime, kai jai bus šešiolika. Apklausk mirtinai išsigandusią mergaitę, kurios draugę vidury nakties išprievartavo miške, – pamatysi, kiek smulkmenų ji prisimins. Jėzau, Metai, jos dar vaikai. Jos buvo per žingsnį nuo paties velnio ir liko gyvos… bet iki šiol dreba. O jeigu labai tiksliai ir neprisimena tos smulkmenos, juk ne jas užpuolė. Jų parodymai ne tokie svarbūs kaip Džilianos… jais tik galime pasinaudoti tikslindami tai, ką ji sakė.

Metui nieko neatsakius, Čarlis pratrūko:

– Tu nori pasakyti, kad šiaip sau liepei man jas apklausti?! Jos sukrėstos. Prisiekusieji įvertins, kas svarbiau: jų patirtas siaubas ar kažkoks suknistas nereikšmingas neatitikimas.

– Nereikšmingas? – paklausė Metas pakeltu tonu. – Viskas yra reikšminga, Čarli. Kiekviena prakeikta smulkmenėlė. Tavo darbas turi įtakos mano darbui. Tai ne smulkus vagišius. Tai grobuonis, ir vienintelis žmogus, kuris gali jį nušauti, esu aš. Jeigu neuždėsime brūkšnelių ant visų „t“ ir nesudėsime taškelių ant visų „i“, tas niekšas išeis iš teismo salės ir vėl darys tą patį.

– Ei, paklausyk, aš nekaltas, kad…

– O kas kaltas? Kas bus kaltas, jeigu visą likusį gyvenimą Džiliana Dankan sapnuos košmarus, nebepasitikės vyrais ir nebegalės turėti su jais normalių santykių? Net jeigu Sent Braidas ir sės visam laikui, auka niekada nebeatgaus ramybės. Vadinasi, tu, Čarli, ir aš – taip pat.

Jo piktas tonas išgąsdino Molę. Ji nusirito nuo patiesalo ir ėmė verkti. Metas pasiėmė ją ant rankų ir priglaudė sau prie krūtinės.

– Ša, – nusisukęs nuo Čarlio šnabždėjo jis, sūpuodamas mergaitę, – tėvelis su tavim.

Lojalas Naujajame Hampšyre buvo iš tų miestelių, kuriam labai derėjo kaip brangakmeniai krintantys medžių lapai arba sniegas, it pūkine antklode apklojantis ir išlyginantis kalvas bei slėnius. Net ir dabar, purvinuoju metų laiku, šlapias centrinis skveras su baltintais namais ir uniformuotomis moksleivėmis atrodė panašesnis į filmavimo aikštelę nei į vietą, kur verda įprastas gyvenimas.

Ada pasistatė automobilį priešais prekybos centrą, kur moteris su žygio batais ir trumpučiu sijonėliu ant vitrinos kažką rašė. Ada priėjo prisidengusi akis nuo saulės.

– Batai už penkis dolerius ir devyniasdešimt devynis centus? Labai geras pasiūlymas.

Pardavėja atsisuko ir permetė ją žvilgsniu.

– Vestonbruko mokyklos mergaitės niekaip nesupranta, kad nuo balandžio iki birželio čia – viena pelkė. Mes parduodame guminius batus už tokią kainą, lyg jie jau eitų iš mados.

– Mokykla jums tikriausiai neblogas pajamų šaltinis.

– Žinoma, nes parduotuvė – vienintelė pramoga Lojale. Kai 1888-aisiais čia iškilo parduotuvė, žemėlapyje atsirado ir miestelis.

– Tikrai? – Ada nustebo, kad miestelis toks senas.

Moteris nusijuokė.

– Mokyklos priėmimo skyrius jums surengs didžiulę ekskursiją, gausite spalvotų lankstukų. Atvažiavote dėl savo dukters, ar ne?

Ada lėtai atsigręžė. Ši moteris ką tik jai įteikė priemonę tikslui pasiekti. Ji juk negali įsiveržti į direktoriaus kabinetą ir imti klausinėti apie Džeką. Bet jeigu ji – susirūpinusi motina, girdėjusi gandus… na, ji gali susirasti ir daugiau žmonių, kurie noriai papasakotų, kas atsitiko.

– Taip, – nusišypsojo Ada. – Kaip atspėjote?

– Ponia Dankan?

Į kabinetą įėjo Herbas Tajeris, Vestonbruko direktorius. Ada laukė ant antikvarinio Heplvaito minkštasuolio, gėrė arbatą iš porcelianinio Limožo puodelio ir visaip stengėsi slėpti savo nuklaipytus senus batus po minkštasuoliu.

– O, tik prašau, nesistokite. – Jis parodė į savo kojas, apautas storais guminiais batais. – Kai Viljamas Vestonas kūrė šią mokyklą ant upeliuko kranto, nepagalvojo, kiek Naujajame Hampšyre pavasarį būna purvo.

Ada kvailai šyptelėjo dėdamasi, kad išgirdo ką šmaikštaus.

– Malonu su jumis susipažinti, daktare Tajeri.

– Tai man be galo malonu. – Jis atsisėdo priešais ją ir nuo padėklo paėmė savo puodelį. – Esu tikras, jums jau pasakė priėmimo skyriuje, kad prašymų teikimo terminas kitam trimestrui, deja, praėjo…

– Taip, pasakė. Džiliana mokėsi Ekseteryje… bet mudu su Eimosu norėtume, kad ji lankytų mokyklą arčiau Salem Folso.

– Eimosas, – pakartojo direktorius, dėdamasis nustebęs. – Gal Eimosas Dankanas iš farmacijos gamyklos?

– Taip, tikrai.

Tajeris plačiai nusišypsojo.

– Esu tikras, kad truputį pasistengę rasime jai vietą. Juk nenorėtume atsakyti mergaitei, kuri Vestonbrukui būtų tikras turtas.

„Tau labiau rūpi jos tėtušio turtai ir ką jie reikštų mokyklai.“

– Daktare Tajeri, mus labai domina jūsų mokykla, bet esame girdėję nerimą keliančių… žinių. Tikiuosi, galėsite man paaiškinti.

– Dėl jūsų viską padarysiu, – iškilmingai pareiškė daktaras Tajeris.

Ada pažvelgė jam tiesiai į akis.

– Ar tiesa, kad vienas mokyklos mokytojas buvo nuteistas už lytinį smurtą?

Ji matė, kaip direktoriaus veidu pamažu kyla raudonis – it termometro gyvsidabrio stulpelis.

– Aš jus patikinu, ponia Dankan, kad mūsų elitiniam kolektyvui priklauso patys geriausi mokytojai.

– Jūs neatsakėte į mano klausimą, – ramiai tarė Ada.

– Tai buvo labai apgailėtinas įvykis, – dėstė Tajeris. – Lytiniai santykiai tarp nepilnametės moksleivės ir mokyklos mokytojo abiejų sutikimu. Vestonbruke nė vieno iš jų nebėra.

Ada labai nuliūdo. Ji vylėsi, kad Tajeris pasakys, jog tokio dalyko niekada nėra buvę. Ir štai – tiesiog ranka pasiekiami žodžiai, kad Džekas čia gyveno, kai ką padarė ir buvo nuteistas.

Bet vėlgi, lytiniai santykiai su nepilnamete skyrėsi nuo išprievartavimo. Jausmai dvigubai jaunesnei mergaitei – tai ne tas pats kas paimti ją jėga. Ada nesuprato nei vieno, nei kito… bet šitą ji galėtų jam atleisti.

– O kas būtent nutiko?

– Aš negaliu jums sakyti… dėl nepilnamečių apsaugos įstatymo ir visa kita. Aš jus patikinu, kad mokykla ėmėsi priemonių užtikrinti, kad tai niekada nepasikartotų.

– Tikrai? Tai dabar visi jūsų mokytojai jaunesni nei šešiolikos? O gal visos moksleivės vyresnės?

Vos tai ištarusi ji iškart pasigailėjo. Pasiėmė apsiaustą, savo orumą ir greitai atsistojo.

– Manau, daktare Tajeri, kad mudu su Eimosu tai aptarsime, – pasakė ji šaltu tonu ir, kol nepadarė daugiau klaidų, išėjo.

– Taigi, kai perkeli kintamąją dalį į šitą pusę ir dalini, – aiškino Tomas, – tai tas pat kas ištraukti jam iš po kojų kilimą… ir šioje lygybės ženklo pusėje jis išnyksta.

Čelsė buvo taip arti, kad jis stebėjosi, kaip išvis dar gali jai aiškinti algebrą. Jam svaigo galva vien nuo jos obuolių ir mėtų šampūno kvapo. Ir, Dieve, kai ji pasilenkdavo virš jo sąsiuvinio pasižiūrėti, kas parašyta… jos plaukai braukdavo pirmyn atgal per metalinę sąsiuvinio spiralę, ir Tomas negalėjo galvoti apie nieką kitą, tik apie tai, kaip tos garbanos kutentų jam odą.

Jis giliai atsiduso ir atsitraukė nuo jos per kelis centimetrus. Nepadėjo ir tai, kad juodu sėdėjo ant Čelsės lovos – jos lovos, o Dangau! – kur ji kasnakt miega apsivilkusi kažkuo rausvu ir perregimu, – jo kraštelį jis matė kyšant iš po pagalvės.

Kai jis atšlijo, Čelsė jam nusišypsojo.

– Aš jau pradedu kai ką suprasti. – Ji pasislinko ton pačion pusėn kaip ir jis, panaikindama saugumo zoną, kurią jis taip apgalvotai buvo sukūręs. Pieštuku parašė kelias eilutes ir pergalingai nusišypsojo. – A = 5B + ¼C. Teisingai?

Tomas linktelėjo ir, kai Čelsė iš džiaugsmo sušuko, jis skubiai vėl atsitraukė. Ji pasikvietė Tomą pamokyti ją matematikos, o ne pulti ant jos. Sunkiai nurijęs seilę vaikinas prisivertė negalvoti, kokia ji nepaprastai graži, kai šypsosi, ir jis vėl atšlijo per nemažą atstumą. Jo ranka palindo po jos antklode ir, aptikusi kažką kieto, ištraukė.

– Kas čia? – paklausė jis, ir Čelsė griebė jam iš rankų sąsiuvinį juodu ir baltu viršeliu.

– Nieko. – Ji pasikišo sąsiuvinį po šlaunimi.

– Jeigu nieko, tu nebūtum išsigandusi.

Čelsė sukando apatinę lūpą.

– Dienoraštis, aišku?

Tomas jo neskaitytų, jeigu tai asmeniška, bet vis vien svarstė, kad, jeigu Čelsė nuo jo slepia, tai gal, Dieve šventas, jame parašyta ir apie jį. Jis žvilgtelėjo į juodą ir baltą viršelį, kurio kraštelis buvo išlindęs iš po jos šlaunies. „…knyga“, perskaitė jis.

Staiga Čelsė puolė jam į glėbį ir lenkė jį žemyn ant pagalvių, nuo kurių dvelktelėjęs aromatas jį visą aplipo kaip nuostabiausias voratinklis.

– Kiek šiais laikais kainuoja matematikos pamokos? – sušnabždėjo ji.

Įžnybkite man, nes aš tikriausiai sapnuoju, mintyse tarė Tomas

– Bučinį, – išgirdo jis savo balsą, – tada būsime atsiskaitę.

Jos lūpos priartėjo prie jo lūpų. Ji trumpam atsitraukė, jos žvilgsnyje buvo matyti nuostaba, tarsi pati būtų nesitikėjusi atsidurti tokioje padėtyje… ir kad viskas ėjosi taip sklandžiai. Šįkart jųdviejų galvos susiglaudė jau lėčiau. Tomas tįsojo maloniai dievaitės parblokštas ir apsvaigintas jos kvapo saldumo, kad nepastebėjo, kaip Čelsė užkišo dienoraštį tarp sienos ir lovos.

Džordanas susikaupęs skaitė apie devynmetę Džilianą, todėl net nepakėlė galvos, kai Selena atsidarė keleivio dureles, įsėdo ir metė į jį tokį žvilgsnį, kad būtų sustingusi net pati Gorgona.

– Tu nepatikėsi¸ – pasakė ji.

Džordanas suniurnėjo.

– Gamykla streikuoja. Atsarginės dalies neatsiųs dar labai ilgai. Mėšlas. Man reikia išsinuomoti mašiną ir važiuoti.

– Dar palauk.

Selena atsisuko.

– Gal teiktumeis paaiškinti ko?

Bet Džordanas buvo visas pasinėręs į popierius. Selena atėmė iš jo voką.

– Kas tave taip pakerėjo? – Ji apvertė voką ir perskaitė. – Džilianos Dankan psichiatrijos byla? Hulihanas juos atidavė be kovos?

Džordanas patraukė pečiais.

– Dovanotam arkliui į dantis nežiūri. Ir paklausyk, ką čia rašo, gražu klausytis: „Psichozės požymių nėra… informacija iš papildomų šaltinių prieštarauja jos pasakojimui… linkusi manipuliuoti… asmeniniuose santykiuose – meluoti.“ – Jis išsišiepė. – Ir dar vogdavo iš parduotuvių.

– Duok man. – Selena vėl pastvėrė jam iš rankų aplanką ir permetė akimis turinį. – Kodėl ji vaikščiojo pas psichiatrę būdama devynerių?

– Nes mirė jos motina.

Selena tyliai caktelėjo liežuviu.

– Tokios norisi gailėtis.

– Man labiau gaila Džeko Sent Braido, – leptelėjo Džordanas.

– Tai ką dabar su šituo darysi?

Jis truktelėjo pečiais.

– Jeigu reikės, panaudosiu jai apkaltinti.

– Bet, tarkim, dabar ji nebe tokia.

Jis kilstelėjo antakį.

– O kas sako, kad streso būsenoje Džiliana Dankan negalėtų šitaip elgtis? Tai mergaitė, kuri jau seniai sako bet ką, kad sulauktų dėmesio.

Selena suraukė nosį.

– Man nepatinka, kai naudojies manimi, norėdamas patikrinti savo gynybines teorijas.

– Taip, bet ką apie tai manai?

– Prisiekusieji tau neleis žengti šito žingsnio. Būsi per griežtas aukai. Prarasi savo patikimumą.

– Sakai? – atsiduso Džordanas. – Gal tu ir teisi.

– Be to, lygiai taip pat tikėtina, kad meluoja Sent Braidas.

– Taip, – pritarė jis. – Ir tai tiesa. – Jis pabarbeno pirštais į vairą, žvelgdamas tiesiai prieš save. – Taigi… važiuojam ieškoti „Hertz“ automobilių nuomos?

Selena užsisegė saugos diržą.

– Aš niekur neskubu, – atsakė ji.

„Jis uždėjo ranką, tirpdydamas jos odą visur, kur tik prisiliesdavo. Ranka slydo nuo klubo ant juosmens, paskui susirado jos krūtį. Karštą, kaip saulėje įkaitusį akmenį. Ji sustingo vildamasi, kad jis atsitrauks, bet melsdama, kad nesiliautų.“

– Ar jūs pasiruošę nenumatytiems atvejams? – paklausė diktorius iš automatiškai įsijungusio radijo žadintuvo, išbudindamas Megę. Ji apsivertė, taukštelėjo per mygtuką ir nutildė.

Pasigirdo beldimas į duris.

– Jau atsikėlei? – šūktelėjo mama.

– Taip, – burbtelėjo Megė, bet nelipo iš lovos. Spoksojo į lubas ir stebėjosi, kodėl ji permirkusi nuo prakaito ir taip sunkiai alsuoja, lyg per miegus būtų nubėgusi mylią.

Čarlis stengėsi nespoksoti į naują Džilianos Dankan šukuoseną – lyg kirviu nukapotus plaukus. Jis buvo matęs nemažai aukų Majamyje ir žinojo, kad ji tai pasidarė pati; matyt, geriau jau taip, nei susipjaustyti riešus ar dar blogiau – nusižudyti.

– Svarbiausia, – mokė jis, vesdamasis Džilianą per nuovadą, – neprarask savitvardos. Įkalčiams atpažinti turėsi marias laiko.

Ji linktelėjo, bet Čarlis matė, kad mergina jaudinasi. Jis pažvelgė į Metą, šis patraukė pečiais. Tai buvo pirmas kartas, kai jie pareikalavo, kad tyrimo metu ji būtų be tėvo, o be savojo inkaro ji dreifavo. Bet Metas buvo nepalenkiamas, ir būtent šiandien jis nenorėjo, kad kas nors stovėdamas šalia darytų Džilianai poveikį. Net Eimosas Dankanas.

Metas juodu apėjo ir atidarė duris. Per atpažinimo procedūrą budėjo uniformuotas pareigūnas.

– Na gerai. – Čarlis leido Džilianai įsitaisyti prie stalo, o juodu su Metu atsistojo už kelių metrų nuo jos. – Ar prisimeni, kurį matei tą naktį?

Ant stalo gulėjo šeši skirtingų spalvų ir rūšių prezervatyvai. Čarlis tiksliai žinojo, kokie jie, nes Metas jį privertė nueiti į vaistinę ir nupirkti. Buvo rantytų, odos plonumo ir net švytinčių tamsoje… tarp jų ir tas, kurį Čarlis pagriebė nuo naktinio stalelio prie Ados Pibodi lovos.

Drebančiu balsu ji paklausė:

– Ar… galiu juos… paliesti?

– Žinoma.

Ji tiesė ranką į violetinį „Trojan“ pakelį. Bet ranka pasuko į kairę ir pirštai perbėgo per „Contempo“, du „LifeStyle“ ir vieną „Durex“.

Iš pradžių paėmė „Durex“, paskui – šalia gulintį „Prime“.

Staiga metė prezervatyvą ant stalo ir užsidengė rankomis veidą.

– Aš nežinau, – pravirko ji. – Buvo tamsu… ir aš buvau… taip išsigandusi… ir…

Metas kryptelėjo galvą Džilianos pusėn ir Čarlis greitai uždėjo jai ranką ant pečių.

– Viskas gerai, mieloji. Atsipalaiduok.

– Bet jūs norite, kad vieną išrinkčiau. Kaip įkaltį.

– Mes turime kitų įkalčių, – tarė Metas.

Džilė sušniurkščiojo nosimi.

– Tikrai?

– Taip, – patvirtino Čarlis. – Čia tik smulkmenos. Supranti?

Ji linktelėjo.

– Taip.

– Gal nori baigti?

– Ne. – Džilė vėl nusigręžė į stalą, prie šonų gniauždama kumščius, lyg įsakydama sau prisiminti. – Jis buvo violetinis, – atsakė ji po minutės. – Pakuotė buvo violetinė. – Ji nusišypsojo, jos veidas persimainė. – Aš teisi, ar ne?

– Žinoma, – atsakė Metas, paimdamas iš jos rankos prezervatyvą.

Čarlis palydėjo ją iki durų ir jas atidarė.

– Džo, – kreipėsi jis į koridoriuje stovintį policininką, – būk malonus ir nuvesk panelę Dankan pas tėvą.

– Žinoma, leitenante.

Čarlis žiūrėjo, kaip Džiliana tolsta su aukštu patruliu, paskui grįžo pas prokurorą. Jis susikišo rankas į kišenes.

– Ji išsirinko „Trojan“.

Metas linktelėjo.

– Deja, – pasakė jis, – iš namo paėmei ne tokį.

Džeko naudai.

Netikėta mintis Džordanui smogė taip, kad net oras iš plaučių išėjo. Didelei jo nuostabai, naujiena, kurią jam tą vakarą perdavė Metas Hulihanas, bylojo Džeko naudai.

Džordanas sėdėjo užsikėlęs kojas ant terasos turėklų ir pūtė į jas cigaro dūmų žiedą. Ant kelių laikė pasidėjęs policijos ataskaitą, gautą iš Čarlio Sakstono. Greta ant medinių grindų gulėjo mergaičių parodymai ir netikėti prezervatyvo atpažinimo rezultatai. Dabar trūko tik teismo medicinos ekspertų išvadų, bet jos užtruko dėl didelės laboratorijos apkrovos.

Pastarosios dvi savaitės neįtikino Džordano, kad Džekas Sent Braidas nekaltas, – jis buvo įsitikinęs, kad klientas nuolat kartojo „aš ten nebuvau“ grynai savigynos tikslais. Nelsono Mandelos taktika kalėjime buvo ne tiek švarios sąžinės požymis, kiek įkyrumas. O tie niekai apie puošmenas miške liudijo ne apie šio žmogaus patikimumą, bet apie jo išgerto viskio kiekį.

Tačiau dabar, įsmeigęs akis į apygardos prokuroro atradimą, Džordanas pradėjo galvoti, ar tik Džekas Sent Braidas nebus teisus.

Jis atstūmė duris ir nutipeno per vestibiulį į miegamąjį, kurį buvo galantiškai užleidęs Selenai. Mėnesienos trikampis apšvietė jai veidą, ir akimirką šios moters, gulinčios jo lovoje, reginys jam vėl užėmė kvapą. Jis nenustebo, kad Selena jį pajuto ir iškart pabudo, pakišdama po pagalve ranką.

– Mano namuose negalima miegoti su šautuvu, – sumurmėjo Džordanas. – Man taip saugiau.

Selena atsigulė ant šono.

– Eik iš mano miegamojo, Džordanai. – Ji apsivyniojo antklode.

– Tai mano miegamasis.

– Aš vis vien nenoriu, kad tu čia būtum. O tai labai aiškus prašymas išeiti, nebent iš savo klientų mokaisi, kaip bendrauti su moterimis.

– Aš dėl Džeko. Noriu su tavimi šnektelėti.

Selena nusileido ir atsivertė ant nugaros.

– Trečią nakties.

– Ketvirtą, bet kas jas skaičiuoja? – Jis atsisėdo prie jos ant lovos. – Ar skaitei tyrimo medžiagą?

– Kai ką.

– Taigi… yra spragų.

Selena patraukė pečiais.

– Visada jų būna. Bent jau pats man taip aiškini.

– Bet aš dažnai meluoju. O šįkart tai tiesa.

– Pavyzdžiui?

– Dryksnis. Pameni, pasakojau apie jį? Ir apie psichiatrės išvadas. Ir kad mergaičių parodymai nesutampa visu šimtu procentų.

– O kaip daiktiniai įkalčiai?

– Dar negauta iš laboratorijos, – priminė Džordanas.

Selena perskaitė dokumentą ir pakėlė į jį akis.

– Bet tu manai…

– Taip, – nustebęs atsakė Džordanas. – Kad iš jų mes sužinosime tik tai, ką mums visą laiką tvirtino Džekas.

Metas sapnavo košmarą, kad buvo teisme.

Jis spoksojo į prisiekusiuosius taip, lyg turėtų galią juos užhipnotizuoti, nes išprievartavimo byloje kaltininkas pasirodė besąs tas, kuriuo jie labiausiai tikėjo. Teisėjas pašaukė jį vardu:

– Pone Hulihanai!

– Taip, gerbiamasis teisėjau. Atleiskite man. – Jis pasitaisė apykaklę, kad nesmaugtų kaklaryšis. – Valstija kviečia Džilianą Dankan liudyti.

Ėmė žybsėti fotoaparatai, pasigirdo šnarėjimas, visi nekantravo pamatyti, kaip į salės priekį išeina baudžiamosios bylos įžymybė. Bet durys neatsidarė, mergaitė nepasirodė. Metas norėjo paklausti šerifo padėjėjo, kur jo liudytoja, bet jį vėl sustabdė teisėjo balsas.

– Prokurore, kas atsitiko?

– Nerandu savo liudytojos, – atsakė Metas.

– Ji čia. – Teisėjas parodė į liudytojo ložę.

Bet ložėje Metas nieko nematė.

Jis greitai nuėjo prie liudytojo vietos, nors kojos, rodės, pavirto į drebučius, ir uždėjo ranką ant drožinėto atitvaro krašto.

– Prašome teismui pasakyti savo vardą ir pavardę, – paprašė jis.

Kai niekas neatsakė, jis pažvelgė į ložės vidų.

Ten ant grindų jis pamatė gulinčią savo dukrytę. Ši jam šypsojosi, lyg žinodama, kad jis ją išgelbės.

Kai mažo pasimatymų kambario tarpdury Džordanas pamatė Džeką, lydimą prižiūrėtojo ir besitrinantį užmiegotas akis, jį apėmė prasikaltusio žmogaus džiaugsmas.

– Džordanai, – tarė Džekas, – dabar vidurnaktis.

– Anksčiau dėl to nesijaudinai. – Džordanas atsisėdo, nenuleisdamas akių nuo kliento.

– Kas atsitiko? – paklausė Džekas, apžiūrinėdamas savo megztinį, lyg ant jo galėtų būti kraujo ar kitų įkalčių. – Gal mane jau nuteisė?

Tai išgirdęs Džordanas vos sulaikė šypseną.

– Jeigu taip, būtum su manim teisme.

– Tai kodėl tu čia?

Džordanas užsikėlė ant stalo alkūnes.

– Nes, – prakalbo jis iš lėto, – įvyko šioks toks dvasinis nušvitimas.

Džekas įtariai į jį pažvelgė.

– Tau sekasi.

– Tiesą sakant, tau taip pat. – Džordanas pastūmė Džekui rudą voką. – Šiandien iš apygardos prokuroro gavau tiriamąją medžiagą. Čia yra viskas, išskyrus laboratorijos išvadas. – Žiūrėdamas, kaip Džekas atidaro voką ir skaito popierius, Džordanas nejaukiai krenkštelėjo. – Aš dažnai šito nesakau, juolab savo klientams į akis, tad man sunkoka tai ištarti. Jėzau. – Jis papurtė galvą, ir kaklą užliejo raudonis. – Tik tris žodelyčius, bet niekaip negaliu jų iškosėti.

Džekas pakėlė budrias akis.

– Juk neketini sakyti, kad mane myli, ką?

– Po šimts, ne, – atsakė Džordanas. – Aš tavim tikiu.

Džekas sunkiai įkvėpė oro į degančią krūtinę.

– Ką pasakei?

– Aš manau, kad ta panelė meluoja. Nežinau, kur tą naktį buvai, bet ne su ja.

Jis matė, kaip iš nuostabos patamsėja Džeko akys.

– Vienaip ar kitaip būčiau tave išsukęs, – įžūliai pasigyrė Džordanas. – Bet dabar netgi noriu šitai padaryti. – Jis pasijuto girtas, apsvaigęs. Lyg viduje būtų atsirišęs kietas mazgas, ir dabar jis galėjo nuversti kalnus, parklupdyti galiūnus.

Apstulbęs Džekas nusisuko.

– Negaliu patikėti.

Džordanas nusijuokė:

– Džekai, tu ne vienintelis toks.

6 Krikščionis Palestinos arabas, kaltinamas nužudęs JAV senatorių Robertą F. Kenedį, įkalintas iki gyvos galvos.

1989-ieji

Niujorkas

Mergina turi būti girta, tai pirmoji taisyklė.

Jeigu neprisigerdavo tiek, kad nusmigtų, jos išsigąsdavo ir viską sugadindavo per patį smagumą. Retkarčiais atsipeikėdavo ir pasidarydavo baikščios, bet, norint įkalbėti jas pasilikti, užtekdavo dar vieno bokalo alaus. Juk dėl to jos ir atėjo.

Mintį netiesiogiai pakišo treneris, kai keletas vaikinų susinervino, kad juos taip trumpai išleidžia į aikštę. Tarpusavyje ėmė rietis grupuotės; kai tik treneris nusisukdavo, žaidėjai pamiršdavo sportišką elgesį. Futbolo komandoje nėra vietos superžvaigždėms, sakydavo treneris. Jis stengėsi žaidėjams įteigti, kad žaidimo kokybė tiesiogiai atspindi jų tarpusavio santykius už aikštės ribų. „Aplankykite drauge „Empire State Building“ dangoraižį, nueikite į boulingo klubą, suvalgykite kartu picą“, – siūlydavo jis. Tačiau Kolumbijos universiteto studentų komanda rado kitą bendro laisvalaikio formą.

Komandos išgertuvėse trindavosi nemažai merginų, futbolo aistruolių, kurioms svarbiausia buvo ne sportas, o būti su čempionais ir kad kiti jas matytų su jais. Pagal nebylų susitarimą, įmušęs daugiausiai įvarčių rinkdavosi merginą. Tada vaišindavo alkoholiu, nors jos ir taip būdavo lengvai sukalbamos. Išdulkinęs paklausdavo, ar ji nori susipažinti su vienu iš jo draugų.

Kartą mergina nusitašė ir ją išdulkino vienuolika žaidėjų.

Džekas pro minią savo bute prasibrovė prie švenčiausios alaus statinaitės. Jis ne itin mėgo šią tradiciją, jam niekada nepatiko dalintis tuo, kas buvo jo. Bet, kaip įmušęs daugiausiai įvarčių tą sezoną, jis buvo pirmas… taigi buvo lengva apsimesti, kad ir vienintelis.

Jis prisipylė du plastikinius puodelius ir nuvinguriavo atgal pas merginą, su kuria šnekučiavosi. Jos akys buvo žalios, o krūtys tokios, kad tilptų jam į delną. Vardo neprisiminė.

– Štai, – tarė jis ir padovanojo jai žavingiausią šypseną.

– Ačiū. – Mergina paėmė puodelį ir atsirėmė į jį, nes kažkas ją stumtelėjo iš už nugaros. – Atleisk. Čia tokia spūstis.

Ji maivėsi mesdama jam įkypą žvilgsnį arba žvelgdama pro nuleistas blakstienas, ir nuo to Džekas sustandėjo kaip geležinkelio bėgis.

– Gal nori eiti kur ramiau?

– Gerai.

Jis timptelėjo ją už rankos į savo miegamąjį. Tarpdury stovėjo buto draugas Čadas.

– Palik ir man truputį.

Džekas uždarė duris. Mergina vaikštinėjo po kambarį, lietė jo trofėjus ant lentynų, jo komandos švarką, suspardytą kamuolį, kurį tėvas jam padovanojo vaikystėje.

Jis uždėjo rankas jai ant pečių.

– Pamatei ką nors įdomaus?

– Taip, – atsakė ji ir pabučiavo Džeką.

Reikia pritildyti muziką. Džekas ant galvos užsidėjo pagalvę, norėdamas nuslopinti triukšmą. Jį pribaigti būtų užtekę vien boso.

Šalia ant pilvo gulėjo mergina. Jis tikriausiai po visko irgi užsnūdo. Visai norėtųsi dabar palįsti po antklode, bet už durų laukė komandos bičiuliai.

Tuk tuk tuk!

– Džekai! – pro duris prasiskverbė prislopintas Čado balsas. – Džekai, išlįsk!

Džekas nuogas išlipo iš lovos ir pravėrė duris.

– Aš beveik baigiau.

– Ne dėl to. Tavo motina atėjo.

– Mano motina?!

Jo tėvai gyveno Aukštutiniame Vestsaide, visai arti. Bet matydavosi jie retai. Vyresnieji Sent Braidai bendravo su kitokiais žmonėmis nei universitetą baigiantis sūnus. Be to, buvo beveik vidurnaktis, šeštadienis. Džekas žvilgtelėjo Čadui per petį ir pamatė nepriekaištingai apsirengusią Aną Lizą, styrančią it šiltnamio gėlė piktžolių raizgalynėje. Jis greitai užsimovė džinsus ir per galvą užsitempė marškinius. Išeidamas iš miegamojo atsisuko ir pamatė, kaip Čadas atsisega kelnių užtrauktuką ir sėdasi ant lovos šalia merginos.

Kažkas bakstelėjo Džekui į sąžinę. Sintija. Jos vardas buvo Sintija, ir ji pasakojo jam, kaip jos tėvas ūkininkas pjauna javus pradėdamas nuo lauko vidurio, kad spėtų pabėgti laukiniai triušiai.

– Čadai, – tarė Džekas tyliai, ir tas pakėlė galvą.

– Ką?

„Gal ji nenori. Gal jos bent jau reikėtų atsiklausti, kad nepabustų užgulta nepažįstamo tipo.“

– Džekai? – neaiškiai pašaukė Sintija ir timptelėjo Čadą žemyn.

Dabar tai nebe mano bėda, pagalvojo Džekas patraukdamas pečiais.

Jis metė ją iš galvos ir ėmė brautis pro tirštą žmonių minią. Per pastarąsias dvidešimt minučių žmonių atsirado dar daugiau, jeigu tai išvis buvo įmanoma.

– Mama, kas yra?

Ana Liza Sent Braid spoksojo į jį. Ji norėjo kažką pasakyti, bet užsidengė ranka burną.

– Mama, aš viską paaiškinsiu…

Jo motina pakėlė nuo ašarų sudrėkusias akis.

– Džekai, – pasakė ji, – mirė tavo tėvas.

Laidotuvėse dalyvavo daugybė finansininkų, aukštuomenės damų ir meras Edas Kochas. Džekas vaikštinėjo po savo vaikystės kambarius vilkėdamas pilkos anglių spalvos kostiumu, sveikinosi su žmonėmis ir klausėsi užuojautų. Visi norėjo su juo persimesti žodžiu, paguosti jį, pasakyti jam, kad jo tėvas buvo puikus žmogus.

Širdies smūgis, sakė motina. Ji vis dar virpėjo, ir Džekas manė, jog tai todėl, kad ji nebuvo prie vyro, kai tai atsitiko. Ji buvo vienoje iš savo labdaringų misijų ir grįžo namo sužinojusi, kad Džozefą Sent Braidą išvežė į Kolumbijos presbiterionų ligoninę.

Džekas vogčiomis pabėgo nuo lankytojų į savo senąjį kambarį. Jis buvo labai panašus į jo nuomojamą butą, prikimštas su futbolu susijusių daiktų. Atsisėdo ant siauros lovos ir pačiupinėjo žydrą kaspiną, pririštą prie lovos kojos. Už žaidimą lygoje. Jam buvo dešimt.

Jį išmokė tėvas. Kiekvieną sekmadienį Centriniame parke juodu spardydavo kamuolį. Užsimerkęs jis prisiminė, kaip mažas berniukas ir jaunas vyriškis varinėdavo kamuolį po žolę. Krūptelėjęs suvokė, kad dabar jis atrodo toks pat kaip tada jo tėvas.

Vestibiuliu artėjo žingsniai – motina, tikriausiai norinti pasakyti, kad nutaisytų deramą veidą ir drauge su ja gedėtų. Tačiau žingsniai nutilo prie pat jo miegamojo durų, ir Džekas išgirdo, kaip kalbasi du tėvo kolegos.

– Visai dar jaunas, – tarė vienas.

– Taip. – Antras vyras santūriai sukikeno. – Bet šitaip numirti!

Kažkuris caktelėjo liežuviu.

– Taigi, žinai, kaip būna. Baigi… ir išeini.

Džekas lėtai pakėlė galvą. Jis išėjo iš miegamojo pro tuodu nustebusius vyrus ir susirado motiną.

– Ar galim pasikalbėti?

– Luktelėk, – atsakė Ana Liza.

– Dabar. Tuojau pat!

Džekas nesiklausė, kaip ji paaiškino svečiui, kodėl ji turinti eiti, bet nusekė paskui jį į tėvo biblioteką – sodrios rusvos spalvos kambarį su knygų lentynomis per visas sienas.

– Kas tokio svarbaus negali palaukti, kol baigsis tėvo laidotuvės? – papriekaištavo motina.

– Kaip jis mirė?

– Juk sakiau – nuo širdies smūgio. Gydytojai sakė, kad staigus infarktas.

Džekas žengė žingsnį į priekį.

– Mam, – ištarė jis tyliai, – kaip jis mirė?

Ji ilgai į jį žiūrėjo.

– Tavo tėvas gavo širdies smūgį… gulėdamas ant prostitutės.

– Ką?!

– Man lengviau manyti, kad čia dalyvaujantys žmonės šito nežino. Gal save ir apgaudinėju, bet jeigu jie dar negirdėjo, norėčiau, kad tai liktų tarp mūsų.

– Tėtis to nedarytų. – Džekas purtė galvą, atkakliai neigdamas. – Jis tave labai mylėjo.

Ana Liza palietė jam skruostą.

– Nepakankamai.

Motina nuolat perspėdavo paauglį Džeką nekelti kojos į šitą Niujorko rajoną, nes čia jam gali įbesti peilį, apiplėšti arba išgabenti iš ten lavonmaišyje. Taksi sustojo priešais daugiabutį, kokį rastum bet kurio miesto apleistame kvartale. Ana Liza sumokėjo taksi vairuotojui ir išdidžiai nuėjo duobėtu šaligatviu, tarsi žengtų į rūmus.

Džekas motinos nesuprato. Jis dar negalėjo atleisti tėvui, juolab eiti pas prostitutę, kurią tas dulkindamas mirė. Jam buvo truputį smalsu, kaip motina ketina įveikti pirmąją kliūtį: užrakintas lauko duris. Bet ji paspaudė skambučio mygtuką po buto numeriu ir į garsiakalbį aiškiai ištarė:

– Atėjau dėl Džozefo.

Durys zvimbdamos atsidarė.

Trečiame aukšte jų jau laukė liesa, išvargusi moteris prastai nudažytais raudonais plaukais. Ji keistai judino rankas prieš save, lyg tampydama minkštą karamelinį saldainį. Vos pamačiusi Džeką lūpomis ištarė nebylų „o“.

– Tu atrodai… atrodai visai kaip jis.

Džekas nusisuko ir dėjosi apžiūrinėjąs ant vestibiulio sienų besilupančius dažus.

Motina žengė pirmyn.

– Sveika, – tarė paduodama ranką. Per tiek labdaringos veiklos metų ji buvo įpratusi bendrauti su neturtingomis moterimis, bet Džekas vis dar stebėjosi, kaip lengvai jai tai išeina. – Esu Ana Liza Sent Braid.

Moters akys sumirksėjo.

– Jūs esate toji A, – tarė ji.

– Prašau?

Atsitokėjusi moteris išraudo ir atsitraukė.

– Užeikit.

Butas galėjo tilpti į apartamentų, kuriuose užaugo Džekas, svetainę. Visi trys nejaukiai stoviniavo kambariūkštyje su nušiurusia gėlėta sofa ir televizoriumi. „Ar jie tai darė čia?“ – svarstė Džekas, o visa gerkle norėjosi rėkti, kad jis nekenčia šitos moters, nekenčia šitos vietos, nekenčia, kad ji atėmė iš jo tėvą. Gyvendamas su tokia moterimi, tėvas sprukdavo štai čia?!

– Norėjau jums paskambinti, – prisipažino šeimininkė. – Bet neužteko drąsos. Jis… Džozefas čia kai ką paliko.

Ji atidarė stalčių ir išėmė auksinį roleksą. Ana Liza jį paėmė ir paglostė kitoje laikrodžio pusėje išgraviruotus žodžius: „Džo, amžinai tavo, A.“

Džekas perskaitė jai per petį. Jis prunkštelėjo.

– Amžinai.

– Jūs labai maloni, kad man jį grąžinote, – tarė Ana Liza kilstelėdama smakrą.

– Ji būtų jį pardavusi, jeigu nebūtum pasirodžiusi, – burbtelėjo Džekas.

– Džekai, – griežtai sudraudė motina. – Panele…

– Rouzė. Tik Rouzė.

– Gerai, Rouze. Atėjau jums padėkoti.

– Jūs… norite man padėkoti?

– Greitosios pagalbos medikai sakė, kad jūs visą laiką buvote šalia jo. Kadangi aš… negalėjau prie jo būti, kai tai nutiko, džiaugiuosi, jog buvo kas nors kitas. – Ana Liza linktelėjo, lyg sau patvirtindama, kad tai, ką ji pasakė, yra tiesa. – Ar jis ateidavo… dažnai?

– Kartą per savaitę. Bet aš iš jo pinigų neimdavau. Įkišdavau jam atgal į piniginę, kai miegodavo.

Džekui tai buvo paskutinis lašas. Jis žengė priekin ir užstojo motiną, jam ant kaklo ir kaktos pulsavo iššokusios venos.

– Tu, pigi suknista šliundra! Manai, kad ji nori tai girdėti?! Nori padaryti dar blogiau?

– Džekai, užteks, – tvirtai subarė motina. – Nesu tau sudavusi nuo tada, kai tau suėjo dešimt, bet, Dieve padėk, tikrai vošiu. Ši moteris nekalta dėl to, ką darė tavo tėvas. Ir jeigu ji padarė jį laimingą, kitaip nei aš, tai tikrai neturėtum ant jos šaukti.

Motinos veidu tekėjo ašaros, ir Džekas buvo tikras, kad, jeigu jis čia liks dar sekundę, jo širdis susprogs. Jis švelniai paglostė motinai veidą ir pirštų galiukais pajuto jos širdgėlą.

– Mam, – sušnabždėjo jis trūkčiojančiu balsu, – eime.

– Tai jūs darėte jį laimingą.

Juodu atsisuko išgirdę jos ramų, svajingą balsą.

– Jis daug apie jus pasakojo. Sakė esąs nevertas tokios puikios moters kaip jūs.

Ana Liza užsimerkė.

– Ačiū jums, – tyliai pasakė ji.

Kai ji atsimerkė ir pažvelgė į Rouzę surimtėjusia veido išraiška, Džekas išsižiojo. Jis jau anksčiau buvo matęs tokį motinos veidą… apimtą labdaringų minčių.

– Mam… nereikia.

Bet Ana Liza stvėrė Rouzei už rankos.

– Jūs neturite šitaip gyventi.

– Rimtose įmonėse mano gebėjimų niekam nereikia.

– Galėtumėt pabandyti. Yra vietų, kur galėtumėt pradėti iš pradžių.

– Į prieglaudą aš neisiu, – tvirtai pareiškė Rouzė.

– Tuomet važiuokite su manim. – Ana Liza žodžiais užpildė tylą. – Man reikia namų tvarkytojos, – paaiškino ji, nors Džekas žinojo, kad ji tokią jau turi. – Mokėsiu algą ir suteiksiu būstą.

– Aš negaliu… Aš negaliu su jumis gyventi. Džozefas…

– …šypsosi, – užbaigė Ana Liza.

Būtų teisingas atpildas, jeigu ši prostitutė ateitų ir tikrąja žodžio prasme išvalytų ko pridirbusi, mąstė Džekas. Šitoks dosnumo gestas, be jokios abejonės, buvo ne naujiena Anai Lizai. Motinos širdis buvo tokia plati, kad žmonės įkliūdavo į jos spąstus ir nė patys nesuvokdavo, kaip jiems pasisekė. Gal šis motinos pasiūlymas netgi kiek savanaudiškas, nes su jomis liktų gyvi ir prisiminimai apie Džozefą.

O gal motina tenori nužudyti Rouzę, kai ji miegos.

Ana Liza užsisegė ant riešo vyro laikrodį, nors ir per didelį.

– Rouze, – kreipėsi ji nuoširdžiai, – susipažink, tai mano sūnus.

– Aš šiaip ar taip būsiu priversta ją prisiminti visą savo likusį gyvenimą, – tą vakarą paaiškino Ana Liza, išlydėdama sūnų. – Tad geriau ją pamilsiu.

– Čia nėra ką pamilti, – atsakė Džekas.

– Tavo tėvas manė kitaip. Ir aš tikrai pritariu jo pirmajam pasirinkimui.

– Tu nesi už ją atsakinga. Net Motina Teresė šito nedarytų.

– Motina Teresė neturėjo ją apgaudinėjančio vyro. – Anos Lizos lūpos sutrūkčiojo. – Kai viskas baigiasi, Džekai, tave prisimena už tai, ką padarei, o ne ką ketinai daryti. Tavo tėvas per vėlai tai sužinojo.

Džekas pabučiavo motinai į skruostą.

– Noriu užaugęs būti kaip tu. – Jie abu tylėjo ir suprato, ko jis neištarė.

– Būsi, – atsakė Ana Liza. – Aš tavim pasitikiu.

Taksi išleido jį prie daugiabučio kelios minutės po aštuonių. Net iš gatvės Džekas matė lange siluetus, girdėjo žemus muzikos garsus. Tarsi nė nebūtų išvažiavęs, tarsi vakarėlis būtų trukęs visą savaitgalį, nors per tą laiką jo paties pasaulis buvo sustojęs.

Atsirakinęs duris jis užėjo ir rado Čadą, sėdintį ant sofos su kitais vaikinais iš komandos. Nepažįstama mergina gulėjo išsitiesusi jam ant kelių kaip nertas šalikas.

– Ei, – pasisveikino Čadas, iškart nustūmė merginą šalin, atsistojo ir priėjo prie Džeko. – Užjaučiu, brolau, dėl tėvuko.

Džekas gūžtelėjo.

– Ačiū. Būsiu savo kambaryje.

Čadas įbruko jam į rankas butelį šalto alaus.

– Galbūt tau reikėtų atsipalaiduoti, – reikšmingai pasiūlė.

Džekas grąžino jam butelį.

– Aš nenusiteikęs, Čadai.

– Tikrai?

Jis palinksėjo, paskui pažvelgė į merginą, o ši jam nusišypsojo.

– Gal tu ir teisus.

Čado lūpose pasirodė supratingas šypsnys. Bet į kitus atsisuko nutaisęs liūdną veidą.

– Mirė Džeko tėvas.

Mendė supratingai atsiduso.

– Vargšiukas.

– Jam vertėtų su kuo nors pasikalbėti, – mestelėjo užuominą Čadas.

Džekas pajuto, kaip kojos nunešė jį į kambarį, jautė, kaip ta mergina atsisėdo šalia ir paėmė jam už rankos, kaip pats rankomis ją apsikabino… ir visa tai tarsi sapne. Lyg kūnas pats žinotų, ką daryti, ir protui dalyvauti nebūtina. Kai pasirodė ašaros – kartu su karšta, galinga rauda, supurtančia jo didelį kūną, – Mendė laikė jį stipriai apkabinusi ir glostė jam galvą.

– Atsiprašau, – pasakė jis kimiu balsu. – Aš labai atsiprašau.

Tą akimirką Džekas pagalvojo apie Rouzę. Pagalvojo apie merginą, su kuria miegojo tą vakarą, kai mirė tėvas, ir svarstė, kur ji dabar, ką ji prisimins apie tą naktį, kai visa komanda bus jau seniai pamiršusi. Pagalvojo apie motinos įsteigtas prieglaudas, pilnas moterų, nebesuvokiančių, kaip gelbėtis.

Jeigu dabar jis mirtų, ką po savęs paliktų?

Džekas lengvai timptelėjo Mendę, kad ji stotųsi.

– Eikš, – tarė jis švelniai. Nuvedė ją į svetainę, kur visi nustebę pakėlė galvas. Prie lauko durų Džekas pakėlė jos ranką prie lūpų ir pabučiavo į krumplius. – Važiuok namo ir įsivaizduok, kad niekada čia nebuvai.

Čadas paleido keiksmų tiradą. Džekas stengėsi nekreipti dėmesio ir įdėmiai klausėsi nueinančios merginos žingsnių. Jie buvo lengvi kaip sniegas ir beveik tokie pat tylūs, bet jo viduje jie trinksėjo ir ėjo vis garsyn kaip operoje.

– Ei! – suriko Čadas, vos tik Džekas atsisuko. – Kaip, po galais, tu galėjai?

Kaip negalėjau, pagalvojo Džekas.

2000-ųjų birželis

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Kraujas ant aukos marškinėlių neginčijamai buvo įtariamojo.

Metas jautė, kaip iš vidaus veržiasi šypsena.

– Aš žinojau, – murmėjo jis. Jis susitiko su Frenke, jai paprašius, šeštojo dešimtmečio stiliaus restorane. Juodu sėdėjo prie stalelio po didžiuliu žaliu skėčiu ir laukė, kol padavėjos su pinigų skaičiuoklėmis, prisegtomis prie diržų, privažiuos ant riedučių ir priims klientų užsakymą.

Ji pakelė akis į Metą.

– Žinau, kad miršti, kaip nori paklausti… taigi, sperma iš tepinėlio nuo šlaunies.

– Puiku! – nudžiugęs Metas trinktelėjo kumščiu per stalą. Išprievartavimo bylas be DNR įkalčių laimėti sunkiausia.

– Leisk man pabaigti. – Frenkė pakreipė galvą. – Ką prisimeni apie DNR?

– Kad to nepakako tvirtai nustatyti O Džėjaus Simpsono kaltės.

– O dar?

– Na… todėl aš turiu dešimt kojų pirštų, – atsakė Metas.

– Ir, be jokios abejonės, aštrų kaip skustuvas protą, – abejingai atsakė Frenkė. – Ar mokykloje biologiją mokeisi bent jau patenkinamai?

– Aš buvau žodžio kalvis, ne mokslininkas.

– Na gerai. Elementarioji genetika: viskas, kas tu esi, radosi iš tavo mamos ir tėčio. Ji tau duoda vieną alelinį geną, o jis – kitą… todėl tu turi mėlynas akis, gerus dantis arba nutįsusius ausų spenelius.

– Arba nepakartojamą žavesį, – pridūrė Metas.

– Taip, jeigu pasiseka, – pritarė Frenkė. – Taigi, visi tie bruožai tūno DNR molekulėje ir žiūrint pro mikroskopą jie yra beveik dviejų metrų ilgio. Tačiau teismo medicinos ekspertizėje mums nesvarbu, ar ausų speneliai nutįsę. Todėl aš ištiriu aštuonias sritis, apie kurias plačioji visuomenė neturi jokio supratimo, – tokias kaip TPOX ar CSF1P0. Tose srityse kiekvienas žmogus turi tam tikrą „tipą“ – du alelius… vieną iš mamos, o kitą iš tėčio.

Metas linktelėjo ir pažvelgė į Frenkės išvadas.

Objektas

CSF

1P0

TPOX

TH01

VWA

D16

S539

D7

S820

D13

S317

D5

S818

100

12, 12

8, 11

6, 7

17, 17

12, 14

9, 12

9, 13

12, 12

200

12, 12

11, 11

6, 7

15, 15

13, 13

8, 8

11, 11

10, 12

Marškiniai

12, 12

11, 11

6, 7

15, 15

13, 13

8, 8

11, 11

10, 12

Nagai

12, 12

11, (8)

6, 7

17, (15)

12, 14, (13)

9, 12, (8)

9, 13, (11)

12, (10)

Šlaunis

–

8, (11)

6, (7)

17, (15)

–

12, (8), (9)

13, (9), (11)

12, (10)

– Vieno šimto eilutė – tai kraujo mėginys, paimtas iš aukos. Dviejų šimtų eilutė yra kraujas, paimtas iš įtariamojo. Jie naudojami kaip atskaitos taškai… žinomi mėginiai, su kuriais lyginame viską, ką gauname. Šiuose langeliuose surašyti numeriai yra aleliai, randami įvairiose DNR molekulių vietose. DNR, kurią išgavome iš kraujo ant marškinėlių, kaip matai, visiškai sutampa su įtariamojo krauju.

– Kol kas, – įsiterpė Metas, – aš esu patenkintas.

– Tai gerai. Nes, kalbant apie panagių mėginį, padėtis visai kitokia. Žinoma, čia yra aukos odos ląstelių, bet taip pat esama odos ląstelių, kurios yra ne aukos.

– Tarsi mišinys? – pasitikslino Metas.

– Būtent. Matai skaičius, kurie sutampa su aukos ir kito asmens.

– Ar dėl to čia parašyti skliausteliai?

– Taip. Skirtingas intensyvumas priklausomai nuo asmenų alelių derinio. Pavyzdžiui, įtariamasis ir auka abu turi po vienuolika TPOX stulpelyje… bet tik auka turi aštuonetą. Jų DNR kombinacijose tikėčiausi rasti tankesnę juostą prie vienuolikos negu prie aštuonių. Skliausteliuose kaip tik tai ir matome.

Pro šalį praskriedama padavėja tekštelėjo jiems ant stalo du pieniškus kokteilius.

– Ačiū, – sutartinai abu padėkojo.

Stiklinės liūdnai rasojo, nes juodu buvo iki ausų pasinėrę į Frenkės lentelę.

– Sėklos tyrimai, deja, rezultatų nedavė.

Metas nusivylė.

– Kodėl?

– Nes negavau jokių rezultatų CSF ir D16 sistemose. Tai todėl, kad kartais DNR būna per mažai ir tose vietose mes negalime nieko pamatyti.

Nagrinėdamas skaičius Metas suraukė antakius.

– Ar gali apie tai pasakyti ką nors daugiau?

– Taip. Kalbame apie sėklą, todėl žinau, kad čia rasiu aukos vidinės šlaunies odos ir vyriškos spermos mišinį.

– Kaip panagių mėginyje?

Frenkė linktelėjo.

– Palygink šias dvi eilutes.

Keletą minučių Metas tyrinėjo lentelę, paskui gūžtelėjo pečiais.

– Visi skaičiai vienodi… tik keliose vietose sukeisti vietomis. Ar tai reiškia, kad negali išskirti įtariamojo?

– Techniškai kalbant, taip, – sutiko Frenkė. – Bet čia yra kai kas, dėl ko negaliu durti į jį pirštu.

Metas numetė popierius ant stalo ir atsilošė.

– Pasakok.

– Pagalvok apie visus žmones pasaulyje ir apie tai, kokią alelių įvairovę jie paveldėjo. Aš nesu mačiusi tokio mišinio dviejų nesusijusių asmenų, kur toje pačioje vietoje nebūtų keturių skirtingų skaičių. Žvelgiant vien iš tikimybių statistikos taško, atrodytų, kad turi būti vieta, kur įtariamasis būtų, tarkim, dvylika, trylika, o auka – vienuolika, keturiolika. Bet čia ne. – Ji parodė į šlaunies analizę. – Pasižiūrėk, čia sutampa. Tiesą sakant, yra vos kelios vietos, kur skaičiai nesutampa su aukos DNR.

– Ar nori man pasakyti, kad tyrimo metu padaryta klaida?

– Širdingai dėkui už tokį pasitikėjimą.

– Gal neturėjai užtektinai DNR? Ar gali būti, kad, jeigu mėginys būtų buvęs geresnis, tu būtum išskyrusi keturis alelius?

– Labai nedidelė tikimybė, – sutiko ji. – Bet tai dar ne viskas, kas neduoda man ramybės. Štai pažvelk į TH01 sistemą. Auka ir įtariamasis abu yra šeši ir septyni čia, tada jų DNR mišinys visada turėtų būti šeši, septyni.

– Taip ir yra.

– Bet ne sėklos mėginyje. Čia yra šviesesnis septynetas ir šešetas. Aš šito nesuprantu. – Ji papurtė galvą. – Nenoriu sugadinti tau bylos. Negaliu atmesti tavo įtariamojo… bet tuo pat metu jis čia ne visur atitinka…

Metas nieko nesakė ir pirštu vedžiojo po balutę, kurią ant stalo paliko kokteilio stiklinė.

– Na ką tu, Frenke. Juk gali sujungti visų Salem Folso vyrų DNR su mano aukos DNR ir gausi rezultatus ne pagal vadovėlį.

Frenkė galvojo.

– Gal jie giminės.

– Įtariamasis ir auka? Tai neįmanoma.

– Na, tuomet – įtariamasis, kurio mėginį man davei ištirti… ir kitas vyrukas, kurio buvo spermos mėginys. Giminių DNR bruožai sutampa… todėl kartais gauname keistus rezultatus.

Metas lėtai iškvėpė.

– Tu bandai pasakyti, kad auka taip sudraskė įtariamąjį, kad tas iškruvino jai visus marškinėlius… o tada jis atsitempė brolį ją išprievartauti?

Frenkė kilstelėjo antakį.

– Gali būti.

– Jeigu įtariamasis turėtų brolį!

– Nebausk manęs už blogą žinią. – Frenkė susirinko ataskaitas. – Privačioje laboratorijoje galėtų ištirti daugiau sistemų ir pasižiūrėti, ar galima išskaidyti smulkiau.

– O jeigu tam neturime lėšų?

– Aš pasidomėčiau įtariamojo genealoginiu medžiu.

Metas baigė gerti kokteilį ir išsitraukė piniginę.

– Ar kraujas jo?

– Taip.

– Ir ar gali būti, kad auka jam įdrėskė?

Frenkė krestelėjo galvą.

– Bet negali tvirtinti, kad spermos mėginys – tikrai ne jo?

– Ne, negaliu.

Metas numetė ant stalo dešimties dolerių banknotą.

– Man tiek ir tereikėjo.

Įraudusios ir sukaitusios mergaitės su šilkiniais šortais ir šokinėjančiomis plaukų uodegėlėmis tarsi žvirblių pulkelis įskrido per atdaras duris į persirengimo kambarį. Čiauškėdamos po dvi tris patraukė į dušą ir visai nekreipė dėmesio į moterį, stovinčią prie įėjimo ir apžiūrinėjančią pernykštės moksleivių komandos nuotrauką.

Joje buvo Džekas su savo komanda, jo plaukai ryškūs kaip spindintis auksinis trofėjus, kurį savo rankose laikė viena mergaitė. Jis buvo galvą pasukęs šonu ir žvelgė į jas susižavėjęs.

– Ko nors ieškote?

Išgirdusi balsą, Ada krūptelėjo.

– Atleiskite, – atsiprašė paauglė šypsodamasi, – nenorėjau taip išgąsdinti.

– Ne… ne, viskas gerai.

– Ar jūs – mama? – vėl paklausė mergaitė.

Adą apstulbino toks asmeniškas klausimas, bet paskui suvokė, kad ne taip suprato. Mergaitė kalbėjo ne apie Kloją; ją vėl palaikė kuo kitu. Kodėl mokinė negalėtų pakviesti mamos ateiti po treniruotės, tarkim, kartu išgerti arbatos?

– Būsimos mokinės, – paaiškino Ada.

Mergaitė nusišypsojo, ir ant skruosto atsirado duobutė. Ji buvo tokia atviraširdė, kad Adai net suspaudė širdį; ji taip norėjo, kad šitas vaikas būtų jos.

– Ak, vienos iš jų, – erzino mergaitė.

– Ką tai reiškia?

– Kad jūsų duktė žaidžia valstijos čempionate ir jūs norite pasikalbėti su trenere.

Ada nusijuokė.

– Tuomet kur ji?

Mergaitės žvilgsnis nuskriejo prie fotografijos.

– Tuojau ateis. Šiemet paskyrė naują… kai senasis… turėjo išvykti.

Ada atsikrenkštė.

– Tikrai?

Mergaitė linktelėjo galvą ir ranka palietė rėmelių stiklą.

– Buvo siaubingai didelis skandalas, bent jau galėjo būti didelis. Bet, jeigu norite žinoti, tai buvo šiek tiek panašu į Romeo ir Džuljetą. Kai įsimyli žmogų, kurio nevalia mylėti… – Ji suraukė kaktą. – Tik jie nemirė.

– Romeo ir Džuljeta?

– Ne… treneris ir Ketrina.

– Merginos! Kodėl negirdžiu tekant vandens?! – Pro persirengimo kambario duris sugriaudėjo energingas balsas, naujoji trenerė plojo rankomis ir vijo komandą prie dušo kabinų.

– Tai ji, – paaiškino mokinė, – jeigu dar nesupratote. – Linktelėjusi ji nubėgo į prausyklą.

Priėjo besišypsanti trenerė.

– Kuo galiu jums padėti? – pasiteiravo ji.

– Tik dairausi. Jeigu galima. – Ada parodė į žvilgantį trofėjų. – Trenerio pasididžiavimas.

– Taip, jos sunkiai dirbo, kad jį iškovotų. Gera komanda.

Ada pasilenkė arčiau prie nuotraukos. Bet ji žiūrėjo ne į mergaites, o perskaitė ranka užrašytas pavardes: „Iš kairės į dešinę: Siuzana Velander, Mardžerė Kabot, treneris Dž. Sent Braidas, Ketrina Marš.“

Mergaitė šalia Džeko, laikanti trofėjų. Mergaitė, į kurią, Ada dabar pamatė, jis žiūrėjo.

– Tai tavo parodymų kopija, – tarė Metas, per stalą paduodamas lapą Džilianai. – Parsinešk namo ir perskaityk, kad įsimintum viską, ką sakei.

Šalia sėdintis Eimosas pažvelgė į ploną lapelį.

– Po šimts, tikiuosi, bylai turite šį tą daugiau nei šį popiergalį.

– Turime, – nesutrikęs atsakė Metas. – Tačiau jūsų dukters kaltinimai sudaro bylos pagrindą. – Jis atvertė kitą aplanką ir padavė Dankanui Frenkės paruoštas teismo medicinos ekspertizės išvadas. – Visi rezultatai patvirtina, ką sakė Džiliana. Jo kraujas ant jos marškinėlių, oda jos panagėse, sėkla.

– Sėkla? – sušnabždėjo Džiliana.

– Taip, – vyptelėjo Metas. – Apsidžiaugiau tai išgirdęs. Abejojau, nes sakei, kad jis naudojo prezervatyvą. Matyt, nuo tavo šlaunies buvo paimtas spermos tepinėlis DNR analizei. Ir tai labai padės įrodinėjant.

– Nuo tavo šlaunies, – pakartojo Eimosas ir spustelėjo dukrai ranką.

Apygardos prokuroras puikiai suprato jų nuostabą. Vos tik pradėjęs tirti bylą jis sakė Dankanams, kad labai sunku pasiekti kaltinamojo nuosprendžio už išprievartavimą… o šitai iš esmės keičia padėtį. Metas plačiai nusišypsojo Džilianai ir jos tėvui.

– Kartais, – tarė jis, – mums paprasčiausiai sekasi.

Tomas numetė „Airborne Express“ voką tėvui ant kelių.

– Tai tau.

Džordanas padėjo valdymo rankeną, kuria ketino sumalti sūnų į miltus „Nintendo“ žaidime, ir atplėšė paketą.

– Tikriausiai DNR, – pasakė jis ir greitai permetė akimis trumpą raštelį, kurį buvo pridėjęs Metas Hulihanas… nieko ypatingo jame neparašė, išskyrus tai, ką būtų parašęs ir pats Džordanas, jeigu gautų tokius ekspertizės rezultatus… tai yra, kad tą naktį Džekas nebuvo nė prisiartinęs prie Džilianos.

Jis perskaitė pirmą puslapį, paskui kitą, keikdamasis nutrenkė paketą ant grindų ir atsistojo.

– Turiu pasivaikščioti, – burbtelėjo.

Ekrane Tomas nudėjo vieną tėvo žaidėją.

– Bet tu juk laimi.

– Ne, – atsakė Džordanas, – nelaimiu.

Klientai meluoja. Tai pirma taisyklė, kurią jis sužinojo pradėjęs advokatauti, ir ją puikiai išmoko. Tipas, šaltakraujiškai nušovęs savo motiną arba apiplėšęs vietos krautuvę, juk nebus garbingumo įsikūnijimas, bet darys ir sakys viską, kad tik išgelbėtų savo subinę. Džordanas nenustebo sužinojęs, kad ištisas savaites Džekas jam pūtė miglą į akis. Bet apstulbo supratęs, kad pats buvo toks lengvatikis.

Jo nuotaika buvo pastebimai kitokia nei aną kartą, kai sėdėjo šiame pasimatymų kambaryje kupinas teisuoliško tikėjimo, kad traukia apšmeižtą žmogų iš teismų voratinklio. Vos įėjęs Džekas irgi pastebėjo pokytį. Šypsena nuo jo lūpų nukrito tarsi gyvatės išnara.

– Žinai, – Džordanas pradėjo maloniu tonu, – manęs itin nestebina, kad melavai.

– Bet aną dieną… sakei…

– Teisybę pasakius, man visiškai tas pats. Mane tik liūdina, kad tu visiškai susidirbai pareikšdamas Sakstonui, kad tą naktį net nebuvai priėjęs prie Džilianos Dankan.

– Nebuvau.

Džordanas plojo delnais per stalą.

– Tai ką, po velnių, ant tavo batų veikia tos žemės? Ir tavo prakeikta sėkla ant jos šlaunies? Ar gali man tai paaiškinti? O gal nori palaukti ir paaiškinti prisiekusiesiems, kai teisėjas pakvies tave liudyti, o Hulihanas apkaltins prieštaringais parodymais?

Džekas susmuko kėdėje ir nieko neatsakė.

– Pirmiausia, ką padarys kaltintojas, tai ištrauks šitą informaciją ir sugriaus tavo patikimumą. Jeigu sėdėčiau prisiekusiųjų komisijoje ir man sakytų, kad šitas tipas melavo policijai… tipas, kurio DNR rasta visur aplinkui… aš nedvejodamas balsuočiau už pakorimą. Kam meluoti… nebent nori ką nors nuslėpti?

Susinervinęs Džordanas numetė Džekui teismo medicinos laboratorijos išvadas ir leido su jomis susipažinti.

– Taigi, – pridūrė ilgai nelaukdamas, – mes sutiksime su kaltinimu.

– Ką? – Džeko galva pakilo lėtai kaip buliaus.

– Aiškiai matyti, kad tą naktį buvai miške su mergaite.

– Buvau, – atsakė Džekas nekeldamas balso, – bet lytinių santykių neturėjome.

– Ar liausies vaidinęs šventąjį, Džekai? Nes, sakau atvirai, aš nebetenku kantrybės. – Džordanas susiraukė. – O gal kaip Klintonas pateiksi kūrybingą lytinio akto apibrėžimą?

– Lytinių santykių su ja neturėjau, Džordanai. Aš buvau girtas ir pamačiau jas visas miške. Ir… ji buvo nuoga. Tai ji atėjo pas mane. – Džekas atrodė nelaimingas. – Štai kodėl nenorėjau tau to sakyti. Nei Sakstonui. Kas manim patikėtų?

– Man atrodo, nėra jokio skirtumo, – sumurmėjo Džordanas.

– Tenorėjau vieno – iš ten išsinešdinti, o ji visaip stengėsi mane sulaikyti.

– Kaip? Ką ji tau darė? Pasakok! – kamantinėjo Džordanas.

– Neprisimenu! Dieve, Džordanai, aš stengiuos. Taip stengiuos, kad tuoj sprogs galva. Na, buvau ten… na ir kas? Tai nereiškia, kad turėjau su ja lytinių santykių. Aš ją nustūmiau ir pabėgau.

Džordanas sunėrė ant stalo rankas.

– Ir taip žavingai pabendravęs, kažin kaip netyčia pametei keletą savo spermos lašų?

– Aš nenusirengiau. Nežinau, kieno sėklą jie rado, bet ne mano.

– Ar įsivaizduoji, kaip neįtikėtinai tai skambės prisiekusiesiems? Ypač kai jie iš DNR specialistės lūpų išgirs, kad tame įkalčių maišelyje yra tavo kraujo ir odos.

– Man nesvarbu, – atsakė Džekas. – Bet tai tiesa.

– A, gerai. Tiesa! – Džordanas staigiai susirinko dokumentus, sugrūdo juos į aplanką ir atsistojo. – Kiek ji truks šįkart, Džekai? – paklausė jis ir išžygiavo iš pasimatymų kambario nė karto neatsisukdamas.

Gerbiamoji teisėja Altėja mėgo retus daiktus. Vienetines tabakines iš Europos, kinišką šilką, rašalą iš kaštonų. Ji gyveno stikliniame name, kuris labiau tiktų Los Andželo paplūdimiui, o ne Naujosios Anglijos miškams, vairavo restauruotą 1973-ųjų „Pacer“ ir laikė mažytį šuniuką, kuris atkeliavo tūkstančius mylių iš Baltarusijos, ir sklido gandai, kad tokių pasaulyje yra tik trisdešimt. Jai patiko išsiskirti iš minios, o tai buvo labai gerai. Kaip vienintelė juodaodė Aukščiausiojo teismo teisėja ji nelikdavo nepastebėta.

Teisė buvo išsipildžiusi mažos mergaitės svajonė ir, nors šeimoje niekas nebuvo lankęs universiteto, Altėjos gyvenimo kelias atitiko jos charakterį kaip ir jos delne susikryžiavusios linijos. Būtų buvę nuostabu jau vien tai, jeigu ji būtų gavusi teisėjo mantiją kaip moteris arba tamsiaodė, tačiau ji buvo ir viena, ir kita, todėl tapo Naujojo Hampšyro lygių galimybių simboliu ir tikru stebuklu.

Ji buvo metro aštuoniasdešimt aštuonių be batų, todėl paprastai po Kerolo apygardos Aukščiausiąjį teismą vaikščiodavo tik su kojinėmis. Niekam nerūpėjo, ar iš po tos ilgos juodos mantijos matosi batai, o jeigu kam ir rūpėjo, tai nedrįsdavo jai pasakyti. Teisininkai, kurie ateidavo į jos teismo posėdžius, žinojo, kad niekas neliks jos nepastebėta. Moterys nepatenka ten, kur pateko Altėja, vien pataikaudamos.

Jos naujasis sekretorius buvo jaunuolis, iš tiesų manantis, jog bučiuodamas jai užpakalį ką nors laimės… ji pati dar nežinojo ką. Gerą postą apygardos prokuroro biure? Pertrauką, kai ateis jo eilė jos akivaizdoje nagrinėti bylą? Jis turėjo įprotį daugžodžiauti ir cituoti mažai kam girdėtas teismo nutartis iš Bamfako, Ajovos, ar kitų tolimų kampelių, lyg tokios smulkmenos palengvintų Altėjai teisėjavimą. Kol kas ji buvo davusi jam vienintelę užduotį – pavedžioti jos siaubūną šunytį tomis dienomis, kai ji ilgai įstrigdavo teismo posėdžiuose; tokiam darbui atlikti jam nereikėjo teisės mokslų daktaro laipsnio, tačiau vis vien priimdavo tokį pavedimą kaip nelauktą sėkmę.

Išaušo prastas rytas: jos baltarusiškas ridžbekas prišlapino priešais virtuvės kriauklę, ji jau buvo pabudusi daugiau kaip valandą ir dar neįsipylusi nieko, kas, taip sakant, būtų su kofeinu, ir viską apvainikavo prasidėjusios menstruacijos, o tai reiškė, kad šiandien per patį darbymetį ji bus nusiteikusi tik karštai vandens pūslei ir midolo tabletėms.

– Per mažiau nei dešimt sekundžių, Markai, ir skaičiuok pats: ką gero man turi? – paklausė Altėja, po kėde pariesdama basas kojas.

– Juodos, – tarė padėjėjas, paduodamas puodelį kavos. – Taip, kaip mėgstate. – Ir nuraudo kaip granatas. – Nenorėjau, kad tai nuskambėtų kaip rasistinė pastaba.

Altėja tyrinėjo jį per puodelio kraštą.

– Tokia ir nebuvo, kol pats nepasakei.

– Atsiprašau. – Markas vėl išraudo. Ak, tie baltaodžiai vaikinai, jų veido oda pereina visa spalvų gama.

Altėja nusprendė jį išgelbėti. Paerzins jį kitą kartą.

– Na, ką šiandien turime?

– Bus nagrinėjama byla „Naujojo Hampšyro valstija prieš Sent Braidą“.

Ji paėmė jai atkištą segtuvą.

– Išprievartavimas?

– Taip. – Markas giliai įkvėpė. – Jeigu pažvelgtumėt čia, pamatytumėt mano atliktą tyrimą ir nuomonę.

– Beje, labai norėčiau žinoti, ar kuri nors pusė mane šniukštinėjo bandydama sužinoti, ką ruošiuos daryti.

Ir vėl jis nuraudo.

– Taip, gerbiamoji teisėja, buvo keletas klausimų…

– Kaltintojo ar gynėjo?

Markas nudelbė akis į savo išblizgintus batus.

– Abiejų, ponia.

Kai teisėja Altėja nusišypsojo, o tai pasitaikydavo retai, jos veidas persimainė lyg saulės palytėtas slėnis. Ji buvo girdėjusi apie šią bylą; kai šitiek reporterių spiečiasi ant Teismo rūmų laiptų kaip bitės prie avilio, nežinoti apie bylą buvo neįmanoma.

Ji pagalvojo apie Metą Hulihaną ir Džordaną Makafį, po kelių valandų atsidursiančius juodos piktos kalės malonėje.

– Markai, – kreipėsi į jį Altėja vis dar šypsodamasi, – šiandien gali būti visai nebloga dienelė.

Praėjus valandai po Sent Braido bylos nagrinėjimo Džordanas gulėjo miške ant nugaros ir žiūrėjo, kaip saulė šokinėja nuo šakos ant šakos lyg mirguliuojanti voverė. Jis juto, kaip drėgmė iš žemės geriasi į jo odą tiesiai per išeiginių marškinių pečius. Žemė dvokė kompostu, bet Džordanas sutiko, kad galbūt jo pojūčius nuspalvino dabartinė jo būsena. Jis turi bylą, kuri yra tikras mėšlas, aklavietę gynybai ir klientą, kuris nieku gyvu nepripažins kaltės. Džekas Sent Braidas tikrai neturėjo lytinių santykių su Džiliana Dankan šioje aikštelėje, tačiau jo odos rasta jos panagėse ir ant marškinėlių. Jeigu Džordanas čia pagulės ilgėliau, galbūt ateiviai, kurie, matyt, išprievartavo Džilianą, sugrįš ir nudės jį mirties lazeriu, kad Džeko bylai skirtų kitą nelemtą advokatą.

– Nujaučiau, kad rasiu tave čia.

Džordanas atsisėdo ir prisimerkė.

– A, tai tu, – atsakė jis vangiai.

– Manai, Lanselotas šitaip buvo sutiktas? – suniurnėjo Selena ir stenėdama ėmė kelti Džordaną.

– Ar tu – mano baltaodis riteris?

– Na, stengiuos juo būti. Bet tau nelengva įtikti.

Jinai apkabino jį norėdama padėti atsistoti. Džordanas užuodė muilo kvapą – medaus su kažkokiomis gėlėmis, jos įsimaišė į jo „Ivory“ aromatą ir jaukiai susipynė.

– Nuo ko nori mane gelbėti?

– Nuo tavęs, – atsakė Selena. – Nuo nevilties. Pūvančių šaknų. Ko tik nori. – Ji mąsliai tyrinėjo Džordaną. – Girdėjau, posėdis buvo bjaurus.

– Bjaurus? – nusijuokė Džordanas. – Sakyčiau, ne bjaurus. Tiesiog beviltiškas. Šita teisėja taip nusiteikusi viskam prieštarauti, kad galėtų nunešti teismo pastato stogą. Ji atmetė mano prašymą neatsižvelgti į Džeko pareiškimą, kad tą naktį jis nebuvo su mergaite. Bet priėmė Hulihano prašymą atsižvelgti į ankstesnį Džeko teistumą už lytinį smurtą.

– Girdėjau, kad vieną tavo pasiūlymą priėmė.

– Taip, – prunkštelėjo Džordanas. – Tą, kurį pateikiau prieš keletą savaičių, prašydamas pagreitinti bylos nagrinėjimą. Tą, kurį parašiau dar nežinodamas, kad mano klientas keis dainelę dažniau nei velnias grotuvą. – Jis atsiduso. – Ak, ar minėjau, kad gautos DNR išvados?

– Na ir?

– Mergaitės marškinėliai sutepti Džeko krauju. Jo odos rasta jos panagėse. Ant jos šlaunies buvo spermos, tačiau iki galo neaišku kieno, tačiau irgi gali būti jo.

– O gal tikrai ne jo.

– Galbūt, ir aš, matyt, esu suknistas Džonis Kokranas7.

Selena patenkinta išsišiepė.

– Patikėk manim, tavo oda taip neįdegusi kaip jo. Be to, Džonis nebūtų atsigulęs ir prokurorui leidęs pervažiuoti juo kaip tankui.

– Džonis neapsiėmė ginti Sent Braido.

Selena atsirėmė į sedulos medį.

– Negali visada laimėti.

– Ačiū, kad priminei, nes žinai, ši mintis neatėjo man į galvą mažiausiai pusę sekundės. – Džordanas perbraukė ranka strazdanotą medžio žievę. Jam ji priminė senatvines dėmes, o jos jam – kad šis sensta, ir kuo, po velnių, jis gali pasigirti? O tai savo ruožtu jam priminė, kad Sent Braidui kalėjime sueis penkiasdešimt ir tikriausiai su kiekvienu kvėptelėjimu jis rėks, kad nusikaltimo nepadarė.

Jis atsisuko į tyrėją.

– Ką tu veikei?

– Ką turi omeny?

– Be to, kad valgei mano maistą ir gaivinaisi oro kondicionieriumi, už kurį moku. Aš moku už… Ką sužinojai apie bylą?

– Nieko. Ados Pibodi vis dar nėra mieste, o ji yra didžiausia mūsų viltis, galinti parodyti Džeką palankioje šviesoje.

– Jeigu ji su juo dar kalbasi, – pridūrė Džordanas. – Kai tave suima tavo moters akivaizdoje, santykiai kažin kaip keistai ima ir sugriūva. Ką dar sužinojai?

Selena atsiduso.

– Kad ir kur pasisukčiau, man vis kas nors pasako, kokia gera mergaitė ta Džiliana Dankan. Protinga, miela, tėvelio numylėtinė. Ir dar tokie įtikinami įkalčiai… na, Džordanai, nelabai galiu kuo padėti. – Ji pasilenkė ir sau prie kojų nuskynė peržydėjusios pienės galvutę. – Ei, sugalvok norą.

– Tik vieną? – paklausė Džordanas.

– Nepersistenk su burtais.

Jis užsimerkė.

– Norėčiau, kad viskas būtų kitaip.

Selena stengėsi nekvėpuoti, kol Džordanas nepapūtė ir su oro gūsiu neišsisklaidė sėklytės.

– Ką turi minty?

– Norėčiau iškeisti šį darbą į bet ką, kas slypi už pirmu numeriu pažymėtų durų. Norėčiau, kad Džeko Sent Braido kraujo nebūtų ant Džilianos marškinėlių. Norėčiau, kad mudu galėtume…

Jis nutilo, bet Selena nenuleido nuo jo akių.

– Ką galėtume?

– Rasti ką nors, kas padėtų išteisinti mūsų klientą.

Selena nusivalė džinsus.

– Jeigu čia stovėsime, nieko nepadarysime. Eime. – Džordanas paskui ją nėjo, bet ji to nesuprato, kol neatsidūrė pamiškėje. Susierzinusi Selena pabandė įžiūrėti jį pro krūmynus, bet nepamatė. – Ar ateini? – sušuko ji. – Kol išsikrapštysi iš miško, aš jau būsiu pusiaukelėje į namus.

Miško aikštelėje Džordanas pasisuko Selenos balso pusėn. „Kol išsikrapštysi iš miško, aš jau būsiu pusiaukelėje į namus.“

– Kur tu? – šūktelėjo jis.

– Laukiu tavęs!

Džordanas nuskubėjo siauru takučiu, vedančiu prie kapinių. Jis skaičiavo žingsnius… trisdešimt trys, trisdešimt keturi, trisdešimt penki… pagaliau išlindo iš tankumyno ir pamatė supykusią Seleną, kratančią batą.

– Penkiasdešimt vienas, – pranešė Džordanas.

– Ne, iš tikrųjų man tik trisdešimt aštuoneri. Bet per tave tik pražilsiu. – Selena nusisuko. – Tai gal jau eime?

– Ne. Selena, kur mes esame?

Ji įdėmiai pažvelgė į Džordaną.

– Gal tu ten atsitrenkei galva į šaką?

– Sakstonas rado Džilianą čia – kur po išprievartavimo ji pasivijo drauges. Tiesa?

– Taip. Na ir?

– Aš tave girdėjau. Kai tu mane pašaukei, aš girdėjau.

Selena pagavo Džordano mestelėtą minties siūlą.

– Bet ar įmanoma išgirsti dar ką nors, be balso? Pavyzdžiui, kaip grumiasi du žmonės?

– Nežinau. Palauk čia. – Jis nubėgo atgal į mišką ir ėmė spardyti lapus. – Ar girdi?

Selena įtempė ausis. Dienos garsai – paukščiai, sunkvežimiai tolumoje – girdėjosi geriau, bet kartkartėmis pasigirsdavo ir negarsus šnaresys.

– Kažką girdžiu, – atsakė ji, – bet labai silpnai. – Selena vėl atbėgo į aikštelę. – Atstumas, manau, apie penkiasdešimt metrų, – nusprendė ji. – Tokiu atstumu gali daug ką išgirsti.

– Taip, – pritarė Džordanas. – Be to, per tą laiką, kol nueini, gali daug ką padaryti. – Jis sudėjo rankas ant kelnių sagų, ir Selena žengė žingsnį atgal. – Tu per gerai pagalvojai; aš tik kai ką tikrinu. Pradėk lėtai eiti.

Selena į jį pažvairavo.

– Ką ruošiesi daryti?

– Imituosiu išprievartavimą.

Ji pasižiūrėjo į jo kelnes, paskui į rankas.

– Pats vienas?

– Tik imituosiu, – pakartojo Džordanas. – Ne iš tikrųjų.

Selena pradėjo eiti – lėčiau, negu eitų mergaitė, skubanti namo, kol tėvai nepastebėjo, kad jos nėra. Ji sustojo tik kartą iškratyti iš bato akmenuko ir vieną sekundę sugaišo spoksodama į rupūžę juodomis kaip sagutės akimis, ir pagaliau priėjo miško pakraštį. – Aš atėjau!

– Jau?

– Jeigu būčiau ėjusi dar lėčiau, būčiau apsamanojusi.

– Aštuoniasdešimt septynios sekundės, – atėjęs paskelbė Džordanas.

– Džiliana sakė, kad ją prievartavo penkias minutes, ir jos buvo tik už penkiasdešimties metrų.

– Ir jeigu jos būtų šitaip lėtai šliaužusios…

– …būtų girdėjusios grumtynes, – užbaigė Selena.

Džordanas atsigręžė.

– Jeigu, – pridūrė jis, – tos grumtynės išvis buvo.

7 Johnnie Cochran – JAV teisininkas, vienas pagrindinių advokatų, padėjusių išteisinti O. Dž. Simpsoną pastarojo žmonos ir jos draugo nužudymo byloje.

2000-ųjų birželis

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Delilą supykino pasibaigus pietų spūsčiai ir dar likus laiko iki vakarienės. Ji sėdėjo virtuvėje prie mažo kortų staliuko, prie kaktos prisidėjusi sušlapintą „Handi Wipes“ rankšluostėlį.

– Rojau, ji visa dega, – tarė Darla.

– Aš gerai jaučiuosi, tik negaliu pakęsti, kai reikia virti moliuskų sriubą.

Rojus ant krūtinės sunėrė rankas.

– Tu kepei netikrą zuikį.

Delila įbedė ašarotas paraudusias akis į Rojų ir vos išspaudė šypsenėlę.

– Tikriausiai aš sergu, šefe, – tarė ji tyliai.

Jis atsitūpė, kad jųdviejų akys susitiktų tame pačiame aukštyje.

– Dabar tai jau tikrai man neramu. Toji Delila, kurią pažįstu, neprisipažintų milijoną metų.

Delila nuleido sunkią galvą ant rankų.

– Gal per kitą milijoną metų aš jausiuos tokia sveika, kad galėsiu šiuo klausimu pasiginčyti.

– Tai vienas tų vasarinių virusų, – nusprendė Darla. Žvelgdama į Rojų ji pridūrė: – Tikiuosi, ji neperdavė jo visiems, kurie čia šįryt valgė.

Rojus, jausdamasis nepatogiai, nužvelgė jos stambų kūną.

– Galėčiau užnešti ją į savo kambarį…

– Ne, atvažiuoja jos sūnus ir nusiveš namo. Aš jam paskambinau prieš dvidešimt minučių. – Darla atsisuko į jį susirūpinusi. – Tai ką mes darysime?

– Rojus pavaduos mane, tiesa, Rojau? – sugalvojo Delila. – Antraip ši užkandinė turės užsidaryti… o tai pražudys Adą.

– Aš negaliu to padaryti, – sušnabždėjo jis. – Tu gi žinai kodėl.

Delila patraukė pečiais.

– Kartais gyvenimas mums ką nors mesteli ir neturime iš ko rinktis. O dabar tau mestelėjo mentelę.

Kaip tik tuo metu į virtuvę užėjo Delilos sūnus. Jis padėjo jai atsistoti; Delila atsirėmė į jį, lentpjūvės meistrą, tokį pat aukštą ir grėsmingos išvaizdos kaip ir jo motina.

– Pasistenkite apsieiti be manęs, – tarė ji ir išėjo.

Rojus metė žvilgsnį į plokščią juodą kepsninės paviršių, nuo kurio lyg dainuodami kilo garai. Iš tiesų jis nevirs, tik pabaigs, ką pradėjo Delila.

Jis pasislinko prie stalo, kur buvo ruošiamas maistas. Pačiupinėjo pjaustymo lentos briauną, kurioje peiliai pažymėjo beveik dvidešimties metų istoriją, ir laukė, kada sustos jo širdis, kaip Margaretos.

„Rojau, tu vėl svajoji, o gal iškepsi man „Adomą ir Ievą ant plausto“?

Štai jis vėl girdėjo žmoną erzinant jį, kad jis taip ilgai užtrunka, kol iškepa du kiaušinius ir uždeda juos ant skrebučių. Prieš akis iškilo vaizdas, kaip ji pasistiebusi siekia įdėti užsakymą į sukamą kartoteką. Jis jautė skaudamą randą, kurį gavo, kai ji prisėlino prie stalo jo pabučiuoti, o jis neteko pusiausvyros ir atsirėmė delnais į atidarytą sausblynių keptuvę.

– Piktžolynas, – sušnabždėjo jis virėjų žargonu, vartojamu, kai esi apkrautas darbu.

– Štai. – Darla išskleidė jam senutėlį baltą šefo chalatą, kai kur sukapotą kandžių. – Ada sakė, kad laiko jį tau.

Rojus lėtai jį paėmė ir užsivilko. Jo nuostabai, chalatas tiko. Jis manė, kad bus pastambėjęs per pusiaują vienu ar dviem dydžiais. Darla žiūrėjo, kaip jis segasi sagas, ir šyptelėjo.

– Na ir šauniai atrodai, – tarė ji tyliai. Staiga atsikrenkštė, lyg prie kitų žmonių nenorėtų išduoti savo jausmų. – Tai kas vakarienei? – gyvai paklausė.

Rojus pirštais sugniaužė medinio šaukšto kotą; iš pradžių nedrąsiai, bet paskui stipriau, lyg senas didžiosios lygos beisbolo žaidėjas vėl būtų paėmęs lazdą į rankas.

– Viskas, – atsakė jis didžiuodamasis. – Pasakyk, kad pagaminsiu viską, ko tik pageidaus.

Ada sėdėjo pintame krėsle priešais pastorių Maršą ir jo dukterį ir gurkšnojo šaltąją arbatą.

– Ačiū, – tarė ji. – Labai gardi.

Pastorius buvo liesas lyg kartis, jo Adomo obuolys išsišovęs kaip rauplė. Dukters rankos gulėjo dailiai sudėtos ant kelių. Ketrina Marš nebeturėjo ilgų šilkinių tamsių plaukų, atletiško kūno sudėjimo ir pergalingos šypsenos. Ji buvo laibesnė, skendo laisvuose sportiniuose marškinėliuose ir plačiuose džinsuose, plaukai buvo nukirpti trumpai. Ada stebeilijo į mergaitę, pirštu vedžiodama apskritimą per aprasojusią stiklinės sienelę. Ar tai Džekas tave tokią padarė?

– Džiaugiuosi, kad mane susiradote, – tarė pastorius. – Kartais man atrodo, kad mūsų laikraščiai bijo patyrinėti religiją ir pernelyg nukrypsta į ateizmo pozicijas.

Išgirdusi Ketrinos Marš vardą ir pavardę, Ada susirado ją telefonų knygoje. Gerbiamojo pastoriaus Elidoro Maršo gyvenamoji vieta buvo nurodyta Gofisbore, mažyčiame miestuke penkiasdešimt kilometrų į rytus nuo Lojalo. Ada paskambino, suvokdama, kad jis niekada nepasikvies jos į namus pasikalbėti apie dukters išprievartavimą, taigi apsimetė religijos skyriaus žurnaliste.

– Turiu jums kai ką prisipažinti, – pasakė ji, padėdama arbatą.

Pastorius nusišypsojo ir timptelėjo savo baltą apykaklę.

– Man dažnai taip sako, – pajuokavo jis. – Bet pagal taisykles turėčiau nusiųsti jus pas tėvą Aivį kitame gatvės gale.

– Aš ne žurnalistė, – išpyškino Ada.

Ketrina Marš pirmą kartą pakėlė akis nuo tada, kai prisidėjo prie jų pakviesta tėvo.

– Atėjau dėl Džeko Sent Braido, – paaiškino Ada.

Toliau viskas klostėsi, lyg netikėtai atsisukus šiaurės rytų vėjui: pastoriaus Maršo rami išraiška dingo, veidą perkreipė toks stiprus ledinis įsiūtis, kad buvo lengva jį įsivaizduoti svaidantis prakeiksmais iš sakyklos.

– Neminėkite man šito žmogaus vardo.

– Pastoriau Maršai…

– Ar suprantate, ką reiškia, kad tavo dukterį sužlugdė dvigubai už ją vyresnis vyras? Vyras, kurio moraliniai nuostatai tokie sugedę, kad jis nemato nieko blogo suvedžioti nekaltą mergaitę?

– Tėveli…

– Ne! – sugriaudėjo Elidoras. – Nenoriu nieko girdėti, Ketrina. Nenoriu! O tu silpna kaip ir visos moterys… silpna kaip tavo motina… tik pamanykite, įsivaizdavai, kad jį myli.

– Pastoriau Maršai, aš tik norėjau sužinoti…

– Norite sužinoti apie Džeką Sent Braidą? Jis suktas nelaimingas išsigimėlis, kuris viliojo mano dukterį ir, pasinaudojęs jos nekaltumu, įsiviliojo į savo lovą. Jis pats niekingiausias nusidėjėlis… traukiantis iš dangaus angelus, kad jie nupultų. Tikiuosi, sudegs pragare už tai, ką padarė mano dukteriai.

Ketrinos veidas persikreipė iš skausmo, o gal nuo prisiminimų. Elidoras staiga atsistojo ir trūktelėjo prie savęs dukterį.

– Išeikite, prašau, – išspjovė jis ir pasuko į namo gilumą.

Adai sukosi galva. Sprendžiant iš prakeiksmų, buvo aišku viena – Maršas šventai tikėjo, kad jo dukterį nuskriaudė. O kas pažįsta savo vaiką geriau už tėvą? Vadinasi, kaltinimas lytiniu smurtu prieš nepilnametę anais metais Lojale nebuvo nesusipratimas. Įvyko siaubingas nusikaltimas, ir tai padarė Džekas.

Jis jai melavo apie Ketriną Marš. Greičiausiai ir apie Džilianą Dankan.

Vis dėlto paskutinę minutę kažkas privertė ją sušukti:

– Ketrina!

Mergaitė, prilaikoma pastoriaus, atsisuko.

– Ar tikrai taip buvo? – paklausė ji tyliai.

Ketrinos akys nukrypo į tėvą. Ji linktelėjo, paskui leidosi praryjama jo pykčio ir nuvedama namo.

Ir būtent tai, o ne kas nors kita, atėmė iš Ados viltį, kad Džekas nekaltas. Juk ir ji pati prieš daugelį metų buvo kaip Ketrina. Ji išgyveno išprievartavimą. O šitokio dalyko nė viena moteris nenorės prisiminti… tai sužeidžia taip giliai, kad negali pamiršti.

„Sėdėti neįmanoma, kai galva tokia sunki. Sunki kaip mėnulis, nukritęs ant žemės. Sunki nuo minčių… ko ji neturėtų daryti, ko ji dabar tiksliai neprisimena.

Kažkas ateina jai padėti. Ranka su gyvaplaukiais, lyg pipirais apibarstyta. Tos rankos, pipiruotos rankos, jos siekia, suima jai krūtį ir ji vėl nukrinta žemyn. Jos pačios ranka, lygi ir balta, suspaudžia jo iškilumą.

Tebūnie palaimintos.“

Megė atsisėdo lovoje paklaikusiomis akimis, antklodė nuslydo ant grindų. Prisiminimai kaip vandenynas iškyšulyje, kuriame jie atostogavo praeitą vasarą. Bangos ją vijosi, kad ir kaip ji nuo jų bėgo, pagaudavo jos kojas ir klampindavo dar giliau į smėlį.

Iš žarnos kaip pašėlęs pylėsi vanduo, permerkdamas mergaites, kurios basos būriavosi apie reindžroverį. Vasaros orą perverdavo klyksmas ir nukrisdavo į muiluotas balas kieme. Megė nukreipė žarną nuo Čelsės ir Vitnės ir atsuko į Džilianą, toji suspiegė ir liuoktelėjo į šoną.

– Jeigu taip bus ir toliau, – tarė Čarlis, žiūrėdamas nuo terasos už Dankanų namo, – tavo visureigį plaus iki spalio. Nemanau, kad jos moka plauti kempine ką nors, išskyrus viena kitą.

Eimosas tik nusišypsojo.

– Nesvarbu tas visureigis. Tik pažvelk į ją. – Džiliana atsisuko: jos veide švietė šypsena, trumpi plaukai styrojo kaip dygliakiaulės šeriai. – Su jomis ji vėl tampa ta mergaite, kokia buvo anksčiau.

– Matau, Eimosai. – Čarlis norėjo pasakyti ką nors daugiau, bet jam užėmė gerklę. Kiek kartų juodu su bičiuliu sėdėdavo po darbo, gerdavo alų ir stebėdavo žaidžiančias dukras? Kas galėjo pagalvoti, kad tie vaikai užaugs pernakt? Jis pastatė savo butelį ant Adirondako stiliaus krėslo ranktūrio. – Kaip ji?

Eimosas gurkštelėjo alaus ir suraukė kaktą.

– Ji lankosi pas daktarę Horovic ir grįžusi kartais verkia, kartais pyksta, o kitąkart nori pabūti viena. Vis dar sapnuoja košmarus.

– Jėzau.

– Taip. – Eimosas pažvelgė į dukrą. – Kas naktį.

– Tau irgi turėtų būti sunku. Turi su tuo dorotis visiškai vienas.

– Ne, dėkui Dievui, kad Šerona mirė anksčiau ir viso šito nemato. Jeigu ne nuo krūties vėžio, būtų mirusi nuo šito. O Dieve, Čarli… Aš jos tėvas. Privalau ją mylėti ir saugoti. Kaip tai galėjo nutikti? – Jis švelniai papūtė per kaklelio kraštą, ir butelis sugrojo kaip obojus. – Atiduočiau viską, ką turiu, – ramiai tarė Eimosas, – kad tik ji vėl būtų mano mergaitė.

Dabar Džilė nustvėrė žarną ir nusitaikė ja į drauges. Ji juokėsi negailestingai laistydama jas nuo galvos iki kojų. Tą akimirką ji atrodė kaip paprasta paauglė.

Čarlis nykščiu patrynė plauko plonumo įbrėžą ant žaliai dažytos kėdės.

– Ar kada nors pagalvoji, Eimosai, kad galbūt kur nors kas nors veda apskaitą? – paklausė jis tyliai. – Na žinai… o paskui tau už viską atsilygina?

Eimosas susiraukė.

– Džiliana nenusipelnė to, kas jai atsitiko.

– Žinoma, ne, – žvelgdamas į jį sumurmėjo Čarlis. – Tik ne Džilė.

Selena išmąstė taip: mergaitė, kuri melavo tėtukui ir išslinko iš namų, greičiausiai slepia ir daugiau. O mergaitė, kurios tėtukas yra turtingiausias miestelio žmogus, per savo šešioliktąjį gimtadienį tikriausiai gavo dovanų banko kortelę, kuri padengiama iš tėtušio sąskaitos.

Už įsilaužimą į duomenų bazę baudžiama pagal įstatymą, bet tyrėjai žino, kaip pasinaudoti įstatymu savo poreikiams. Žinoma, pirmiausia reikia įsitikinti, ar tą vakarą tavo nervingojo advokato nebus namie, taip pat būtų neblogai, jeigu ir jo sūnus išeitų į pasimatymą. Antras žingsnis – prisiminti viską, ko išmokai per tyrėjos karjerą… pavyzdžiui, kad eilinio asmens slaptažodžiai nėra tokie sudėtingi, kokie turėtų būti. Selena spėjo, kad raktas į Džilianos „America Online“ paskyrą yra jos gimimo data su nedidelėmis variacijomis, ir po trijų bandymų surinko teisingą. Buvo sudėtingiau surasti jos naujausius pirkinius internetu – Selena nesėkmingai bandė Amazon.com ir Reel.com, ir tik paskui rado muzikos įrašų parduotuvę su sąskaita Džilės vardu. Prireikė dar dešimties minučių, kol Selena sulaužė saugaus užsakymo sistemos kodus ir pagaliau turėjo „American Express“ sąskaitos numerį.

Ji paskambino klientų aptarnavimo numeriu ir paprašyta pasakė Eimoso Dankano motinos mergautinę pavardę – ją rado viešoje gyventojų duomenų bazėje.

– Klausau, Džiliana, – atsiliepė atstovas. – Kuo šiandien galėčiau jums padėti?

– Na, man šis tas neaišku dėl sąskaitos. – Selena apsimetė, kad keletą sekundžių jos ieško. – Balandžio dvidešimt penktąją už dvidešimt penkis dolerius šešiasdešimt parduotuvėje GAP.

Kadangi Selena pasakė, kas šovė į galvą, nieko keisto, kad atstovas to pirkinio nerado.

– Balandžio dvidešimt penktąją?

– Taip.

– Balandžio dvidešimt penktą dieną matau du nuskaitymus – vienas yra keturiasdešimt septyni ir septyniasdešimt penki iš „Vikų raštų“, kitas – dešimt septyniasdešimt CVS vaistinės. Iš GAP nieko. Ar tikrai žiūrite teisingo mėnesio pranešimą apie sąskaitas?

Selena įnirtingai rašėsi ant Džordano laikraščio kampo.

– O Dieve, kokia aš varna! Tai mano „MasterCard“ kortelė, – tarė ji ir sukikeno. – Kokia aš kvaiša.

– Kuo dar galėčiau padėti?

– Šiandien ačiū. Dovanokite už nesusipratimą, – atsakė Selena ir padėjo ragelį.

CVS – nieko keisto čia išleisti dešimt dolerių. Tiek tikriausiai kainuotų nagų lakas, saldainis „Kit Kat“ ir kramtomoji guma. O gal net pakelis prezervatyvų.

Didesnė paslaptis buvo „Vikų raštai“.

– Vikai, – garsiai ištarė Selena, mindama į Tomo kambarį, kur namų darbams buvo laikomas didelis Vebsterio žodynas. Ji permetė akimis raidę V, bet nieko nerado. Artimiausias žodis buvo „vikaras“, bet Selena ieškojo ne to.

Tą žodį ji buvo girdėjusi anksčiau. Selena galėjo dėl to lažintis. Ji vėl prisijungė prie kompiuterio, šįkart savo vardu, ir atsidarė paieškos puslapį.

„Vikai“, – užrašė ji.

Po sekundės pasirodė pirmi penki bandymai iš 153 995.

„Pagonių ir vikų tinklalapiai. Vikai ir Frančeskos Selestijos fėja Grimuar. Kaip susisiekti su artimiausiu sąlėkiu. Nuostabūs palaiminimai – nuostabiausia vikų paauglių svetainė.“

Vienas pagavo Selenos akį: „Kodėl mes bijome raganų?“

Dabar Selena atsiminė, kur girdėjo tą žodį.

– Nagi, panele Džiliana, – sumurmėjo ji, ir paspaudus klavišą monitoriuje atsirado milžiniškas katilas su kunkuliuojančia smala. – Į ką gi esi įsipainiojusi?

Tomas laikė pakišęs ranką po Čelsės Eibrams palaidine ir galvojo apie britų monarchus. Jokūbas, Karolis, Kromveliai… Karolis II, Jokūbas II, Viljamas ir Marija. Tai buvo pats nuobodžiausias dalykas, kokį tik jis galėjo prisiminti, ačiū Europos istorijos pamokai – dievaižin apie ką jis galvojo: jos švelnią odą ar nuo jos sklindantį aromatą; jis išsilies tiesiog čia ir paskui jausis pažemintas, kai turės aiškintis, iš kur ant klyno atsirado šlapia dėmė.

O ji mokėjo bučiuotis. Dieve, dar ir kaip mokėjo. Jos liežuvis įsirangė į jo burną, šoko, atsitraukė, ir jis negalėjo patikėti, kad dar prieš valandą jis nebuvo ragavęs tokios ambrozijos. Kas būtų pasakęs, kad Tomas pereis į antrą etapą su dviem metais vyresne mergina? Kas būtų atspėjęs, kad ji net sutiks eiti su juo į pasimatymą?

Juodu tūnojo pigiajame sektoriuje futbolo stadione, tradicinėje Salem Folso mokyklos glamonių vietelėje. Kadangi Tomas neturėjo mokinio vairuotojo pažymėjimo, Čelsė jį pasiėmė savo tėvų automobiliu. Jie buvo kine, o paskui kavinėje, – mokėjo Tomas, lyg tai padėtų jiems abiem pamiršti, kad jinai už jį vyresnė. Dabar jie gulėjo išsitiesę po stadiono suolu, tyrinėjo vienas kito kūną, lėtai ir su nuostaba atrasdami tai, ką atrandi, kai pirmą kartą palieti kitą.

– Tomai, – alsavo ji, – štai šitaip. Ji pridėjo rankas tarp krūtų ir atsisegė liemenėlę.

O Dieve, Ana, Jurgi, velnias, visi Jurgiai, Viljamai IV, ir Viktorija…

Staiga Čelsė atsitraukė. Ar mergaitė gali susidrovėti būdama pusnuogė?

– Gal tu… nori baigti? – vos išlemeno Tomas, nors pagalvojo, kad, jeigu ji pasakys taip, jis šoks nuo artimiausios uolos.

– O tu?

Tamsoje jos akių nesimatė. Ar ji jaudinasi… o gal ji manė, kad tai jis jaudinasi?

– Čelse, – tarė jis nuoširdžiai, – norėčiau tai daryti ištisus tris gyvenimus.

Jos šypsenoje atsispindėjo mėnesiena.

– Tik tris? – sušnabždėjo ji, ir jos krūtys, minkštos kaip sniegas, iškrito jam į delnus.

O Dieve, galvojo Tomas. Čelsė ištraukė jo marškinius ir prisispaudė prie jo. Liepsna laižė jų kūnus ten, kur susilietė oda.

Ji krimstelėjo jam ausį.

– Kas yra Jurgis ir Elžbieta?

– Mano draugai, – gaudydamas orą atsakė Tomas, kai Čelsė atvertė jį ant nugaros. Jam virš veido siūbavo medalionas, kabantis jai tarp krūtų. Jis norėjo paliesti jį pirštais.

– Neliesk, – sudraudė Čelsė.

Bet jis siūbavo ir trinktelėjo į dantis, kai Tomas tikėjosi prisiliesti prie ko nors minkštesnio ir švelnesnio. Suėmė jį ir prisimerkė.

– Gražus, – tarė jis. – Dovydo žvaigždė?

– Jos turi šešis kampus, o šita penkis, – paaiškino Čelsė ir paklausė: – Gal dar nori, kad papasakočiau?

– Ne, noriu, kad nusiimtum.

– Negaliu.

– Įsidėsiu į kišenę. Prisiekiu, nepamesiu. – Jis pabučiavo jai į kaklą po ausim ir ėmė knebinėti grandinėlę.

– Tomai, liaukis. Aš prižadėjau niekada jo nenusiimti.

– Kam prižadėjai? Savo buvusiajam?

Ji nieko neatsakė, o Tomas apžiūrinėjo ant jos krūtinės kabantį mažą sidabrinį amuletą. Jis nebuvo tokio matęs – gal tai madingas religinis simbolis, induistų kryžiaus atitikmuo ar kas nors panašaus. Bet Čelsė neatrodė panaši į induistę.

Ji ilgai į jį žiūrėjo.

– Tomai, aš tau patinku?

Jis vos galėjo kvėpuoti… ar dabar bus tai, apie ką jis galvoja? Net visi britų imperijos valdovai nuo civilizacijos pradžios nepadės jam suvaldyti persipildžiusių hormonų, jeigu jie netyčia pradėtų su Čelse mylėtis.

Energingai linksėdamas galva, jis nurijo kietą gumulą.

– Jeigu tau kai ką papasakosiu, ko niekam nesu pasakojusi, ar prisieki niekam neišplepėti?

O šventoji karve. Ji irgi skaisti. Tomas pajuto, kaip visas kraujas suplūdo į kirkšnis.

– Žinoma, – sugargė jis.

Čelsė pakėlė ranką ir perbraukė ja žemyn per gerklę, krūtį ir tą keistą pakabutį.

– Aš esu pagonė, – sušnabždėjo ir pabučiavo jį.

Žodis jam taip miglotai nuskambėjo.

– Pagonė? – pakartojo Tomas. – Kaip tie Stounhendže?

– Jie yra druidai. O pagonys tiki Dievą… ir deivėmis. O pentagrama… ši žvaigždė… rodo penkias stichijas, kurias mes garbiname. Dvasią, orą, vandenį, ugnį ir žemę. – Ji rimtai žvelgė į Tomą, laukdama, ką jis pasakys. – Keista, ar ne?

– Ne, – suskubo atsakyti tas, nors nebuvo tikras, ar pats tuo tiki. – Taigi… tu linkusi labiau į gamtą?

Čelsė linktelėjo.

– Taip, bet daugumai žmonių taip neatrodo. Kai mes su Džiliana, Mege ir Vitne įkūrėme sąlėkį, supratome, kad turime laikyti tai paslaptyje. Mums atrodė, jeigu žmonės apie tai sužinos, jie neteisingai mus supras. – Staiga ji nusišypsojo. – Dieve, Tomai, ar žinai, kaip gera, kai gali kam nors apie tai papasakoti? – Ji apsivijo rankomis jam kaklą ir karštai pabučiavo. – Dabar devyni iš dešimties vaikinų ieškos mano šluotos arba tikėsis, kad aš juos apžavėsiu meilės kerais.

Staiga Tomas nuščiuvo.

– Nori pasakyti, tu…

– Pagonė, ragana, kaip nori, taip vadink, – tarė Čelsė. – Mes visos keturios.

Tomo rankos liovėsi glosčiusios jai nugarą, ir jis staiga suprato, kad jeigu dabar ji numautų jam kelnes ir ant jo užliptų, jis dėl išsiblaškymo nebegalėtų nieko padaryti. Dieve švenčiausias, štai šalia guli graži pusnuogė mergina, o jis tegalvoja apie tėvo bylą.

Tylią naktį nusikaltimo vieta atrodė kitaip. Iš tamsių užkampių viena kitai ūbavo pelėdos, žiogų orkestras derino smuikus, o po Džordano kojomis tarp pušų spyglių šoko smulkūs gyviai. Jis nežinojo, ko čia atsidangino. Gal įkvėpimo? Gynyboje dabar jis tikrai galėjo atsistoti bent jau ant vienos kojos… bet dar netvirtai. Laiko ir atstumo neatitikimas dar visiškai nepanaikina galimybės, kad prievartautojas yra Džekas, – tik daro prielaidą, kad Džiliana Dankan kažką slepia.

Jeigu Džordanas būtų lošėjas, jis statytų už tai, kad Džekas su Džiliana turėjo lytinių santykių, bet po visko jį apėmė siaubas, ir jis surezgė istoriją, kad paaiškintų, kas nutiko. Bet kodėl kitos mergaitės negirdėjo jų aistros garsų? Kodėl Džekas nepasako, jeigu šitaip viskas ir įvyko?

Jis neigia lietęs Džilianą. Taip pat yra tas keistas faktas, kad mergaitės, kurios ten buvo, būtų ką nors pastebėjusios – Džilianos ir Džeko žvilgsnius, šypseną, prisilietimus, flirtą, kad atrodytų vienas kitam seksualiai patrauklūs. Tačiau nė viena apie tai neužsiminė. Ar jos saugo savo draugę? O gal, kaip Džekas ir sakė, nieko intymaus nebuvo?

Arba Džekas yra melagis, kuris žiauriai, greitai ir tyliai išprievartavo… arba melagė yra Džiliana… ir ničnieko neįvyko.

Medyje virš Džordano galvos tupėjo pelėda ir išmintingai spoksojo į jį plačiomis geltonomis akimis.

– Ūūū.

– Norėčiau žinoti. – Džordanas pažvelgė į dangų. Jo žvilgsnį pagavo ant šakos sužvilgęs sidabriukas – nukritusi ir ant šakos pakibusi žvaigždė. Iš smalsumo Džordanas atsistojo ir nusivalė džinsų sėdynę. Jis galėjo pasiekti tą daiktą pasistiebęs ant pirštų galų.

Velnias. Jis įstrigęs.

Sukandęs dantis jis tvirčiau suėmė už juostos ir patraukė.

Vėl stovėdamas ant žemės rankose laikė siauro sidabrinio kaspino atraižėlę.

– Kas per…

„Kaspinėliai, paketėliai. Tokie keisti.“

Kaspinėliai.

Džordanas skuodė kiek įmanydamas tuos penkiasdešimt metrų iki savo automobilio ir nurūko tiesiai į Kerolo apygardos kalėjimą.

– Prisimink! – įsakė Džordanas.

Džekas žingsniavo po mažą kambarį.

– Aš tau jau sakiau, – dėstė jis. – Prisimenu kaspinus. Jie buvo apvynioti apie medį. O galai kabojo laisvai, lyg pleveno.

Skambėjo visiškai neįtikėtinai. Tiesą sakant, Džordanas ir dabar būtų spjovęs į Džeko prisiminimus, jeigu kišenėje nebūtų turėjęs sidabrinio kaspino gabalėlio.

– Gal panašiais išpuošiama mokyklos šokių salė?

– Kuolas, – patikslino Džekas. – Gegužės medis.

Vienintelį kartą gegužės medį Džordanas matė per sentimentalų vaidinimą, kurį surengė sveikuolių ir žaliųjų vaikų darželis, – Tomas jį lankė lygiai tris savaites, kol galiausiai Džordanas jį iš ten atsiėmė. Šiais laikais žmonės nebepina gegužės medžių.

– Ar tai, kas kabojo ant sedulos, buvo papuošalai?

– Ne kalėdiniai žaisliukai, jei tai turi minty. Labiau panašu į tuos daikčiukus, kurių moterys prikiša apatinių rūbų stalčius.

– Ir Džiliana Dankan buvo nuoga, – tikslinosi Džordanas.

Džekas linktelėjo.

– Dvi mergaitės taip pat buvo be marškinių, bet kai atėjau, apsirengė.

Nieko nebesuprasdamas Džordanas panarino galvą.

– Gal tai buvo kokia nors orgija?

– Tarpusavy? Kai atėjau, jos… nieko tokio nedarė.

– O ką jos darė?

Džekas minutėlę galvojo.

– Šoko. Apie laužą. Kaip Amerikos indėnų kariai.

– A, taip. Tikriausiai šventė sėkmingą bizono medžioklę.

– Šventė, – lėtai pakartojo Džekas. – Ir Džiliana taip sakė.

Buvo po antros valandos nakties, kai Džordanas tyliai įėjo į namus, stengdamasis nieko nepažadinti. Jo galvoje taip ūžė, kad negreitai pastebėjo, jog dar dega šviesos. Kai įžengė į vestibiulį, jo jau laukė Tomas su Selena.

– Jūs nepatikėsite, – prabilo Džordanas patenkintas.

– Tėti, – pertraukė jį Tomas su pritrenkiančia naujiena, – ji ragana.

III

Dabar juokės Džekas, o Džilė verkė,

bet ašarų greit nebebus;

Nes Džilė už vartų pakvies

Džeką ant sūpynių pasisupt.

Saleme mes esame tokie, kokie visada buvome,

bet dabar pamišę vaikučiai žvangina karalystės raktais,

ir įstatymus diktuoja visuotinis keršto troškimas!

„Lemtingas išbandymas“

2000-ųjų birželis

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Ada sumokėjo dešimt dolerių už pirmojo Džeko nuosprendžio kopiją, tik nežinojo, ką su ja darys. Laikys seife, kur guli Klojos gimimo ir mirties liudijimai? Sudegins per kokias nors apeigas? Užkas kieme kartu su visomis savo svajonėmis?

Visą naktį prasivarčiusi ji save įtikino, kad Džekas taip lengvai jai nuaudė melagingą istoriją, kaip šilkverpis priverpia siūlų, ir todėl iš pirmo žvilgsnio tai skambėjo gražiai. Ji nekaltino jo, kad jis neigė turėjęs santykių su Ketrina Marš ar prievartavęs Džilianą Dankan, nekaltino, kad sakė mylįs Adą. Melui reikia dviejų žmonių: istorijos audėjo ir mulkio, kuris patiki.

Tarnautojas Graftono apygardos Aukščiausiajame teisme padavė Adai kvitą.

– Štai, – tarė jis. – „Naujojo Hampšyro valstija prieš Džeką Sent Braidą“.

Ada padėkojo ir pasižiūrėjo į bylos išrašą.

– Džekas Sent Braidas? – paklausė balsas jai iš kairės.

Aukštas vyriškis policininko uniforma. Jis buvo žilstelėjęs, su didoka nosimi ir juoko raukšlelėmis akių kampučiuose.

– Taip, – atsakė Ada.

– Jūs jį pažįstate?

Ji taip sugniaužė kumštį, kad suglamžė lapo kampą.

– Maniau, kad pažįstu.

Ada pastebėjo, kad vyro akyse, kaip ir jos, atsispindėjo liūdesys.

– Suprantu, – pagaliau ištarė jis. – Aš taip pat.

Ada bene pirmą kartą sėdėjo užkandinėje ne kaip savininkė, o kaip klientė. Džėjus Kevana užsakė pusryčius, bet Ada nebuvo alkana. Jai labai norėjosi atsistoti ir pačiai nuo viryklės atsinešti kavos.

– Manęs tai nestebina, – tarė Džėjus išgirdęs, kad Džekas vėl kaltinamas išprievartavimu. – Seksualiniai nusikaltėliai linkę vėl nusikalsti. Tik stebiuosi, kad iš pradžių juo patikėjau. – Purtydamas galvą jis pridūrė: – Aš faras ir turiu tą neįtikėtiną šeštąjį pojūtį, pavyzdžiui, užuodžiu mėšlą (atleiskite už grubią kalbą) per pusę kilometro. Ir, dievaži, kaip kvailys patikėjau, kad Džekas yra sunkiai dirbantis parengiamosios mokyklos mokytojas, – žodžiu, eilinis vyrukas. Vėliau paaiškėja, kad jo šeima turtinga kaip Rokfeleriai ir kad laisvu nuo darbo metu jis ne ruošėsi pamokoms, o viliojo mokines.

– Rokfeleriai? – nustebo Ada. – Džekas neturi nė skatiko.

Džėjus žvilgtelėjo į ją.

– Jis jums sakė netiesą. – Jis patraukė pečiais. – Malonu girdėti, kad Džekas profesionalus apgavikas. Jaučiuosi ne toks idiotas.

Kai padavėja dėjo priešais jį patiekalą, Džėjus kalbėjo toliau:

– Džekas visąlaik buvo ponas Savanoris. Eime į kalnus? Žinoma! Pavaduoti kitą mokytoją? Be kalbų! Bet kaskart, kai pasiūlydavau po jo futbolo treniruočių eiti išgerti alaus ar sužaisti raketbolą, jis atsisakydavo. Galiu tik vėlai vakare, teisindavosi. Sakė, kad septintą būna užsiėmęs… ir niekada, nė vieno karto nėra to susitikimo atšaukęs. Maniau, tai koks nors mokytojų susibūrimas ar kas panašaus. Žinoma, vėliau mergaitė prisipažino, kad būtent tuo metu juodu susitikinėdavo. Kas vakarą, septintą, persirengimo kambaryje.

Susitikimas su šiuo žmogumi, irgi pažinojusiu Džeką, buvo išlaisvinantis, bet kartu ir liūdnas. Tačiau, kad ir koks įskaudintas jautėsi Džėjus Kevana, jis neleido Džekui prasmukti pro savo šarvus, patekti į širdį, į kūną. Jis negirdėjo Džeko sakant: „Aš tave myliu.“ Jis nesiklausė išplėstomis akimis ir juo netikėjo.

– Ei, – pašaukė Džėjus, – jūs kažkur nukeliavot.

– Ne, tik mąstau.

– Apie Džeką?

Ada papurtė galvą.

– Apie tai, kad siaubingai nemėgstu vyrų.

– Nespręskite apie mus visus pagal Džeką. Dauguma esame kvailesni už jį ir nemokame taip subtiliai vilioti. – Džėjus švelniai nusišypsojo. – Žvelgdamas atgal visada matai ir gera, ir bloga. Ir po kurio laiko taip nebeskauda. Turėjau dešimt mėnesių apie tai pagalvoti. Bet vis dar prisimenu, kaip sėdžiu prie savo stalo po to, kai buvau priverstas suimti jį, savo geriausią bičiulį, ir stebiuosi, kaip, po perkūnais, aš nieko neįtariau.

Ada žiūrėjo, kaip jis baksteli į kiaušinio trynį. Tas išsiliejo lėkštėje į geltoną balutę ir apsėmė skrudintas bulvytes.

– O kaip mergaitė?

– Ji išėjo iš Vestonbruko mokyklos. Girdėjau, dabar mokosi namie ir nepalaiko ryšių su draugėmis, kurios liko Lojale. – Jis nutilo ir paskui tyliai pridūrė: – Manau, ji nori pamiršti, kas atsitiko.

Štai tada Ada prisiminė, kad Ketrina Marš manė irgi mylinti Džeką.

– Ji negalės, – sušnabždėjo Ada.

Viešbučio kambaryje Ada vėl krovėsi lagaminą, o draugiją jai iš televizoriaus palaikė Rouzė O’Donel. Susilankstė palaidines ir sudėjo ant džinsų. Sukišo batus į plastikinius maišelius, kad jie neišteptų kitų daiktų.

– Džonai, prisiekiu, – kalbėjo Rouzė, – aš laimėsiu. Aš treniravausi. – Ada pakėlė akis į ekraną, kuriame švietė komikės veidas. – Kelsi Grameri ir Džojau Beharai, – kreipėsi ji, – ar žinote, kokia trauktinė stiprina jūsų pajėgumą?

– Kas yra trauktinė? – paklausė jos muzikinio ansamblio vadovas.

– Tai toks gėrimas, – atsakė Rouzė. – Jeigu būtum „Jeopardy!“ čempionas, žinotum visas gėrimų rūšis, taip pat – koks yra didžiausias Afrikos ežeras, ir kad Nyderlandų karalienė yra antros eilės erchercogo Frensio Ferdinando pusseserė. Pastarąjį faktą aš išgalvojau, Džonai, bet žinai, tai gali suprasti tik tokia žinoma „Jeopardy!“ čempionė kaip aš.

Auditorija juokėsi. Adai suspaudė širdį, mintyse išgirdus Džeko balsą: „Garsenybėms sugalvoja paprastesnių klausimų. Antraip nė viena įžymybė neatspėtų.“

Džekas atspėtų. „Dauguma esame kvailesni už jį“, – sakė Džėjus.

– Šį vakarą, septintą, ABC kanalu, – pranešė Rouzė. – Sakau tau, Džonai, galėčiau pradėti visiškai naują karjerą.

Ada prisiminė Džeko pasakojimą apie kalėjimą, kad visokiausių faktų žinojimas išgelbėjo jį nuo smurto. Ji prisiminė, kaip laidos metu nesėkmingai mėgino savo kūnu atitraukti jo dėmesį. Tiek faktų jo galvoje, susimąstydavo ji, ar liks ten vietos ir man?

Staiga ji ėmė vartyti popierius, sudėtus į aplanką viešbučio svečiams. Tarp jų rado mažą vadovą po Dartmuto–Sanapės rajoną Naujajame Hampšyre, išparduotuvės skrajutę ir picerijos reklamą, skelbiančią, kad pristato picas iki trečios valandos nakties. Iš po sujauktos antklodės ji ištraukė vietos laikraštį, specialiai atnešamą į numerį. Versdama puslapius pagaliau rado, ko ieškojo, – vietinės televizijos programos skiltį.

Lojale „Jeopardy!“ transliuojama ABC kanalu septintą vakare.

Ada nežinojo nė dalelės to, ką išmanė Džekas apie geografiją, prezidentus ar trauktines. Ji nežinojo, ar teismas būtų atsižvelgęs į tokią smulkmeną. Bet ji tvirtai žinojo, kad kasdien po pusvalandį niekas nebūtų atitraukęs Džeko nuo televizijos žaidimo.

Net ir Ketrina Marš.

Okultiniame knygyne kvepėjo kaip vaistinėje, o apie daugybės stiklinių indelių su etiketėmis turinį Selena nenorėjo net galvoti. Siauros lentynos buvo prikimštos knygų su tokiais pavadinimais kaip „Anastasijos magijos vadovėlis“, „Transfigūracijos pradžiamokslis“ ar „Vienišos raganos vadovas“. Prekystaliu išdidžiai vaikštinėjo katė su varpeliu po kaklu, ore kybojo migdantis smilkalų dūmų debesėlis.

Žvaigždės Šviesa pažvelgė į puodelį Selenos rankoje su neparagauta arbata.

– Klauskite. Varle nepavirsite.

Ji atrodė truputį panaši į laumę ar gėlių vaiką – su kasytėmis žiluose plaukuose ir žiedais ant visų kojų pirštų. Seleną tai erzino. Ji vis laukė, kada išnyks ore, arba kada toji moteris ims kraipyti nosimi.

Selena apžiūrinėjo krautuvėlės sienas.

– Čia turbūt lankosi daug paauglių?

– Labai daug, – atsakė Žvaigždės Šviesa ir atsiduso. – Burtai traukia mergaites. Jos išgirsta žodį „ragana“ ir iškart galvoja, kad mostelėjusios burtų lazdele atkeršys mokyklos skriaudikams arba kad jas beprotiškai įsimylės krepšinio komandos žaidėjas.

– Nujaučiu, kad jos nebėga namo pasisakyti mamytei ir tėveliui, kad išpažįsta vikų tikėjimą.

– Ne, – sutiko Žvaigždės Šviesa, – ir, deja, taip yra nuo pat inkvizicijos laikų. Jei esi ragana, apie tai nekalbi, nes daugybė žmonių suprastų neteisingai. Ir gaila, kad paauglėms įdomioji vikų tikėjimo dalis yra ta… kad galima kai ką daryti, nors ir nekalto, ir nesakyti apie tai tėvams.

– Ar Džiliana Dankan čia dažnai ateidavo?

Moteris gūžtelėjo.

– Visai neseniai, ieškojo šunvyšnės.

– Šunvyšnės? Nuodų?

Žvaigždės Šviesa pritariamai linktelėjo.

– Jai reikėjo vienam senoviniam receptui, kadaise naudotam norint patirti išėjimą iš kūno ir sužadinti vizijas. Be jokios abejonės, stengiausi nukreipti jos dėmesį kitur.

– Kaip?

Katė užšoko moteriai ant kelių; toji glostė ją tol, kol keturkojė prisimerkė ir iš akių liko tik siauri plyšeliai.

– Pasiūliau jai švęsti artėjančią pagonišką šventę.

– Ar prisimenate, kada tas pokalbis įvyko?

– Prieš pat Beltaną, – atsakė Žvaigždės Šviesa ir pamatė nieko nesuprantantį Selenos veidą. – Balandžio trisdešimtosios vakarą.

– O jeigu ji šitai rado kur nors kitur? – paklausė Džordanas, su Selena nuo tikmedžio suolo stebėdamas, kaip lesykloje mėlynas kėkštas pešasi su kikilių pulkeliu. Juodu sėdėjo greta vienas kito, ir Džordanas galėjo tiksliai pasakyti, kiek centimetrų yra tarp jųdviejų pečių, klubų ir šlaunų. Jėzau, tarp jų tvyrojo tokia įtampa, kurios pakaktų nubaidyti uodus.

Selena, regis, to nepastebėjo. O jeigu ir pastebėjo, puikiai tai slėpė.

– Šunvyšnę? – paklausė ji.

– Taip. Jeigu pasigamino užpilo pagal tą receptą ir balandžio trisdešimtosios naktį davė ir kitoms? Tada pas jas netyčia užklysta girtutėlis Džekas, ir Džilianai pasivaidena užpuolimas.

Selena suraukė antakius.

– Turėjo būti labai stiprus mėšlas, jeigu ant šlaunies net spermos atsirado.

– Na gerai, – sutiko Džordanas, – šitas klausimas kol kas styro neatsakytas.

– Tikiuosi, tai tik žodžių žaismas?

– Aš negaliu paaiškinti spermos. Bet tai ne mano darbas. Aš tik turiu priversti prisiekusiuosius per nanosekudę pagalvoti, kad tą naktį galėjo įvykti ir kas kita, nebūtinai prievartavimas. O aukos patikimumas subliūkš, jeigu mes įrodysime, kad jos prisiminimai apie įvykius yra paveikti narkotinių medžiagų.

– Džordanai, ir vis dėlto, – ginčijosi Selena, – platintojai nebruka okultinių medžiagų tiesiog gatvėje. Šunvyšnė yra nuodas. Jos nelengva gauti.

– Jį galėjo pakeisti kuriuo nors kitu haliucinogenu.

Selena prunkštelėjo.

– Iš vietinės vaistinės?

– Iš narkotikų platintojo mokykloje, – patikslino Džordanas ir lėtai nusišypsojo. – Arba iš tėtuko.

Pastorius Maršas išėjo iš namų tik po trijų su puse valandos, vadinasi, tris su puse valandos Ada tupėjo už nedidelio hortenzijos krūmelio, augančio priekiniame sodelyje. Ji palaukė, kol jis nuvažiavo biuiku, ir pasibeldė į duris.

– Tu melavai, – pareiškė Ada tą pačią minutę, kai tik Ketrina Marš jas atidarė.

– Nesuprantu, apie ką jūs kalbate.

– Tu neturėjai jokių santykių su Džeku Sent Braidu. Tu su juo negulėjai. Nesuprantu, Ketrina, kodėl tu paskleidei tokius gandus ir sugriovei jam gyvenimą.

– Jis man sakė… jis man sakė…

– Jis tau nesakė nieko, ko nebūtų sakęs bet kuriai kitai moksleivei.

Ketrina jau žiojosi prieštarauti, bet pasidavė. Kitaip to nepavadinsi – lūpų kampučiai nusviro, akys užsimerkė, visas šaunumas subliūško.

– Aš nenorėjau, kad taip atsitiktų, – sukuždėjo ji. – Tėtis… rado mano kontraceptines piliules apatinių rūbų stalčiuje ir pasiuto. Paskui rado mano dienoraštį… ir jį perskaitė. – Ketrina nurijo gumulą. – Tai buvo tik svajonės. Mes visos buvome įsimylėjusios trenerį. Kai mane paliko draugas… treneris rūpinosi mano savijauta, leido išsiverkti ant peties, o aš prisigalvojau, kad tai dėl to, jog aš jam patinku, na, suprantate, kaip moteris, truputį. Todėl ir rašiau apie jį, apie mus abu…

– Prisisvaičiojai, – tarė Ada, suradusi tinkamą žodį, ir Ketrina sielvartingai palinksėjo. – O kai tėvas kreipėsi į policiją? Ar nemanei, kad reikėtų prisipažinti?

– Aš prisipažinau. Bet visi galvojo, kad bandau apsaugoti jį nuo kalėjimo, nes esu jį įsimylėjusi. – Ji nusibraukė nuo skruosto ašarą. – Kai melavau, visi gaudė kiekvieną mano žodį. O kai sakiau tiesą, nė vienas nesiklausė.

– Ketrina…

– Man taip gėda, – sušnabždėjo mergaitė. – Kaip aš gailiuosi, kad šitaip jam pakenkiau.

Ada tvardė ašaras.

– Tuomet padėk jam.

– Jau tavęs tikrai nesitikėjau pamatyti, – tarė Čarlis, laikydamas duris atdaras ir leisdamas Džordaną į vidų.

– Atėjau ne kaip advokatas, – atsakė Džordanas, – o kaip tėvas.

Čarlis pakvietė svečią atsisėsti į gėlėtą fotelį, ant kurio atkaltės buvo užmestas šiltas apklotas.

– Tiesa. Pamirštu, kad turi sūnų.

– Tikriausiai ne kas, – šyptelėjo Džordanas. – Mes, gynėjai, taip pat galime daugintis.

Čarlį tai netikėtai prajuokino.

– Kurioje klasėje tavo vaikis? Pirmoje parengiamojoje?

– Taip. – Džordanas jautė, kaip nuo prakaito drėksta polo marškinėlių nugara. Jis neturėjo jokių įrodymų, patvirtinančių tai, ką jis ketino pasakyti Čarliui; tai tebuvo gryna nuojauta, kuria jis tikėjosi sužadinti tėviškus detektyvo jausmus, o sau užsidirbti tašką. Norėdamas ją patvirtinti, kito būdo kaip nekaltas melas jis nesugalvojo. – Čarli, pradėkim nuo to, kas svarbiausia. Bet neoficialiai, gerai?

Detektyvas lėtai linktelėjo.

– Mano sūnus Tomas draugauja su Čelse Eibrams.

– O! – nustebo Čarlis. – Labai miela mergaitė.

– Taip. Na, bent jau jis taip galvoja. – Abu nusijuokė. – Man truputį nepatogu sakyti, Čarli, – kalbėjo Džordanas sunkiai atsidusdamas. – Tomas grįžo namo su naujiena, kurią, manau, reikėtų perduoti ir tau.

Sulig tais žodžiais Čarlis įsitempė.

– Čelsė pasakojo, kad tą naktį miške mergaitės svaiginosi narkotikais.

Nesujudėjo nė vienas Čarlio raumenėlis.

– Mano duktė ne… ji to nedarytų.

– Aš taip ir nemanau. Turėdamas minty dabartines aplinkybes, suprantu, kad dabar mažiausiai norėtum iš manęs išgirsti ką nors panašaus. Bet kaip tėvas… na, po velnių, jeigu kas nors žinotų, kad tuo užsiima Tomas, norėčiau, kad man praneštų. – Jis atsistojo, jausdamas, kad per ilgai užsibuvo. – Tai tikriausiai nesusipratimas.

– Tikriausiai. – Čarlis išlydėjo jį iš namo ir žiūrėjo, kaip advokatas nueina grįstu taku prie savo automobilio. – Džordanai!

Akimirką abu vyrai be žodžių pažiūrėjo vienas į kitą.

– Ačiū, – padėkojo Čarlis.

Laborantui Arturui Kvinsui ir taip netrūko rūpesčių užtikrinant sklandų Dankano farmacijos įmonės darbą, o tyrėjai ateina ir sujaukia visą dienos ritmą. Ypač tie, kurie ateina žibančiomis akims ir nori tavo darbo vietą susieti su nusikaltimu. Iš pradžių – šefo dukters išprievartavimas, o dabar – narkotikai pačiame Salem Folse? Kur ritasi šitas pasaulis?

– Nežinau, ar galėsiu jums padėti, – pasakė Arturas Selenai Damaskas. – Per savaitę galime pagaminti iki šešių skirtingų vaistų.

– Kuriuos šešis?

Jėzau, šita moteris kaip šuo su kaulu. Arturas paspaudė savo kompiuterio klaviatūros mygtukus ir parodė į monitorių.

– Neseniai gaminome fentanilo citratą, lodokaino hidrochloridą ir fenobarbitalio natrį.

– O prieš tai?

Jis atidarė ankstesnį trijų savaičių laikotarpį nuo balandžio dvidešimt ketvirtos dienos.

– Įvairiuose gamybos etapuose buvo aciklovitas, pemolinas, rosedronatas ir atropinas.

– Ar tarp jų yra haliucinogenų?

– Na, ne tie, kurie platinami gatvėje. Tokių mes negaminame.

– Suprantu. Todėl labai svarbu, kad Dankano farmacijos įmonė būtų atmesta kaip galimas mūsų tiriamos medžiagos šaltinis. – Toliau Selena kalbėjo tylesniu balsu: – Paklausykite, daktare Kvinsai, aš nemanau, kad esate dėl to kalti. Bet jeigu kažkas panašaus aptinkama Salem Folso mokykloje… tame pačiame mieste, kur yra farmacijos gamykla… tai visi, norėdami apsaugoti savo subines, atleiskite už tokią kalbą, turime įsitikinti, kad tai nesusiję dalykai. – Ji vėl įsistebeilijo į monitorių. – Kodėl vienas vaistas pažymėtas žvaigždute?

Arturas pasižiūrėjo ten, kur ji parodė.

– Dankano farmacijos įmonė pradeda gaminti naują homeopatinę liniją – receptinius vaistus, sukurtus iš natūralių, ne cheminių, medžiagų. Atropinas yra vienas iš tos grupės vaistų.

Selena įsitaisė ant taburetės šalia.

– Iš natūralių medžiagų? Kokių?

– Iš šunvyšnės.

– Šunvyšnės?

– Taip. Tikriausiai apie ją girdėjote? Ji itin nuodinga.

– Ar įmanoma jos perdozuoti?

Arturas kaipmat pasišiaušė.

– Beveik visi parduodami vaistai turi šalutinį poveikį, panele Damaskas.

– Koks būtų šunvyšnės šalutinis poveikis?

– Sutrikimas. Susijaudinimas. – Arturas atsiduso. – Kliedesys.

– Kliedesys? Vadinasi, ji vis dėlto yra haliucinogenas.

Tą akimirką į laboratoriją įžengė Eimosas Dankanas. Žvilgtelėjęs į Seleną, atsisuko į ją dar kartą. Jis, žinoma, matė ją mieste, bet Selena nebuvo tokia kvaila, kad užkalbintų Eimosą, todėl jis negalėjo žinoti, kad ji atėjo Džordano vardu.

– Arturai, – sugriaudėjo jis, eidamas artyn, – noriu pasikalbėti.

– Panelė Damaskas jau išeina, – skubiai paaiškino Arturas. – Ji renka informaciją narkotikų bylai.

Kad ir ką Arturas galvojo, Eimoso ši žinia nė kiek nesujaudino, lyg jis žinotų, kokį nepralaidų laivą jis veda.

– Dirbate Čarliui Sakstonui? Reiškiu jums užuojautą! – tarė Eimosas, bet su šypsena.

Selena jam irgi nusišypsojo. Jeigu jis nori klaidingai manyti, kad ji – vietinė farė, ji tikrai neketina jo pataisyti.

Pats susigaudys, kai pamatys ją teismo salėje.

Jos vaikštinėjo po muzikos parduotuvę ir barškino nagais per tvarkingomis eilėmis lyg dantys išrikiuotas kompaktines plokšteles. Visų žvilgsniai nesąmoningai krypo į šias mergaites – šviesą juodoje skylėje. Ir kaip galėjai nežiūrėti? Toks prisirpęs grožis, stačiai veržiasi per siūles; koks užtikrintas pasitikėjimas savimi.

Čelsei, Megei ir Vitnei buvo nė motais, kaip jos traukė aplinkinius. Jos vaikštinėjo be jokio tikslo, skausmingai jausdamos, kad nėra vienos jų bičiulės, – kaip karys jaučia skausmą amputuotos kojos vietoje.

Megė užkliuvo ir apvertė stovą su kompaktinėmis plokštelėmis.

– O Dieve, tuojau padėsiu, – atsiprašė ji spuoguoto darbuotojo, kuris atskubėjo tvarkyti.

– Suknista karvė, – suburbėjo jis.

Vitnė, įrėmusi rankas į klubus, atsigręžė.

– Ką pasakei?!

Nuraudęs vaikinas nepakėlė akių.

– Paklausyk, tu, mažasis rupūžioke, – sušnypštė Vitnė, – spragtelėsiu pirštais, ir tavo pimpis susitrauks ir nupus.

Vaikinas vyptelėjo.

– Taip, kaipgi.

– Gali netikėti. Bet gal aš ragana, – saldžiai nusivaipė Vitnė. – Gal nori įsitikinti?

Darbuotojas nulėkė į sandėlį.

– Vitne, – subarė Megė, – man atrodo, taip elgtis nederėjo.

– Kodėl gi ne? – Ji patraukė pečiais. – Jis mane įsiutino. Be to, jeigu norėčiau, tikrai galėčiau tai padaryti.

– Tu nežinai, – įsiterpė Čelsė. – O jei ir galėtum, neturėtum to daryti. Magija skirta ne tam, kad atsikratytum žmonėmis, kurie pasipainioja tau kelyje.

– Kas taip sakė? Gydyti nuobodu. Kaip ir visos tos nesąmonės apie mėnulio fazes. Dabar, kai jau nusimanome apie burtus, viską laikysime sau?

– Taip saugiau. – Čelsė patraukė pečiais. – Bus įskaudinta mažiau žmonių.

Vitnė nusijuokė.

– Tas niekingas subingalvis šaipėsi iš Megės. Kaip ir Heilė Makort.

– Ji sveiksta, – priminė Megė. – Ir dabar ji malonesnė.

– Ji gavo pamoką nuo mūsų. – Vitnė spoksojo ten, kur nubėgo vaikinas. – Šitą šliužą reikia pamokyti.

– O Džeką Sent Braidą?

Klausimas, kuris iškrito Čelsei iš burnos kaip degantis degtukas, įžiebė tarp jų įtampą.

– Jėzau, – pagaliau išlemeno Vitnė. – Čelse, nemanau, kad apie tai reikėtų kalbėti viešai.

Bet Čelsė nebegalėjo sustoti. Ji užsidengė ranka burną, bet vis vien išsprūdo žodžiai:

– Ar tu apie tai nesusimąstai, Vitne? Argi negalvoji apie tai visą laiką?

– Aš galvoju, – sumurmėjo Megė. – Negaliu išmesti iš galvos.

Čelsė įbedė žvilgsnį į Vitnę.

– Džilianos čia nėra, – tarė ji. – Ji niekada nesužinos, apie ką mes kalbamės. Gal tu, Vitne, ir nesutiksi, bet juk žinai, kad mums nereikėjo…

– …šito aptarinėti, – tvirtai užbaigė Vitnė. Ji vogčiomis įsimetė kompaktinę plokštelę į mazgeliais nertą rankinę ir iš parduotuvės išėjo būdama tikra, kad jos draugės seka paskui.

Čarlis buvo ne toks kvailas. Jis, kaip detektyvas, gerai žinojo, kas yra įkalčiai… ir kokie jų rinkimo būdai. Neseniai buvo keletas bylų, kai teisėjas atmetė įkalčius, nes jie buvo paimti iš paauglio kambario jo tėvų namuose be jo sutikimo. Narkotikai.

– Ką darai?

Žmonos balsas pabudino jį iš apmąstymų ir jis vos neiškrito iš Megės spintos.

– Ieškau, – išlemeno Čarlis.

Barbara net nemirktelėjo.

– Velvetinio sijono?

Jis pažvelgė į pakabą, kurią laikė rankoje.

– Marškinių. Megė buvo pasiskolinusi.

– O, – atsakė Barbara. – Paieškok komodoje. Trečiame stalčiuje nuo viršaus.

Ji išėjo ir Čarlis atrėmė galvą į spintos duris. Jis nenorėjo, kad Barbara žinotų, ko jis ieško. Nenorėjo prisipažinti, kad abejoja savo dukra.

Pačiupinėjo nunešiotą draugystės apyrankę, pririštą prie durelių rankenos, – su raudonais, mėlynais ir žaliais dryžiais, Megė ją pasidarė per savo pirmąją stovyklą su nakvyne. Ji verkdama skambindavo namo kas valandą ir skųsdavosi, kad tokia stovykla – tai prievartos prieš vaikus forma. Kai Čarlis su Barbara nuskubėjo į Meiną jos atsiimti, Megė jau buvo apsipratusi ir susigėdusi liepė jiems važiuoti namo.

Čarlis atsiklaupė ir ėmė peržiūrinėti beveik nepaliestus sportinius drabužius (praėjus beveik dešimtmečiui jis suprato, kad jo mergaitė niekada nebus daug žadanti sportininkė) ir keliais dydžiais per didelius batus. Čia gulėjo meškiukas be vienos akies ir plakatas, kurį Megė buvo padariusi mokyklos projektui apie Naujojo Hampšyro valstijos paukštį – purpurinę sniegeną. Dar – senas rausvas baleto krepšys ir daug lėlių, su kuriomis ji jau buvo per didelė žaisti, bet gailėjo atiduoti. Čarlis šyptelėjo ir pakėlė pliką geltonplaukį kūdikį su užstrigusia stikline akimi. Juk mergaitė, kuri taip jautriai saugo žaislus, neslėptų narkotikų nuo savo tėvo?

Jis buvo matęs užtektinai narkotikų bylų Salem Folse ir žinojo, kad viskas vyksta pagal vieną kurpalį: tarp vaiko ir tėvų nėra tarpusavio ryšio, vaikas pyksta ant tėvų arba tėvai taip užsiėmę savimi, kad nemato, kuo pavirto jų vaikas. Nė vienas iš šių variantų neatitiko jo ir Megės santykių – jie visada buvo artimesni nei dauguma tėvų ir vaikų. Makafis šito nežinojo. Gal jo sūnus ne taip nugirdo. Gal dėl kokios nors priežasties Čelsė pamelavo.

Nusiraminęs Čarlis pradėjo dėti Megės daiktus atgal į spintą kuo netvarkingiau, kaip ir buvo, kad ji nesuprastų, jog kažkas šniukštinėjo. Į spintą grįžo meškiukas, žolės riedulio lazda, riedučiai. Jis pakėlė baleto krepšį ir apčiuopė kažką pailgo ir kieto.

Baleto apranga, bateliai, kojinės – viskas tame maišelyje turi būti minkšta.

Čarlis patraukė užtrauktuką. Įkišo ranką ir ištraukė ilgo, švelnaus sidabrinio kaspino atraižą. Taip pat – plastikinius puodelius ir termosą.

Puodeliai ir termosas buvo tušti, tik ant dugno buvo likę baltų miltelių likučių. Kokainas? Čarlis pauostė miltelius, kyštelėjo į juos mažąjį pirštą ir paskui lyžtelėjo.

Greičiausiai čia nieko tokio nėra.

Pavargęs pasitrynė akis. Šiuos miltelius nuveš patikrinti, kad būtų ramiau. Valstijos laboratorijoje dirba draugas, jis gali ištirti toksiškumą – šiaip ar taip, jis jam skolingas.

Šitaip Čarlis svarstė truputį vėliau, kai jo vyzdžiai išsiplėtė taip, kad jis beveik nieko nebematė.

Ados automobilio langų valytuvai vienas kitam pasakojo gandus, o ji be tikslo važinėjo Salem Folso gatvėmis. Reikia važiuoti namo ir išsikrauti daiktus; reikia kuo greičiau grįžti į užkandinę. Bet ji atsidūrė ankštoje kaip karstas plastikinėje telefono būdelėje ir nutriušusios telefonų knygos puslapiuose ėmė ieškoti Džordano Makafio adreso.

Po kiek laiko rastu adresu duris atidarė juodaodė moteris.

– At… atleiskite… – sumikčiojo Ada. – Aš tikriausiai suklydau. – Ji nėrė atgal į liūtį, bet ją pašaukė atgal.

– Jūs tikriausiai Ada Pibodi? – Kai Ada palinksėjo galva, moteris nusišypsojo. – Mano vardas Selena ir ne, aš ne tarnaitė. Užeikite ir palaukite, kol liausis lietus.

Tik užėjusi vidun Ada prisiminė, kur buvo ją mačiusi.

– Jūs buvote užkandinėje, – ištarė balsu. – Užsisakėte karšto vandens su citrina.

– Tai bent! – nusistebėjo Selena, paimdama Ados lietpaltį. – Džordanas netrukus grįš. Žinau, kad jis norėtų su jumis pasikalbėti. Jeigu norite, palaukite čia su manimi.

Ada atsisėdo svetainėje ant išsipūtusios sofos.

– Atėjau dėl Džeko Sent Braido.

– Suprantu.

– Jis to nepadarė, – pasakė Ada.

Selena atsisėdo ant kavos staliuko krašto.

– Ar turite jam alibi?

– Ne. Tik… aš žinau, kad jis nekaltas. – Ji pasislinko į priekį, ant kelių sunėrusi rankas. – Aš domėjausi jo ankstesniu teistumu, buvau Lojale. Ir ta mergaitė… kurią jis neva suviliojo… ji melavo. Ji neturėjo jokių santykių su Džeku.

– Ar ji gali tai paliudyti?

– Ne, – sušnabždėjo Ada.

Selenos žvilgsnis sušvelnėjo. Ados jausmai buvo išrašyti jos veide ant šviesios odos.

– Galbūt kišu nosį ne į savo reikalus, panele…

– Vadinkite mane Ada.

– Ada, kodėl neatėjote pas mus prieš dvi savaites?

Ši ilgai nieko neatsakė. Galiausiai ramiai paaiškino:

– Iš pradžių turėjau pati įsitikinti, ar Džekas yra toks, kokį jį įsivaizdavau.

Selena prisiminė tą rytą, kai pasakė Džordanui už jo netekėsianti. Ir kaip nuo tol ji kiekvieną rytą svarstė, ar teisingai pasielgė.

– Suprantu, kad norite padėti, bet jeigu nėra alibi, nepadės niekas.

– Atėjau ne dėl to, – tarė Ada. – Maniau, kad tai jūs galėtumėt man padėti.

– Sakstonas klauso.

– Ei, Čarli, tai aš.

Čarlis apmirė. Albertas Ozmanderis skambintų tik dėl vienos priežasties – dėl termoso, kurį Čarlis paėmė iš dukters kambario. Bet Ozas juk nežinojo, iš kur tas termosas. Toksikologui tai buvo eilinis užsakymas dėl įkalčio neįvardytoje byloje.

Po stalu pėda taip nervingai mušė į grindis, kad jis buvo priverstas sustabdyti koją ranka.

– Nustačiau, – pranešė Ozas, – bet labai keista. Nežinau, kodėl jūsų miestelyje jaunimas nerūko žolės ir neuosto kokos kaip visame laisvame pasaulyje, Čarli, bet ši medžiaga yra atropino sulfatas.

– Nesu apie tokį girdėjęs.

– Esi. Beje, šiuo vaistu gydomi virškinimo sutrikimai. Ar kada nors gėrei lomotilą?

O Dieve, taip, kartą, kai juodu su Barbara keliavo po Meksiką ir abiem paleido vidurius. Čarlis net susigūžė prisiminęs.

– O kam jaunimui vaistai nuo viduriavimo?

– Jeigu išgeri daugiau, jis sukelia ekstazę. Siunčiu išvadas.

Čarlio kabineto kampe supypsėjo fakso aparatas, ir jis žiūrėjo, kaip popierius susiraitė ir nukrito į apačioje pastatytą telegramų krepšį.

– Ačiū, Ozai, – padėkojo Čarlis ir padėjo ragelį. Jis sėdėjo prie stalo, rankomis užsidengęs veidą. Megė, kuri niekada gyvenime nėra melavusi tėvui; Megė, dėl kurios jis pakreiptų pasaulio ašį… kažkaip įsigijo šio vaisto.

Čarlį apėmė toks gilus sielvartas, kad jis net nutirpo, ir turėjo sukaupti visas valios jėgas, kad nesusmuktų kėdėje ir galėtų pasiekti telefono mygtukus.

– Metai, – tarė jis, kai prokuroras atsiliepė, – turime pasikalbėti.

Džekas vilkosi pilkais koridoriais, sekdamas paskui prižiūrėtoją, vedantį jį į pasimatymų kambarį, kur laukė Džordanas. Bylos nagrinėjimas turėjo prasidėti po kelių dienų; be jokios abejonės, advokatas atnešė prokuroro pasiūlymą pripažinti savo kaltę. Bet Džekas neketino sutikti. Jis atsistos ir išklausys prisiekusiųjų skaitomo nuosprendžio kad ir dvidešimt kartų, bet neatsisakys savo vidinės laisvės už pakištą kramtomąją gumą, kurios jam nereikia. Jeigu jie nori, tepasiima jį… besispardantį ir klykiantį visą kelią iki pat apeliacinio teismo.

– Nesivargink, – pasakė jis Džordanui, kai prižiūrėtojas atidarė duris. – Aš ne… – Jis nutilo per pusę žodžio, pamatęs, kad Džordanas ne vienas. Šalia tokia trapi, pavargusi ir tokia graži, kad jam net suspaudė širdį, sėdėjo Ada.

Džordanas atsistojo, ir sukrėstas Džekas atgavo žadą.

– Kaip tu…

– Su gimimo diena, – tarė Džordanas.

– Mano gimimo diena ne šiandien.

– Žinau, – atsakė Džordanas ir išėjo iš pasimatymų kambario.

Džekas nežinojo, ką daryti. Paskutinį kartą jis matė Adą suėmimo rytą. Jis žengė prie jos besidaužančia širdimi.

Per šias savaites kalėjimo vienutėje jis nesigėdydamas naudojosi Ada. Mintyse jis kreipėsi paguodos tik į ją. Tik dėl jos jis sugebėjo nepalūžti vienutėje… nes galbūt vieną dieną jį išleis ir jis galės jai paaiškinti.

O jeigu ji atėjo jam pasakyti, kad daugiau niekada nenorės su juo kalbėtis?

Ada nusisuko, ir tai sustabdė Džeką kaip vartai.

– Palauk. – Ji užsimerkė ir prabilo: – Džekai, atleisk man. Tą rytą, kai pasirodė Čarlis ir pradėjo kalbėti, aš neturėjau jo girdėti. Aš neturėjau jo girdėti, nes turėjau įdėmiai klausytis tavęs.

– Ada…

– Leisk man pabaigti. Prašau. – Ji pažvelgė žemyn į savo rankas. – Aš nuvažiavau į Lojalą. Susitikau su Ketrina. Ji… labai graži mergaitė. – Džekas stovėjo sustingęs. – Man gėda, kad turėjau tenai važiuoti. O kad tą rytą Čarliui būčiau pasakiusi, kaip jis klysta! Kaip norėčiau pasukti laiką atgal ir viską pakartoti… pasakyti kitaip… išskyrus viena. – Ji pakėlė galvą, šypsodama pro ašaras. – Labai išmintingas žmogus man kartą pasakė, kad nereikia žvalgytis atgal… reikia pamiršti praeitį ir ieškoti ko nors gero ateityje.

Ir tada jis puolė jai į glėbį, panardino veidą į jos gražiai krintančius plaukus ir įsitvėrė į vienintelį savo inkarą. Jo lūpos slydo jai per odą, o jos liūdesys gniaužė jam gerklę. Džekas sunkiai nurijo gumulą ir sušnabždėjo:

– Tu manai, kad aš tai padariau?

Ada uždėjo delną jam ant skruosto.

– Kaip tu, toks protingas, gali nežinoti atsakymo į šitą klausimą?

Džekas buvo nemažai pasiekęs moksle, sporte, visuomenėje. Jis žinojo, ką reiškia būti žmogumi, į kurį krypsta visų akys, ir suprato, kaip netoli nuo tokio pjedestalo tyko nuopuolis. Bet iki šios akimirkos, kai Ada įteikė jam savo pasitikėjimą kaip raktus į aukso miestą, didesnės garbės Džekas nebuvo patyręs.

– Norėčiau, kad tau nereikėtų manęs čia matyti. Štai tokio.

– Aš ir nematau. Regiu tave iškylaujantį mano kieme, ant patiesalo, suruošusį man tikrą puotą. – Ada nusišypsojo. – Ir aš matau save dėvinčią… ne, šito tau nesakysiu.

– Tai žiauru.

– Turėsi iš čia išsikrapštyti ir pamatyti savo akimis.

Jis vėl prisitraukė Adą ir laikė ją tol, kol jų širdys ėmė sutartinai plakti. Paskui Džekas prabilo taip tyliai, kad jo žodžiai buvo tarsi mintis, perduodama Adai į ausies kriauklelę.

– Dėl praeities, – sušnabždėjo jis. – Pakartočiau vėl viską iš naujo. Teismą, kalėjimą, suėmimą… viską… jeigu tik taip būčiau galėjęs sutikti tave.

Ados veidu pralėkė vaiduokliški išprievartavimo, vaikystės, motinystės prisiminimai.

– Ak, Džekai, – atsakė ji virpančiu balsu, – aš tave irgi myliu.

Paskutinė 2000-ųjų birželio savaitė

Salem Folsas

Naujasis Hampšyras

Galima miegoti atmerktomis akimis.

Megė tai žinojo, nes kartais mokykloje ji spoksodavo į vabalą ant sienos ir netikėtai pasibaigdavo pamoka. Naktimis ji nebegalėdavo miegoti dėl prisiminimų. Jeigu vidury dienos jos mintys nutrūkdavo, jai būdavo tik geriau.

Megė stengėsi sugalvoti, į ką galėtų sutelkti dėmesį, kad nereikėtų prisiminti tos Nakties. Bet ji negalėjo nutildyti tėčio, kad tas nekalbėtų apie tai, kaip padėjo Metui Hulihanui ir kokie bus liudytojai teisme. Ji negalėjo užčiaupti draugių, kad jos apie tai nesišnabždėtų. Visa tai draskė Megę į gabalus.

Ji įbėgo į namą ir pralėkė pro mamą. Tai buvo jos apsėdimas, makbetiškas patikrinimas kasdien grįžus iš mokyklos. Sunkiai dūsuodama, ji atlapojo savo miegamojo duris ir įkišo galvą į spintą.

– Margareta Ana Sakston,– pakvietė ją mama nuo tarpdurio.

Megė krūptelėjo ir skaudžiai trinktelėjo galva į medinį spintos kraštą.

– Mieloji, ar tau viskas gerai? – Mama priėjo ir pridėjo jai prie kaktos ranką, tikrindama, ar ji nekarščiuoja, o gal – ar neišprotėjo. – Atrodai taip, lyg tave vijosi pragaro šunys.

– Nėra jokių šunų, – pralemeno Megė vos išspausdama šypseną, – tik krūva namų darbų.

– Aš dėl tavęs jaudinuosi. Tu nesveikuoji. – Ji mestelėjo žvilgsnį į Megės drabužius. – Numetei svorio.

– Jėzau, mama. Tu pati metų metus liepi laikytis dietos.

– Aš to niekada nesu sakiusi. Tik maniau, jog turėdama tokį gražų veidelį norėtum, kad niekas nenukreiptų nuo jo dėmesio.

Megė pavartė akis.

– Mam, aš tave irgi myliu, – atsakė ji sausai. – O dabar, labai prašau, ar galiu pabūti viena? Bent kartą?

Kai tik mama uždarė duris, Megė nėrė į spintą. Klūpodama ant kelių ji iškraustė visas lėles ir batus… bet baleto krepšelio, kuris čia dar gulėjo vakar po pietų, nebebuvo.

– O mėšlas, – sušnabždėjo ji ir pajuto, kaip nugara nuėjo pagaugais.

Tėtis buvo tyliai atidaręs jos kambario duris ir dabar stovėjo į jas atsirėmęs, rankoje laikydamas rausvąjį krepšelį.

– Ar šito ieškai?

Megė nunarino galvą. Geriau nušauk mane, pagalvojo.

Jis įėjo į kambarį, uždarė duris ir atsisėdo priešais ją ant grindų.

– Tu kalbėsi ar pradėti man?

Staiga Megė tarsi ištirpo. Panašiai kaip tos šlykščios bakterijos mokslinės fantastikos filmuose žmogaus vidaus organus paverčia drebučiais. Jos galvoje tapo tuščia.

– Mege, – pradėjo tėtis tokiu tyliu balsu, kad jai net suskaudo, – ar tą naktį nešeisi į mišką narkotikų?

Megė apstulbusi papurtė galvą. Tas termosas… kurį atsinešė Džiliana su šaltąja arbata… jame buvo narkotikų?!

O tėtis mano, kad tai Megės darbas.

Prisiminimai ją vijosi vienas greičiau už kitą: prieš akis mirguliavo tos nakties miškas; baltos dėmės, užklojusios dideles laiko atkarpas jos atmintyje; jų ketveriukė, visos išsigandusios ir raudančios, kai jas surado tėtis. Staiga užtvanka pratrūko. Gyvenime Megė nebuvo taip verkusi ir raudojusi; ją ėmė purtyti, kol iš jos nebeišėjo joks garsas; išsigandusi į kambarį įlėkė mama.

– Čarli, – atsklido mamos balsas lyg iš tolimo tunelio, – daryk ką nors!

Megė verkė dėl Džilianos, dėl tėčio veido minos, dėl to, ką ji pradėjo prisiminti. Plačiai išskėtusi rankas tvatijo bandančius prie jos prisiartinti.

Galiausiai greitosios pagalbos felčeris suleido jai haldolo. Ji nusileido ant žemės kaip viena iš tų žiedų, kurie aną naktį krito nuo sedulos. Ją stipriai apkabino tėčio rankos, į skruostą padvelkė jo kavos kvapas.

– Mege, – paklausė jis trūkčiojančiu balsu, – kas?

Juodu kalbėjo apie skirtingus dalykus, visiškai skirtingus, ir kažkurioje pasąmonės kertėje Megė tai suprato. Bet jos akys merkėsi ir, prieš pasinerdama į tą naktį, ji sumurmėjo:

– Turbūt aš.

Pirmą kartą Meto Hulihano kabinete Džiliana sėdėjo be tėvo. Tiesa, jis buvo laukiamajame tik už trijų metrų, galbūt net prie durų pridėjęs ausį, tačiau atskyrimas ją stipriai veikė.

– Tikiuosi, su manimi jausies patogiai, – tarė Hulihanas.

Koks jautrus, mąstė Džiliana. Nori įsitikinti, kad išprievartavimo auka nebijo Didelio Blogo Vyriškio mažame kambarėlyje su uždarytomis durimis.

Ji pažvelgė sau į kelius.

– Aš gerai jaučiuosi.

– Pakviečiau tave pasikalbėti nedalyvaujant tavo tėvui, nes atsirado naujų įkalčių, kuriuos galbūt norėsi aptarti jam negirdint.

Visos Džilianos kūno ląstelės sukluso. Ji apmirė ir laukė, ką jis pasakys.

– Džiliana, tyrėjas Sakstonas dukters kambaryje rado termosą su puodeliais. Megė sakė, kad jie tavo.

Džilianai palengvėjo, kad tai ir yra tie esminiai įkalčiai, ir ji vos nesusijuokė balsu.

– Taip, tai tiesa.

– Ar narkotikų nuosėdos termose ir puodeliuose irgi tavo?

Džiliana išplėtė akis.

– Kokių narkotikų?

– Atropino. Tai receptinis vaistas… kuris, be visa kita, gali sukelti ekstazę.

– Nesu apie tokį girdėjusi.

– Na, anot Megės, tą naktį gėrimų atsinešei tu. Atropino ir visa kita.

Kalė.

– Megė taip sakė? – vos išlemeno Džiliana, nes jos balsas buvo toks įsitempęs, kad galėjo trūkti kaip roko gitaros styga. – Aš nenešioju narkotikų. Ir nevartoju. – Ji nusijuokė, bet juokas nuskambėjo nenatūraliai. – Pone Hulihanai, aš užaugau tarp vaistų. Nuo pat vaikystės tėtis mane mokė niekada nebandyti narkotikų. – Ji pasuko galvą laukiamojo pusėn. – Eikite ir paklauskite jo, jeigu netikite manimi.

– Jeigu atropino atnešei ne tu, tuomet kas?

– Neįsivaizduoju, – atsakė Džiliana. – Tikriausiai Megė.

– Megės tėvas policininkas. Tikriausiai ji sako tą patį, ką ir tu.

– Tai ne mano rūpestis, – piktai atkirto ji.

Hulihanas atsiduso.

– Džiliana, man nesvarbu, kas juos platina. Mano bylos tikslas yra kitas. Aš tik noriu žinoti, ar tą naktį gėrėte tos arbatos.

Džilei nespėjus atsakyti, suskambo telefonas. Apygardos prokuroras atsiliepė, trumpai šnektelėjo ir atsisuko su atsiprašančiu žvilgsniu.

– Prieš teismo posėdį turiu su kai kuo susitikti, – paaiškino jis. – Prašau man atleisti.

Po poros sekundžių Džiliana kabinete buvo viena.

Ar tą naktį ji vartojo narkotikus? Nagi, žinoma. Bet tai išgirdęs Hulihanas neapsidžiaugs. Liudytojas, vartojantis haliucinogenus, nepatikimas.

Antra vertus, praėjo jau šešios savaitės. Tiek ilgai organizme nelieka jokių narkotikų, ypač pavartojus tokiu mažu kiekiu. Hulihanas galėtų paimti jos kraujo nors ir dabar ir nesužinotų, ar ji meluoja.

Ligoninės priimamajame ėmė kraują.

Ji staiga prisiminė, kaip gydytojas pildė vieną buteliuką po kito. Kandžiodama apatinę lūpą Džiliana spoksojo į aplanką ant Hulihano stalo.

Per sekundę apsisprendė ir atsivertė. Pirmame puslapyje buvo išprievartavimo įkalčių tyrimų rezultatai. Ji permetė akimis keistus skaičius ir sakinius, kol pamatė antraštę: „Auka, mėginys“. Pažymėta, kad jos organizme nerasta nė vieno narkotiko.

Sąraše atropino nebuvo… bet jos organizme jo irgi neaptikta.

Ji padėjo aplanką atgal ant oda aptraukto žurnalo kaip tik prieš grįžtant Hulihanui.

– Aš nieko negėriau, – pasakė jam Džiliana.

– Tikrai?

– Taip. Megė pasiskolino mano termosą, bet atsinešė tik šaltosios arbatos. Aš nekenčiu šaltosios arbatos.

Advokatas tyrinėjo jos veidą, tada patenkintas linktelėjo, atidarė šlykštaus metalinio stalo stalčių ir ištraukė iš jo sidabrinį kaspiną.

– Gal žinai, kas čia?

– Ne, – atsakė ji, braukdama pirštais. – Kur jį radote?

– Su termosu ir puodeliais.

– Na, – Džiliana gūžtelėjo pečiais, – vadinasi, Megės.

Ada atėjo į užkandinę po pietų spūsties. Virtuvėje rado Darlą ir tėvą žaidžiančius šachmatais.

– Jau grįžai, – pasveikino ją Rojus.

Prijuostė… tėtis ryšėjo jos prijuostę. Jai nespėjus atsitokėti, prišoko Darla.

– Buvau priversta dirbti po dvi pamainas, nes Delila susirgo, ir nemanyk, kad nesitikėsiu priedo už viršvalandžius. – Pasisukusi į Rojų tarė: – Patikrink, – ir koketiškai nuėjo į salę.

– Tik pažvelk, – stebėjosi Ada, nurydama gerklėje įstrigusį liūdesį.

– Taip. – Tėvas juokdamasis apsisuko kaip grožio karalienė. – Kas galėjo pagalvoti.

– Tik išvažiuok, o jūs… o jūs… – tiek teištarė Ada, ir plūstelėjo ašaros. Nusikamavusi, pavargusi prieš Džeką vaidinti drąsuolę, ji puolė tėvui į glėbį, mieliausią vietą pasaulyje.

– Ak, Ada, – tarė jis, – labai dėl jo apgailestauju.

Ada atsitraukė.

– Tėti, jis nekaltas.

– Tai ko verki?

– Todėl, – atsakė Ada, – kad aš vienintelė, kuri taip galvoju.

Rojus nuėjo prie viryklės ir įpylė bulvių bei porų sriubos. Paskui priešais dukrą padėjo dubenėlį su šaukštu.

– Valgyk, – liepė jis.

– Negaliu, net jeigu ir norėčiau.

Jis pakėlė šaukštą jai prie burnos ir įpylė, kad nubėgdama sriuba atpalaiduotų gerklę.

– Argi neskani?

Ada pritariamai linktelėjo ir pakėlė šaukštą pati.

Rojus toliau sukiojosi po virtuvę, į didelę lėkštę dėjo bulvių, garuose virtų morkų, duonos, vyniotinių, užpylė padažu. Sukrovė didelį kalną košių ir taip pat padėjo priešais Adą.

Šįkart ji nedvejojo. Kibo į maistą tokia išbadėjusi, kad nė neįtarė, jog buvo tokia alkana, ir kimšo tol, kol išsipūtė pilvas.

– Dabar geriau? – paklausė tėvas.

Ada suprato, kad jai nebeskauda širdies. Ji įsivaizdavo, kaip iš to minkšto maisto, ryžių košės ir kuskuso jos viduje susidarė vidinė užkarda. Tėvas ją sočiai pavalgydino, nes žinojo geriau už visus, kad, norint išvengti širdgėlos, smūgiui reikia atkišti pagalvę.

– Atsipalaiduokite, – tarė Džiliana, žiūrėdama tai į vieną draugę, tai į kitą. – Jie nieko nežino.

Jos sėdėjo už Dankanų namo, sodelyje, pasislėpusiame už rožių tankumyno.

– Tėtis mane užmuš, – aimanavo Čelsė, – jeigu sužinos, kad buvo narkotikų…

– Bet kodėl ten buvo narkotikai? – klausė Vitnė. – Man truputį smalsu, Džile, nes tai tu parūpinai gėrimo. – Visos sužiuro į Džilianą. – Aš nesakau, kad neragavau… bet man būtų labiau patikę, jei būčiau galėjusi pasirinkti.

– Vitne, nebūk tokia dorovinga. Ten buvo tik žiupsnelis, tiek mažai, kad tavęs net nepaveiktų. Dieve, jūs būtumėt labiau nusitašiusios nuo vyno. – Džiliana įrėmė žvilgsnį į mergaites. – Gerai pamąstykite. Ar pamenate, kad tą naktį būtumėt apsvaigusios?

– Aš šokau be palaidinės, – sušnypštė Vitnė.

– Prieš tai, kai paragavai to prakeikto gėrimo, – atrėmė Džiliana.

Megės žvilgsnis buvo tamsus, paženklintas išdavystės.

– Tėtis sako, kad tai sujaukia visą bylą.

– Metas Hulihanas taip negalvoja, – atšovė Džiliana.

– Tik dėl to, kad pasakei, jog narkotikai buvo mano. Jeigu prisiekusieji išgirs, kad tu buvai apkvaitusi, jie tavimi netikės.

– Aš nebuvau apkvaitusi, Mege. Ne daugiau už tave.

– Tai kodėl dabar turiu tapti atpirkimo ožiu?

Džilė prisimerkė.

– Nes jeigu tu netapsi, mums visoms bus blogai.

– Kas taip sakė?

Nuo tokio Megės atsakymo kitos dvi mergaitės susigūžė. Negalima pykdyti Džilės. Visos tai žinojo.

– Klausyk, Mege, esmė – ne tu ir ne aš; svarbiausia laikytis išvien, kad sutaptų mūsų pasakojimai. Jeigu nesutaps, viskas ims griūti. – Džiliana nurijo seiles, nes jos gerklė dirbo išsijuosusi.

– Tu ne vienintelė, negalinti užmiršti tos nakties. Bet skirtumas tarp mūsų yra tas, kad tu ir nenori jos pamiršti. – Megė sugniaužė kumščius. – Esi kupina visų tų paikysčių, Džiliana. Jeigu pasakysiu tėčiui, kad anksčiau nebuvau to termoso mačiusi, manai, jis pagalvos, kad mes raganos? Ne, jis patikės kiekvienu mano žodžiu… kad tu jį atsinešei, norėdama mus visas apkvaišinti.

Džiliana išbalo.

– Mege, tu to nepadarysi.

– Kodėl gi ne? – paklausė Megė ir išėjo iš rožių pavėsinės. – Juk man tu padarei.

– Aš danguje, – atsiduso Metas. – Padaryk dar kartą.

Apsitempusi kojines Sidnė Hulihan atsargiai užlipo savo vyrui ant pusiaujo. Jis niurnėjo, veidą prispaudęs prie kilimo. Šalia jų kėdutėje sėdėjo Molė ir plojo.

– Nemanau, kad jai dera matyti tokius dalykus, – tarė Sidnė.

– Ką? Kaip mamytė vaikšto per tėvelį? Ji per maža metaforoms. – Metas sudejavo, Sidnei pataikius į skaudamą vietą. – Juk žinai, kodėl tave vedžiau?

– Nes buvau vienintelė moteris, kuri sutiktų taip iškrypėliškai elgtis?

– Nes sveri būtent tiek, kiek reikia.

Sidnė atsargiai nulipo ant kilimo ir atsisėdo sukryžiavusi kojas.

– Kas gi atsitiko šį kartą?

– Kaip kas?

– Tave visada suriečia, kai jaudiniesi dėl bylos.

Metas atsivertė ant nugaros.

– Vedžiau tave dar ir už tavo ypatingą jautrumą. – Jis prisitraukė kojas, įtempdamas nugaros raumenis. – Išprievartavimo naktį Džilianos draugės svaiginosi narkotikais.

– Ir Džiliana?

– Ji sako, kad ne.

Sidnė patraukė pečiais.

– Na ir?

– Na, nesvarbu, nes tai ją išteisina. Turiu tai perduoti gynybai.

– Tai nepaneigia fakto, kad ji buvo išprievartauta, ar ne?

– Ne, – lėtai atsakė Metas.

Sidnė pakėlė antakius.

– Tu manai, kad ji tau meluoja.

– Ak, velnias. – Metas atsistojo ir ėmė žingsniuoti po kambarį. – Aš nežinau. Ji sako, kad termosas buvo jos, bet narkotikų atsinešė Čarlio duktė. Ir kad ji tą naktį nieko negėrė, nes nebuvo ištroškusi. Tikriausiai galėčiau priversti Megę prisipažinti, kad ji atnešė narkotikų, kai pakviesiu ją į liudytojo kėdę. Bet vis dėlto… penki puodeliai su nuosėdomis – po vieną mergaitėms ir vienas Sent Braidui. Makafiui tai labai patiks.

– Gal jai buvo įpilta, bet ji negėrė?

– Galbūt.

Sidnė kurį laiką tylėjo.

– Ar manai, kad ji tau melavo ir apie išprievartavimą?

Jis papurtė galvą.

– Turiu per daug įkalčių. Kraujas ant jos marškinėlių, jo apdraskytas veidas, sperma.

Ji apkabino Metą per liemenį.

– Tu nemėgsti dalytis savo žaislais.

– Ką tai turėtų reikšti?

– Tu urzgi, nes galvoji apie kažką, kas kenkia tavo bylai.

– Niekas nekenkia, – užginčijo Metas. – Dėl to Džiliana netampa angelu… bet vis vien galiu pasiekti, kad Sent Braidas būtų nuteistas.

Sidnė pasilenkė ir pabučiavo jam į smakrą.

– Ar dabar tau geriau?

Metas nustebo pajutęs, kad geriau. Nugaros nebeskaudėjo, ir pirmą kartą tą dieną jis panoro kuo greičiau perduoti bylą teismui.

– Tai trečioji priežastis, kodėl tave vedžiau, – tarė ir jai į lūpas įspaudė bučinį.

– Džordanai, penki puodeliai nieko nereiškia, – tikino Selena.

– Abejonė pagrįsta. Man tereikia pasėti sėklą.

– Dėl manęs gali pasodinti nors ir visą medį. Juk negali tvirtinti, kad, jeigu ten buvo puodelis, vadinasi, mergaitė iš jo gėrė. Tavo mašina stovi garaže. Ar tai reiškia, kad aš ja važinėju?

Tomas pakėlė akis nuo virtuvės stalo, kur sprendė trigonometrijos lygtį.

– Ar judu galite ginčytis kur nors kitur?

Tačiau nei Džordanas, nei Selena nekreipė į jį dėmesio.

– Jeigu pasakysiu, kad Džiliana meluoja nevartojusi narkotikų, tai reikš, kad ji meluoja ir daugiau. Įskaitant išprievartavimą.

– Džordanai, ar tu pats girdi, ką sakai?! Pro tavo teiginio skyles Metas Hulihanas pravarytų krovininį ešeloną.

– Ar turi ką nors geriau? – atšovė Džordanas. – Nes aš neturiu. Turiu klientą, kuris sako, kad auka pati pas jį atėjo, bet jis negali mums pateikti jokių smulkmenų. Turiu įrodymų, kad auka yra įbridusi į keistoką mėšlą, bet jeigu ją sukompromituosiu, tai neišteisins Džeko. O tai, po šimts, reiškia, kad jeigu į Galijotą galiu mesti tik suknistą akmenėlį, turiu ypač gerai užsimoti.

– Dėl Dievo, – suburbėjo Tomas. Jis pradėjo rinkti vadovėlius ir sąsiuvinius, ketindamas persikraustyti į ramesnę vietą. Galbūt į muzikinės bombos zoną.

Staiga Džordanas išsikvėpė. Jis atsisėdo ant kėdės priešais Tomą ir rankomis užsidengė veidą.

– Atleiskite. Aš visiškas kvailys.

– Dėl šito nesiginčiju, – mestelėjo Selena.

– Tai dėl to, Selena, kad man liko tik keturios dienos, ir paskui stosime prieš teisėją. Ir viskas, ką iškasei per pastarąją savaitę… Dieve, tai fantastika. Šią bylą pradėjau manydamas, kad ji labai paprasta… mergaitė sako, kad vyras ją išprievartavo, tipas yra anksčiau teistas. Kaltinimas, patraukimas baudžiamojon atsakomybėn, teismas. O dabar, kur tik pasisuku, vis išlenda kas nors naujo: raganavimas, narkotikai, nesutampantys įkalčiai. Ne tokią bylą įsivaizdavau. – Jis įbedė nykštį ir smilių sau į akiduobes. – Kad pasiruoščiau, man reikia metų. Bet po sekundės jau manau, kad nebe; nes kai viskas taip sparčiai keičiasi, netrukus sužinosime, kad Džiliana susijusi su Sicilijos mafija.

– Ne. Nors buvau kažkur radusi, kad ji laboratorijoje atlieka praktiką.

– Visai nejuokinga, – suniurzgė Džordanas. – Neįsivaizduoju, ką sakyti, kas įvyko tą naktį.

– Prieš tai Džekas buvo žiauriai sumuštas. Gali sakyti, jog jis buvo pernelyg prastos būklės, kad galėtų įvykdyti tokį nusikaltimą.

– Bet ne tokios prastos, kad sugebėjo nukakti į barą ir nusilakti iki žemės graibymo. – Džordanas papurtė galvą. – Galiu tik sušvelninti, ką ji sako, bet ne paneigti. Džeko prisiminimų apie tą naktį – juokingai per maža. Kaspinai, laužas ir nuogos paauglės…

– Nuogos? – sukliko Tomas. – Čelsė buvo nuoga?

– Kaip man tuo įtikinti prisiekusiuosius? Ir kad paskui jie balsuotų už išteisinimą?

– Todėl, Džordanai, tau reikia įrodymų, – švelniai pasakė Selena. – Protinga abejonė dažnai suveikia… bet, kaip ir pats sakai, siūlai tokią keistą alternatyvą, kad ją bus sunku suvirškinti. Turi įteikti prisiekusiesiems savo įkalčius, kad jiems būtų aišku, jog tą naktį miške Džiliana vaidino raganą. O tam puodelio neužtenka.

Tomas sudėjo vadovėlius į krūvelę ir patraukė į kitą kambarį.

– Sudie, – suburbėjo jis. – Esu tikras, kol aš čia, manęs tikrai nepasiilgsite.

– Žinau, – atsiduso Džordanas. – Bet jeigu ji gėrė atropino, tai buvo beveik prieš du mėnesius. To vaisto poveikis maždaug šešios valandos. Mes juk negalime šiandien paimti jos kraujo mėginio ir rasti jį ten plūduriuojant.

– Reikėjo jos kraują ištirti privačioje laboratorijoje iškart po Džeko suėmimo. Apie ką mes mąstėm?

Džordanas pasitiko jos žvilgsnį.

– Kad ji sako tiesą.

Iš vestibiulio atsklido Tomo balsas.

– Ją juk tyrė, – šūktelėjo jis. – Ligoninės priimamajame.

– Standartiniai narkotikų testai atropino nerodo.

– Na… kodėl jums vėl nepamėginus kokio ypatingo tyrimo? Ką jie padarė su krauju, kai atliko tyrimus?

– Jį grąžino valdiškai laboratorijai kartu su kitais išprievartavimo įkalčiais, – paaiškino Džordanas ir iš netikėtumo jam atvipo žandikaulis. – Dieve šventas, įkalčiai. Mėginiai, kuriuos jie naudojo DNR tyrimui, buvo iš tą vakarą paimto kraujo.

– Ir jį saugo. – Selena pašoko ant kojų. – Kiek tau truktų gauti teisėjos leidimą atlikti nepriklausomą tyrimą?

Džordanas paėmė portfelį, kuriame gulėjo jo nešiojamasis kompiuteris.

– Žiūrėkim, – pasakė jis.

Romanas Ču įkūrė privačią teismo medicinos ekspertizės laboratoriją tuščioje patalpoje, atitvertoje tėvų garaže. Jis pagarsėjo kaip atliekantis tyrimus gerokai greičiau už valdišką laboratoriją ir užsidirbo tiek pinigų, kad galėjo pasistatyti atskirą pastatą ir pasisamdyti dešimt darbuotojų, kurie gynėjams ir kaltintojams padarydavo stebuklus pačią paskutinę minutę.

– Esu labai dėkingas, – jau dvidešimtą kartą kartojo Džordanas.

Teisėjai leidus, Selena gavo Džilianos kraujo pavyzdį iš valdiškos laboratorijos. Paruošiamasis darbas buvo atliktas per DNR analizę: buvo atskirtos ląstelės, o serumas užšaldytas. Romanui tereikėjo atlikti plačią spektrometriją. Dabar jie abu spoksojo į monitorių ir laukė pasirodant rezultatų.

– Noriu kubietiško cigaro, – sumurmėjo Romanas. – Ne to šlamšto iš Floridos, kurio man atvežei pernai.

– Jau turi.

– Bet vis vien imsiu mokestį už viršvalandžius.

Ekranas nušvito žaliai ir staiga pasipylė skaičiai. Romanas čiupo žinyną, palygino su tuo, ką rodė kompiuteris, ir tyliai sušvilpė.

– Išversk, – pareikalavo Džordanas.

Romanas parodė į procentilius.

– Kraujyje yra atropino.

– Tikrai?

– O taip. Vaisto koncentracija tokia didelė, kad stebiuosi, kaip jos neištiko koma.

Džordanas sukryžiavo rankas.

– Kaip tu manai, koks turėjo būti poveikis organizmui?

Romanas nusijuokė.

– Drauguži, – pasakė jis, – ji haliucinavo.

Pirmą kartą per beveik dešimt metų Ada pietų metą pasiėmė laisvas valandas. Delila su tėvu triūsė virtuvėje, o Darla aptarnavo staliukus, ir Ada suprato, kad veltui čia slampinėja. Eitų aplankyti Džeko, bet lankymo valandos bus tik rytoj, teismo posėdžio išvakarėse. Todėl ji nuėjo aplankyti Klojos.

– Tau patikdavo tokios dienos, – tarė Ada. Ant Klojos antkapio ji padėjo mažytę laukinių morkų žiedų puokštelę. – Pameni, kaip pačiame sausio viduryje apsimesdavome, kad dabar vasara? Ant paplūdimio patiesalo, atsukusios radiatorius, mirkdavome vonioje su maudomukais. – Ji palietė granito plokštę. Akmuo buvo įkaitęs nuo saulės, šiltas beveik kaip vaiko odelė. – Pas tave, Kloja, vasara tikriausiai nesibaigia? – sukuždėjo ji.

Labiau už viską ji norėjo turėti daugybę tokių prisiminimų. Netekti Klojos buvo tas pats, kas skaityti knygą ir netikėtai pamatyti, kad nuo tam tikros vietos visi puslapiai tušti.

Ada liko apgauta ir nebepamatė, kaip duktė renkasi pirmąją liemenėlę kūno kultūros pamokoms, suknelę šokių vakarui, kaip patamsėja jos akys pirmą kartą kalbant apie berniuką, kurį įsimylėjo. Adai neteko jos vežti į koledžą, pirkti ledų ir pusę nulaižius keistis, kad paragautum kito skonio. Jai norėjosi kalbėtis, išgirsti atsakymus.

– Panele Pibodi?

Ji krūptelėjo nuo mergaitės balso ir atsigręžė pasižiūrėti, iš kur jis. Už kelių metrų stovėjo Megė Sakston, tokia pat nustebusi kaip ir Ada.

– Mege… nežinojau, kad ir tu čia.

Tarp jų buvo siena, nematoma, bet stora. Paskutinį kartą Ada kalbėjosi su Mege per Klojos laidotuves. Megė supdavosi su Kloja sūpuoklėse Ados kieme. Ir štai kokia Megė užaugusi, o Kloja mirusi.

– Kaip… kaip tu gyveni? – mandagiai paklausė Ada.

– Gerai, – atsakė Megė. Abi tylėjo. – Atėjote jos aplankyti?

Jos pasisuko į kapą, tarsi tikėdamosi pamatyti Kloją.

– Gaila, kad neteko su ja draugauti, – prisipažino Megė. – Na, ji buvo už mane vyresnė, bet man atrodo… jeigu viskas būtų buvę kitaip, mudvi galėjome būti draugės.

– Manau, Klojai tai būtų patikę, – tyliai atsakė Ada. Mergaitės akys prisipildė ašarų ir, norėdama jas paslėpti, ji nusisuko. – Mege? Ar kas atsitiko?

– Ne! – sukūkčiojo Megė ir žodis skilo pusiau. – O Dieve.

Ada norėjo ją paliesti, bet ranką nutrenkė kaip elektra. Megė dvelkė šampūnu, pigia kosmetika ir vaikyste. Adą sujaudino mergaitės, amžiumi panašios į Kloją, kūnas ir jausmas prisilietus. Štai kaip tai būtų buvę, pagalvojo ji, ir jos akys užsimerkė.

Megė tyliai sušnabždėjo, ir Adai pasirodė, kad ji ne taip išgirdo.

– Jai taip pasisekė.

– Kam?

– Klojai.

Ados ranka sustingo.

– Tu nesuklydai?

– Ne. – Megė nusišluostė veidą marškinėlių kraštu. – Norėčiau numirti.

Tada Adai dingtelėjo, ką Megė veikia kapinėse. Ji atėjo į tą vietą, kur tariamai vyko užpuolimas. Džekas to nepadarė – ji žinojo taip užtikrintai, kaip ir tai, kad čia palaidota Kloja, – bet vis vien tą naktį Megę kažkas išgąsdino.

Ada spustelėjo mergaitei pečius.

– Gal verčiau eime. Ši vieta mums abiems kelia blogus prisiminimus.

Megė nenoriai pažvelgė miško aikštelės pusėn.

– Panele Pibodi, – sušnabždėjo ji nelaimingu balsu, – man rodos… man rodos, kad jis ir mane lietė.

– Lietė… tave? – tik lūpomis, be garso ištarė Ada.

– Taip, mane, – pakartojo Megė apimta siaubo. – Jūs juk žinote kaip.

Ir, Dieve padėk, Ada žinojo.

Tai užsibaigė štai kuo: motinos instinktas niekur nedingsta, jis miega, pasiruošęs užsiliepsnoti nuo menkiausio degtuko brūkštelėjimo. Ir nesvarbu, ar vaikas yra tavo kūno ir kraujo, ar tik suradęs vietą tavo širdyje; instinktas yra instinktas.

Ada mylėjo Džeką. Ji tikėjo, kai jis sakė, kad nepuolė Džilianos Dankan. Bet ji buvo motina ir žinojo, ką reikia daryti. Ji nuvedė Megę pas Čarlį į nuovadą ir uždarė paskui save duris. Jos veidas buvo bejausmis. Tvirtai laikydama Megę už rankos, ji klausėsi, kaip dukters draugė perpasakojo Čarliui, ką prieš keletą minučių jau buvo papasakojusi jai.

Čarlis žinojo, kad grindys nejuda, bet jautė, kaip jos siūbuoja jam po kojomis. Jis šimtąjį kartą atsikrenkštė ir nurijo seiles, paskui įjungė diktofoną, gulintį tarp jo ir dukters.

Megė drebėjo, nors ir vilkėjo mėlyną policininko švarką, kuris paprastai kabodavo ant Čarlio kabineto durų. Po švarku ji laikė per alkūnes sulenktas rankas ir tai priminė jam, kaip juodu su Barbara ją dar visai mažytę aprengdavo angelu su tikrų plunksnų sparnais ir uždėdavo minkštą plaukų raištį su styrančiomis antenėlėmis, ir šitai įamžinta dulka albumuose.

Jėzau.

– Kur, hm, jis tave lietė?

Ji negalėjo pažvelgti jam į akis, ir tai buvo gerai, nes Čarlis taip pat negalėjo.

– Čia. Ir čia.

– Nukentėjusioji, – ištarė Čarlis prikimusiu balsu, – rodo savo kairįjį klubą ir krūtį.

Kiekvienas jo kūno raumuo buvo įsitempęs. Kaip jis apie tai papasakos Barbarai? Kaip jis baigs šitą tyrimą? Negali būti detektyvu, kai tenori būti tėvu.

– Čarli, – nuskambėjo slogus Hulihano balsas, – tau nebūtina šito daryti.

Čarlis griežtai papurtė galvą.

– Mege, ar Džekas Sent Braidas prieš tave apsinuogino?

– Ne, – sušnabždėjo duktė.

– Ar jis dar kur nors tave lietė? Kitaip?

– Ar kuri nors jo kūno dalis susilietė su tavo kūno dalimi? – ramiai paklausė Metas.

– Jėzau! – Čarlis pašoko nuo kėdės, suduodamas per diktofono mygtuką, kad tas išsijungtų. Kodėl neįmanoma iš naujo atsukti savo gyvenimo kaip juostos? Jis nužingsniavo į kitą kambario pusę, Metas nusekė iš paskos. – Mano dukrelė, – springo Čarlis. – Jis tai padarė mano mergytei.

– Mes jį pričiupsim, – pažadėjo Metas. – Mes jam pateiksime dar ir šituos kaltinimus.

Linktelėjęs galva Čarlis pasuko atgal prie stalo, bet Metas jį sulaikė.

– Ne, – tarė apygardos prokuroras. – Leisk man.

Molė gulėjo susirietusi lopšyje, flanelės patale, per miegus nykštį įsikišusi į burnytę. Metas žiūrėjo į ją ir nesunkiai įsivaizdavo, kokį skausmą dabar išgyvena Čarlis. Dieve, jeigu kas nors paliestų jo vaiką, jis nebeatsakytų už savo veiksmus.

Teismo posėdžio išvakarėse pastarosios dramos Metui reikėjo mažiausiai. Tačiau Megės kaltinimai būtų kita byla, kurioje teisėjautų kitas teisėjas kitą dieną… jeigu atsirastų užtektinai įkalčių jai nagrinėti. Jis Čarliui niekada to neištartų, bet Metas šiek tiek abejojo, ar patikimas tas ašaringas Megės prisipažinimas. Tą naktį ji jau buvo išgėrusi haliucinogenų… Galimas daiktas, tariamas užpuolimas tebuvo fantazijos vaisius.

Dabartinei jo bylai tai turėjo pasekmių – jis nebegalėjo kviesti Megės kaip liudininkės. Jeigu ji paliudytų, kad atsinešė narkotikus ir prisipažintų, jog ją dar ir užpuolė, ar prisiekusieji patikėtų? O jeigu ne, ar jie vis tiek patikėtų Džiliana?

Metas negalėjo sau atsakyti, ar Megė jo bylai padės, ar bus tik kliuvinys. Jam nereikėjo Megės, kad būtų nuteistas Džekas Sent Braidas; todėl jis paprasčiausiai jos nekvies. Kaip liudytoją jis kvies Čelsę Eibrams… o jeigu jos pasakojimas nesutaps su Vitnės Onil taip gerai, kaip su Megės, vis vien bus ne taip rizikinga pateikti prisiekusiesiems.

Metas lengvai prisilietė prie mielos dukters galvytės.

– Labanakt, – sušnabždėjo jis, bet dar ilgai nesijudino iš vietos.

Mėnulis įsmuko per palangę ir tiesiai po antklode, bet Džordanas ir Selena jo nepastebėjo. Selena spoksojo į savo rankas, persipynusias su Džordano rankomis po jos krūtimis.

– Apie ką galvoji?

– Prisipažįstu laikinai netekęs proto.

– Ak. – Selena apsivertė jo glėbyje. – Jautiesi kaltas?

– Ne. Jaučiuosi… jaučiuosi…

Ji tėškė jam per ranką.

– Taip, aišku, ką jauti. – Juokdamasi ji išsisuko nuo jo atsakomojo smūgio. – Dink iš čia.

– Prieš dešimt minučių kalbėjai kitaip.

– Gal aš irgi prisipažįstu laikinai netekusi proto.

Jie buvo užsnūdę sėdėdami ant sofos ir per „TVLand“ kanalą žiūrėdami „Perio Meisono“ kartojimą. Kaip čia atsitiko, kad pabudę juodu gulėjo vienas kito glėbyje, susiglaudę nuo krūtinės iki šlaunų. Tiek ir tereikėjo, kad pasąmonė primintų, jog jiems nelemta būti atskirai. Tikrai pasisekė, kad iš ten jie spėjo laiku nusigauti į miegamąjį.

– Ei, Selena!

– Mm?

– Kodėl mes šito nepadarėme prieš mėnesį?

– Na gerai, rinkis. Tada buvom protingesni. Tada geriau tvardėmės.

Džordanas rimtai į ją pažvelgė.

– Tu tikrai taip galvoji?

Bent kartą ji neturėjo jokio šmaikštaus atsakymo.

– Tiesą sakant, nežinau, – prisipažino Selena ir įsistebeilijo į jį. – Kuo, manai, šitai užsibaigs?

Džordanas pakratė galvą.

– Neįsivaizduoju.

Selena nusišypsojo jam į krūtinę.

– Tu apie mudu ar apie bylą?

– Ir apie viena, ir apie kita. – Jis atsiduso ir pasirinko lengvesnę pokalbio temą: – Vienintelį dalyką mes tikrai galime įrodyti – kad ji ragana.

– Ragana, vartojanti narkotikus. Aš galvojau apie tai, – tarė Selena. – Mintyse galiu paaiškinti visus įkalčius ir išteisinti Džeką. Išskyrus tą spermą. Negali to neaptarti su kuo nors plepėdama.

– Sperma kelia daugiausiai abejonių iš visų Hulihano turimų įkalčių. Prisiekusieji tai supras.

– Norėtum.

– Norėčiau.

– Džekas vis dar gali tau meluoti, – priminė Selena.

– Kaip ir Džiliana Dankan.

Abu tylėjo, sugerdami vienas kito kūno šilumą.

– Kalbant apie melą, – sušnabždėjo Selena, – noriu tau kai ką pasakyti.

Džordanas pasikėlė ant alkūnės.

– Ką?

– Mano automobilis buvo suremontuotas prieš dvi savaites.

– Ir aš turiu tau kai ką pasakyti. – Tamsoje subolavo jo dantys. – Tavo automobilis būtų buvęs suremontuotas prieš penkias savaites, bet sumokėjau meistrui, kad jis pasakytų, jog atsarginė dalis vėluoja.

Selena pasikėlė ant alkūnės.

– Tu bet ką padarytum, kad neprarastum savo geriausios tyrėjos?

Džordanas pasilenkė ir švelniai ją pabučiavo.

– Ne, – atsakė jis, – aš viską padaryčiau, kad išsaugočiau tave.

Jie laikėsi susikibę rankomis virš kavinės staliuko, o netoliese sėdėjo vyrai, nužudę žmones muštynėse, mušę savo žmonas, padeginėję namus. Šalia stovėjo prižiūrėtojas. Kai Ada pirmą kartą apkabino Džeką, pareigūnas patapšnojo jai per petį ir mandagiai pasakė, kad šitaip liestis draudžiama.

Ada žvilgtelėjo į šalia sėdinčią porą. Ant kaklo vyras turėjo išsitatuiravęs gyvatę. Jo lankyti atėjo moteris styrančiais kaip spygliukai žaliais plaukais, su žiedu antakyje ir šuns apykakle.

Teismo posėdis prasidės po penkiolikos valandų.

– Tu jaudiniesi? – paklausė ji.

– Ne. Kuo greičiau pasibaigs, tuo greičiau būsiu su tavim.

Ada nulenkė galvą.

– Bus nuostabu, – tarė ji.

– Aš apie tai galvojau. Važiuosime į Karibus. Birželį, per liūčių sezoną. Mums abiem reikia atostogų. Norėčiau visą dieną būti lauke. Noriu miegoti lauke. Po perkūnais, gal mums net nereikės mokėti už kambarį.

Ados juokas užstrigo gerklėje ir vos nevirto verksmu. Ji pakėlė akis į Džeką ir pabandė nusišypsoti.

– Jeigu tave taip nuliūdinau, mieloji, tuomet užsakysiu viešbutį. – Jis kalbėjo švelniai, nykščiu glostydamas jai delną.

Iš Ados išsprūdo gilus, trūkčiojantis atodūsis.

– O jeigu…

– Ak, Ada, nereikia. – Džekas pridėjo pirštą jai prie lūpų, prižiūrėtojui nespėjus papriekaištauti dėl tokio prisilietimo. – Kartais, kai pagalvoju, kad liksiu čia, pradedu įsivaizduoti, jog jau esu laisvas. Galvoju, ką darysime savaitgalį, ar tą dieną užkandinėje bus daug žmonių, ir kaip norėčiau, kad būtų naktis, tada miegočiau tave apsikabinęs. Galvoju apie mus, kaip bus po šešių mėnesių. Po šešių metų. Kol dar nepamiršau, ką reiškia gyventi įprastą gyvenimą.

– Įprastą gyvenimą, – ilgesingai pakartojo Ada.

– Mes jau galėtume parepetuoti, – nuoširdžiai pasiūlė Džekas. Jis krenkštelėjo. – Na, mieloji, ką šiandien veikei?

Ada žvelgė jam į akis, tas gražias kaip vandenynas akis. Ji galvojo apie Megę. Ir tada įsivaizdavo paplūdimį, platų kaip pasaulis, putotas bangas, atskubančias per jos ir Džeko kojas, o jie abu žiūri, kaip saulė atsisveikina su niekuo neypatinga diena.

– Visiškai nieko.

1979

Niujorkas

Džekas, Džėjus Ti ir Ralfas tupėjo ankštame sandėliuke po laiptais, vedančiais į Sent Braido apartamentų antrą aukštą, – čia paprastai laikomas dulkių siurblys, bet vieta puikiai tinka ir kaip slaptavietė, kur dešimtmečiai berniukai keičiasi krepšininkų nuotraukomis ir dalijasi paslaptimis.

– Aš tau duosiu Kitą Hernandesą už Luisą Alvaradą, – pasiūlė Džėjus Ti.

– Manai, aš kvailas? – pyktelėjo Ralfas. – Hernandesas vertas trijų „vaitsoksų”.

– Turiu Briusą Saterį, – paskelbė Džekas. – Keičiu į Hernandesą.

– Geras.

Berniukams apsikeitus kortelėmis ir kitoje jų pusėje skaitant statistiką, padvelkė vos užuodžiamas kramtomosios gumos aromatas.

– Turiu Doną Beilorą, – tarė Džėjus Ti.

– Kalifornija šiemet prastai žaidžia.

Ralfas sukikeno.

– Beiloro kortele ir šuns šūdo nekrapštyčiau nuo grindinio.

– Jis išrinktas vertingiausiu žaidėju, bukagalvi tu. – Bet Džėjus Ti vis tiek įkišo kortelę atgal į savo batų dėžę.

Staiga Ralfas iškėlė tą vasarą vertingiausią krepšinio kortelę – Vilį Stardželį iš „Pitsburgo piratų“.

– Noriu keistis. Už atitinkamą kainą.

Džekas pervertė savo kolekciją. Ralfas neims jo turimų geriausių žaidėjų Palmerio ar Gidrio kortelių. Bet buvo viena, kurią jis galėtų iškeisti į kitą tokios pat vertės, nors tai buvo niekam tikęs Čikagos „vait soksų“ žaidėjas, kuris nesugebėtų pagauti kamuolio, net jeigu tas ramiai kybotų jam prieš nosį. Džekui šios kortelės pavydėjo visi kolekcionieriai dėl ant jos užrašyto vardo.

– Oho, – aiktelėjo Džėjus Ti. – Džekas turi Rastį Kuncą.

Trys berniukai ėmė raitytis iš juoko.

– Žmogau, tu turi Kuncą! – kvatojo Ralfas.

– Man reikia Kunco! – šaukė Džėjus Ti ir voliodamasis ant grindų vos gaudė kvapą.

Ralfas čiupo jam iš rankų kortelę.

– Bet nesunku atsisakyti Kunco kortelės, kai gali gauti kai ką geresnio.

– Ką tai turėtų reikšti?

Ralfas papūtė lūpas ir pakštelėjo į orą.

– Ak, Džekai, – tarė paploninęs balsą, – tu pats nuostabiausias vaikinas visoje mokykloje!

Džėjus Ti suprunkštė.

– Reičelė Kovington tave taip įsimylėjusi, kad „jankių“ stadione iškeltų plakatą.

– Netiesa, – pyktelėjo Džekas. – Ji eilinė mergiotė.

Na ir kas, kad ji sekioja paskui jį nuo tada, kai jis paauklėjo vyresnį vaikį, kad tas liautųsi skleidęs gandus, jog Reičelei prasidėjo menstruacijos nuo aštuonerių. Na ir kas, kad kišasi savo didelius papus į sportinę liemenėlę? Vieną dieną visos mergaitės tai darys, ir, Džeko manymu, tai baisus nepatogumas, nes tikriausiai jie plakasi į smakrą, kai reikia bėgti greičiui ar nuotoliui.

– Džekas su Reičele medyje sėdėjo… – uždainavo Ralfas.

– Užsičiaupk! – Džekas ištraukė Ralfui iš rankų Kunco kortelę.

– Ei!

– Man nepatinka Reičelė Kovington, supratai?

– Kaip nori, – sumurmėjo Ralfas.

Staiga atsidarė mažos sandėliuko durelės. Korazon, virėja ir namų tvarkytoja, stovėjo susiraukusi ir įrėmusi kumščius į plačius klubus.

– Lauk, – liepė ji. – Reikia išvalyti.

Berniukai išsikepurnėjo iš slėptuvės su kortelių dėžutėmis. Džėjus Ti ir Ralfas, eidami koridoriumi, baksnojo vienas kitą alkūnėmis.

– Aš neturiu panos! – šaukė jiems Džekas pavymui ir taip stipriai suspaudė Rasčio Kunco kortelę, kad toji susilenkė perpus.

Paaiškėjo, kad Korazon ne šiaip sau valė ir siurbliavo butą. Skambino Džeko motina ir liepė ruoštis priimti svečią. Džekas sėdėjo ant taburetės virtuvėje ir žiūrėjo, kaip ant pjaustymo lentos meksikietė minko tešlą. Jis nenuleido akių ir labai norėjo, kad tai būtų Ralfo veidas.

– Jeigu taip labai nori duonos, – tarė Kora, – gali paragauti jau iškepto kepalėlio.

– Aš nenoriu duonos.

– Ne? Tai kodėl spoksai kaip išbadėjęs?

Džekas atsirėmė į stalą alkūnėmis.

– Norėčiau ir aš ką nors sumušti.

Kora pastūmė tešlą per stalą.

– Prašom. – Ji nusišluostė delnus į prijuostę, palikdama išskėstų pirštų žymes, panašias į pienės pūkus. – Džėjus Ti ir Ralfas šiandien spruko taip greitai.

Džekas patraukė pečiais.

– Jie netikėliai.

– O, sí? Dar šį rytą per pusryčius negalėjai nusėdėti, kaip jų laukei. – Ji savo delnais uždengė Džeko pirštus ir ritmingai minkė tešlą. – Jūs mušėtės?

– Man nepatinka Reičelė Kovington. Tai yra… ji man patinka… tik ji nėra mano simpatija. Man nepatinka jokia mergaitė.

– Jie dėl to tave erzina?

– Aš ją tik užsistojau, nes ji nemokėjo apsiginti.

– Tuomet nieko nuostabaus, kad ji tave įsimylėjo, querido8.

Džekas pasirėmė ranka skruostą, nekreipdamas dėmesio, kad išsimiltavo.

– Kora, kodėl mergaitės tokios? Kodėl jos negali pasakyti ačiū ir atstoti?

Korazon jam nusišypsojo.

– Žinai, kad tavo mama turi sąrašą, kam siųsti kalėdinius atvirukus? Ji nusiunčia atviruką tam, kas atsiunčia jai, ir kasmet tas sąrašas vis ilgėja?

– Taip, – sumurmėjo Džekas. – Aš laižau tuos sušiktus pašto ženklus.

– Nekalbėk taip negražiai, – subarė jį Kora. – Supranti, taip ir su meile. Jei kartą ją dovanosi net ir netyčia, pakliūsi į sąrašą visam gyvenimui.

– O jeigu aš nenoriu nusiųsti Reičelei atviruko?

Namų tvarkytoja ėmė juoktis.

– Nieko negali žinoti. Gal ji tau vis tiek siųs. Bet gal vieną dieną peržiūrės sąrašą ir tave išbrauks.

– Aš nenoriu, kad ji būtų mane įsimylėjusi, – niurzgėjo Džekas. – Pasakysiu jai, kad liautųsi.

– Gali jai pasakyti, bet kažin ar kas nors pasikeis.

Džekas kumštelėjo į tešlą.

– Kodėl?

– Nes tai jos širdis, ne tavo, – atsakė ji, – ir ji daro taip, kaip liepia širdis.

Neretai, kai Ana Liza Sent Braid grįždavo namo, jai įkandin atpėdindavo globotinė su žvilgančiu triko ir aukštakulniais bateliais, pagrobta iš sąvadautojo Septintajame aveniu. Dažna moteris atvykdavo su praskelta lūpa arba sulaužyta nosimi, stipriai susisupusi į nukainotą šenilinį apsiaustą, tarsi slėpdama savo gėdą. Ji tūnodavo Sent Braidų namuose kaip lėliukė savaitę ar dvi ir vieną dieną išlįsdavo iš svečių kambario su džinsais „Levi’s“ ir medvilniniais marškiniais, aukštai į uodegą susirišusi plaukus ir atidengusi nupraustą, gyjantį veidą. Džekas stebėdavosi pokyčiais. Jos ateidavo atrodydamos kaip senės, o išeidavo kaip paauglės.

Jos buvo prostitutės. Džekas neturėjo to žinoti, nes jam buvo vos dešimt, ir tėvai mielai dėjosi maną, kad prostitucijos Niujorke nėra, kaip ir apiplėšimų, žiurkių Centriniame parke bei demokratų mero. Taip pat buvo draudžiama eiti į jų kambarius. Mama užeidavo ir išeidavo kaip Florensija Naitingeil, nešina sriubomis, drabužiais ir knygomis tokių rašytojų kaip Betė Fridan ir Glorija Štainem,9 apie kurias Džeko tėvas kartą yra pasakęs: pupuliukės, kurioms rūpi pimpaliukai. Bet net jeigu Džekas turėjo manyti, kad kekšė, apgyvendinta viršuje, niekuo nesiskiria nuo atvažiavusios pusseserės, o tėtis apsimesdavo nematąs, ką daro mama, jis žinojo tiesą… ir kažkodėl jam nuo to darydavosi bloga.

Kaip visada, kai kambariai būdavo sutvarkyti, o duona pašauta į orkaitę, visas buto kertes pripildydavo laukimo nuotaika. Džekas sėdėjo ant laiptų ir tingiai vartė beisbolo korteles, bet iš tiesų laukė, norėdamas pamatyti, kas ateis šįkart.

Be penkiolikos minučių keturios mama grįžo namo. Viešnia, kurią ji parsivedė, buvo visai ne moteris.

Pirma, ji buvo mažesnė už Džeką. Jos akys buvo tokios didelės ir juodos, kad išbalusiame veide daugiau nieko nesimatė. Rankos prie šonų nervingai trūkčiojo, lyg žūtbūt būtų reikėję į ką nors įsikibti.

– Čia Ema, – tarė mama, o mergaitė apsisuko ir nubėgo atgal prie lifto.

Ji buvo kitokia dar ir tuo, kad nenorėjo čia būti.

– Puiku, – pasakė Ana Liza. – Tada aš eisiu į kalėjimą.

Džozefas Sent Braidas atsiduso.

– Ana, žinau, kaip tave tai paveikia. Bet negali paimti vaiko be Vaikų apsaugos tarnybos leidimo.

– Tu ją matei? Ką gi man reikėjo daryti? – Jos balsas pasidarė toks tylus, kad Džekas turėjo gerokai įtempti ausis, paslapčia klausydamasis kitapus bibliotekos durų. – Džozefai, jai devyneri, o jos keturiasdešimtmetis dėdė ją prievartauja.

Džekas žinojo apie išprievartavimus; buvo neįmanoma gyventi su motina, smurtą patyrusių moterų gynimo karaliene, ir apie tai nežinoti. Prievartavimas susijęs su seksu, o seksas – toks šlykštus, kad negalima apie jį net pagalvoti. Jis mėgino įsivaizduoti Emą, mergaitę, kurią klykiančią ir besispardančią suaugęs vyras nusineša į viršų ir daro tai. Jis ėmė žiaukčioti.

– Eik ir pats pasižiūrėk! – riktelėjo motina, ir juodu išlėkė iš bibliotekos taip įnirtingai bardamiesi, kad, laimė, nepastebėjo ten sėdinčio Džeko.

Jis vogčiomis nusėlino paskui juos ir lūkuriavo už Emos durų. Jie buvo ją užrakinę. Per visus tuos mamos veiklos metus Džekas neprisiminė, kad bent viena moteris būtų užrakinta.

Jo tėvas tyliai pabeldė.

– Ema, – švelniai šūktelėjo jis, – aš esu Anos Lizos vyras.

Ema pradėjo klykti. Nuo tokio klyksmo apačioje turbūt suskilo krištolinės vazos, pagalvojo Džekas.

– Eik iš čia, – varė jį Džeko motina. – Aišku, kad ji tavęs bijo.

Džozefas vėl išėjo į vestibiulį ir uždarė duris. Paskui žvilgtelėjo į Džeką.

– Gaila, kad tau teko visa tai išgirsti.

Džekas sėdėdamas tik patraukė pečiais.

– Man gaila Emos, – atsakė jis.

Ana Liza kreipėsi į teismą dėl laikinosios Emos globos. Praėjo mėnuo, ir mergaitė pradėjo valgyti, atrodė sveikesnė. Bet kas vakarą ji mėgindavo pabėgti.

Kartą jie aptiko ją po laiptais, kur mėgdavo pasislėpti Džekas su draugais. Kitą kartą – šiukšlių vamzdyje. O sykį ji spėjo nubėgti per visą fojė, bet Korazon ją pasivijo.

Mama sakė, taip yra todėl, kad Džozefas Emai labai primena, kas jai nutiko.

– Aš nesikraustysiu iš savo namų! – šaukė Džeko tėvas, ir nuo tada juodu ėmė nebesutarti, jų ginčai virsdavo gaisru.

Džekas nieko nesakė, bet jam atrodė, kad mamai reikėtų liautis galvojus, nuo ko Ema bėga. Jo nuomone, didžiausia paslaptis – kur jinai bėga.

Jis paskubomis įrengė signalizaciją. Priešais jos duris ištempė nailoninį meškerės valą ir tikrai – pabudo išgirdęs tylų dunksėjimą į kilimą. Šoko iš lovos ir rado Emą apsirengusią ir išsitiesusią ant grindų.

Ji pakėlė į jį akis svarstydama, ar turėtų jo išsigąsti.

– Nebijok, – sušnabždėjo Džekas, – aš nesakysiu.

Tada jis dar nežinojo, kad saugos jos paslaptį, galbūt net leis jai vogčiomis išsėlinti iš namų neįjungdamas signalizacijos. Emos akys prisimerkė.

– Eik šikt.

Mažos mergaitės lūpose tai nuskambėjo netinkamai, lyg iš jų būtų išskriejęs spiečius musių. Džekas pasiūlė Emai ranką, norėdamas padėti jai atsistoti, bet ji pakilo net neprisilietusi.

– Aš iš čia dingstu, – tarė ji.

– Gerai.

– Tu manęs nesustabdysi.

Džekas gūžtelėjo pečiais.

– Aš ir nemaniau. – Jis sunėrė rankas, dėdamasis abejingas.

Ema praėjo pro jį. Dieve, jeigu mama sužinotų, ką jis daro, jam tai gražiuoju nesibaigtų. Jis žiūrėjo, kaip mergaitė tyliai nutapseno rytietišku kilimu ir laiptais žemyn.

– Ema, – sušnabždėjo jis.

Ji atsigręžė.

– Tau patinka beisbolas?

Jis niekada nesvajojo leisti laiko su mergaite, juolab ką nors jai duoti ar dovanoti, bet sugalvojo sudaryti sandorį su Ema. Kas vakarą, kai ji nebandys pabėgti, jis jai duos po dvi beisbolo korteles. Ji nenutuokė, kad Stivas Renko ir Čakas Reinis – nieko verti žaidėjai, o tai reiškė, kad Džekas bent jau neprarado vertingosios kolekcijos dalies. Juodu sėdėdavo ant grindų jo kambaryje ir jis jai aiškino apie bėgimų vidurkį, žaidėjų poziciją bei Sajaus Jango taurę10.

Ji daug nekalbėjo. O kai prabildavo, jos šneka būdavo keista. Ji pasakojo, kaip naktimis į sieną baladojasi jo tėvų lova; tai buvo šlykštu. Ji sakė, kad Korazon jau pamiršo, ką reiškia gulėti lovoje su vyru. Tarsi būtų norėjusi Džeką sukrėsti. Bet kaskart, kai Ema pratrūkdavo, jis tik spoksodavo į tas muses, skrendančias jai iš burnos, ir nepratardavo nė žodžio.

Vieną vakarą jis pabudo ir pamatė šalia sėdinčią Emą.

– Tu pramiegojai.

Jis pažvelgė į laikrodį; buvo antra valanda nakties.

– Atleisk, – suniurnėjo Džekas atsisėsdamas. Tada prisiminė, kad nebeturi ką jai duoti. – Tu turi jau pusę mano beisbolo kortelių, Ema. Aš daugiau neturiu.

– A… – Su naktiniais ir chalatu ji atrodė labai maža. Chalato dirželis buvo apjuostas apie jos liemenį du kartus. Mama jai atidavė iš jo spintos.

Džekas nuleido kojas per lovos kraštą.

– Taigi, jeigu eisi, tai ir eik.

Ema nudelbė akis į grindis. Ji buvo keistas vaikas, visada įsispoksodavo į smulkmenas. Ji žinojo, kiek ant Džeko ausies yra strazdanų, ir kad ant trečiojo laiptelio buvo įtrūkis kaip raidė W.

– Gal rytoj vakare, – tarė mergaitė.

Po savaitės juodu gulėjo ant jo lovos vienas šalia kito nesiliesdami. Ema laikydavosi sprindžio atstumu tarp savęs ir tų, kurie prie jos priartėdavo. Džekas tai iškart pastebėjo.

– Ar turi merginą? – paklausė Ema.

– Ne.

– Kodėl?

Džekas patraukė pečiais.

– Man mergaitės nepatinka.

– Aš tau patinku.

Na taip. Patinka. Jis pažvelgė į ją. Klausimas, kurio knietėjo jos paklausti, visą laiką pūtėsi pilve kaip balionas.

– Kur tu eisi?

Ji neapsimetė, kad nesuprato.

– Namo. Kur daugiau?

Iš visų galimų jos atsakymų šito Džekas tikėjosi mažiausiai.

– Betgi… ten negali eiti, – sumikčiojo jis. – Tu iš ten išsigelbėjai.

Ema pakėlė į jį nustebusias akis.

– Tai tavo mama mane pagrobė. Manai, aš norėjau iš ten išeiti?

Džekas pajuto, kaip virš pižamos apykaklės per kaklą kyla šiluma.

– Tau ten buvo nesaugu. Tavo dėdė…

– Mane myli! – aršiai atkirto Ema. – Jis mane myli!

Džekas galėjo kirsti iš visų likusių beisbolo kortelių, kad Ema net nesuprato, jog verkia.

Džekas susirado Korazon skalbykloje rūšiuojančią spalvotus ir baltus skalbinius.

– Žinai, – tarė ji, – jeigu aš tau priminčiau dar septynis šimtus kartų, gal vieną dieną prieš dėdamas į pintinę išversi savo drabužius į blogąją pusę, ką?

Jis užšoko ant džiovyklės dangčio ir nuleido kojas.

– Ar galiu kai ko tavęs paklausti?

– Žinoma.

– Kaip žinoti, kad myli?

Korazon nustojo dirbusi ir pažvelgė į jį.

– Na, tai rimtas klausimas, – pasakė ji. – Paprastai susigaudai pats.

– Jeigu myli žmogų, nori juo rūpintis, taip?

Ji gudriai šyptelėjo.

– Kažkas pakeitė nuomonę apie Reičelę Kovington?

– Ir jeigu myli, to žmogaus turi neužgauti?

– Taip, – atsakė Kora, – bet kada nors vis vien užgauni.

Nuo tokio atsakymo pasidarė dar neaiškiau. Džekas padėkojo Korai, nusliuogė nuo džiovyklės ir užlipo laiptais į viršų. Kaip paprastai, Emos durys buvo uždarytos. Bet ji sugebėjo išsėlinti, kai niekas nematė, nes ant jo kambario durų slenksčio gulėjo tvarkingai padėta beisbolo kortelių krūvelė.

Šitaip jis sužinojo, kad ji ruošiasi pabėgti.

Vienas akies vokas, mąstė Džekas, sveria turbūt dvidešimt kilogramų, nes kodėl taip sunku išlaikyti juos atmerktus po vidurnakčio. Jis nulipo ant žemės ir padarė dar penkiasdešimt pritūpimų, paskui pavaikštinėjo po kambarį. Jam negalima užmigti. Tėvai ką tik atsigulė. Jis žinojo, kad prieš sprukdama Ema palauks, kol jie įmigs.

Po pirmos dvidešimt Džekas nurijo gumulą ir nuėjo į Emos kambarį. Tai buvo pirmas kartas, kai jis įžengė į jos erdvę, o ne ji atėjo pas jį. Ir nors miglotai įsivaizdavo, kas galėjo vykti tarp Emos ir jos dėdės, jis spėjo, kad tai tikriausiai vykdavo jos lovoje.

Arba šitai suveiks, svarstė Džekas, arba ji ims taip klykti, kad sugrius namas.

Jis pasuko raktą spynoje, kurią ji ir be jo mokėjo atsirakinti, ir peržengė iš koridoriaus sklindančios šviesos ruoželį. Vieną akimirką Ema buvo nusisukusi į sieną, o kitą jau spoksojo į jį – akys plačios, visa įsitempusi.

– Ša, – tarė Džekas. – Tai tik aš.

Geriau nuo to nepasidarė. Ema tylėjo kaip žuvis, gulėjo irgi kaip negyva.

– Ar galiu prisėsti?

Ji neatsakė, ir Džekui dilgtelėjo širdį supratus, kad galbūt dar niekas nėra jos atsiklausęs. Nuo jo svorio pasviro čiužinys ir Ema atsiritusi kaip rąstas atsirėmė į jo sulenktą kelį.

– Noriu tau kai ką parodyti, – sukuždėjo jis. – Noriu tau parodyti, kad jeigu tave kas nors myli, tai nebūtinai skaudina. – Ir giliai įkvėpęs jis paėmė jos ranką.

Ji apmirė. Tai buvo pirmas kartas, kai jie susilietė, neskaitant atsitiktinio brūkštelėjimo, kai vienas kitam perduodavo beisbolo korteles. Ji laukė, kad jis ką nors darys, ką nors atgrasaus, ko Džekas net nenorėjo įsivaizduoti. Tačiau jis tik sėdėjo, sunėręs savo pirštus su josios, kol Ema uždėjo ranką ant jo rankos ir įšliaužė jam į glėbį kaip vaikas, pamiršęs, koks jausmas yra būti vaiku.

8 Mielasis (isp.).

9 Florence Nightingale – šiuolaikinės slaugos pradininkė. Betty Friedan ir Gloria Steinem – JAV feministės.

10 Suy Young Award (angl.) – metiko Sajaus Jango (1867–1955) garbei įsteigta taurė.

2000-ųjų birželio 29-oji

Kerolo apygardos kalėjimas

Naujasis Hampšyras

Džekas užsirišo kaklaryšį Vindzoro mazgu, stipriai užveržė ir stengėsi kaip įmanydamas negalvoti apie linčą. Jis išlygino medžiagą, nė akimirkos nenuleisdamas akių nuo nepažįstamojo veidrodyje. Mėlyna striukė, žalsvai rusvos kelnės, batai, kaklaryšis – tai tapo jo teismo proceso uniforma. O vyras, žvelgiantis iš veidrodžio, suvokė, kad teisinė sistema neveikia.

Į prausyklos duris pasigirdo stiprus beldimas.

– Judinkis, – riktelėjo prižiūrėtojas. – Pavėluosi.

Džekas dukart mirktelėjo, vyras veidrodyje taip pat mirktelėjo du kartus. Jis pridėjo ranką prie kaktos, kur nuo šiltos prausyklos drėgmės ėmė garbiniuotis plaukai. Pats sau pasakė, kad laikas eiti.

Tačiau kojos nesijudino iš vietos, lyg būtų prikaltos prie grindų. Jis įsitvėrė kriauklės krašto ir pabandė vieną koją perkelti atgal, bet ją tikra žodžio prasme iš baimės suparalyžiavo.

Prižiūrėtojas įkišo galvą į prausyklą. Pažemintas Sent Braidas pasitiko jo žvilgsnį veidrodyje, ir tas suprato, kad Džekui atėmė žadą.

Vyras švelniai apglėbė Džeko ranką virš alkūnės ir ėmė traukti, kol šis kartu su juo žengė vieną žingsnį.

– Atsiprašau, – sumurmėjo Džekas.

Prižiūrėtojas truktelėjo pečiais.

– Ne tu pirmas.

– Ir nepamiršk pasakyti Darlai apie dienos pasiūlymą, kai sugalvosi, – priminė Ada.

Rojus apkabino ją per liemenį.

– Mes galime puikiai apsieiti be tavęs. – Jis atsistojo priešais, didžiuodamasis savo dukra su tuo šviesiai persikiniu kostiumėliu, žemakulniais bateliais ir atgal sušukuotais rusvais plaukais, susegtais paprastu auksiniu spaustuku. Jėzau, ji atrodo kaip dalykiška moteris, o ne prasčiokė padavėja. – Tu labai graži, – ramiai tarė Rojus. – Džekas negalės nuleisti nuo tavęs akių.

– Džekas manęs nematys. Turėsiu sėdėti už salės durų, nes aš liudininkė. – Staiga Ada nusivilko švarkelį. – Ką aš apgaudinėju? – suburbėjo ji, už baro siekdama prijuostės. – Išvarysiu save iš proto, jeigu ten sėdėsiu visą dieną. Čia bent galėsiu sutelkti dėmesį į…

– …į tai, kas vyks teismo salėje, Ada. Tu atrodai ypatingai… lyg švyturys, ir žmonės pamatys žiburį. Arba inkaras, ir mes visi laikysimės tavęs įsikibę iš visų jėgų. Tu mums padedi tvirtai stovėti ant žemės. O dabar, man regis, ko nors laikytis reikia Džekui. – Jis pakėlė švarkelį, kad ji įkištų rankas. – Nagi, važiuok į tą teismą.

– Tėti, dar tik pusė septynių. Posėdis prasidės devintą.

– Tuomet važiuok lėtai.

Kai jis išėjo į virtuvę, Ada stovėjo viena rytinėje užkandinės šviesoje, žiūrėdama, kaip per šešėlius ant linoleumo slenka saulė. Jeigu atvažiuotų anksti, galėtų susirasti duris, pro kurias šerifo pavaduotojai iš kalėjimo atveda kalinius. Galėtų ten stovėti, kai atves Džeką, ir pagauti jo akių žvilgsnį.

Netikėtai jos dėmesį patraukė kažkas po baro taburete, ant kurios ji mėgdavo įsivaizduoti sėdinčią Kloją. Susitraukusios ir trapios, labiau rudos nei raudonos – Ada kaipmat atpažino kadaise iš Džilianos Dankan atimtą, prijuostės kišenėn įsimestą ir užmirštą puokštelę gėlių.

Tai visiški niekai, bet ji galėjo prisiekti, kad pridėjus prie nosies sudžiūvusios gėlės kvepėjo lyg šviežios.

Skubėdamas į virtuvę Eimosas Dankanas išlygino ant pilvo kaklaryšį.

– Džiliana, – pašaukė jis per petį, – mes pavėluosime!

Jis patraukė į virtuvę, ketindamas paskubomis išgerti bent vieną puodelį kavos, kad sušildytų skrandį prieš prasidedant šitam teismo pragarui. Pirmiausia Hulihanas kvies duoti parodymų Džilianą. Vien pagalvojęs, kad jo duktė ten sėdės ir į ją bus nukreipta tūkstančiai akių, spragsės televizijos kameros ir liudys dvylika vyrų bei moterų – na, galėtų tiesiog ką nors užmušti. Ypač – Džeką Sent Braidą.

Jis viską atiduotų, kad galėtų stoti jos vieton ir visi duotų jai ramybę. Bet dabar jis nieko negali padaryti, tik kartu su visais sekti, kuo tai baigsis.

Kai Eimosas užėjo į virtuvę, kavos aromatas sustiprėjo. Džiliana sėdėjo prie virtuvės stalo, pasipuošusi nekaltos baltos spalvos drabužiais, kuriuos jai parinko pats Hulihanas. Palenkusi galvą už ryškių dėžučių barikados ji godžiai kimšo javainius.

Eimosas pažvelgė į ją, beveik pasislėpusią už kartoninių pakuočių. Jis išsivirė kavos, juodos, kokią paprastai geria. Atsisėdo priešais dukterį.

Jos veidą jam užstojo trys dėžės. Jis nustūmė „Life“ javainių pakuotę į šoną. Kai jis patraukė kitą, „Lucky Charms“, duktė nustojo kramčiusi.

Galiausiai Eimosas patraukė kukurūzus, kad galėtų matyti ją visą. Jos skruostus išmušė ryškus raudonis.

– Džile, – švelniai kreipėsi jis, į tą vieną žodį sudėdamas viską, ką norėjo pasakyti.

Džiliana paėmė „Lucky Charms“ ir pasistatė kaip sieną. Tada pastvėrė kukurūzus ir „Life“ javainius ir pastatė abipus pirmosios dėžės kaip užtvarą. Paskui pakėlė šaukštą ir tylėdama valgė toliau, lyg tėvo čia visai nebūtų.

– Sidne! – rėkė Metas iš visų plaučių, traukdamas nuo savęs klykiančią dukrą, o toji kišo jam marančių sausainį iš savo bedantės burnytės. – Neištepk manęs, mažoji pabaisa. Tai paskutinis švarus kostiumas.

Iš už kampo pasirodė žmona, nešina krūva švarių skalbinių.

– Kur dega?

– Laikyk, – tarė Metas, brukdamas jai vaiką į laisvą ranką. – Tai nepakenčiama. To dar betrūko, kad ji mane išteptų, Sidne. Lekiu į teismą.

Sidnė pakštelėjo kūdikiui į galvytę.

– Ji tik nori tau duoti sėkmės amuletą. Taip, mažute?

– Neimsiu to jos sausainio, po šimts.

Žmona patraukė pečiais.

– Na, kažkas labai pasigailės, kai prisiekusieji grįš su išteisinimu.

Metas susirinko aplankus ir susikišo į portfelį.

– Aš tik nesu triušių maisto mėgėjas. – Jis atsisveikindamas pasilenkė pabučiuoti Sidnės, paskui švelniai perbraukė per minkštučius dukters plaukelius.

Sidnė palydėjo jį iki lauko durų, nešdamasi ant rankų vaiką.

– Pamojuok, – liepė ji Molei. – Tėvelis pasodins į kalėjimą blogiukus.

Čarlis giliai įkvėpė ir pabeldė į vonios kambario duris. Po akimirkos durys atsidarė ir į vestibiulį išsiveržė garas; migloje, susidariusioje po dušo, šmėžavo dukters veidas.

– Ką? – paklausė ji. – Atėjai apieškoti manęs išsirengusios?

Ji plačiai atidarė duris, ištiesė į šalis rankas, ir rankšluostis, kuriuo ji buvo apsisupusi šlapią kūną, ėmė smukti žemyn. Jis nežinojo, ką atsakyti. Nežinojo, kas šita mergaitė, nes ji elgėsi kaip nebe jo duktė. Taigi nutarė būti praktiškas, įsivaizduodamas, kad tarp jų iškilusi nematoma nepasitikėjimo siena apsaugos jį nuo skausmo kas kartą, kai į ją atsitrenks.

– Ar matei mano ženklelį? – paklausė Čarlis. Jam reikėjo ženklelio prie išeiginės uniformos, kad galėtų patekti į teismą.

Megė nusisuko.

– Čia jo nepalikai.

Vis tiek Čarlis žvilgtelėjo jai per petį, patikrindamas kriauklės kraštą.

– Kas, tėti? – paklausė ji. – Ak, tiesa. Tu manimi netiki.

– Mege… – Blogiausia buvo tai, kad jis ja tikėjo. Jam užtekdavo į ją pažvelgti ir jis vėl pamatydavo ją raudančią nuovadoje, prisimenančią apie patirtą lytinį smurtą. Čarlis labiau už viską norėjo atsukti laiką atgal. Patikrinti Megės spintą ir nerasti to termoso. Laikyti ją užrakintą namuose, kad jai nieko blogo nenutiktų.

Jis Megei nieko nesakė apie atropiną. Vargiai galėjo su ja lyg niekur nieko kalbėtis, juolab tema, persmelkta tokių įtarimų.

– O gal ir turiu tavo ženklelį, tėtuk, – tarė Megė su ašaromis akyse. – Gal jį paslėpiau savo spintoje.

Čarlis prie jos priėjo.

– Mege, mieloji, paklausyk, ką sakai.

– O ką? Tu nesiklausai.

Ją apėmė sielvartas, ji stovėjo priešais jį apsivyniojusi rankšluosčiu ir taip garsiai verkė, kad Čarliui suskaudo krūtinę. Jis čiupo ją ir apkabino kaip vaikystėje, kai ji bijodavo, kad po lova slapstosi pabaisa. „Pabaisų nebūna“, – sakydavo jis jai, o iš tiesų reikėjo sakyti: „Ten nėra pabaisų.”

Staiga jo glėbyje Megė sustingo.

– Neliesk manęs, – pasakė ji atsitraukdama. – Neliesk manęs! – Ji praėjo pro jį ir nulėkė į savo kambarį, kur saugu.

Kai jai nubėgus durys atsidarė, Čarlis pamatė, kad ant grindų kažkas suspindo. Jo ženklelis tikriausiai užkrito už durų, kai vonios kambaryje jis plovėsi rankas. Čarlis pasilenkė, jį pakėlė, prisisegė ir pažvelgė į veidrodį. Štai jis, tviskantis sidabru, deramai prisegtas ant jo krūtinės – skydas, pridengiantis jo širdį, bet negalintis jos apsaugoti.

– Mėšlas, – tarė Džordanas. – Jie mus aplenkė.

Selena prisimerkė prieš saulę, apžiūrinėdama Teismo rūmų laiptus, kurie buvo sėte nusėti filmavimo kamerų ir televizijos reporterių.

– Ar yra atsarginis įėjimas?

Jis išjungė variklį.

– Turiu priimti iššūkį, juk žinai. – Juodu išlipo iš automobilio, Selena pasitaisė pėdkelnes, o Džordanas užsivilko švarką. – Pasiruošusi?

Džordanui reporteriai priminė mašalus, tuos siaubingus vabzdžius, kurie kas vasarą kelioms savaitėms užplūsta šiaurės rytus ir nepaisydami pavojaus skrenda tau į nosį, ausis, akis, lyg turėtų tokią teisę. Džordanas prisiklijavo ant veido šypseną ir ėmė skintis kelią akmeniniais Teismo rūmų laiptais, per vidurį nutrintais ginamųjų kojų, su viltimi lipančių į viršų ir nusileidžiančių žemyn su pergale ar pralaimėjimu.

– Pone Makafi, – kreipėsi į jį reporterė, tiesiu taikymu artėdama prie jo, – ar manote, kad jūsų klientas bus išteisintas?

– Be jokios abejonės, – nesutrikęs atsakė Džordanas.

– Kaip paaiškinsite faktą, kad jis jau sėdėjo kalėjime už lytinį nusikaltimą? – šūktelėjo kitas balsas.

– Eime vidun, – atsakė Džordanas šypsodamasis, – ir aš jums parodysiu.

Žiniasklaida jį mėgo. Žiniasklaida visada jį mėgo. Jis buvo pasitikintis savimi, fotogeniškas ir seniai įvaldęs skambių frazių meną. Jis pečiais prasiyrė pro kameras ir mikrofonus svarstydamas, ar toli atsiliko Selena.

Likus vienam laipteliui iki viršaus, jam kelią pastojo moteris. Ant galvos ji turėjo užsidėjusi kraujo raudonumo spalvos tiurbaną ir vilkėjo sportiniais marškinėliais, ant kurių buvo užrašyta: „Grąžinkite naktį”.

– Pone Makafi, – subaubė ji, – ar žinote, kad vien Jungtinėse Valstijose pernai nepažįstami vyrai išprievartavo 132 tūkstančius moterų, o jeigu pridėsite moteris, kurios nepraneša apie smurtą, susidarytų net 750 tūkstančių išprievartautų moterų?

– Taip, – atsakė Džordanas, žvelgdamas jai į akis. – Bet ne mano kliento.

Džekas sėdėjo Teismo rūmų rūsyje, šerifo skyriuje, mažos kameros gilumoje, kramtė nykštį ir stebeilijo į grindų tarpą tarp savo batų, visiškai nepastebėdamas, kad atėjo advokatas.

– Labas, Džekai, – ramiai pasisveikino Džordanas.

Jį nustebino, koks Džekas atrodė tvarkingas. Antra vertus, tokia išvaizda jam labai tiko: dailus sportinis švarkelis, mokyklinis kaklaryšis ir nevarstomi batai. Džordanas jam nusišypsojo pasitikinčia šypsena.

– Pasiruošęs?

– Regis, taip.

– Neverta tau aiškinti, kaip ten viskas vyks. Jau mokytas. Per visą procesą bus prikalbėta daug niekų ir geriausia, ką tokiomis aplinkybėmis galėtum padaryti, – būti ramus. Kai tik užsiplieksi, tą pačią minutę prokuroras įrodys, kad iš tavęs galima laukti dar vieno smurtinio akto.

– Aš neužsiplieksiu.

– Ir atmink, mes būsime paskutiniai, – paaiškino Džordanas. – O tai – didžiausias advokato privalumas.

– O aš maniau, kad privalumas – galimybė pasibičiuliauti su išties nuostabiais žmonėmis.

Iš nuostabos Džordanas smagiai nusikvatojo, bet pakėlęs akis pamatė, kad Džekas žiūri į jį rimtas ir įsitempęs.

– Ar žinai, kad vidutinė įkalinimo trukmė už sunkų smurtinį nusikaltimą yra šimtas penki mėnesiai?

Džordanas suprunkštė.

– Kas taip sakė?

– Teisingumo statistikos biuras. Pernai už sunkius nusikaltimus buvo nuteista daugiau kaip milijonas suaugusiųjų.

– Galbūt šiais metais jų bus 999 999?

Tarp jų stojo nejauki tyla, ją dar labiau pabrėžė už poros kamerų sėdinčio kalinio kosėjimas. Džordanas atsiduso.

– Turiu tau kai ką priminti paskutinį kartą, Džekai. Tu man taip ir nedavei daug medžiagos. Bet toje prisiekusiųjų taryboje yra šeši vyrai ir visi jie yra buvę tokioje situacijoje, kai su moterimi kvailioji, o paskutinę minutę ji ima ir apsigalvoja. Išprievartavimo byloje gynėjas gali nesunkiai įpiršti tokį argumentą. Ar tu tikrai nenori, kad tai būtų pateikta kaip lytiniai santykiai jos sutikimu?

Džekas tarp kelių sugniaužė kumščius.

– Džordanai, padaryk man paslaugą.

Advokatas linktelėjo, ir Džekas į jį atsuko plieninį žvilgsnį.

– Daugiau niekada manęs šito neklausk.

Metas kyštelėjo ranką į portfelį ir suprato, kad užrašai sulipo nuo sudžiūvusių marančių sausainio likučių. Purtydamas galvą jis bandė atsargiai vieną nuo kito atklijuoti geltono bloknoto lapus.

– Uf… – Džordanas Makafis net susiraukė, eidamas pro kaltintojo stalą savojo link. – Paskutinį kartą tokį pokštą mačiau teisės koledže, kai vaikinas įmetė sausainių į teisėjo, kuriam dirbo, portfelį.

– Neabejoju, kad jis buvo tavo draugas, – atsakė Metas.

– Beje, man rodos, jis tapo apygardos prokuroru. – Džordanas paslėpė šypseną, kai vienas iš Meto lapų plyšo. – Atsargiai. Sugadinsi savo paruoštuką.

– Makafi, aš galiu nagrinėti šitą bylą miegodamas ir vis vien ją laimėsiu.

– Kaip suprantu, tai ir ketini daryti, nes dar sapnuoji. – Jis atsidarė portfelį, išsitraukė pakelį popierinių servetėlių ir numetė prokurorui ant stalo. – Štai, – tarė Džordanas, – taikos pasiūlymas.

Paėmęs servetėlių Metas nuvalė sausainio likučius nuo savo užrašų ir numetė pakelį atgal Džordanui.

– Pasitaupyk savo klientui paguosti, kai jį nuteis.

Atsidarė šoninės durys, ir šerifo padėjėjas atvedė Džeką pasodinti greta Džordano. Džekas tebebuvo su švarku ir kaklaryšiu, tik surakintas antrankiais. Kai šerifas atlaisvino jam rankas, Džordanas sutelkė dėmesį į klientą, kuris buvo toks nervų kamuolys, kad, regėjosi, nuo jo sklinda karštis.

– Atsipalaiduok, – Džordanas ištarė tik lūpomis.

Jis žinojo, kad tai vargiai įmanoma. Salė buvo pilnutėlė – šį teismo procesą nušvietė reporteriai net iš tokių tolimų valstijų kaip Kontektikutas, buvo susirinkę ir nemažai vietinių gyventojų, atėjusių užtikrinti, kad Salem Folsas išliktų morališkai nesugedęs, koks visada ir buvo. Eimosas Dankanas, sėdintis už prokuroro, piktai spoksojo į Džeką. Toje didžiulėje salėje sutilpo beveik du šimtai žmonių, jų žvilgsniai buvo nukreipti į ginamąjį… bet nė vienas nerėmė Džeko.

– Džordanai, – sušnibždėjo Džekas su baime, – aš tai jaučiu.

– Ką jauti?

– Kaip jie visi manęs nekenčia.

Tuomet Džordanas prisiminė, kad pirmą kartą Džekas tikro bylos nagrinėjimo ir nepatyrė. Tada nuosprendis rėmėsi kaltės pripažinimu – nors ir nemalonus posėdis, bet ne toks varginantis kaip šis, tuojau prasidėsiantis. Teisinė sistema atrodė gera popieriuje, tačiau iš tikrųjų, kol Džekas sėdės šalia advokato, visi, kurie seks šį teismo procesą, laikys ji kaltu tol, kol bus įrodyta priešingai.

Pro šonines duris į teismo posėdžių salę iškilmingai suėjo prisiekusiųjų taryba – šeši vyrai ir aštuonios moterys – bei jų pakaitiniai. Prieš susėsdami kiekvienas pasižiūrėjo į Džeką. Šio rankos po stalu susigniaužė.

– Visiems stot!

Gerbiamoji teisėja Altėja nubangavo į savo vietą. Jos ramios pilkos akys apžvelgė salę: filmavimo kameras, reporterius su mobiliaisiais telefonais, į eiles susėdusius Salem Folso gyventojus.

– Ponios ir ponai, – prabilo ji, – matau, kad salė šiandien sausakimša. Taigi išsiaiškinkime dėl tvarkos. Dėl netinkamo elgesio, – ji pažvelgė į vieną operatorių, – ar emocinių protrūkių, – ji pažvelgė į Eimosą Dankaną, – būsite išprašyti iš salės ir per visą bylos nagrinėjimą sėdėsite už durų. Jeigu per liudytojų parodymus išgirsiu sucypsint ar suskambant bent vieną gaviklį ar mobilųjį telefoną, aš asmeniškai atimsiu tuos elektroninius prietaisus ir sudeginsiu juos lauže priešais Teismo rūmus. Galiausiai noriu visiems – tarėjams taip pat – priminti, kad čia yra teismas, o ne cirkas. – Ji nuleido pusmėnulio formos akinius ant nosies ir per jų viršų apžvelgė salę. – Pone Hulihanai, – tarė teisėja, – pradėkime.

– 2000-ųjų balandžio trisdešimtosios vakarą Eimosas Dankanas atsisveikindamas pabučiavo dukrą ir išbėgo pasimankštinti. Dukrai buvo septyniolika, jis jaudindavosi kaskart palikdamas ją namie vieną, bet buvo išsirinkęs Salem Folsą dėl to, kad čia saugu auginti vaikus. Eimosas Dankanas visai nesitikėjo, kad netrukus ras savo dukrą raudančią, apimtą isterijos, perplėštais drabužiais. Kad ant jos marškinėlių bus kraujo, panagėse – odos, o ant šlaunies – spermos. Kad ji pasakos policijai, jog buvo išprievartauta miške Salem Folso pakraštyje, Naujajame Hampšyre.

Metas lėtai priėjo prie prisiekusiųjų.

– Įkalčiai, kuriuos jums šiandien pateiks valstija, parodys, kad 2000-ųjų balandžio trisdešimtąją Džiliana Dankan išėjo iš namų be penkiolikos devintą vakare. Ji susitiko su draugėmis ir nuėjo į miško aikštelę už Salem Folso kapinių. Jos susikūrė lauželį ir džiaugėsi viena kitos draugija, linksminosi kaip ir visos paauglės. Ir kai netrukus po vidurnakčio susiruošė eiti namo, pas jas atėjo šis vyras.

Metas parodė pirštu į Džeką.

– Šis vyras, Džekas Sent Braidas, priėjo prie sėdinčių mergaičių. Jis sunkiai laikėsi ant kojų. Jos užuodė nuo jo sklindantį alkoholio tvaiką. Jis jas užkalbino, net prisėdo prie jų paplepėti. Kai mergaitės jam paaiškino ketinančios keliauti namo, jis atsistojo ir nuėjo. Po kelių minučių Džiliana ir jos draugės nuėjo skirtingomis kryptimis. Prisiminusi smilkstančius pelenus, Džiliana nutarė grįžti ir ant laužo likučių užmesti žemių. Tuo metu į aikštelę įsiveržė Džekas Sent Braidas, pargriovė ją ant žemės ir žiauriai išprievartavo.

Metas vėl atsisuko į prisiekusiuosius.

– Ponios ir ponai, mano vardas Metas Hulihanas, esu Naujojo Hampšyro valstijos apygardos prokuroro pavaduotojas. Su jumis susipažinau, kai buvo renkama prisiekusiųjų taryba, bet noriu prisistatyti iš naujo, nes mano, kaip valstijos atstovo, darbas – įrodyti jums visiems šio nusikaltimo sudedamąsias dalis, kad niekam nekiltų abejonių. Džekas Sent Braidas yra kaltinamas lytiniu smurtu sunkinančiomis aplinkybėmis prieš Džilianą Dankan… bet, prašau, nesikliaukite vien mano žodžiu.

Jis nusišypsojo, pademonstruodamas pačią gražiausią nekalto berniuko šypseną, kuria kvietė prisiekusiuosius patikėti, kad jie yra gerose rankose.

– Tačiau raginu jus įsiklausyti, kai Džiliana Dankan jums pasakos, ką iškentėjo Džeko Sent Braido gniaužtuose. Taip pat – ką kalbės jos draugės, buvusios ten tą naktį. Policijos detektyvas, kuris rado Džilianą po užpuolimo ir tyrė nusikaltimo vietą. Ekspertai liudytojai, kurie atliko nusikaltimo vietoje surinktų įkalčių DNR analizę. Gydytoja, kuri apžiūrėjo Džilianą Dankan po užpuolimo. – Metas permetė žvilgsniu kiekvieną tarybos narį atskirai. – Įdėmiai klausykitės, ponios ir ponai, nes šio proceso pabaigoje jūsų prašysiu pripažinti poną Sent Braidą kaltu… ir, remdamiesi tuo, ką išgirsite, jūs pripažinsite.

Džordanas nusekė akimis Metą, grįžtantį į savo vietą. Taryba žinojo, kad dabar jo eilė tarti žodį; dauguma vyrų ir moterų toje prisiekusiųjų ložėje laukdami žvelgė jo pusėn. Bet jis pasėdėjo ilgėliau, tarsi apmąstydamas Hulihano žodžius.

– Matote, – tarė jis, lyg užmegzdamas pokalbį, – jeigu vienintelis įkaltis būtų tai, ką ponas Hulihanas išsakė savo įvadinėje kalboje, sutikčiau su juo šimtu procentų. Sprendžiant iš to, ką jis pasakė… po galais, tikrai gali pamanyti, kad Džekas Sent Braidas įvykdė nusikaltimą. Tačiau noriu jums priminti, kad ne visada yra taip, kaip atrodo. – Staiga Džordanas pasilenkė į priekį, lyg norėdamas kažką ištraukti vienai prisiekusiajai iš ausies. Moteris raustelėjo, o jis atsitraukęs pamojavo žibančia dvidešimt penkių centų moneta.

– Prieštarauju, – sušuko Metas. – Tai įvadinė kalba ar Deivido Koperfildo pasirodymas?

– Taip, pone Makafi, – perspėjo teisėja. – Juk prašiau nepaversti šio teismo cirku.

– Dovanokite, gerbiamoji teisėja. Tik norėjau įrodyti teiginį. – Džordanas šypsojosi laikydamas iškeltą pinigą. – Tikriausiai visi suprantame, kad aš neištraukiau jos trečiajai prisiekusiajai iš galvos. Bet juk taip atrodė, ar ne? Kaip ir sakiau… ne visada būna taip, kaip atrodo. Net tada, kai išgirstate iš pirmų lūpų. – Džordanas metė monetą aukštyn ir toji apsivertusi dingo. – Turėkite tai minty, kai klausysitės prokuroro liudytojų.

Metas pašoko ant kojų.

– Prieštarauju!

– Kokiu pagrindu, pone Hulihanai? – paklausė teisėja.

– Gerbiamoji teisėja, visų liudytojų patikimumas yra prisiekusiųjų rankose. Ponas Makafis negali nuspręsti, ar parodymai patikimi, ar ne… ypač įvadinėje kalboje.

Ji išrietė antakį.

– Pone Hulihanai, gal galite kaip nors užbaigti savo kalbą?

– Norėčiau, kad šis sprendimas būtų užprotokoluotas, – šaltai pasakė Metas.

– Atmesta. – Ji vėl atsisuko į Džordaną. – Kalbėkite.

– Klausykitės visko, – mokė Džordanas prisiekusiuosius, – bet netikėkite viskuo, ką girdite. Įsivaizduokite, ką jums pasakoja liudytojai… bet nemanykite, kad iš tiesų taip ir buvo. Kaip sakė ponas Hulihanas, šioje taryboje jūsų darbas yra lemiamas. Tačiau prokuroras nori, kad jūs viską sugertumėt kaip kempinės, o aš noriu, kad būtumėt filtrais. Noriu, kad savęs paklaustumėt, kas ten dalyvavo. Ką jie matė. Ir tada paklauskite savęs, ar jais tikite.

Išprievartavimo aukos, mąstė Metas, pačios sudėtingiausios.

Kol prasideda vagystės ar smurto bylos nagrinėjamas, aukos, pakviestos duoti parodymus, būna įtūžusios dėl to, kas įvyko. Žmogžudystės atveju, žinoma, aukų nebebūna. Tik lytinio smurto bylose tas, kuris buvo terorizuojamas ir vis dar išgyvena sukrėtimą, turi stoti prieš užpuoliką vos kelių metrų atstumu.

– Tai jis, – atsakydama į paskutinį Meto klausimą, Džiliana rodė drebančiu pirštu.

– Teisėja, – kreipėsi Metas, – tebūnie užprotokoluota, kad auka atpažino ginamąjį. – Jis vikriai atsistojo priešais ją, vėl užstodamas Sent Braidą. – Džiliana, kas tą naktį įvyko?

Džiliana nunarino galvą, paslėpdama veidą.

– Pasakiau tėčiui, kad einu namo, bet iš tikrųjų nėjau, na, ne visai. Mes visos melavome, norėdamos išeiti iš namų. Tai buvo tokia beprotybė… nors tėvai sakė, kad negalima… na, mums tai buvo kaip iššūkis.

– Kur jūs nuėjote?

– Į mišką už kapinių. Ten auga didelė sedula. – Džilė nurijo gumulą. – Užsikūrėme lauželį, sėdėjome, juokavome ir norėjome… pavaidinti drąsuoles.

– Kas buvo kartu su tavimi?

– Buvo Megė. Taip pat Vitnė ir Čelsė.

– Maždaug kelinta buvo valanda? – paklausė Metas.

– Gal vienuolikta.

– Kas atsitiko paskui?

– Po vidurnakčio nusprendėme… kad laikas namo. Pradėjome gesinti laužą, ir pasirodė jis.

– Kas, Džiliana?

– Džekas Sent Braidas, – sušnabždėjo ji.

– Kuo jis buvo apsirengęs?

– Geltonais sportiniais marškinėliais. Džinsai, batai.

– Ar jis jums ką nors sakė?

– Jis šypsojosi, – atsakė Džiliana. – Pasisveikino.

– Ar ką nors jam atsakėte?

– Mes buvome labai išsigandusios. Girdėjome… žmonės kalbėjo, kad jis buvo išprievartavęs tą mergaitę…

– Prieštarauju, – tarė Džordanas. – Tai gandai.

– Palaikau. – Teisėja pasisuko į tarybą. – Į paskutinį teiginį neatsižvelkite.

– Jūs buvote išsigandusios, – pasufleravo jai Metas.

– Taip… ir staiga jis prisiartino, atrodė truputį pamišęs. Mes jam nieko nesakėme. Mus apėmė siaubas.

– Kas įvyko paskui?

Džiliana, rodės, susimąstė, stengdamasi prisiminti.

– Jis žiūrėjo į laužą, – tarė ji, – ir atsisėdo. Paklausė, ar mes kepėme zefyrus. Pamenu, galvojau, kad… na, kad tai buvo paprastas klausimas. Tikėjausi, kad vyras, kuris yra pavojingas… neatrodys toks pavojingas.

– Kas įvyko vėliau?

– Aš jam pasakiau, kad mes ruošiamės eiti namo. Jis atsakė, kad gaila. Tada atsisveikino ir nuėjo į mišką.

– Ar prisimeni, kuriuo taku? – paklausė Metas, priešais ją padėjęs žemėlapį.

Džiliana bakstelėjo į ploną liniją, einančią lanku į šiaurę, ne atgal į kapines.

– Ir tada?

– Na, kai tik ji nuėjo, mes visos stebėjomės, klausėme viena kitos: „Ar gali patikėti? Ar gali patikėti, kad tai buvo jis?” – Džiliana susirietė. – Tada išsiskirstėme.

– Kuriuo keliu ėjote?

Džiliana parodė į takelį, sukantį į šiaurės rytus, ir nuvedė pirštu iki pat pamiškės.

– Aš ėjau šituo, – tarė ji tyliai. – Man tai trumpesnis kelias. O kitos nuėjo link kapinių, nes taip gali greičiau pasiekti savo rajoną.

– Ar bijojai eiti namo viena?

– Ne, – atsakė Džiliana. – Tas vyras, kuris turėjo būti pats velnias, buvo išėjęs. Kai jo nebeliko, ko man dar bijoti?

– Ką paskui darei?

Džilianos akyse ėmė kauptis ašaros, ir Meto viduje kažkas apsivertė. Jėzau, jis nenorėjo, kad ji vėl tai išgyventų.

– Paėjėjau vos keletą sekundžių ir supratau, kad nepatikrinau laužo. Na, mes jį užgesinome, bet jis dar truputį rūko. Todėl pagalvojau, kad grįšiu ir įsitikinsiu, ar jis vėl neįsiliepsnojo. – Jos kalba darėsi lėtesnė. – Kai nusigavau į aikštelę, joje nieko nebuvo. Ant ugnies užspyriau žemių ir staiga jis… jis sugriebė mane iš už nugaros. Tikriausiai slėpėsi… arba… sekė mane.

– Kas įvyko toliau, Džiliana?

Iš nosiaryklės ji išleido tylų nežmonišką garsą.

– Jis pargriovė mane ant žemės… ir ranka užspaudė burną. Pagrasino, kad, jeigu triukšmausiu, jis mane užmuš. – Nusisukusi Džiliana užsimerkė. – Suėmė rankas man virš galvos ir atsegė mano džinsus. Iš kišenės… išsitraukė prezervatyvą ir liepė jam užmauti.

– Ar jis paleido tavo rankas?

– Taip. – Jos veidas pasruvo ašarom, kurios tekėjo žemyn už suknelės apykaklės. – Aš apsimečiau, kad tuoj plėšiu pakelį, bet staigiai įdrėskiau jam į skruostą. Pabandžiau išsisukti. Bet jis čiupo mane už riešų, vėl paguldė ir pats užsimovė prezervatyvą.

– O tada?

– O tada… tada… – Ji susmuko kėdėje, jos balsą persmelkė kančia. – Ir tada jis mane išprievartavo.

Metas po tos frazės padarė pauzę.

– Kiek tai truko?

– Amžinai, – sumurmėjo Džiliana.

– Ar jis įkišo savo penį tau į makštį?

– Taip.

– Ar įvyko ejakuliacija?

– Gal… galbūt, – atsakė Džilė. – Paskui jis liovėsi.

– Ar jis ką nors sakė, kol tai vyko? – paklausė Metas.

– Ne.

– O tu?

– Aš verkiau. Negalėjau į jį žiūrėti.

– Ar bandei pajudėti?

Džilė papurtė galvą.

– Jis mane laikė prispaudęs. Stipriai. Ir kai pabandydavau nusiristi į šoną, tik dar stipriau prispausdavo prie žemės.

Prisiekusieji įdėmiai žiūrėjo į Džilianą.

– Kas įvyko, kai jis baigė?

Pasigirdo tylus atsakymas, atsklindantis iš jos gelmių.

– Jis atsistojo ir užsisegė kelnių užtrauktuką, – dėstė Džilė apkabinusi save rankomis. – Pasakė, kad jeigu kam nors papasakosiu, jis mane susiras.

– Ką tada darei?

– Stebėjau, kaip jis nueina, ir, suskaičiavusi iki šimto, puoliau bėgti.

– Kuria kryptimi jis nuėjo?

– Tuo taku, kuris yra trumpiausias į mano namus, – atsakė Džiliana. – Taigi bėgau priešinga kryptimi. Link kapinių. Ten, kur nuėjo mano draugės.

– Per kiek laiko jas pasivijai?

– Nežinau. Gal per kelias minutes.

– Kas įvyko, kai jas radai? – paklausė Metas.

– Negalėjau nustoti verkusi. Ir mano kojos… jos tiesiog sulinko per kelius. Aš jaučiausi tokia nešvari ir niekaip negalėjau joms pasakyti, kas atsitiko.

Metas nuėjo prie gynybos stalo.

– Ar anksčiau buvai mačiusi Džeką Sent Braidą?

– Taip.

– Kada?

Jos žvilgsnis perbėgo per Džeką ir nukrito jai ant kelių kaip akmuo.

– Jis dirbo miestelio užkandinėje. Retkarčiais su draugėmis ten užsukdavome.

– Ar kada nors buvai su juo kalbėjusi?

– Kartais jis prieidavo prie mūsų stalelio ir mus užkalbindavo.

Metas linktelėjo.

– Ar kada nors leidai jam suprasti, kad norėtum užmegzti su juo santykius?

Džiliana įnirtingai ėmė purtyti galvą.

– Ne.

– Džiliana, ar nors truputį abejoji, kad ginamasis yra tas vyras, kuris prieš tave įvykdė lytinį nusikaltimą tuoj po vidurnakčio gegužės pirmą dieną?

Džilianos žandikaulio raumenys įsitempė.

– Ant savęs dar jaučiu jo kūną. Kartais tuščiame kambaryje užuodžiu jo kvapą. Ir pabundu dusdama, manydama, kad tai vėl kartojasi. – Jos žvilgsnis perskriejo per publiką ir stipriai įsisegė į tėvą. – Aš nė kiek neabejoju, – sušnabždėjo Džilė. – Tai buvo jis.

– Daugiau klausimų neturiu, – tarė Metas ir atsisėdo.

Atsistojęs Džordanas po kojomis pajuto įtemptą lyną. Jis turėjo atsargiai sukompromituoti Džilianą. Metas per pusvalandį privertė visą teismo salę pajusti Džilianai gailestį; jeigu Džordanas bus per griežtas, prisiekusiųjų taryba veikiau atsisuks prieš jį, o ne prieš Džilianą.

Jis leido jai nusiraminti ir lėtai priėjo, iš patirties žinodamas, kad net ir labiausiai apgailėtini pasiklydę šunyčiai kartais atsisuka ir krimsteli.

– Panele Dankan, kai su draugėmis buvote miške ir pas jus atėjo ponas Sent Braidas, ar šalia jo jums buvo baisu?

– Taip. Man ne vieną savaitę buvo liepiama prie jo nesiartinti.

– Bet jūs taip pat sakėte, kad tą naktį ėjote į mišką, nes norėjote pasirodyti drąsios. Nepaklusote tėvams, kurie perdėtai rūpinosi, kad saugotumėtės pono Sent Braido. Taigi, buvimas šalia jo jums buvo nepaklusnumo viršūnė?

Džiliana papurtė galvą.

– Aš nebūčiau taip elgusis.

– Ar išėjote tuoj pat, kai tik jis prie jūsų priėjo?

– Taip.

– Bet ką tik sakėte, panele Dankan, kad jis jūsų klausė apie zefyrų kepimą ir sėdėjo su jumis visomis, ar ne?

Džilianos akys sužibo.

– Bet paskui aš jam pasakiau, kad mes išeiname, nes tai buvo greičiausias būdas juo atsikratyti.

– Atsikratyti? Nes vis dar buvote išsigandusi?

Ji pakėlė smakrą.

– Taip.

– Bet sakėte, kad jam išėjus jūs nebebijojote.

– Taip, tiesa.

– Jūs nemanėte, kad ponas Sent Braidas jus užpuls?

Džilė papurtė galvą.

– Jeigu būčiau taip maniusi, būčiau ėjusi kartu su draugėmis.

– Jūs nemanėte, kad jis jus užpuls, bet iš tėvų ir draugų visą laiką girdėjote, kad jis tik ir laukia progos užpulti kokią nors merginą?

Ji buvo tarp kūjo ir priekalo… ir žinojo tai. Džordanas kantriai laukė jos atsakymo.

– N-ne, – atsakė Džiliana.

– Gerai. Jūs leidotės namo ir tada pasukote atgal įsitikinti, ar laužas užgeso?

– Taip.

– Kiek jau buvote nuėjusi?

– Netoli. Paėjau gal kelias sekundes.

– Ir, kai grįžote į aikštelę, ponas Sent Braidas tariamai jus užpuolė?

– Taip, – atsakė ji tyliai.

– Ar prieš išeidama su draugėmis matėte jį slepiantis?

– Ne. Jis nuėjo taku.

– Ir kiek laiko praėjo jam pasišalinus, kai ir jūs susiruošėte?

– Galbūt keletas minučių. Netrukus.

Džordanas palinksėjo galva.

– Jeigu jis būtų laukęs, kol išeisite iš aikštelės, panele Dankan, kodėl jis apsuko ratą ir sugrįžo jūsų užpulti? Kodėl netykojo prie kurio nors tako, kur jam būtų buvę lengviau jus pagauti?

Džiliana nustebusi spoksojo į Džordaną.

– Nežinau.

– Jeigu nebūtumėt nusprendusi patikrinti pelenų, jūs nebūtumėt atėjusi į aikštelę, tiesa?

– Taip.

– Ar ponas Sent Braidas nuvilko nuo jūsų drabužius?

– Jis numovė man džinsus ir apatines kelnaites, – sušnabždėjo Džiliana.

– O megztuką? Ar jį taip pat nuvilko?

– Ne.

– Atsegė jį?

– Ne, – atsakė Džiliana.

– O ką darė su savo rūbais?

– Nusismaukė kelnes.

– Ar jis nusismaukė savo kelnes prieš ar po to, kai numovė jums?

Jos akys prisipildė ašarų ir ji pakratė galvą.

– Panele Dankan, – maloniai kreipėsi į ją teisėja, – man svarbu, kad atsakytumėt į klausimą.

– Aš neprisimenu, – burbtelėjo Džiliana.

– Ar jis nusismaukė kelnes prieš ar po to, kai jums liepė užmauti jam prezervatyvą?

– Prieš.

– Ar jis dar laikė suėmęs jūsų rankas virš galvos, kai nusimovė džinsus?

– Taip.

– Kaip?

– Viena ranka laikė man už riešų, – paaiškino Džiliana, – kita nusismaukė kelnes.

– Taigi, net tada, kai jūs jam priešinotės, jis klubais laikė jus prispaudęs prie žemės, o ranka – už riešų, sugebėjo atsisegti džinsus ir nusimauti juos per klubus?

– Taip.

– Papasakokite, kaip tą naktį įdrėskėte ponui Sent Braidui.

– Tai įvyko po to, kai jis parvertė mane ant žemės, – atsakė Džiliana. – Kai jis paleido mano rankas ir liepė užmauti jam prezervatyvą, aš norėjau griebti jam už akių, bet nepataikiau ir užkabinau skruostą.

– Kurį?

– Dešinįjį.

– Ar naudojotės vienu pirštu?

– Naudojausi visa ranka. – Džiliana surietė pirštus. – Štai taip.

– Ar drėskėte jam keturiais pirštais?

– Nežinau. Aš tik brėžiau ranka jam per veidą kaip grėbliu, stengdamasi ištrūkti. Tada jis stvėrė man už rankos ir labai skaudžiai trenkė žemėn.

– Jūs sakėte, kai ponas Sent Braidas jus išprievartavo, suskaičiavote iki šimto ir nubėgote pas drauges. Taip?

– Taip.

– Kaip jūs skaičiavote?

Džiliana sumišusi pakėlė akis.

– Kaip suprasti?

– Na, kokiu greičiu? Ar vienas, du, trys… ar vienas, Misisipė, du, Misisipė…

Ji gūžtelėjo.

– Ar galėtumėt mums šiandien suskaičiuoti iki dešimties, kaip skaičiavote tą naktį?

Ji pažvelgė į Metą Hulihaną, o šis nepastebimai truktelėjo pečiais.

– Vienas… – lėtai ištarė Džiliana, – du… trys…

Kai ji suskaičiavo iki dešimties, Džordanas pakėlė akis nuo laikrodžio ir greitai suskaičiavo.

– Taigi, jūs laukėte apie aštuoniasdešimt sekundžių ir tada išėjote iš aikštelės.

– Tikriausiai.

– Ar pas drauges ėjote? Šliaužėte? Tipenote ant pirštų galiukų?

– Bėgau. Iš visų jėgų.

– Ir netrukus pasivijote drauges?

– Taip.

– Jūs tuo tikra?

Džiliana palinksėjo.

– Po maždaug penkių minučių.

Ant padidinto žemėlapio Džordanas parodė į taką, vedantį kapinių link.

– Ar ėjote šituo keliu?

– Mhm.

– Ar žinote, panele Dankan, kokio ilgio yra šis takas?

– Ne.

– Keturiasdešimt septynių su puse metro, – atsakė jai Džordanas. – Ar galite man parodyti, kur ant šio tako buvo jūsų draugės, kai jas pasivijote?

Ji parodė į kapinių pakraštį.

– Štai čia. Pamiškėje.

– Ir detektyvas Sakstonas jus rado būtent toje vietoje, kur sustojote?

– Taip.

– Ar tiesa, kad būdama su draugėmis miške jūs nevartojote nei alkoholio, nei narkotikų?

– Tiesa.

– Visą tą valandą, kol ten buvote, nei valgėte, nei gėrėte?

– Truputį užkrimtau. Sausainių. Daugiau nieko.

– Ar tą naktį jūsų draugės ko nors gėrė?

– Taip, – atsakė Džilė. – Šaltosios arbatos.

– Ar esate girdėjusi apie tokį vaistą kaip atropinas?

– Esu.

– Ką apie jį žinote?

– Jį gamina mano tėčio laboratorijoje, – atsakė Džiliana.

– Ar žinote, kaip atropinas vartojamas?

– Ne.

– Ar tą naktį miške vartojote atropiną?

– Ne! – pakartojo Džiliana.

– Ar žinote, kad termose, kuriame jūsų draugės atsinešė šaltosios arbatos, rasta atropino likučių?

– Taip. Ponas Hulihanas man sakė.

– Bet šiandien su priesaika duodama parodymus vis vien teigiate, kad nevartojote?

– Ne. Aš narkotikų nevartoju.

Džordanas priėjo prie liudytojo ložės.

– Ar įmanoma, kad atropino galėjote pavartoti netyčia?

– Aš negeriu šaltosios arbatos.

– Ar galėjo būti to vaisto įberta į ką nors kitą, ką tą naktį gėrėte?

– Ne, – tvirtai atsakė Džiliana. – Namuose prieš išeidama atsigėriau gazuoto vandens. To vaisto aš nevartojau, prisiekiu.

Džordanas nuo jos nusisuko.

– Panele Dankan, šiandien jūs mums nemažai papasakojote apie tos nakties įvykius… bet juk ne visada sakote tiesą?

Džiliana suraukė antakius.

– Ne, aš sakau tiesą.

– Ar tiesa, kad jūs jau seniai linkusi neteisingai pateikti įvykius? Kad netrukus po jūsų motinos mirties jus nuvedė pas psichiatrę, nes meluodavote tėvui?

– Man buvo devyneri, – atsakė Džiliana. – Tuo metu tikrai buvau sutrikusi. Dabar aš visai kitas žmogus, ir mudu su tėčiu esame labai artimi. Aš jam viską pasipasakoju.

– Viską? – pasitikslino Džordanas.

– Taip.

– Tai kodėl jam nepasakėte, kur tą vakarą ketinate eiti?

Džilianos skruostus išmušė raudonos dėmės.

– Aš… aš…

– Teisingai, panele Dankan, – tarė Džordanas, sėsdamasis šalia Džeko. – Atsakymą mes jau žinome.

Kai tik teisėja paskelbė penkiolikos minučių pertrauką, Džekas atsisuko į savo advokatą.

– Man reikia nusilengvinti, – pasakė Džekas. Jis nervingai dirstelėjo per petį į duris, pro kurias iš salės plūdo reporteriai, skubantys pranešti savo laikraščiams apie Džilianos parodymus.

Džordanas pakvietė šerifo padėjėją.

– Ar galite palydėti mano klientą į…

– Ne, – atsakė vyras. – Areštinėje uždaryta. Ten dabar santechnikas.

Džordanas susiraukė. Jis nenorėjo išleisti Džeko iš plastikinio teismo salės burbulo, už kurio jis taps žiniasklaidos ar ko nors kito, kas norėtų jo gabalėlio, taikiniu. Bet, po šimts, jei reikia nusilengvinti, nieko nepadarysi.

– Eime, – burbtelėjo jis. – Nuvesiu.

Kai tik jie išėjo iš salės, fotoaparatų blykstės pratrūko lyg meteoritų lietus, trumpam apakindamos Džordaną.

– Jokių komentarų, – pasakė jis, tempdamasis paskui save Džeką ir skubiai įgrūdo jį į vyrų tualetą. – Nagi, žmonės, gal galima šiek tiek privatumo? – meldė jis žurnalistų ir laikė užrėmęs duris.

Džekas žengė prie pisuaro.

– Kaip, tavo manymu, viskas vyksta?

– Dar anksti, – atsakė Džordanas.

Staiga nubėgo tualeto bakelio vanduo, ir vienos kabinos durys atsidarė.

– Sveiki, pone Dankanai,– pasisveikino Džordanas susirūpinęs, kaip užkirsti kelią galimam incidentui.

Bet vyras laikė iškėlęs ranką. Jis sustojo vos per kelis centimetrus nuo Džeko, kuris skubėjo mikliai užsisegti kelnes.

– Geriau jau būtų jį nupjovę, – tarė Dankanas ir išėjo iš prausyklos, o Džekas liko spoksoti jam įkandin.

– Daktare Polson, ar jūs apžiūrėjote pacientę vardu Džiliana Dankan gegužės pirmą dieną? – paklausė Metas.

Liudytojų ložėje ligoninės priimamojo gydytoja jautėsi kaip namie.

– Tikrai taip.

– Kurią valandą?

– Apie pusę antros nakties.

– Ar ruošdamasi apžiūrėti turėjote apie ją kokios nors medicininės informacijos?

– Taip. Priimamojo seselė buvo paėmusi jos ligos istoriją ir medicininės apžiūros rezultatus. Jos kraujospūdis buvo šimtas dvidešimt ir aštuoniasdešimt ir pagreitėjęs pulsas. Ji buvo budri ir sąmoninga, stipraus nuovargio nenustatyta, bet išsigandusi. Ji atvyko po tariamo išprievartavimo per makštį.

– Kaip jūs apžiūrėjote Džilianą?

– Pirmiausia liepiau jai už širmos nusirengti, – dėstė daktarė Polson. – Tada atlikau bendrą apžiūrą. Krūtinės ir širdies apžiūros metu pokyčių nepastebėta. Pilvas buvo minkštas, nepajautrėjęs ir neišsipūtęs, su įprastais žarnyno garsais. Jautrios reakcijos nepastebėta. Ant pacientės dešiniojo riešo aptikta ryški nuobrozda; aš ją nufotografavau.

Metas paprašė leidimo prieiti prie liudytojos ir padavė daktarei Polson nuotraukas.

– Ar jas atpažįstate?

– Taip. Tai nuotraukos, kurias padariau nufotografavusi pacientę.

– Ar jose teisingai ir aiškiai matosi nuobrozdos, kurias tą naktį aptikote ant Džilianos Dankan?

– Taip.

– Norėčiau jas įtraukti kaip pirmąjį ir antrąjį valstijos daiktinį įrodymą, – tarė Metas. – Daktare, kokias dar apžiūras atlikote tą naktį?

– Dubens. Išoriniai lytiniai organai buvo be pakitimų, prievartinio įsiskverbimo požymių nesimatė. Naudojausi kolposkopu – tai didžiulis didinamasis stiklas su lempele, kad galima būtų pamatyti makšties kanalą.

– Ką radote?

– Makšties sienelės be pakitimų, jokių sužalojimų ar sėklos. Kaklelis buvo užsivėręs ir nepajautrėjęs. Gimda maža, nelanksti, anteflexio-anteversio padėtyje, nepajautrėjusi, priklausiniai neapčiuopiami ir nepajautrėję. Pacientė nepranešė apie analinį įsiskverbimą, taigi rektovaginalinės apžiūros atsisakyta. – Daktarė nusišypsojo prisiekusiesiems. – Čia daug medicininio žargono, bet, kalbant iš esmės, iš vidaus ji atrodė sveika.

– Ar įprasta, kad apie smurtinį lytinį nusikaltimą pranešusios pacientės kūne nerandama jokių sužalojimų, nuobrozdų ar pakitimų?

– Taip, – atsakė gydytoja. – Kartais būna nuobrozdų, o kitais atvejais – ne. Makštis sutverta lytiniam aktui ir, atvirai kalbant, gali daug atlaikyti. Dažnai po trauminio santykiavimo makštyje nelieka jokių matomų įkalčių.

– Tai kaipgi galima nustatyti, ar buvo lytinis aktas?

– Tik iš spermos. Tačiau tai, kad nėra spermos, dar nereiškia, jog nebuvo lytinio akto. Galėjo būti naudojamas prezervatyvas. Vyras galėjo būti po vazektomijos.

– Daktare, ar apžiūrėjote kitas sritis?

– Taip, apžiūrėjau pacientės šlaunis ir kirkšnis.

– Ką radote?

– Su ultravioletine lempa aptikau medžiagą, kuri buvo panaši į spermą.

– Ką darėte?

– Iš lytinio smurto įkalčių rinkimo komplekto paėmiau sterilų tamponą ir nuvaliau tą vietą.

– Ką po to darėte su tamponu?

– Įdėjau tamponą į specialų popierinį voką. Užrašiau savo vardą, pavardę, datą ir pacientės vardą bei pavardę, paskui užantspaudavau ir ant antspaudo užrašiau savo inicialus.

– Ar tą naktį iš Džilianos paėmėte kitų daiktinių įrodymų?

– Taip. Iššukavau gaktos plaukų ir padėjau į įkalčių dėžutę. Nukirpau nagus ir kiekvieną atskirai įdėjau į sterilų baltą popierinį voką, kuriuos taip pat pridėjau prie kitų įkalčių. Galiausiai paėmiau pacientės kraujo kaip pavyzdinį mėginį, jį pažymėjau ir padėjau į dėžutę.

– Kai pažymėjote ir užantspaudavote visus šiuos vokus, tamponus bei mėgintuvėlius, ką padarėte su įkalčių dėžute?

– Perdaviau policijos detektyvui Sakstonui, atvežusiam pacientę.

– Ar nuo tada, kai surinkote įkalčius, iki tos minutės, kai juos perdavėte detektyvui, dar kas nors galėjo prie jų prieiti?

– Ne.

– Ar gydėte Džilianą?

– Taip. Mes jai davėme didelę antibiotikų dozę, kad apsaugotume ją nuo venerinės ligos, ir kontraceptinę piliulę, kad ji išvengtų nėštumo.

Metas nuėjo prie prisiekusiųjų ložės.

– Daktare Polson, kai jūs pirmą kartą užėjote į priimamojo palatą… ir pirmą kartą pamatėte Džilianą… kaip ji atrodė?

Pirmą kartą per liudijimą gydytojos profesionali laikysena dingo.

– Labai išblyškusi ir tyli. Letargiška. Kai norėjau ją paliesti, buvo baikšti.

– Ar savo praktikoje esate mačiusi tokį elgesį?

– Deja, taip, – pripažino daktarė Polson. – Taip elgiasi lytinio smurto ir prievartavimo aukos.

– Daktare, jeigu makštyje nėra spermos, iš dubens apžiūros negalite nustatyti, ar neseniai būta lytinio akto… ar ne?

Daktarė Polson šaltai nužvelgė Džordaną.

– Ne, negaliu.

– Ir, atliekant Džilianos dubens apžiūrą, spermos nesimatė?

– Ne, nesimatė.

– Ar tiesa ir tai, kad Džilianos makštyje neradote jokių nuobrozdų?

– Tiesa.

– Neradote jokių nuobrozdų ant išorinių lytinių organų?

– Ne.

– Ar radote nubrozdinimų ant jos veido?

– Ne.

– Kaklo?

– Ne.

– O virš alkūnės ir ant šlaunų?

– Ne. Tik ant jos dešiniojo riešo, pone Makafi.

Džordanas nuėjo prie prisiekusiųjų.

– Ar jūs radote spermos ant vidinės panelės Dankan šlaunies?

– Taip.

– Ar žinojote, kad ši auka pranešė detektyvui Sakstonui, kad tuo laikotarpiu, kai šitai nutiko, ji buvo lytiškai aktyvi?

– Tai neįėjo į mano apžiūrą, – atsakė daktarė Polson.

– Taigi jūs negalite žinoti, ar sperma, kurios mėginį paėmėte nuo Džilianos Dankan šlaunies, yra susijusi su tariamu užpuolimu ar su kitu vyru, su kuriuo ji pastaruoju metu turėjo lytinių santykių.

– Ne.

– Daktare, ar tiesa, kad nėra daiktinių įkalčių, kurie įtikinamai paremtų panelės Dankan pareiškimą, kad tą naktį ji patyrė smurtinį lytinį aktą? Kad visa, ką turime, tai tik Džilianos žodžius, jog tai įvyko?

– Tiesa.

– Gal įmanoma sužinoti, ar ji melavo?

Daktarė Polson papurtė galvą.

– Ne, neįmanoma.

Vitnė Onil buvo tikras nervų kamuolys. Ji vis kramtė nagus, ir Džordanas jau ėmė baimintis, kad jie tuoj pradės kraujuoti. Kad ji sugebėjo ištverti tiesioginę apklausą, buvo tikras stebuklas.

– Taigi po dešimties sekundžių, kai su Mege ir Čelse išėjote iš aikštelės, jūs pašaukėte Džilianą? – Džordanas paprašė patikslinti.

Vitnė sukando apatinę lūpą.

– Taip, bet ji neatsiliepė.

– Ar prieš jai atsiskiriant nė viena neperspėjote, kad geriau eitų kartu su visomis? Na kaip paprastai draugės viena kita pasirūpina?

– Ne, – atsakė Vitnė.

– Kiek praėjo laiko po jūsų šūktelėjimo, kai pas jus atbėgo Džilė?

– E-e-e, gal dešimt ar penkiolika minučių.

Džordanas nuėjo prie žemėlapio, kurį buvo atsinešęs Metas.

– Ar žinote, koks atstumas yra nuo kapinių pakraščio iki tos vietos, kur jūs su draugėmis kūrenote laužą?

– Ne.

– Keturiasdešimt septyni su puse metro, panele Onil. Tai pusė futbolo aikštės ilgio. – Džordanas žengė kelis žingsnius į priekį. – Ar įsivaizduojate, kaip neįtikėtinai lėtai reikia eiti, kad keturiasdešimt septynis su puse metro nueitumėt per penkiolika minučių?

– Aš, e-e-e, gal…

– Galima buvo eiti užrištomis akimis arba atbulai ir vis tiek užtruktumėt daugiausia penkias minutes.

– Prieštarauju, – atsiduso Metas. – Jis kankina mano liudytoją.

– Pasigailėkite, pone Makafi, – tarė teisėja.

– Atsiprašau, – pasakė Džordanas mergaitei, bet visi matė, kad jis anaiptol neapgailestauja.

– Gal ir neužtrukome penkiolikos minučių, – sušnabždėjo Vitnė.

– Ar norite pasakyti, kad prieš minutę man pamelavote? Davusi priesaiką?

Vitnė išbalo.

– Ne. Norėjau pasakyti, kad tai atrodė kaip amžinybė. Arba – maždaug penkiolika minučių.

Džordanas patraukė pečiais.

– Žinote ką? Tebūnie kompromisas. Tarkime, užtrukote dešimt. Ar gerai?

Mergaitė energingai palinksėjo galva.

– Kol jūs dešimt minučių keliavote tuos keturiasdešimt septynis su puse metro, jūsų draugė už keturiasdešimt septynių su puse metro buvo neva užpuoliko rankose. Kadangi atstumas buvo labai mažas, ar nemanote, kad turėjote girdėti, jog kažkas vyksta?

Vitnė nurijo seiles.

– Aš negirdėjau. Buvau per toli.

– Jūs negirdėjote, kaip jus šaukė draugė?

– Ne.

– Negirdėjote, kaip traškėjo šakos? Arba kaip kažkas grūmėsi?

– Ne.

Džordanas kelias akimirkas stebeilijo į ją. Tada paprašė leidimo prieiti prie teisėjos.

– Teisėja, norėčiau šiek tiek nukrypti ir kai ką pademonstruoti.

Teisėja prisimerkė.

– Ar psichologiškai pagąsdinti nepakaks?

– Aš noriu, kad prisiekusieji galėtų kuo geriau įsivaizduoti konkrečią akimirką.

– Gerbiamoji teisėja, – įsiterpė Metas, – ponui Makafiui visiškai nedera atkurti tos nakties scenarijaus.

Teisėja pažvelgė į vieną vyriškį, į kitą, paskui – į liudytoją, susigūžusią ložėje.

– Žinote, pone Hulihanai, aš leisiu tai padaryti. Prašom, pone Makafi.

Džordanas iš Selenos, sėdinčios tarp klausytojų, paėmė metrinę liniuotę.

– Aš tuojau pamatuosiu keturiasdešimt septynis su puse metro, – paaiškino jis. Tada perėjo per salę tarp eilių ir išėjo pro dvivėres duris į koridorių. Kol jis ėjo pro eiles mėlynų kėdžių, teismo sekretoriaus kabinetą ir kelis smulkių prekių automatus, niekas nesikalbėjo. Pagaliau jis pabeldė liniuote į grindis ir pažvelgė ten, kur sėdėjo liudytoja.

– Panele Onil, ar jūs mane girdite?

Jis matė, kaip ji linktelėjo galva ir lūpomis ištarė: „Taip.“

Džordanas grįžo į salę.

– Ačiū, – padėkojo jis. – Aš baigiau.

Vitnė jau stojosi, skubėdama išeiti iš liudytojo vietos. Bet jai nespėjus nueiti, atsistojo įniršęs Metas.

– Gerbiamoji teisėja, leiskite man! – sušuko jis. – Panele Onil, ar jūs ką tik girdėjote, kaip ponas Makafis jus pašaukė, stovėdamas už keturiasdešimt septynių su puse metro?

– Mmm, taip.

Metas parodė į salės galą.

– Jeigu ponas Makafis būtų už keturiasdešimt septynių su puse metro priremtas prie žemės, jo burna būtų užspausta ranka ir jis iš visų jėgų priešintųsi prievartautojui, ar galvojate, kad jį išgirstumėt?

– Ne-e, – atsakė Vitnė.

Metas apsisuko ant kulno.

– Aš baigiau.

Tą rytą prie pusryčių stalo Tomas paklausė, ar jis atliks Čelsės Eibrams kryžminę apklausą.

– Tiksliai nežinau, – atsakė Džordanas. – Tai priklausys nuo to, ką ji atsakys per tiesioginę.

Tomas taip sutraukė pečius, kad veidu vos neįlindo į savo dubenėlį javainių košės.

– Būk geras, – paprašė jis, – stenkis nebūti visiškas paršas.

Trumpai tariant, būtent todėl Džordanas ruošėsi sudraskyti Čelsės Eibrams parodymus į skutelius. Nes daili mergelė, žvelgianti į jį su vos pastebima šypsena, matė jame Tomo tėtį, nors iš tiesų turėjo jį laikyti savo priešu.

– Panele Eibrams, – kreipėsi Džordanas, pradėdamas kryžminę apklausą, – pasakykite man dar kartą, kas tą naktį buvo miške.

Sutrikusios Čelsės žvilgsnis apsiblausė supratus, kad Džordanas kalba rimtai.

– Megė, Vitnė, Džilė ir aš.

– O Džekas, mano klientas?

– Taip.

– Ir Džekas išėjo pirmas?

– Taip.

– Tačiau jūs visos dar pastovėjote minutę, kol išsiskirstėte?

– Taip.

– Taigi, jeigu prieš jums išsiskirstant jūs būtumėt ką nors pasakiusi, kitos būtų jus išgirdusios?

– Žinoma.

– Jūs sakėte, kad prieš eidama namo, paklausėte Džilianos, ar ji nori, kad palydėtumėt ją namo?

– Taip.

– Kur stovėjo Vitnė, kai šito paklausėte?

– Prie pat manęs.

– Po to, kai jūs, Vitnė ir Megė nuėjote, ar kuri nors ką nors pasakėte?

– Ne, – atsakė Čelsė. – Mes ėjome taku vorele.

Jis pažvelgė į prisiekusiuosius, tikėdamasis, kad jie, po perkūnais, prisimins, kad Vitnė sakė kitaip.

– Ar tiesa, kad balandžio trisdešimtąją, tą naktį, kai susirinkote miške, buvo Beltano šventė?

Jis turėjo sau pripažinti, kad čia Čelsė pasielgė nepriekaištingai: jos žvilgsnis buvo tuščias.

– Kas?

– Beltano šventė pagal vikų tikėjimą, kuris remiasi žemės garbinimu?

– Neturiu supratimo.

– Prieštarauju, – įsiterpė Metas. – Akivaizdu, kad liudininkė negali atsakyti į klausimus šia tema.

– Gerbiamoji teisėja, jeigu dar leisite man kelias minutes…

– Gal šįkart matuosi kelią iki Kentukio? – pusbalsiu tarė Metas.

Džordanas piktai į jį atsisuko.

– Tai veda prie mano išvados, gerbiamoji teisėja.

– Leidžiu jums, pone Makafi, užduoti dar vieną klausimą, – perspėjo teisėja.

– Ar tiesa, panele Eibrams, kad jūs su draugėmis tą naktį nuėjote į miško aikštelę švęsti Beltano, daryti tą patį, ką tą naktį darė raganos visame pasaulyje?

Prie kaltintojo stalo Metas Hulihanas kažkuo paspringo. O gal stengėsi susilaikyti, kad nepratrūktų juokais.

– Prieštarauju!

Bet teisėjai nespėjus nieko pasakyti, pasakė pati Čelsė. Iš įsiūčio jos skruostai buvo raudoni, o veido išraiška tokia, kokią gali nutaisyti tik paauglė, mintyse prilygindama Džordaną šliužams ir kanalizacijos nuotekoms.

– Aš nežinau, apie ką jūs kalbate ir kas per vienas tas Beltanas. Mes su draugėmis nuėjome atsipalaiduoti. Taškas.

– Pone Makafi, – tarė teisėja, – pereikite prie kito klausimo. Tuojau pat!

Prisiekusieji žiūrėjo į Džordaną beveik su tokia pat panieka kaip ir Čelsė. Na, gerai, gal jis per stipriai paspaudė… ir tai, ko jis siekė, tikrai buvo beprotystė. Jis paleis liudytoją. Jeigu jam pasiseks, galiausiai viskas išaiškės, ir Tomas vis vien su juo kalbėsis.

Tomai.

Džordanas mintyse atsiprašė sūnaus.

– Panele Eibrams, ar jūs nešiojate papuošalus?

Vėl tas žvilgsnis. Dieve, ar šiais laikais šito mokoma privačiose mokyklose?

– Ne, – atsakė ji.

– Nei auskarų?

– Kartais.

– Nei apyrankių, nei pakabučių ar žiedų?

– Ne.

– Ar tiesa, kad šiuo metu jūs vis dėl to užsidėjusi pakabutį?

– Taip, – iškošė ji pro dantis.

– Ir ar tiesa, kad jo niekada nenusiimate?

– Na, aš…

Čelsė žvilgtelėjo į prokurorą leidimo. Tada iš po palaidinės ji išsitraukė ilgą grandinėlę, ant kurios puikavosi žvaigždė su penkiais kampais.

– Koks tai simbolis, panele Eibrams?

– Nežinau. Man jis labai gražus.

– Ar žinote, kad žvaigždė su penkiais kampais yra vadinama pentagrama?

– Ne.

– Ir kada pentagrama yra pagoniškų tikėjimų simbolis… taip pat tos grupės, kuri balandžio trisdešimtąją šventė Beltaną?

Čelsė vėl užkišo pakabutį už apykaklės.

– Tai tik pakabutis.

– Žinoma… ir jūs kartu su draugėmis tą naktį skyrėte tik atsipalaidavimui.

– Prieštarauju!

– Atsiimu, – atsakė Džordanas. – Daugiau klausimų neturiu.

Tą pačią dieną

Kerolo apygardos Teismo rūmai

O Dieve, kaip skaudu jį čia matyti.

Kai tik Adą palydėjo į salę kaip liudytoją, jos akys iškart susirado Džeką. Jai taip spaudė širdį, kad buvo priversta pakišti po švarkeliu ranką ir susiimti už skaudamos vietos. Kai jis jai nusišypsojo ir linktelėjo, tarsi norėdamas pasakyti, kad ji ištvers, Ada galvojo, kad apsipils ašaromis.

Dieve, prašau, meldė ji, davusi priesaiką, atsiųsk nors mažą žemės drebėjimą. Gaisrą. Bet ką, kas šią minutę sustabdytų visą šį košmarą, kol nespėjau prie jo prisidėti.

Tą akimirką bildėdamos atsidarė teismo salės durys, ir į vidų įėjo jos tėvas.

– Tėti!

Jis nešėsi didžiulį krepšį, iš kurio sklido nuostabiausi kvapai. Pro languotos staltiesės, kuria buvo užklotas krepšys, kraštus kilo garai. Jis nuskubėjo prie suolo ir mirktelėjo dukrai.

– Tavęs pasiklausę, visi iškris iš koto, – tarė Rojus. – Turiu šiuos išdalyti, kol karšti. – Pasidėjęs krepšį šalia teismo stenografės aparato, jis nuėmė staltiesę, ir salė prisipildė ką tik iškeptų keksiukų aromato. – Štai, gerbiamoji teisėja, jūs čia didžiausia viršininkė, todėl jums pirmai.

Teisėja Altėja jau buvo atgavusi žadą.

– Pone…

– Pibodis jūsų paslaugoms. Galite mane vadinti Rojum.

– Pone Pibodi, – tarė teisėja, – negalima šitaip įsiveržti į posėdžio vidurį.

– O aš nesiveržiu. – Rojus dėliojo keksiukus ant gynybos stalo priešais prokurorą, dėjo į atkištas rankas prisiekusiesiems. – Laikykite mane užkandžių išvežiotoju.

– Nors ir kaip… tai riešutų sviestas?!

– Gera uoslė, ponia. Keksiukai su riešutų sviestu ir žele. Bet maniškiai kitokie, nes aš dedu riešutų sviesto į tešlą, o ne į vidurį kaip uogienę. Tai skanumynas, kurio, pamaniau, jums visiems dabar neprošal užkąsti. – Jis kilstelėjo krepšį ir pasisuko į publiką. – Kas liko – jums, – paskelbė Rojus. – Tik nemaniau, kad jūsų bus tiek daug. Tad gal pasidalytumėte su kaimynu.

– Gerbiamoji teisėja, – kreipėsi įtūžęs Metas, – šitas žmogus neturi teisės čia būti. Kaip liudytojas jis turi būti laikomas izoliuotas.

Džordanas nurijo keksiuko kąsnį.

– Baik, Hulihanai, nusiramink. Jis tik atėjo mūsų pavaišinti.

– Jis įžūliai mėgina paveikti prisiekusiuosius, – piktai atšovė Metas. – Tik pažvelk į juos.

Visi prisiekusieji nuo keksiuko apačios lupo kepimo popierėlį arba jau gromulavo pirmą kąsnį.

– Pone Pibodi, – tarė teisėja pilna burna, – bijau, kad turiu jūsų paprašyti išeiti ir palaukti, kol jus pakvies gynėjas.

– Supratau, gerbiamoji teisėja.

– Pieno tikriausiai neatnešėte? – pasiteiravo ji.

Rojus patenkintas išsišiepė.

– Pažadu kitą kartą atnešti.

– Kito karto nebus, – užbaubė Metas. – Noriu, kad būtų užprotokoluota, jog aš prieštarauju šitam… kvailiojimui, kurį sumąstė Makafis.

– Aš?! – sušuko Džordanas. – Aš jo neprašiau vaidinti Betės Kroker11!

– Pone Hulihanai, jūsų prieštaravimas bus pažymėtas tada, kai posėdžio sekretorė baigs užkandžiauti, – tarė teisėja. – Nesijaudinkite. Esu tikra, kad tai nieko daugiau kaip tik malonus netikėtumas. Baikite valgyti ir tęsime bylos nagrinėjimą.

– Aš to kekso nevalgysiu, – pareiškė Metas.

Teisėja pakėlė antakius.

– Ką gi, pone Hulihanai, čia laisva šalis.

Rojus dėkodamas visiems pamojavo ir išėjo.

– Gerbiamoji teisėja, – kreipėsi Džordanas, – ar galime prieiti?

Advokatas su prokuroru priėjo.

– Klausau, pone Makafi? – paragino jį teisėja.

– Jeigu apygardos prokuroras keksiuko nevalgo, ar galiu aš jį suvalgyti?

Teisėja papurtė galvą.

– Ne man spręsti.

– Tikiuosi, mėgaujies tuo, kas vyksta, – niršo Metas. – Linkiu tau kasnakt sapnuoti, kaip išprievartavimo bylą pavertei farsu. – Jis išdidžiai nuėjo prie savo stalo ir tyčia padėjo neliestą keksą ant kampo arčiausiai gynėjo. – Valstija kviečia Adą Pibodi, – paskelbė jis.

Daugiau kaip dešimt minučių Ada neleido sau pažvelgti Džekui į akis. Tu gali, drąsino ji save, atsakyk į klausimus, ir tiek.

– Šiandien čia esate ne savo noru, ar ne, panele Pibodi? – paklausė Hulihanas.

– Ne, – prisipažino ji.

– Jūs vis dar palaikote santykius su Džeku Sent Braidu.

– Taip.

– Ar galite mums papasakoti, kas atsitiko, kai radote jį be sąmonės lauke?

Ada grąžė rankas ant kelių.

– Kai jį radau, nuvedžiau į miegamąjį. Nuploviau jį drėgnu rankšluosčiu ir abu užmigome.

– Ar gerai apžiūrėjote jo veidą, panele Pibodi?

– Taip. Jo visas veidas buvo sumuštas, akys taip užtinusios, kad buvo likęs siauras ruoželis.

– Kur buvo dryksnių?

– Ant akių, kaktos.

– Ar buvo ant skruosto? – paklausė prokuroras.

– Ne.

– Kiek laiko miegojote?

– Apie porą valandų.

– Kas jus pažadino?

– Nežinau. Gal tai, kad jo nebebuvo šalia.

– Ką darėte?

– Nuėjau jo ieškoti… ir išgirdau iš dukters kambario sklindantį triukšmą.

– Ar tai buvo neįprasta?

Ada giliai atsikvėpė.

– Taip, – atsakė ji. – Mano duktė mirė prieš septynerius metus.

– Ar užėjote į vidų?

Ada ėmė traukyti siūlą iš sijono krašto. Ji pagalvojo, kaip gali atsitikti gyvenime, – vienas praleistas dygsnis, ir išyra visa siūlė.

– Jis krovė jos daiktus į dėžę, – atsakė ji tyliai. – Nuvilko lovos patalynę.

Apygardos prokuroras užjausdamas palinksėjo.

– Jūs ginčijotės?

– Taip, keletą minučių.

– Ar barnis perėjo į muštynes?

– Ne.

– Kuo jis baigėsi?

Ji buvo prisaikdinta ir žinojo, kad prieis šitą vietą… kur jos žodžiai bus kaip strėlės, nutaikytos Džekui tiesiai į širdį.

– Liepiau jam išeiti.

– Ir jis išėjo?

– Taip.

O jeigu ji nebūtų jo išvijusi, tą naktį jis nebūtų atsidūręs tame miške. Jis nebūtų net prisiartinęs prie Džilianos Dankan. Apie tai ji galvojo gal šimtą kartų… kaip gali visa kaltė visu svoriu gulti Džekui ant pečių, kai dėl to kalta tik ji?

– Kelintą valandą ponas Sent Braidas išėjo?

– Maždaug be penkiolikos dešimt.

– Kada vėl pamatėte ginamąjį?

– Apie pusę dviejų nakties, – sušnabždėjo Ada. – Užkandinėje.

– Ar galite apibūdinti jo išvaizdą?

Kiekvienas žodis jai draskė širdį.

– Jo žaizdos vėl kraujavo. Ant skruosto buvo dryksnis, drabužiai išpurvinti, nuo jo trenkė alkoholiu.

– Ką jis jums sakė?

Ada giliai įkvėpė.

– Kad buvo pragariška naktis.

– Panele Pibodi, – kreipėsi į ją Metas, – ar ponas Sent Braidas buvo su jumis nuo be penkiolikos dešimtos vakaro iki pusės dviejų nakties?

Ji sunkiai iškvėpė, bet nieko neatsakė.

– Panele Pibodi?

Teisėja pasilenkė į priekį.

– Turite atsakyti į klausimą.

Ji norėjo atsakyti teisingai. Ji norėjo pažvelgti prokurorui į akis ir pasakyti, kad jis sučiupo ne tą žmogų, – kad Džekas, kurį ji pažinojo, yra ne tas žmogus, kuris įvykdė tą siaubingą nusikaltimą.

Ji norėjo jį išgelbėti, kaip jis išgelbėjo ją.

Pakėlusi akis Ada ištarė:

– Taip, buvo.

Apygardos prokuroras atsisuko, veide – didžiausia nuostaba.

– Pakartokite, prašau.

– Taip, – pakartojo Ada tvirtesniu balsu. – Visą tą naktį jis buvo su manimi.

Hulihano akys susiaurėjo.

– Jūs suprantate, kad davėte priesaiką, panele Pibodi. Už priesaikos sulaužymą yra baudžiama.

Jos akyse spindėjo ašaros.

– Jis buvo su manimi.

– Tikrai? – paklausė prokuroras. – Kur?

Ados ranka atsidūrė ant širdies, lyg to pakaktų, kad širdis neplyštų.

– Štai čia.

– Kai policija atėjo suimti Džeko, ką jūs galvojote?

Išgirdusi Džordano klausimą, Ada pakėlė galvą.

– Nežinojau, ką galvoti. Tai nebuvo džiugiausia mano valanda.

– Ką tuo norite pasakyti?

– Buvau sukrėsta. Mieste sklandė gandai…

– Gandai?

– Kad Džekas sėdėjo kalėjime.

– Ar jis jums pasakojo, kad buvo nuteistas už lytinį smurtą?

– Jis man sakė, kad viena mergaitė neteisingai jį apkaltino turėjus su ja intymių santykių. Viena iš jo mokinių. Ir kad advokatui patarus jis prisipažino, nes šitaip trumpiau kalės ir vėliau galės viską pamiršti.

Džordanas suraukė antakius.

– Bet ar jis pasakė, kad nekaltas?

– Sakė daug kartų.

– Ir jūs juo patikėjote?

– Šimtu procentu, – patikino ji. – Bet kai tiek daug miestelio žmonių… na, visi buvo kaip maitvanagiai, laukiantys, kada galės pulti. Ir, manau, aš taip pripratau, kad tie žmonės tikisi iš Džeko blogiausio, jog kai atėjo policija, iš pradžių aš… aš irgi patikėjau. – Ji suraukė antakius. – Ir tik vėliau atsisėdusi pagalvojau – tai juk Džekas, jie išsivedė Džeką. Tada supratau, kad jis negalėjo padaryti to, kuo jį kaltina.

– Panele Pibodi, jūs matėte, kaip tą vakarą penki vyrai mušė Džeką?

– Taip.

– Ar jis priešinosi?

Ji papurtė galvą.

– Jis nualpo.

– Ar iškvietėt policiją? – paklausė Džordanas.

– Ne.

– Kodėl ne?

Ada pažvelgė į Metą Hulihaną, paskui į teisėją. Pasilenkė arčiau teisėjos, kažką jai pakuždėjo, ir toji linktelėjo.

– Nekviečiau policijos, – atsakė Ada, – nes maniau, kad ji buvo susijusi.

Kai tos dienos teismo posėdis baigėsi, Džordanas padavė portfelį Selenai pro galerijos turėklus.

– Pasistenk pailsėti, – patarė jis Džekui.

Šerifo padėjėjas vėl uždėjo jam antrankius, ir tuneliais, vingiuojančiais po Teismo rūmų automobilių aikštele, tylėdamas nuvedė į kalėjimą. Kai suzvimbus durų signalizacijai juos įleido, prižiūrėtojas priėmė vėl kaliniu virtusį Džeką ir nusivedė jį į kambarį nusirengti.

– Nunešim šituos rūbus į valyklą, paskui juos išlygins, – šmaikštavo prižiūrėtojas, permesdamas sau per ranką Džeko kelnes. Kadangi Džekas buvo išėjęs iš kalėjimo teritorijos, prižiūrėtojas palaukė, kol jis išsirengė nuogai, ir patikrino Džeko burną, šnerves, ausis ir išangę, kad neįsineštų kontrabandos.

Šitas Džekas Sent Braidas buvo kitas žmogus nei tas, kuris pateko pro šias duris prieš du mėnesius kardomojo kalinimo. Jo veidas buvo bejausmis, kaip ir visų kitų kalinių, pūvančių savo kamerose. Jis išsirangė iš savo civilių drabužių kaip gyvatė iš išnaros, tarsi žinodamas, kad kitame gyvenimo etape jie nebetiks. Kai buvo tikrinamos jo intymios vietos, Džekas užsimerkė ir darė kaip liepiamas.

Jam buvo nebesvarbu, ničniekas nebesvarbu. Jis matė prisiekusiųjų tarybos narių – vyrų ir moterų – veidus, kaip jie verkė kartu su Džiliana Dankan, kaip jie šnairais žvilgsniais skrodė jį tarsi peiliais ir manė, kad jis tikrai nieko nepajus. Jis žiūrėjo, kaip jo advokatas išėjo iš teismo salės ir ruošėsi namo, atgal į savo gyvenimą – kuris nepriklausė nei nuo Džeko Sent Braido kaltės, nei nuo nekaltumo, ir kurio nepakeis joks nuosprendis.

Džekas prisiderino prie prižiūrėtojo žingsnio ir į kamerą ėjo ramus kaip ėriukas. Reikia pratintis, pagalvojo jis.

Dar nenuteistas, bet tai tik laiko klausimas.

– O Dieve, – tarė Džiliana sėsdamasi lovoje, kai tik jos miegamojo duris pravėrė Megė. – Tu net nenutuoki, kaip džiaugiuosi tave matydama. – Durys prasivėrė šiek tiek plačiau, ir Džiliana pamatė už Megės stovintį tėvą. – Tėveli, – ištarė ji išsigandusi.

Jo akys buvo tamsios, primerktos.

– Nežinojau, ar turėsi sveikatos priimti svečius.

– Turėsiu, – greitai atsakė Džiliana. – Tikrai. – Ji pačiupo Megę už rankos ir įsitraukė ją į kambarį, paskui palaukė, kol tėvas uždarė duris ir paliko jas vienas.

Megei dingtelėjo, kad jų barnio dėl vaistų termose kaip nebūta. Džiliana skraidė aplink ją nelyg bitė ir dūzgė apie bylos nagrinėjimą, kas ką atsakė.

– Tu neįsivaizduoji, kaip norėčiau paplepėti su Vitne ir Čelse, – čiauškėjo ji. – Bet esu atskirta, nes mane gali vėl iškviesti. Tačiau girdėjau, kad Vitnė pridėjo į kelnes. Ir kad Tomo tėvas su Čelse elgėsi kaip tikras šūdžius.

– Toks jo darbas, – atsakė Megė išdžiūvusia burna.

Džiliana atsistojo priešais ją.

– Ką kalba apie mane?

– Nieko.

– Ak. Tai gerai. Tu dar nedavei parodymų. Manai, tave kvies rytoj? Iš tiesų tai nėra taip baisu. Vienas prisiekusysis turi tokį šlykštų apgamą ant kaklo šono. Garbės žodis, niekaip negalėjau atitraukti akių…

– Man nereikės duoti parodymų, – suburbėjo Megė.

– Tikrai?

Ji pakratė galvą.

– Ponas Hulihanas apsigalvojo.

Džilė apstulbusi spoksojo į Megę.

– Ar tu ką nors sugalvojai dėl to atropino…

– Jėzau, Džile… ar viskas turi suktis tik apie tave? – įsižeidė Megė. – Jis mane lietė, – prisipažino ji. – Džile, jis grabinėjo visą mano kūną. Aš prisiminiau.

Džilė stovėjo prie jos kaip iš akmens nukaltas sargybinis.

– Negali būti. – Džilė piktai nužvelgė pasišiaušusią Megę, jos dvigubą smakrą, rankas su duobutėmis. Net išsipūtė jos šnervės.

– Tai kodėl aš prisimenu?– sušuko Megė. – Kodėl jaučiu jo rankas ant savo…

– Liaukis! – Džilė taip smarkiai jai plojo per veidą, kad Megės galva net loštelėjo atgal ir ant skruosto liko raudonas delno atspaudas. Megės veidu tekėjo ašaros, bėgo nosis, mintys sukosi ratu.

– Jis tavęs nelietė, – sudraudė Džiliana. – Supratai?

Megė skubiai linktelėjo.

– Tai mane jis lietė. – Džiliana pastvėrė Megės ranką ir spustelėjo. – Pakartok!

– Jis lietė tave, – raudojo Megė.

– Gerai, – tarė Džiliana, o jos akys degė. Ji priglaudė prie krūtinės Megę ir stipriai apkabino rankomis. Glostė Megės skruostą, kol raudona dėmė išnyko, paskui pasilenkė ir pabučiavo jos drėgną odą. – Teisingai, – sukuždėjo Džiliana. – Nepamiršk.

Kitą rytą prisiekusiųjų taryba jautėsi aptingusi ir pirmasis liudytojas nė kiek nepadėjo – buvęs FTB dirvos analitikas, senesnis už patį Metušelachą, vartojo per daug chemijos terminų ir aiškino, kad žemės, rastos ant Džeko bato, atitiko žemių mėginius, paimtus iš nusikaltimo vietos. Kai prokuroras pagaliau pakvietė savo teismo medicinos ekspertę, kuri paaiškintų DNR, Džordanui jo beveik pagailo. Ar teisėja paskelbtų teismo procesą neteisingą, jeigu visi prisiekusieji įkristų į komą?

Tačiau Džordanas tikėjosi tipiško DNR mokslininko… protingo plinkančio apkiautėlio ir techniško žodyno. Vietoj jo jis gavo Frenkę Martin.

Ją galėjo lengvai supainioti su žurnalo „Playboy“ modeliu: lūpos, lyg įgeltos bitės, ilgi šviesūs plaukai ir smėlio laikrodžio formos figūra. Džordanas žvilgtelėjo į tarybą ir nenustebo pamatęs, kad jie visi sėdi pasitempę ir klausosi. Velniava, ji galėtų skaityti nors pirkinių sąrašą, ir visi šeši vyrai prisiekusiųjų ložėje vis vien skirtų jai visą savo dėmesį.

– Pusę savo DNR gauname iš motinos, pusę iš tėvo, – aiškino Frenkė. – Žinote, kaip žmonės sako: „Aš turiu mamos nosį… arba tėčio smakrą.” Lygiai taip pat mes paveldime tūkstančius genetinių bruožų, kurie nerūpi niekam, išskyrus mus, teismo medicinos keistuolius. – Ji šyptelėjo prisiekusiesiems. – Ar viskas aišku?

Jie visi palinksėjo galvomis. O tarybos seniūnas, plikis su atsikišusiu pilvu, jai mirktelėjo.

Gal jam tik pasirodė. Džordanas žvilgtelėjo į jį nustebęs, o Frenkė Martin ramiai kalbėjo toliau.

– Pavyzdžiui, eilinis Džo nežino, kad jo CSF1P0 yra dvyliktas, tryliktas tipas… tačiau tai gali praversti, jeigu jį kada nors apkaltintų padarius nusikaltimą ir jis paliktų DNR įkalčius CSF1P0 dvylikto, trylikto tipo.

Džordanas pasižiūrėjo į prisiekusiųjų ložę ir vos nenuvirto nuo kėdės, pamatęs, kad seniūnas mirktelėjo liudytojai.

– Prieštarauju! – tarė jis atsistodamas.

Metas Hulihanas į jį pažvelgė kaip į išprotėjusį – ir ne be priežasties. Frenkė Martin nepasakė nieko tokio, dėl ko būtų galima prieštarauti.

– Kokiu pagrindu, pone Makafi?

Jis pajuto, kaip virš apykaklės darosi karšta.

– Blaškymas, gerbiamoji teisėja.

Teisėja susiraukė.

– Prieikite prie manęs, advokate ir prokurore. – Teisėjos veidas atrodė rūstus, ir Džordanas su Metu neryžtingai priėjo prie jos stalo. – Paaiškinkite, ką dabar sumąstėte?

– Gerbiamoji teisėja, man atrodo, kad liudytoja blaško kai kuriuos prisiekusiųjų tarybos narius, – išbėrė Džordanas.

– Kuriuos narius?

Turinčius Y chromosomą, pagalvojo sau Džordanas.

– Seniūną. Man atrodo, kad jo dėmesį pagavo, hm, panelės Martin išvaizda.

Metas Hulihanas ėmė juoktis.

– Tu turbūt juokauji. Liudytoja yra profesionali teismo medicinos ekspertė.

– Ji ir labai… graži.

– Ką nori, kad padaryčiau? Liepti jai liudyti ant galvos užsimovus popierinį maišą?

– Seniūnas jai vis mirksi, – aiškino Džordanas. – Turiu pagrindo manyti, kad jis nesusikaupęs darbui.

– Kodėl tai turi vykti per mano bylų nagrinėjimą, – atsiduso teisėja. – Aš jūsų neparemsiu, jeigu šitaip kalbėsite apie liudytoją, pone Makafi. Jeigu jūs ir negalite atitraukti savo minčių nuo nešvankybių, aš tikiu, kad tarybos nariai gali. Jūsų prieštaravimą atmetu.

Džordanas nusliūkino atgal į vietą. Prokuroras priėjo prie savo liudytojos, papurtė galvą ir paklausė:

– Panele Martin, kodėl DNR naudojamas tiriant įkalčius?

– Paaiškinsiu paprastais žodžiais, – atsakė ji. – Jūs važiuojate į darbą automobiliu ir jums į šoną brūkšteli kita mašina. Kai paskambinate pranešti policijai, jie paprašo apibūdinti automobilį. Kuo daugiau informacijos jiems pateiksite, tuo didesnė tikimybė, kad mašiną suras. Taigi, jeigu policijai pasakysite, kad mašina buvo mėlyna, na, ieškant tai nelabai padės, nes yra mėlynų savivarčių, mėlynų lengvųjų automobilių, mėlynų krovininių mašinų – įvairiausių markių ir modelių. Tačiau, jeigu jiems pasakysite, kad tai buvo mėlynas 1991-ųjų furgonas „Acura“ su atidaromu stogu, o ant buferio užklijuotas lipdukas „Narkotikams ne“, policijai bus ne tik lengviau rasti apibūdinimą atitinkantį automobilį, bet ir tą, kuris atsitrenkė jums į šoną. Kuo daugiau bruožų nurodysite, tuo siauresnė paieška. Panašiai ir čia – kuo daugiau genetinių charakteristikų jums pateiksiu apie įkalčių rezultatus, tuo daugiau žmonių galiu atmesti. Todėl, kai randame asmenį, atitinkantį aprašymą, labai maža tikimybė, kad yra dar kitas žmogus su tokiais pačiais kriterijais.

– Ar labai sudėtinga analizė?

– Labai,– atsakė Frenkė. – Ji turi būti nepaprastai tiksli.

– Kokių atsargumo priemonių imatės, kad tiriant įkalčius jie neužsiterštų? – pasidomėjo Metas.

– Vienu metu dirbu tik su vienu įkalčiu, iškart užrašau, koks tai įkaltis, ir, prieš paimdama kitą, pirmąjį uždarau. Įkalčių tyrimą užbaigiu kraujo mėginiu, tarp mėginių nuvalau žirkles, žnyples ir darbo paviršių. Dažnai keičiu darbo chalatus ir pirštines, naudoju kuo daugiau vienkartinių priemonių, kad nepersineštų DNR arba kad neužsikrėstų. Pagaliau tyrimo metu turiu atsirinkusi mėginius, kuriuose nebūna specialiai įdėto DNR. Jeigu kuriame nors tyrimo etape juose aptinku DNR, laikau, kad jie užsiteršė ir tyrimą pradedu iš pradžių.

Prokuroras apsigręžė ir užsimovė polietilenines pirštines. Tada paėmė mergaitės palaidinę su kraujo dėmėmis.

– Panele Martin, – kreipėsi jis, – ar atpažįstate šitą daiktą?

– Taip, tai palaidinė, kurią buvau paprašyta ištirti.

Metas užregistravo palaidinę kaip įkaltį ir paprašė Frenkės atpažinti kiekvieną tamponėlį, voką ar mėgintuvėlį, kuriuos traukė iš įkalčių dėžės.

– Kai ištyrėte visus šiuos daiktus, kokius gavote rezultatus?

Frenkė ant projektoriaus uždėjo lentelę. Paprastai nuo šios vietos teismo medicinos eksperto niekas nebesiklausydavo. Deja, mąstė Džordanas, greičiausiai šitaip bus ir dabar. Prisiekusiesiems matėsi jos kojos, kurios – Džordanas negalėjo nepastebėti – buvo velnioniškai dailios.

Frenkė uždengė skaičius ir rodė tik tą eilutę, apie kurią kalbėjo.

– Šimtojoje eilutėje, – aiškino ji, – yra viskas, ką galiu jums pasakyti apie aukos kraujo mėginį. Visos tos keistos skaičių ir raidžių kombinacijos – tai tam tikra vieta DNR grandinėje. Prisiminkite automobilį, kuris atsitrenkė jums į šoną… pirmas stulpelis – tai automobilio markė. Antras – modelis. Trečias – spalva… ir taip iki aštuntojo, kuris yra lipdukas ant bamperio. Visur aukos vienas alelis yra gautas iš motinas, kitas – iš tėvo. Pavyzdžiui, DSF1P0 atveju panelė Dankan iš abiejų savo tėvų paveldėjo dvyliktąjį tipą.

Objektas

CSF

1P0

TPOX

TH01

VWA

D16

S539

D7

S820

D13

S317

D5

S818

100

12, 12

8, 11

6, 7

17, 17

12, 14

9, 12

9, 13

12, 12

200

12, 12

11, 11

6, 7

15, 15

13, 13

8, 8

11, 11

10, 12

Marškiniai

12, 12

11, 11

6, 7

15, 15

13, 13

8, 8

11, 11

10, 12

Nagai

12, 12

11, (8)

6, 7

17, (15)

12, 14, (13)

9, 12, (8)

9, 13, (11)

12, (10)

Šlaunis

–

8, (11)

6, (7)

17, (15)

–

12, (8), (9)

13, (9), (11)

12, (10)

– Dušimtojoje eilutėje parodytas ginamojo kraujo mėginys. Skaičių poros, rastos visose aštuoniose vietose, yra alelės, kurias jis paveldėjo iš savo motinos ir tėvo. – Ji parodė į žemesnę eilutę. – Ant palaidinės, kurią jums rodė ponas Hulihanas, iš kraujo dėmių paėmiau DNR mėginius. Čia matote, kad visuose stulpeliuose dėmių charakteristikos atitinka pono Sent Braido charakteristikas.

– Kiek yra žmonių, kurių duomenys sutampa?

– Neįmanoma ištirti visų pasaulio žmonių DNR, todėl naudojuosi matematine formule, kuri man padeda numatyti atsakymą į šį jūsų klausimą. Pagal mano paskaičiavimus, toks tipas randamas vienas iš šešių milijardų, kiek apytikriai yra gyventojų pasaulyje.

– Ar galite mums paaiškinti kitą eilutę? – paprašė Metas.

– Aš žinau, kad DNR, rastas panelės Dankan panagėse, yra mišrus, nei kai kuriose vietose yra po tris skaičius, o žmogus paveldi tik du alelius. Nieko nuostabaus. Negalime atmesti, kad čia prisidėjo ir panelės Dankan genetinė medžiaga, nes, manau, čia buvo ir jos rankų ląstelių. Mums svarbiausia sužinoti, kieno DNR yra susimaišiusios su josios. Remdamiesi pono Sent Braido charakteristika – dušimtąja eilute – jo atmesti negalime.

– Panele Martin, kokiu atveju galėtume jį atmesti?

– Jeigu skaičius pasirodytų tokioje vietoje, kurioje jo DNR nerastas.

– Bet tame konkrečiame mišinyje taip nėra?

– Ne, – atsakė Frenkė. – Vienu atveju iš dviejų šimtų keturiasdešimties milijonų tame mėginyje gali būti ginamojo DNR.

– O šlaunies eilutėje?

Ji suraukė antakius.

– Tai buvo spermos mėginys, rastas ant šlaunies tampono. Čia patikrinus dvi vietas DNR grandinėje, gauti rezultatai neaiškūs.

– Ką tai reiškia?

– Kad norint nustatyti charakteristikas visose aštuoniose vietose, buvo nepakankamas DNR kiekis, – atsakė Frenkė. – Likusiose šešiose vietose pono Sent Braido atmesti negalime. Vienu atveju iš septynių šimtų keturiasdešimties tūkstančių prie spermos gali būti prisidėjęs ponas Sent Braidas.

– Ačiū, panele Martin, – padėkojo prokuroras.

Ir tarybos seniūnas mirktelėjo.

Iš pradžių nugaišo katė.

Tai nebuvo kažin kas nepaprasto. Magnolija sirgo diabetu jau trejus metus, o ir dvylika metų – padorus amžius katei. Tai nutiko, sakė mama, kai Čelsė buvo teisme, liudijo dėl vargšės Džilianos.

Tą popietę jos jaunėlis broliukas iškrito iš sūpynių ir trijose vietose susilaužė ranką.

– Bėda, – aiškino tėtis, – viena nevaikšto.

Bet jie nepagalvojo apie dėsnį „trečias kartas nemeluoja“; jie nesuprato, kad užtenka vieno akmenuko, kad prasidėtų milžiniška griūtis. Ką padarei, gero ar blogo, sugrįžta trejopai. Čelsė nebuvo tikra, ar labai tuo tiki, bet kai ką ji žinojo: teisme ji davė priesaiką, liudijo, ir štai kas iš to išėjo. Augintinė, broliukas – tiesiog karmiškos bėdos, ir kaltei atpirkti jos laukė dar viena nelaimė.

Per vakarienę ji įdėmiai stebėjo savo tėvus. Kitą dieną mama buvo užsirašiusi mamogramai. Gal vėžys? Tėtis ketino tą vakarą važiuoti į darbą… ar neįvyks avarija? Ar ji nenustos kvėpuoti, be niekur nieko, miegodama? Gal pabudusi ras šalia sėdintį Šėtoną?

– Čelse, – pašaukė mama, – tu nieko nevalgei.

Ji negalėjo pakęsti, kad nežino, kokios nelaimės laukti. Ji atsistojo nuo stalo, užlėkė į viršų, užsirakino savo kambaryje ir puolė versti stalčius, ieškodama, ką taip rūpestingai buvo paslėpusi.

Ar galima gerais ketinimais panaikinti nedorus darbus, lyg skaičiuotum skaitytuvais iš kito galo, – Čelsė nežinojo. Bet ji tvirtai surišo mažą ryšulėlį, užmezgė tris mazgus. Įdėjo jį į minkštą voką, kuriame iš internetinės parduotuvės gavo kompaktines plokšteles. Viršuje užrašė naują adresą, priklijavo pašto ženklus ir išbėgo iš namų, lydima susirūpinusių tėvų klausimų kaip aitvaro uodegos.

Ji bėgo iki kvartalo kampo, kur stovėjo didelė mėlyna pašto dėžė. Ant jos buvo užrašyta, kad paštas išimamas dešimtą valandą ryto ir antrą po pietų. Drebančiomis rankomis Čelsė įmetė paketą pro girgždančią dėžės angą. Apie Džilianą ji negalvojo. Ji negalvojo apie nieką, kas galėtų pakeisti jos apsisprendimą. Ji visą dėmesį sutelkė į kopimą slidžiu vilties šlaitu kaip pažadą, kad iki kitos dienos pietų jos gyvenimas pasisuks gerąja linkme.

– Jūs juk tyrinėjote gaktos plaukus, panele Martin, tiesa? – paklausė Džordanas stodamasis.

– Taip.

– Ir ką nustatėte?

– Plaukų su aukai svetimu DNR neaptikau.

Džordanas kilstelėjo antakius.

– Turėtų būti gana sudėtinga jėga išprievartauti asmenį ir nepalikti nė vieno gaktos plaukelio?

– Savo praktikoje tai matau dažnai. Kai turime DNR, paprastai gaktos plaukų netiriame, nes plaukus galima perduoti ir pačiu nekalčiausiu būdu. Pavyzdžiui, kai nuėjote į tualetą per paskutinę posėdžio pertrauką, pone Makafi, jūs tikriausiai grįžote su kitų asmenų gaktos plaukais ant savo batų, bet aš vis vien sakysiu, kad jūs nieko neprievartavote.

Ji labai miela, mąstė Džordanas, netgi tuomet, kai iš jo šaiposi. Pereidamas prie kitos temos jis paklausė:

– Jūs liudijote, kad kraujas, rastas ant aukos palaidinės, sutampa su ginamojo, ar taip?

– Ne. Aš sakiau, kad sutapo mano tiriamos vietos.

– Nesvarbu, – numojo Džordanas ranka į skirtumą. – Jūs galite atskirti, ar tirtas kraujas yra iš dryksnio ant ginamojo skruosto… ar iš praskelto antakio?

– Ne.

– Ar įmanoma nustatyti, kad kraujas ant palaidinės yra iš žaizdos, pradrėkstos žmogaus arba šakos?

– Ne, – atsakė Frenkė ir patraukė pečiais. – Bet DNR buvo rasta aukos panagėse ir pagal gautus rezultatus negalime atmesti ginamojo kaip dalyvio.

– Ar aukos nagai buvo lakuoti?

Ji vos šyptelėjo.

– Tiesą sakant, buvo. Obuolinio ledinuko raudonos spalvos. Nagai buvo ilgoki, todėl iš panagių gavome labai gerus odos pavyzdžius.

– Ar būtina įdrėksti, kad panagėse atsirastų odos?

– Nebūtina.

– Vadinasi, odos į panages gali patekti ir jeigu masažuojate kito žmogaus galvą, tiesa?

– Manau, taip.

– Arba jeigu flirtuodamas švelniai nagais brauki per kito žmogaus ranką?

Teismo medicinos ekspertė šyptelėjo, leisdama jam suprasti, ką galvoja apie jo alternatyvų scenarijų.

– Tai įmanoma.

– Panagrinėkime kai kuriuos įkalčius, – pasiūlė Džordanas. – Spermą ir panagių turinį… jie abu yra DNR mišiniai?

– Taip.

– Jie yra dviejų žinomų pavyzdžių mišiniai – panelės Dankan ir pono Sent Braido?

– Tikriausiai taip.

– Tuomet kodėl abi šios eilutės nesutampa?

– Jūs matote skirtingą intensyvumą… skaičius skliaustuose ir skaičius be skliaustų. Jie gali atsirasti iš įvairių šaltinių, – dėstė Frenkė. – Jeigu DNR mišinį darytume laboratorijoje, jis būtų labai tikslus – po du lašus kiekvieno asmens kraujo. Tačiau mišinyje, kurį mums davė ištirti, gali būti nevienodos abiejų dalyvių mėginių dalys. Žinoma, panagių mišinyje radau daugiau aukos DNR nei kito dalyvio.

– Bet jeigu kalbėsime apie spermą, ar joje neturėtų būti nemaža dalis vyro DNR?

– Priklausomai nuo to, kiek jis turi spermos, – atsakė Frenkė. – Jeigu jis dažnai ejakuliuoja, spermos bus mažiau. Jeigu jis kokaino vartotojas, jis neturės daug spermos. Jeigu alkoholikas ar diabetikas, taip pat neturės daug spermos. Yra daugybė faktorių.

– Jūsų žiniomis, panele Martin, ar ginamasis yra dažnai ejakuliuojantis?

– Neįsivaizduoju.

– Gal žinote, ar jis kokaino vartotojas?

– Ne.

– Gal jis alkoholikas ar diabetikas?

– Nežinau.

Džordanas pasisūpavo ant kulnų.

– Taigi, kai žiūrėjote į tuos du mišinius… ar jums neparūpo sužinoti, kodėl tarp jų tiek daug neatitikimų?

Ji padvejojo.

– Intensyvumo skirtumas iš tiesų nėra neatitikimas. Kartais matome, kad skaičius atsiranda skliausteliuose, nors visai nesitikėjome… bet tai gali priklausyti nuo daugelio dalykų – nuo kiekvieno DNR savininko dalies mišinyje, ar tarp DNR dalininkų yra giminystės ryšys. Mes neatmetame įtariamojo vien dėl tokio nežymaus skirtumo.

– Yra didelis skirtumas tarp to, ar esi vienas iš dviejų šimtų keturiasdešimties milijonų galimų dalininkų mišinyje – kaip panagių mėginyje, ar esi vienas iš septynių šimtų keturiasdešimties tūkstančių galimų dalininkų – kaip spermos mėginyje.

– Tai tiesa.

– O jeigu jūs gautumėt rezultatus iš dviejų vietų, kurių trūko?

– Tai didelis „jeigu“, pone Makafi, – atsakė Frenkė. – Galimas daiktas, kad jūsų klientas būtų atmestas. Bet taip pat galimas daiktas, kad jis būtų dar aiškiau patvirtintas.

– Ar tiesa, kad kai kuriose laboratorijose tyrimas atliekamas daugiau nei aštuoniose vietose? – paklausė Džordanas.

– Taip. FTB atlieka trylikoje.

– Ar įmanoma, kad, jeigu tirsite siauriau, Džekas bus atmestas kaip įtariamasis?

– Taip. – Ji atsisuko į prisiekusiuosius. – Jeigu dar labiau susiaurintume tyrimą, iki 1991-ųjų mėlyno furgono „Acura“ su saulės stogu ir lipduku ant bamperio… dar ir su įskilusiu stiklu, įlinkiu ant sparno bei universaliomis padangomis, įtariamųjų ratas gerokai sumažėja.

– Ar kaltintojas jūsų prašė atlikti šį papildomą testą?

– Mūsų valstybinė laboratorija neturi tokių galimybių.

– Panele Martin, jeigu neprieštaraujate, ar galėčiau prie jūsų lentelės pridėti vieną eilutę? – Jai linktelėjus, prie projektoriaus priėjo Džordanas ir padėjo ranka rašytą skaidrę su nauja eilute.

Objektas

CSF

1P0

TPOX

TH01

VWA

D16

S539

D7

S820

D13

S317

D5

S818

Naujas

–

8, 8

6, 6

17, 15

–

8, 12

11, 13

10, 12

– Panele Martin, ar šis pavyzdys skiriasi nuo tų, kuriuos sudarėte Džekui Sent Braidui?

– Taip.

– Taigi, jis būtų kito žmogaus?

– Teoriškai – taip, – atsakė Frenkė.

– Dabar, jeigu neprieštarausite… ar galite paskaičiuoti, ką mes pamatysime kartu sudėję naująjį mėginį ir šimtąją eilutę… Džilianos Dankan ir hipotetinio įtariamojo duomenis?

Frenkė paėmė žymiklį ir ėmė rašyti lentelėje.

Objektas

CSF

1P0

TPOX

TH01

VWA

D16

S539

D7

S820

D13

S317

D5

S818

Naujas

–

8, 8

6, 6

17, 15

–

8, 12

11, 13

10, 12

100

12, 12

8, 11

6, 7

17, 17

12, 14

9, 12

9, 13

12, 12

100 + naujas

–

8, (11)

6, (7)

17, (15)

–

12, (8), (9)

13, (9), (11)

12, (10)

– Panele Martin, – paklausė Džordanas, – ką šita eilutė jums primena?

– Spermos apibūdinimą.

– Taigi, ar asmuo, kuriam priklauso šis hipotetinis kraujo mėginys, gali būti prisidėjęs ir prie spermos mišinio?

– Taip, šito asmens irgi negalime atmesti.

– Tuomet ar įmanoma, kad, be Džeko Sent Braido, yra dar kitas asmuo, klaidžiojantis miškais… pavyzdžiui, asmuo su šiuo konkrečiu DNR… kuris galėtų tapti įtariamuoju?

Frenkė pažvelgė jam į akis.

– Viskas įmanoma, pone Makafi, tačiau mano laboratorija dirba su konkrečiais įkalčiais. Aš šito hipotetinio kraujo mėginio neturėjau ir apie šį hipotetinį įtariamąjį nieko nežinau. Bet kai jį surasite, paskambinkite man… ir aš atliksiu tyrimą.

Čarlis kaip įmanydamas stengėsi susikaupti ir klausytis prokuroro klausimų, tačiau jo žvilgsnis vis nuklysdavo į Adą Pibodi.

Ji sėdėjo gynybos pusėje, beveik tiesiai už Džeko Sent Braido, įsispitrijusi jam į sprandą. Iš kuodelio buvo išslydusios plaukų sruogos, kostiumėlis (Čarlis galėjo galvą guldyti, kad jos vienintelis) buvo susiglamžęs kaip kūdikio odelė.

Jis nenorėjo čia būti. Jis norėjo sėdėti namie ir narplioti savo dukters paslaptį. Jam norėjosi griebti Adą ir taip papurtyti, kol visos tiesos, kurias jai prisipažino Megė, išbyrėtų ant žemės Čarliui prie kojų.

– Kokia ji tuo metu buvo? – klausė Metas, o Čarliui tie žodžiai atskriejo tarsi iš ilgo tunelio.

Išsigandusi. Užsidariusi. Sustingusi.

Po Čelsės parodymų jam norėjosi lėkti namo, sugriebti Megę ir jos paklausti, ar ji – irgi ragana. Bet jis kartą ją jau apkaltino, ir štai kuo tai baigėsi. O jeigu jis vėl taip pasielgtų? Kiek dar žalos tai padarytų, kol ryšys tarp tėvo ir dukters nutrūktų negrįžtamai?

Palūžusi.

Jis nesuprato, kad tai ištarė garsiai, kol Metas neuždavė jam kito klausimo.

– Ką darėte, kai užrašėte jos parodymus?

– Nuėjau į nuovadą ir atspausdinau patvirtinimą suėmimo orderiui gauti, – atsakė Čarlis.

– Ar gavote orderį?

– Taip.

– Kur su juo nuėjote?

– Į Ados Pibodi namus, – atsakė Čarlis ir, nors į ją nežiūrėjo, pajuto, kaip ji kėdėje išsitiesė. – Pasakiau, kad ieškau pono Sent Braido ir jam pranešiau, kad jis suimamas už lytinį nusikaltimą sunkinančiomis aplinkybėmis, įvykdytą prieš Džilianą Dankan praėjusią naktį.

– Kas tada įvyko?

– Jis pasakė, kad tą naktį net nebuvo prie jos prisiartinęs.

– Ar vėl buvote nuėjęs į tą miško aikštelę už kapinių?

– Taip, kitą rytą.

– Ką ten radote?

– Laužavietę, – atsakė Čarlis. – Keliose vietose buvo išspardyti lapai. Bato atspaudą.

– Ar radote prezervatyvą?

– Ne.

– Prezervatyvo pakuotę?

– Ne.

– Ar kitą dieną susitikote su Džiliana?

– Taip, sumurmėjo Čarlis. – Užėjau pasiteirauti, kaip ji laikosi.

– Kaip ji atrodė?

Taip kaip Megė atrodo dabar, pagalvojo Čarlis, ir spoksodamas į tamsą, į tuščias Džeko Sent Braido akis, jis pasijuto taip, lyg skęstų.

Džordanas išdidžiai priėjo prie liudytojo prokurorui dar nespėjus atsisėsti.

– Ar tiesa, kad kapinių rajono apžiūra buvo ne vienintelė, susijusi su šia byla?

– Taip.

– Tiesą sakant, detektyve, jūs apieškojote savo dukters kambarį ir radote įkalčių, kurie, jūsų manymu, yra susiję, taip?

Juodu vienu metu prisiminė tą patį: Džordanas sėdi pas Čarlį ant sofos krašto ir, jausdamasis nepatogiai, papasakoja policininkui apie savo įtarimus.

– Taip.

Džordanas nuo prokuroro stalo paėmė vieną daiktą, kurį jis buvo prašęs atnešti.

– Ar atpažįstate šitą?

– Taip. Tai kaspinas, kurį radau.

– Kur?

– Dukters spintoje.

– Ką dar radote su šituo kaspinu? – paklausė Džordanas.

– Plastikinių puodelių ir termosą.

– Ar juose buvo miltelių pavidalo nuosėdų?

– Taip.

– Jas ištyrėte?

Čarlis linktelėjo.

– Taip.

– Tie milteliai buvo atropinas, tiesa?

– Taip man pasakė, – prisipažino jis.

– Ar žinote, kas yra atropinas?

– Vaistas, – atsakė Čarlis.

– Ar tiesa, kad kartais atropinas gali sukelti šalutinį poveikį, panašiai kaip įprasti pramoginiai narkotikai?

– Taip.

– Taigi, iš tikrųjų, detektyve, vienintelius kriminalinio nusikaltimo įkalčius radote savo dukters kambaryje, tiesa?

– Ne visai.

– Ar tiesa, kad prašėte panelės Dankan žvilgtelėti į kelių rūšių prezervatyvus ir išsirinkti tą, kuris buvo naudojamas tą naktį?

– Taip.

– Tačiau ji neatpažino, tiesa?

– Taip… bet nemanau, kad prievartaujama ji spėjo apžiūrėti ir įsidėmėti.

Išgirdusi Čarlio atsakymą teisėja susiraukė.

– Detektyve, atsakykite tiesiai į klausimą.

– Kai tą naktį radote mergaites, jos buvo prie kapinių?

– Taip.

– Koks atstumas yra nuo ten iki laužavietės?

– Aikštelė yra už kokių penkiasdešimties metrų.

– Kiek jums truko iki ten nueiti?

– Į laikrodį nežiūrėjau.

Džordanas priėjo prie Čarlio.

– Ilgiau nei trisdešimt sekundžių?

– Ne.

– Ar kelyje buvo kliūčių?

– Ne.

– Jokių akmenų, per kuriuos reikėjo perlipti? Griovių, į kuriuos galima įkristi?

– Tai visiškai lygus takas.

Džordanas jau stovėjo beveik akis į akį su detektyvu.

– Po suėmimo mano klientas jums sakė, kad jis nekaltas, tiesa?

– Taip. – Čarlis patraukė pečiais. – Taip sako dauguma nusikaltėlių.

– Bet, kitaip nei dauguma nusikaltėlių, nuovadoje klientas neprisipažino. Tiesą sakant, mano klientas nuolatos neigė dalyvavęs šiame nusikaltime, ar tai tiesa?

– Prieštarauju! – sušuko Metas.

– Atmesta.

Džordanas nemirktelėjo.

– Kai kapinių pakrašty pamatėte Džilianą Dankan, kokie jums pasirodė jos drabužiai?

– Sutepti, aplipę lapais. Jos palaidinė buvo netvarkingai susagstyta. – Čarlis žvilgtelėjo į Džeką. – Lyg užpuolikas būtų ją nuo jos nuplėšęs.

– Detektyve, čia turiu vakarykščių panelės Dankan parodymų stenogramą. Ar galite perskaityti tą vietą, kurią pažymėjau? – Džordanas padavė Čarliui popieriaus lapą.

– „O kaip tavo megztukas? Ar jis jį nuvilko?“ – skaitė Čarlis ir tada perskaitė Džilės atsakymą: „Ne.“ „Atsegė?“ „Ne.“

– Ačiū, – padėkojo Džordanas ir iškėlė Džeko nuotrauką, kuri gulėjo ant įkalčių stalo. – Ar tai jūs padarėte šią Džeko Sent Braido nuotrauką?

– Taip.

– Ar čia jis atrodo taip pat, koks jis buvo jį suimant?

– Taip.

– Pažvelkite į dryksnį ant jo veido. Čia vienas ruožas ar penki?

– Vienas.

– Ar taip gali būti, jeigu veidu buvo dreskiama penkiais nagais?

Čarlis staiga prisiminė, kaip Džiliana ant kelių grąžė rankas, o Eimosas paėmė ją už vienos. Ji turėjo ilgus nagus, ryškiai raudonus, nulakuotus tokia pat spalva, kokia buvo nusilakavusi jo duktė, kai tą savaitę grįžo iš Džilianos.

– Nesu tikras, – sumurmėjo Čarlis.

Džordanas garsiai tekštelėjo nuotrauką ant salo.

– Daugiau klausimų neturiu.

Nuo smilkalų Džilės kambaryje kybojo levandų kvapo debesėlis, ir jo įkvėpdama ji įsivaizdavo, kad plevena kartu su dūmu, ištirpsta ir pasikrauna energijos. Cinamono strazdanos, pabarstytos ant jos mamos skruosto; po žvake pakišta apsitrynusi nuotrauka.

– Kviečiu Žemę, Orą, Ugnį, Vandenį, – šnabždėjo ji. – Kviečiu Saulę, Mėnulį ir Žvaigždes.

Ji nežinojo, kas vyksta teismo posėdžių salėje kitame miesto gale, ir šią akimirką jai tai rūpėjo mažiausiai. Ji negalvojo apie tėvą, sėdintį šalia Meto Hulihano kaip drakoną, saugantį Džilės nekaltybę. Nei apie Džeką Sent Braidą. Nosiaryklę kuteno saldus šalavijų kvapas, ir visa savo esybe ji meldė mamos.

Viename apskritimo kraštelyje ji matė ją – permatomą būtybę, o jos juokas skriejo į Džilės ausies kriauklę. Ir tą akimirką kažkas nutiko. Žvakės liepsna nesuspurdėjo ir neužgeso, o jos mama neišnyko – tik pažvelgė Džilianai į akis ir dainingu balsu lyg varpelis pašaukė ją vardu. „Nereikėtų“, – pasakė mama, ir žvakės liepsna taip ryškiai plykstelėjo, kad net apakino.

Kai Džilė suprato, kad užsidegė kilimėlis, mamos nebebuvo. Ji uždaužė ugnį, bet nuotraukos neišgelbėjo. Nuotrauka virto pelenais, o vienintelis išlikęs fragmentas su mamos ranka buvo susiraitęs ir nuo karščio apdegęs.

Džiliana metėsi ant grindų šalia pelenų, kvėpavo dūmais ir raudojo. Tik gerokai vėliau ji pajus, kad daužydama liepsną ji nudegė rankas, pamatys, kad visos pratrūkusios pūslės suformuos širdelės formos randus.

Metas Hulihanas jautėsi pavargęs. Jis norėjo namo, kad Molė užmigtų jam ant krūtinės, o Sidnė masažuotų jam kojas. Jis norėjo nusigerti iki užsimiršimo, kad svirduliuodamas ant sąmonės ribos nebematytų Džilianos Dankan veido.

Jis beveik baigė.

Ši mintis vienintelė jį dar laikė ant kojų. Iš rudo voko jis ištraukė popieriaus lapą ir pasiūlė jį Makafiui, kuris visą laiką žinojo, kad tai įvyks.

– Teisėja, šioje byloje valstija nebeturi liudytojų. Bet norėčiau pasiūlyti patvirtintą kopiją Džeko Sent Braido nuosprendžio už lytinį nusikaltimą prisipažinus kaltu, priimto 1998-ųjų rugpjūčio 20-ąją Graftono apygardoje, Naujajame Hampšyre. Tai yra ponas Sent Braidas prisipažino padaręs lytinį nusikaltimą prieš penkiolikmetę auką ir buvo nuteistas kalėti aštuonis mėnesius Graftono apygardos kalėjime.

Prisiekusieji iš nuostabos išsižiojo. Jie žvelgė čia į Metą, čia į ginamąjį, ir visi galvojo tą patį, ką galvotų bet kuris normalus žmogus, išvydęs tokį įkaltį… jeigu jis tai darė anksčiau, labai tikėtina, kad vėl ėmėsi seno.

Metas padėjo nuosprendį sekretorei ant stalo, paskui pažvelgė Džekui Sent Braidui į akis tikėdamasis, kad tas šunsnukis patirs siaubą, kai priklausai nuo kito malonės; nuo to, kurio rankose visos kortos.

– Gerbiamoji teisėja, valstija baigė, – pareiškė Metas.

11 „Betty Crocker“ – JAV kultūrinė ikona, maisto pramonės prekės ženklas nuo XX a. pr.

1969-ieji

Niujorkas

Tą rytą, gerdama parsisiųsdintą Sumatros kavą, Ana Liza Sent Braid laikraštyje „New York Times“ skaitė straipsnį apie moterį, kuri pagimdė kūdikį medyje. Moteris gyveno Mozambike, šalyje, kenčiančioje nuo potvynių, ir, kai jos trobelę nuplovė vanduo, gelbėdamasi ji įlipo į medį. Kūdikis gimė sveikas, vyriškos lyties, ir kitą dieną juos išgelbėjo sraigtasparniu.

Tai, be abejo, buvo gerokai blogiau nei tai, kas jai pačiai ką tik nutiko.

Ji pirko išsvajotus krikšto drabužėlius Astoro gatvėje, ir nubėgo vandenys. Dviem savaitėmis per anksti. Greitoji pagalba jai pasakė, kad į Lenoks Hilą – ligoninę, kurioje ji ketino gimdyti, – nenuvažiuos, nes ta kryptimi vyksta eitynės ir sustabdytas eismas, o dėl trūkusio miesto vamzdyno buvo uždaryta gatvė per Centrinį Parką.

– Aš nevažiuosiu į Šventojo Vincento ligoninę, – atkakliai kartojo ji, dviejų felčerių keliama į greitosios pagalbos automobilio galą.

– Puiku, ponia, – tarė vienas. – Tuomet čia ir išmeskite kūdikį.

Kirkšnyse vėl suskaudo, ir skausmas nuvilnijo per visą kūną.

– Ar žinote, – žiopčiojo ji, – kas yra mano vyras?

Bet felčeriai jau skriejo su kaukiančia sirena per miestą.

Per mažytį langelį virš kojų Ana Liza matė pro šalį lekiantį miestą, pilkų kampų ir visomis kryptimis judančių pėsčiųjų panoramą. Per kelias minutes jie atvyko į Niujorko ligoninę, į kurią ji nė už ką nebūtų važiavusi.

Aplink pastatą tarsi dekoratyviniai pudeliai prie sienų lūkuriavo narkomanai ir benamiai; Ana Liza buvo girdėjusi kalbant, kad pacientai miršta koridoriuose belaukdami, kol juos priims. Čia kaip diena ir naktis skyrėsi nuo Lenoks Hilo su prabangiais gimdymo apartamentais, kuriuose poroms sukuriama namų aplinka.

Šv. Vincento ligoninė? Jau geriau gimti medyje nei čia.

Kai felčeriai iš automobilio iškėlė neštuvus, ji suprato, kad privalo kautis iš rimtųjų. Bet vos neštuvų ratukai atsitrenkė į grindinį, jai supurtė visą kūną. Nugarkaulis byrėjo į šipulius, skilinėjo žemutiniai stuburo slanksteliai – tuo ji neabejojo. Įsčiose, kur nešiojo kūdikį, jautė atsiradusį milžinišką kumštį. Jis sukiojosi tarsi lėlininko ranka, trūkčiojo taip stipriai ir ilgai, kad ji raitėsi pranokdama kūno skausmo ribas.

Aš mirsiu, mąstė ji.

Kai prasižiojo, tegalėjo ištarti:

– Pakvieskite Džozefą.

Ją priėmė prieš girtuoklius žvairomis akimis ir motinas su krūva vaikų, karančių it papuošalai nuo kiekvienos galūnės. Užuolaidomis apkabinėta palata dvokė alkoholiu ir valikliais, jame Anos Lizos pirkinys, suvyniotas į ryškų popierių, atrodė taip keistai, kaip Meiseno vaza pigiais „Woolworth’s“ parduotuvės baldais apstatytoje svetainėje.

– Jau aštuoni centimetrai, – tarė gydytojas azijietis tiesiais, stačiai it gaidžio skiauterė sušukuotais plaukais.

– Noriu palaukti savo vyro, – sukandusi dantis iškošė Ana Liza. Sąrėmiai raižė ją pusiau, kaip raižo mago padėjėją.

– Nemanau, kad jūsų kūdikis nori to paties, – sumurmėjo seselė, stodamasi už Anos Lizos, kad galėtų palaikyti ją už pečių.

Juodu su Džozefu apėjo Lenoks Hilo palatas su šilko patalais ir dirbtiniais židiniais. Už kampo buvo jų mėgstamas italų restoranas. Tą vakarą, kai ji pagimdys, Džozefas buvo pažadėjęs atnešti jai firminį restorano patiekalą penne alla diavolo.

Staiga pasigirdo bildesys, ir į mažytę Anos Lizos palatą buvo atvežta dar viena pacientė.

– Marija Velaskes. Trisdešimties metų, pirmkartė, dvidešimt septynių savaičių nėštumas, – dėstė felčerė. – Kraujospūdis – šimtas trisdešimt ir septyniasdešimt, pulsas šimtas penki, širdies plakimas normalus. Vyro sumušta visa viena pusė, kitoje pusėje – tik apačia.

Ana Liza spoksojo į užuolaidą, skiriančią ją nuo tos moters. Už jos stovinti seselė švelniai nusuko jos veidą.

– Susikaupkite, – liepė ji.

– Ar jaučiate sąrėmius? – Klausimas atsklido iš kitapus užuolaidos, į kurią Ana Liza taip įsispoksojo, kad tik ir laukė, kada pasitelkusi psichokinezę ji nuskris nuo karnizo.

– Sí, los tiene,12 – aimanavo moteris.

– Atrodo, kraujuoja. Gali būti placentos pirmeiga. Pašauk akušerę.

Ana Liza apsilaižė išdžiūvusias lūpas.

– Kas… kas tai moteriai?

Gydytojas pakėlė akis nuo jos tarpkojo.

– Stanginkitės, – tarė jis. – Ana Liza, nagi.

Ji užsimerkė ir įsitempė iš visų jėgų, kad net ėmė suktis kambarys, ir žodžiai, kurie prasiskverbė pro užuolaidas, buvo reti ir virpantys.

– No pueda!13

– Jau eina… duok man chalatą ir pirštines, dėl Dievo meilės.

Kraujospūdis krinta. Sistolinis devyniasdešimt.

– Ak, velnias. Nesustabdau kraujavimo.

– Respire, ponia Velaskes. No empuje.14

– Primero salvo mi bebé! Por favor, salvo mi bebé!15

Ana Liza pajuto, kaip viduje prasivėrė tarsi žiovaujantis ir besiplečiantis ruonis. Staiga prieš akis jai iškilo vaizdas, kaip Džozefas velkasi sekmadieninį megztinį aukšta apykakle, vilna įsitempia, ir palengva išlenda jo besišypsanti susivėlusi galva.

– Na štai, – tarė daktaras.

– Ringerio laktato tirpalo, atsuk. Užklijuok ir pažymėk. Kur, po perkūnais, akušerė?

– Tai reikia padaryti dabar. Ahora,16 ponia Velaskes. Empuje.

– Pediatras jau čia.

– Pats laikas. Paimk kūdikį.

– Él se llamo Joaquim!17

– Gerai, ponia Velaskes. Labai gražus vardas.

– Stumkite dar kartą, – seselė liepė Anai Lizai, – tuoj ir pati turėsite.

– Ištraukite išskyras… Noriu, kad įstatytumėte vamzdelį ir prijungtumėt šimtaprocentinio deguonies…

– No quiera morir…18

– Pulso oksimetras rodo devyniasdešimt aštuonis. Širdies ritmas šimtas penkiasdešimt.

Sugaudė aparatas.

– Motina kraujuoja.

– Masažuok jai gimdą. Stipriai. Stipriau!

– Pakabink „Pitocino“ ir dvi dalis O neigiamo. Labiau atsuk lašelinę.

– Kur, po velnių, akušerė? Paskambinkite jai.

Ana Liza griebė seselei už apykaklės ir prisitraukė ją prie savęs.

– Aš nenoriu mirti.

– Jūs nemirsite, – tarė moteris.

– Dar kartą stumkite, Ana Liza, kaip reikiant pastumkite.

Ji sukando dantis, stumtelėjo, ir staiga pasaulį išvydo jos sūnus.

– Kūdikio pilvukas prisipildo oro.

– Tu įstatei vamzdelį į stemplę. Įstatyk iš naujo.

– Pulso oksimetras rodo šešiasdešimt tris. Širdies ritmas septyniasdešimt.

– Nukirpk virkštelę. Duok jam vieną cc atropino, tris dešimtąsias adrenalino ir tris miliekvivalentus sodos.

– Atlikite kraujo dujų tyrimą.

– Jos pulsas silpsta!

– Kūdikiui skilvelių fibriliacija!

Nusilpusi Ana Liza pažvelgė į ryšulėlį savo rankose ir suspaudė tvirčiau.

Abipus užuolaidų buvo kovojama dviem frontais. Viena kova vyko gelbstint gyvybę moteriai, kurią beveik mirtinai sumušė jos vyras. Kita kova buvo už tai, kad vaikas apskritai išgyventų. Retkarčiais užuolaida išsipūsdavo į Anos Lizos pusę, ir susijaudinimas persirisdavo į jos erdvę.

Ji jau skyrė du balsus, gydytojo, kuris rūpinosi ponia Velaskes, ir gydytojo, kuris rūpinosi moters naujagimiu.

– Pradedu krūtinės ląstos masažą.

– Pakrauk menteles iki trijų šimtų penkiasdešimties vatų… įstatyk jai vamzdelį!

Dun, dun, dun – elektros šokas kresteli kūną.

– Duok jai dar vieną miligramą adrenalino.

– Duok jam dar tris dešimtąsias adrenalino.

Dun.

– Asistolė.

Dar po akimirkos:

– Asistolė.

Tada abu gydytojai vienu balsu:

– Baigiam.

Aną Lizą turėjo perkelti į akušerijos skyrių, bet dėl šalia kilusios krizės pamiršo. Balsai, nuo kurių prieš pusvalandį pūtėsi užuolaida, nutilo.

Ant sienos tiksėjo laikrodis, tarsi dantimis griežtų žvėris. Ana Liza labai lėtai nusliuogė nuo gimdymo stalo, nutapseno iki vežimėlio ir paėmė ant rankų savo sūnų. Ją visur maudė ir tempė, bet dar niekada ji nesijautė tokia stipri. Ji atitraukė kraštą užuolaidos, skiriančios ją nuo Marijos Velaskes kūno.

Moteris gulėjo ant nugaros, jai gerklėje kaip periskopas styrojo vamzdelis; veidas ir kaklas buvo lyg nusėti mėlynėmis. Nuo jos krūtinės Ana Liza kilstelėjo mėlyną antklodę ir ant vis dar ištinusio pilvo pamatė violetinius rumbus.

Prieš porą valandų ji manė, kad pats baisiausias dalykas pasaulyje – pagimdyti Šv. Vincento ligoninėje. Ji verkė, nes jos gimdymo palata buvo be apmušalų, nes gydytojas, kuris pirmas palietė jos sūnų, nebuvo iš šeimos, atplaukusios „Mayflower“ laivu su pirmaisiais kolonistais. Ji buvo įsikalusi sau į galvą, kad jos kūdikis turi pradėti gyvenimą taip, o ne kitaip, kad užaugęs galėtų būti kaip Ana Liza.

Dieve, padėk jam.

Marija Velaskes gyveno mieste, kurio Ana Liza nepažinojo, mieste, kur moterys buvo prievartaujamos, mušamos ir paliekamos skęsti savo sielvarte. Didžiausias Anos Lizos bičiulių rūpestis buvo – kaip susodinti svečius per vakarienę, kaip mandagiai atsisakyti kvietimų; ką daryti, kad darbe tarnaitė negertų. Jeigu ir pamatydavo vargetas, tuoj pat nusisukdavo… nes, ko nematai, tai ne tavo reikalas.

Kita vertus, Ana Liza girdėjo, kaip mirė moteris.

Kūdikio kūnelis gulėjo vežimėlyje. Jis buvo didumo sulig puse kepalo duonos, jo lengvi kaip paukščio kauliukai buvo aptraukti plona odele.

Atsargiai laikydama savo sūnų ant vienos rankos, Ana Liza užsidėjo negyvą Marijos Velaskes kūdikį ant kitos.

Koks skirtumas, kur gimei: Lenoks Hile, Šv. Vincento ligoninėje ar medyje? Ji pažvelgė į sudaužytą nelaimėlės kūną ir nurijo kietą gumulą. Viso ko esmė yra ta pati: turėti galimybę mylėti ir būti mylimam.

Užėjus seselei ji krūptelėjo.

– Ką jūs darote?

– Aš… aš tik… – Ana Liza giliai įkvėpė ir pakėlė smakrą. – Pamaniau, kas nors turi jį palaikyti bent kartą.

Seselė jau ruošėsi ją barti, bet nurimo. Netardama nė žodžio ji linktelėjo Anai Lizai ir atsitraukė, paskui save užtraukdama užuolaidą.

Į palatą užėjo seselė, kuri mokė Aną Lizą gimdyti, paskui ją – Džozefas, paklaikęs iš nerimo ir priblokštas aplinkos. Kai seselė išėjo ir paliko juodu vienus, Džozefas priėjo prie Anos Lizos ir stebeilijo į savo nepaprastą sūnų. Kūdikis ėmė žiovauti ir iš po antklodės iškišo kumštelį.

– Ak, Ana, – sušnabždėjo jis, – aš pavėlavau.

– Ne, tu kaip tik laiku.

– Bet tu buvai priversta važiuoti čia. – Anai Lizai nieko neatsakius, Džozefas pakerėtas purtė galvą. – Argi ne puikus?

– Toks ir bus, – atsakė Ana Liza.

Vyras atsisėdo greta.

– Tuoj nešdinsimės iš čia, – ramino jis ją. – Aš jau paskambinau į Lenoks Hilą daktarui Postui, ir jis…

– Tiesą pasakius, norėčiau likti Šv. Vincento ligoninėje, – pertraukė jį Ana Liza. – Daktaras Hu man visai patiko.

Džozefas žiojosi ginčytis, bet jam užteko pamatyti žmonos veido išraišką, ir jis linktelėjo. Paglostė kūdikio galvytę.

– Ar jis… turi vardą?

Él se llamo Joaquim.

– Aš norėčiau, – tarė Ana Liza, – pavadinti jį Džeku.

12 Taip, jaučiu (isp.).

13 Negaliu (isp.).

14 Kvėpuokite, nestumkite (isp.).

15 Pirmiausia gelbėkite mano kūdikį! Prašau, gelbėkite mano kūdikį! (isp.)

16 Dabar (isp.).

17 Jo vardas Choakimas (isp.).

18 Nenoriu mirti (isp.).

2000-ųjų liepos 3-ioji

Kerolo apygardos kalėjimas

Ar kada nors tvirtai laikėte mylimojo ranką? Ne šiaip praeidami vienas pro kitą, bet tvirtai suėmę, kai riešų pulsai plaka kartu, o pirštai tyrinėja krumplius ir nagus lyg kartografas, mintinai mokydamasis kraštovaizdį?

Ada ištiesė ranką į Džeką lyg skęsdama, jų rankos susipynė virš seno stalo Kerolo apygardos kalėjimo rūsyje. Jį paliesdama ji išliejo visus savo jausmus, susikaupusius viduje nuo tada, kai davė parodymus. Ji lietė jį tūkstančius kartų už kiekvieną akimirką, kai jai norėdavosi prieiti prie Džeko prie gynybos stalo, uždėti ranką jam ant peties, prispausti prie kaklo lūpas. Jinai lietė jį ir pamatė, kad net nuo tokio nekalto dalyko kaip pirštų sunėrimas per kūną perbėga šiurpulys ir smarkiau ima tekėti kraujas.

Ji taip gėrėjosi jų visišku atitikimu – Džeko delnas buvo toks didelis, kad galėjo ją visą praryti, – kad nė nepastebėjo, jog žmogus, į kurį ji buvo įsikabinusi, kaip įmanydamas stengėsi išsilaisvinti.

Tik tuomet, kai jis švelniai atlupo jos pirštus nuo savųjų, Ada pakėlė akis.

– Turime pasikalbėti, – švelniai prabilo Džekas.

Ada spoksojo jam į veidą. Tvirtas žandikaulis, minkšta burna, ploni auksiniai šereliai žėrėjo ant skruostų tarsi užberti fėjos – viskas kaip visada. Bet jo didelės tamsiai mėlynos akys buvo tuščios.

– Man regis, kol kas neblogai einasi, ar ne? – tarė ji taip plačiai šypsodamasi, kad net suskaudo skruostikaulius. Ji melavo, ir jie abu tai žinojo. Tarsi besikaupianti audra virš jų kybojo nebylus prisiminimas, kaip Metas Hulihanas perskaitė jo ankstesnį nuosprendį. Tas audros debesis persekiojo ne tik Džeką ar Adą, bet ir kiekvieną prisiekusiųjų tarybos narį.

– Džekai, – tarė Ada, burnoje vartydama jo vardą kaip pieniškos karamelės ledinuką, – jeigu tai dėl mano parodymų… aš atsiprašau. Nenorėjau, kad mane kviestų. – Ji užsimerkė. – Man reikėjo pameluoti, kai tą rytą tavęs atėjo Čarlis. Taip būtų buvę geriau, ar ne? Jeigu būčiau pamelavusi, tu būtum turėjęs alibi. Dabar būtum laisvėj.

– Ada, – ištarė Džekas, jo balsas skambėjo iki skausmo monotoniškai, – aš tavęs nemyliu.

Gali būti pririštas prie pačios tvirčiausios kėdės ir vis vien pajausi, kaip po kojomis sujuda žemė. Ada įsitvėrė į stalo kraštą. Kur tas vyras, kuris jai sakė, kad ji yra jo žiburys, vedantis jį per šitą kančią? Kuriuo metu tarp vakardienos ir dabar taip viskas pasikeitė?

Kartais, kai pagalvoju, kad liksiu čia, pradedu įsivaizduoti, jog jau esu laisvas.

Tarsi mažos karštos strėlytės akyse jai dilgčiojo ašaros.

– Betgi tu sakei…

– Aš sakiau daug ką, – kandžiai atkirto jis. – Tačiau girdėjai, ką sakė prokuroras. Tai ne visada buvo tiesa.

Ji pasuko galvą į vienintelį rūsio langą, mažytį purvino stiklo keturkampį pačioje palubėje. Ji plačiai atmerkė akis ir stengėsi nemirksėti, kad prie Džeko neapsiverktų. Ir gal dėl to jai prieš akis iškilo tėvas prieš daugelį metų, kai mirė jos mama. Vieną dieną Ada aptiko jį svetainėje, netikėtai blaivų, apsikrovusį popieriais ir atminimo niekučiais. Jis įdavė jai dėžę su mažmožiais.

– Tai mano testamentas. Ir keletas… keletas daikčiukų, kuriuos tu privalai turėti. Pirmas laiškas, kurį parašiau tavo mamai, mano medalis iš Korėjos karo.

Vartant dėžės turinį jos pirštai sustiro. Tokius daiktus susirenki po žmogaus mirties… kaip kad padarė jos tėtis, kai jie palaidojo mamą, ir kaip Ada visai neseniai pasielgė su Klojos daiktais. Išsitraukai tuos siūlų galelius iš jų gyvenimo, kad galėtum toliau gyventi. Ada žiūrėjo, kaip tėvas deda savo puošnų auksinį laikrodį į dėžę, ir suprato: jis susitvarko, kad to nereikėtų daryti jai.

– Tu dar nemiršti, – pasakė tada Ada ir įbruko jam dėžę atgal.

Rojus atsiduso.

– Bet visko gali būti.

Dabar Ada lėtai atsisuko į Džeką. Jis negalėjo jai pasiūlyti testamento, medalių ar prisiminimų. Bet jis bandė jai grąžinti jos širdį, kad jam dingus iš jos gyvenimo nebeliktų jokių įsipareigojimų.

– Ne, – atsakė ji ryžtingai.

Džekas nustebęs išplėtė akis.

– Atsiprašau?

– Ir tikrai turėtum atsiprašyti. Šitaip man meluoti. Dėl Dievo, Džekai, jeigu tikrai nori nutraukti mūsų santykius, tai galėjai sugalvoti kitą priežastį, kuria aš patikėčiau. Pavyzdžiui… kad man netinki. Arba nenori, kad kartu su tavim kentėčiau. Bet pasakyti, kad manęs nemyli… na, tuo niekaip nepatikėsiu.

Ji pasilenkė į priekį, nutaikydama savo žodžius tiesiai jam į širdį.

– Tu mane myli. Myli. Ir, po perkūnais, aš pavargau nuo žmonių, kurie mane palieka, kol aš tam nepasiruošusi. Daugiau to nebus.

Ada atsistojo, o jai nuo pečių krito karališka pykčio ir ryžto mantija. Ji nužingsniavo prie durų, kur budėjo sargybinis, ir paliko Džeką susigėdusį.

– Jeigu nepamiegosi, – įkalbinėjo jį Selena, – rytoj iš tavęs nebus jokios naudos.

Antrą nakties juodu gulėjo lovoje vienas šalia kito ir spoksojo į lubas.

– Žinau, – atsakė Džordanas.

– Tu toks susikrimtęs… – Ji pasirėmė ant alkūnės. – Nors tai atrodo neįmanoma po to, ką mudu ką tik padarėme.

– Negaliu liautis galvojusi. Man ausyse vis skamba, kaip Hulihanas skaito tą prakeiktą nuosprendį.

Selena susimąstė.

– Tada priversiu tave galvoti apie ką nors kita.

– Selena, man keturiasdešimt dveji. Tu mane pribaigsi.

– Negalvok apie nešvankybes, Makafi. – Atsisėdusi ji sukryžiavo kojas, trūktelėjo paklodę ir apsivyniojo kaip indėnų žiniuonis. – Taigi, vienam vyrukui iškeliama byla, nes laiškanešys paslysta jo kieme ant leduko ir susilaužo mažylį pirštą. Po dviejų dienų vyruko žmona per skyrybų advokatą nusiunčia jam grasinantį laišką. Jam nuo teisininkų jau bloga ir jis nueina į barą paskandinti savo širdgėlos.

– Skamba neblogai, – pertraukė ją Džordanas.

– Dešimt stikliukų tekilos, ir vyrukas jau girtas kaip pėdas. Jis užsikaria ant baro ir iš visų plaučių rėkia: „Visi teisininkai – niekšai!“

– Nuostabu. Ir kodėl tai turėtų mane atpalaiduoti?

Selena nekreipė į jį dėmesio.

– Iš kito baro galo kažkas šaukia: „Ei! Kramtyk, ką šneki.“ O pasigėręs vyrukas juokiasi ir klausia: „Tai tu advokatas?“

Džordanas užbaigė anekdotą:

– Ne, aš esu niekšas.

Selena nusivylė.

– Tu šitą jau girdėjai?

– Mieloji, tokį galiu ir pats parašyti. – Jis atsiduso. – Man reikia malonaus, atpalaiduojančio darbo. Gal Airijos Respublikos kariuomenėje yra laisva operatyvinio darbuotojo vieta.

– Pirma padirbėk advokatu, – atsakė Selena.

Džordanas nusišypsojo.

– Ar paduosi mane į teismą už lytinį priekabiavimą?

– Nežinau. O tu mane, ar paduosi?

– Galima sugalvoti ir įdomesnių užsiėmimų su tavim, – sumurmėjo Džordanas, ir ji tikėjosi, kad jis ją palies, o jis ėmė ir nusisuko.

Selena pasilenkė virš jo, kasomis braukdama jam per pečius.

– Džordanai?

Jis pagavo ją už rankos ir pagalvojo, kad būtų gera ją visą laikyti ir nepaleisti.

– Selena, tu vėl mane paliksi?

– Džordanai, tu vėl mane dusinsi?

– Prašiau, kad už manęs tekėtum. Nežinojau, kad tai kriminalinis nusikaltimas.

– Džordanai, tu nenorėjai manęs vesti. Tu dar buvai apdujęs nuo Harto bylos. O aš tau pasitaikiau po ranka.

– Neaiškink man, ko aš norėjau. Žinau, ko norėjau. Tavęs. Ir iki šiol noriu.

– Kodėl?

– Todėl, kad esi protinga, stulbinamai graži ir vienintelė moteris, kuri antrą valandą nakties gali papasakoti advokatui kvailą anekdotą apie advokatus. – Jis stipriau suspaudė jai riešą. – Nes priverti mane tikėti, kad gyvenime yra dalykų, dėl kurių verta kovoti.

– Miegodamas su manim gal ir tapsi laimingesnis advokatas, bet, Džordanai, nuo to labiau stengtis dėl klientų nepradėsi. – Ji papurtė galvą. – Tu visada painioji darbą su asmeniniu gyvenimu. Ir mane privertei taip elgtis.

– Selena, pasilik su manim. Prašau tavęs dabar, kad žinotum, jog tai neturi nieko bendro su bylos baigtimi.

– O gal turėtų turėti, – atsakė ji, norėdama juokais išsisukti. – Gal reikėtų paprašyti prisiekusiųjų nuspręsti, nes nei tu, nei aš to nesugebame.

– Prisiekusieji kas dieną balsuoja už neteisingus sprendimus.

Ji nustebusi pažvelgė į jį.

– Ar jie neteisingai balsuos ir šį kartą?

Džordanas nesuprato, ar ji kalbėjo apie nuosprendį Džekui Sent Braidui, ar jų santykiams. Jis pakėlė jos ranką ir lūpomis prisilietė prie krumplių, lyg prisiekdamas.

– Jeigu mano žodis ką nors reiškia, nebalsuos.

Trečią valandą nakties Džiliana buvo suskaičiavusi ne tik septyniasdešimt penkis tūkstančius avių, bet dėl įvairovės buvo perėjusi ir prie kitų naminių gyvūnų. Laikas slinko neįtikėtinai lėtai, tirpdamas po sekundę. Betgi ji turi priežastį nerimauti. Po šešių valandų toliau vyks bylos nagrinėjimas, ir Džeko Sent Braido advokatas galės atraizgyti visą prokuroro atliktą darbą.

Ji vartėsi, kol sujaukė visą patalą. Dūsaudama nusimetė antklodę ir nutarė atsivėsinti. Koridoriuje išgirdusi žingsnius, apmirė.

Šviesa užsidegė, ir Džiliana sugniaužė kumščius. Pasigirdo iš čiaupo tekantis vanduo, paskui vėl sugirgždėjo grindys. Ji labai atsargiai užsitraukė pūkinę antklodę ir susisupo į kietą kokoną.

Kai tėvas atidarė duris, Džiliana jau gulėjo ant šono, apsimesdama mieganti. Ji pajuto, kaip jam pereinant per kambarį įlinko grindys, kaip paskui jis atsisėdo ant jos lovos krašto. Jo ranka ant jos smilkinio bylojo tarsi maldavimą.

– Mano kūdikis, – sušnabždėjo jis skausmo persmelktu balsu.

Džiliana nekrustelėjo. Ji stengėsi kvėpuoti lygiai net ir tada, kai tarp tėvo rankos ir jos skruosto nuslydo lipni kaip klijai ašara.

Liūdna prisipažinti, bet didžiausias Tomo džiaugsmas tą dieną buvo paštas. Jis jo ir nelaukė… na, kartais ateina kreditinės kortelės pasiūlymas arba suknistas skautų žurnalas, kurio jis atsisakė būdamas dvylikos, bet kuris jį persekioja iš vieno adreso į kitą kaip nerimstantis vaiduoklis. Bet kai tau penkiolika ir turi kasdien tenkintis pasenusiais pusryčių javainiais, knygomis kitų metų anglų literatūros pamokoms ir pasivaikščiojimu iki pašto dėžutės, tai veda į neviltį.

„Tomui Makafiui, perduoti Džordanui Makafiui.“

Paketas buvo lengvas, didelis ir labai jau priminė, kaip vieno nuteisto mafiozo brolis jo tėvui atsiuntė negyvą pelę. Susijaudinęs Tomas atklijavo vieną galą ir ištraukė nedidelį sąsiuvinį.

Susiraukęs jį apžiūrėjo. Juodas ir baltas sąsiuvinis – nieko ypatingo. Bet šis buvo aprištas blizgiu sidabriniu kaspinu kaip gimtadienio dovana. Ant viršelio buvo užrašyta: „Šešėlių knyga“. Tomas atrišo kaspiną ir sąsiuvinis atsivertė. „Kaip prisivilioti pinigus“. „Meilės kerai Nr. 35“. Įrašai buvo išdėstyti panašiai kaip valgių knygose – sudedamosios dalys ir paskui receptas. Parašyta buvo ranka, bet skirtingom rašysenom, tarsi sąsiuvinį būtų pildęs ne vienas žmogus. Laukeliai buvo pilni trumpų pastabėlių ir juokingų veidelių, kokius jis piešdavo ant istorijos užrašų, kai darydavosi nuobodu.

Ilgesnis įrašas: „Imolkas, 1999“. Panašu į pjesę keturiems aktoriams, kiekvienam parašyti žodžiai… bet tai, ką jie sakė ar darė… Tomas nieko panašaus anksčiau nebuvo regėjęs. Suraukęs antakius jis pradėjo skaityti.

– Taigi, jūs suprantate, kokie svarbūs jūsų atsakymai, – numykė Džordanas, nervingai nužvelgdamas šalia sėdinčią moterį. Su pasišiaušusiais žilstelėjusiais plaukais ir virviniais sandalais, sidabrinėm apyrankėm ir mataruojančiais auskarais ji atrodė gana ekscentriškai – tokią labiau tikėtumeis sutikti septintojo dešimtmečio folkroko koncerte, o ne liudytojo ložėje, sakančią tiesą ir tik tiesą.

– Kuo puikiausiai, pone Makafi, – nuramino jį Žvaigždės Šviesa. Ji įkišo ranką į kišenę ir išsitraukė mažą mėlyną maišiuką, užrištą violetiniu siūlu. – Gal galėtumėt perduoti savo klientui?

– Džekui? Kas tai?

– Tai tarsi amuletas. Truputis laurų lapų, vaistinių chalapos paprikų šaknų, jonažolių ir verbenų. Ak, ir šiek tiek kedrų riešutų, tabako, taip pat garstyčių sėklų – dėl visa pikto. Ir, žinoma, trečiosios akies atvaizdas.

– Žinoma, – vos girdimai atsakė Džordanas.

– Kad teisingumas jam būtų palankus.

Ką gali į tai atsakyti? Džordanas įsikišo maišiuką į viršutinę švarko kišenėlę kaip nosinę, o Žvaigždės Šviesa užlipo laipteliais į liudytojo ložę.

Visi prisiekusieji kaipmat į ją sužiuro. Žvaigždės Šviesa ištraukė vieną ranką iš ilgos plačios rankovės ir padėjo ant Biblijos.

– Prisiekiu sakyti tiesą, visą tiesą ir nieko daugiau, išskyrus tiesą, tepadeda man Dievas. – Ji nusišypsojo. – Ir Deivė. – Paskui pasisuko į teisėją. – Ar galite minutėlę palaukti?

Teisėja neteko amo. Pamojo liudytojai, jog sutinka.

Žvaigždės Šviesa atsidarė iš kanapių nupintą krepšį, išsiėmė termosą, žalią žvakę, puodelį, pakelį cukraus ir prieskonių buteliuką su užrašu „Šafranas“.

– Na, štai ir vėl, – suniurzgė Metas Hulihanas. Paskui jau garsiau: – Prieštarauju, gerbiamoji teisėja.

– Palaikau, – atsakė teisėja. – Ponia, privalau jūsų paklausti, ką čia darote.

Bet moteris lengvai siūbavo, jos rankos buvo išskėstos, o akys užmerktos.

– Sukeliu energiją, gerbiamoji teisėja, – atsakė Žvaigždės Šviesa. – Aš buriu, kad ši erdvė būtų saugi.

– Prašau?

– Ar galiu pasukti kėdę? Aš turiu būti atsisukusi į pietus.

Prie gynybos stalo Džordanas užsidengė rankomis veidą.

Teisėja palaukė, ką sakys prokuroras, o jo veidu nuslinko šypsena.

– O taip, būtinai, – atsakė Metas. – Jeigu mums reikia saugios erdvės burtų, vadinasi, mums reikia saugios erdvės burtų.

Žvaigždės Šviesa uždegė žvakę, tada iš termoso į puodelį įpylė kažkokio skysčio.

– Tai tik pienas, – paaiškino ji, paskui įdėjo du pakelius. – Įmaišiau šiek tiek šafrano ir cukraus. – Ji pakėlė puodelį prie lūpų ir giliai įkvėpė, akys svajingai užsimerkė, ir ji įsivaizdavo prieš save moterį juodais drabužiais, moterį raudonais drabužiais ir moterį baltais, ir visos artėjo prie jos. – Aš buvau su jumis nuo pat pradžių, – tarė ji ir išgėrė skystį.

Teismo salėje buvo tylu. Per susirinkusiuosius nuvilnijo nuostabos murmesiai. Žvaigždės Šviesa mintyse įžemino jėgą, surišo burtus ir nusiteikė.

– Manau, turėtų būti gerai.

Teisėja pasisuko į Džordaną.

– Smagiai praleiskite laiką, pone Makafi, – palinkėjo ji.

Purtydamas galvą Džordanas atsistojo. Viena vertus, tai, kad Žvaigždės Šviesa buvo beprotė, puikiai tiko gynybai, nes Džiliana irgi žaidė su vikų tikėjimu. Antra vertus, jeigu moteris pasirodys pernelyg „pačiuožusi“, prisiekusieji netikės nė vienu jos žodžiu.

– Ar pažįstate Džilianą Dankan? – pradėjo jis.

– Taip, pažįstu. Ji gana dažnai lankosi mano krautuvėje. – Žvaigždės Šviesa pasisuko į prisiekusiuosius ir staiga tapo pardavėja. – Aš turiu „Vikų raštų“ krautuvėlę, okultinės literatūros knygyną Vindhame.

– Okultinės literatūros? Kas tai yra?

– Parduodu knygas ir amuletus žmonėms, kurie išpažįsta su žeme susijusius tikėjimus.

– Kada panelė Dankan paskutinį kartą buvo jūsų krautuvėje?

– Balandžio dvidešimt penktąją.

– Ko ji ieškojo? – paklausė Džordanas.

– Prieštarauju! – sušuko Metas. – Gandai.

– Teisėja, tai susiję su abejonėmis dėl jos patikimumo aiškinantis nakties įvykius, – ginčijosi Džordanas.

– Atmetu, pone Hulihanai. Aš labai noriu tai išgirsti.

Žvaigždės Šviesa pasakojo toliau:

– Ji manęs klausinėjo apie raganų skraidymo tepalą.

– Gal reikėtų čia trumpam sustoti, – tarė Džordanas apsimetęs, jog sutriko. – Raganų?

– Taip. Šitaip vadinamos vikų religijos išpažinėjos.

– Ar galite mums paaiškinti, kuo vikai tiki?

– Tiesą sakant, viskas labai paprasta. Pirma, nedaryk nieko blogo, bet elkis savaip. Antra, visos raganos gali sukelti energiją, kerėti, užsiimti magija ir tiesiogiai bendrauti su Deive.

– Prieštarauju, gerbiamoji teisėja, – tarė Metas. – Tai išprievartavimo bylos nagrinėjimas, ne epizodas iš komedijos „Užburtoji“.

Džordanas atsigrįžo.

– Jeigu leistumėt tik minutę. Aš noriu išsiaiškinti kontekstą.

Teisėja atmetė prokuroro prieštaravimą.

– Ar daug yra raganų? – paklausė Džordanas.

– Nuo trijų iki penkių milijonų visame pasaulyje, bet tik nedaugelis prisipažįsta. – Ji žvilgtelėjo į teisėją. – Pavyzdžiui, ir ši ponia tiktų į vadinamąją šluotų draugiją.

– Nesitikėkit, – abejingai atsakė teisėja.

– Seni įpročiai greitai neišnyksta, o diskriminacija yra akivaizdi, nors raganos nieko nedaro, tik garbina moteris ir gerbia aplinką. Raganos dažnai kaltinamos dėl to, kas atsitinka mieste, arba išvadinamos satanistėmis. – Ji nusišypsojo. – Pačiame Salem Folse užtenka pažvelgti į Džailso Korio19 skulptūrą skvere, ir prisimeni 1692-ųjų isteriją.

– Sakėte, kad panelė Dankan prašė skraidymo tepalo. Kas tai?

– Viduramžiais raganos naudojo astralinės projekcijos tepalus, siekdamos sukelti haliucinacijas. Tepalo sudėtyje būdavo hašišo ir šunvyšnės, jie sukeldavo savotišką haliucinavimą. Savaime suprantama, šiais laikais jo nenaudojame. Džiliana atėjo į krautuvėlę ir klausė, ar neturiu jo recepto.

– Ką jai pasakėte?

– Kad tai nelegalu. Vietoj jo pasiūliau jai nukreipti savo energiją kitur ir švęsti Beltaną.

– Beltaną? Kas tai?

– Paskutinė iš trijų pavasario vaisingumo švenčių, kai švenčiama Dievo ir Deivės santuoka. Kitais žodžiais tariant, pone Makafi, – dėstė ji, – tai grynas seksas.

– Ar yra kokia Beltano šventimo tradicija?

– Ant medžio šakų raganos kabina maisto ir žolelių aukas Dievui ir Deivei. Dažnai kuriamas laužas, per jį šokinėjama ir niekas nesivaržo.

– Laužas? – pakartojo Džordanas.

– Taip. Ir gegužės medis, taip pat dažnai sužadėtuvės…

– Sužadėtuvės?

– Bandomoji santuoka. Stveri savo būsimąjį už rankos ir šoki per ugnį, susisaistai metams… tai yra bandomajam laikotarpiui. Ir, be jokios abejonės, po sužadėtuvių visada vyksta Didžiosios apeigos. – Ji nusijuokė matydama nesusigaudantį Džordano veidą. – Mylimasi, pone Makafi, tiesiog vietoje, žemės laukuose.

– Ką gi, – ištarė Džordanas parausdamas, – skamba šventiškai.

Žvaigždės Šviesa mirktelėjo.

– Nesijuokite, kol nepabandėte.

– Ar Beltanas švenčiamas kurią nors konkrečią dieną?

– Kasmet tuo pačiu metu, – atsakė Žvaigždės Šviesa, – balandžio trisdešimtąją, kai laikrodis išmuša pusiaunaktį ir kalendorius pereina į gegužės pirmąją.

Nereikia ir sakyti, kad pirmasis Makafio žmogus, pakviestas į liudytojo ložę, Metui nepadarė nė menkiausios žalos. Jam visiškai nerūpėjo, ar Džiliana Dankan yra pagonė, budistė ar genties žiniuonė. Nepaisant visų triukų, žvakių ir saugios erdvės, niekas negalėjo paneigti fakto, kad tą naktį Džiliana Dankan buvo išprievartauta.

– Panele Žvaigždės Šviesa, – kreipėsi į ją Metas, – be to, kad Džiliana Dankan jums prisipažino esanti ragana, ar dar kaip nors įmanoma sužinoti, jog ji tikrai ragana?

– Aš ne jos sąlėkyje, jeigu tai turite minty.

– Ar per Beltano šventę jūs buvote miško aikštelėje už kapinių?

– Ne, švenčiau kitur.

– Tą naktį Džilianos net nematėte?

– Nemačiau.

– Nematėte ir pono Sent Braido?

– Aš šio žmogaus išvis nepažįstu, – atsakė Žvaigždės Šviesa.

– Vadinasi, jūs nežinote, ar ginamasis ir panelė Dankan buvo kartu balandžio trisdešimtosios naktį?

– Ne.

Metas nuėjo atgal į savo vietą ir paskui atsigrįžo.

– Tie saugios erdvės burtas, kurį atlikote, kai čia atsisėdote… ar kitos raganos apie jį žino?

– Gali būti ir kitoks, bet apsaugos burtas yra įprastas.

– Nuo ko jis saugo?

– Nuo neigiamos energijos, – atsakė Žvaigždės Šviesa.

– Bet jeigu ginamasis pribėgs ir jus sučiups…

– Prieštarauju! – sušuko Džordanas.

– …jeigu jis parvers jus ant grindų ir prirems…

– Palaikau!

– …ar burtai apsaugos raganą nuo išprievartavimo?

– Pone Hulihanai! – Teisėja daužė delnu per stalą. – Liaukitės!

– Atsiimu, – tarė Metas. – Daugiau klausimų neturiu.

Daktaras Romanas Ču buvo apsirengęs kaip riedutininkas, plaukai styrojo, o ant juodų marškinėlių puikavosi užrašas „Tarka“. Jeigu Džordanas nebūtų pažinojęs jo asmeniškai, jis būtų pamanęs, kad Romanas – iš gatvės pakviestas vaikis, kuriam pažadėjo sumokėti už vaidybą. Tačiau toksikologą prisaikdino, ir jis prabilo, aiškindamas apie savo kvalifikaciją, vardydamas trijų valdybų išduotas licencijas, taip pat kiek kartų yra davęs parodymus kaip teismo medicinos ekspertas, kai prokuroras pasirėmė jo išvadomis.

– Mano užduotis – atskirti ir atpažinti vartotą narkotiką ar vaistą, nustatyti toksinių medžiagų kiekį biologinėje medžiagoje, – aiškino Ču. – Vienu žodžiu, esu kaip labai brangus pėdsekių veislės šuo.

– Teismo medicinos ekspertas gali pasakyti, ar buvo suvartota gydomoji vaisto dozė, ar tyčia perdozuota? – paklausė Džordanas.

– Taip. Narkotinėms medžiagoms įvertinti naudojamės tokiomis šiuolaikinėmis analizės technologijomis kaip chromatogafija ir spektometrija, paskui, norėdami suprasti farmakologinį poveikį, nustatome ryšį tarp vaisto kiekio ir klinikinės reakcijos. – Jis nusišypsojo prisiekusiesiems. – Mes taip pat studijuojame doktorantūroje, kad išmoktume kalbėti žodžiais, trumpesniais nei šeši skiemenys.

Jis juos prajuokino, o tai viena iš priežasčių, kodėl Džordanui patikdavo kviestis Romaną kaip ekspertą.

– Daktare Ču, ar jūs analizavote Džilianos Dankan mėginį?

– Taip, analizavau.

– Kokius gavote rezultatus?

– Kraujo mėginyje, kurį tyriau, radau atropino.

Prie prokuroro stalo Metas sustingo. Prisiekusieji pasilenkė į priekį nustėrę – Džiliana jiems melavo.

– Atropino? – paklausė Džordanas. – Kas tai?

– Vaistas, kuris medicinoje naudojamas atpalaiduoti žarnyno raumenis, paskatinti širdies plakimą, sumažinti išskyras anestezijos metu, o kartais – gydant astmą.

– Po kiek laiko vaistas pradeda veikti? – pasiteiravo Džordanas.

– Labai greitai, plazmos koncentracijos viršūnė pasiekiama per valandą, o poveikis trunka nuo dviejų iki šešių valandų.

– Tam, kad kraujo mėginyje rastumėt kraujo, prieš kiek laiko asmuo turėjo jo pavartoti?

– Per dvidešimt keturias valandas iki kraujo mėginio paėmimo, – paaiškino toksikologas.

– Ar atropino kiekis, rastas panelės Dankan kraujyje, atitiko įprastą dozę?

– Paprastai gydomoji dozė yra nuo 0,1 iki 1,2 miligramo. Ištyrus rasta dvidešimt trys nanogramai viename mililitre jos kraujo praėjus maždaug keturioms valandoms po to, kai jinai jo išgėrė. Kadangi vaisto pusėjimo trukmė – trys keturios valandos, vadinasi, per pirmą valandą kraujyje jo buvo 46 nanogramai. Jeigu atsižvelgsime į panelės Dankan kūno svorį, riebalus, apytikrį vartojimo laiką, galime paskaičiuoti, kad ji suvartojo dešimt miligramų atropino… grubiai tariant, normą viršijo nuo dešimties iki šimto kartų.

– Ką tai reiškia?

– Panelė Dankan perdozavo, – atsakė Ču.

– Ar tai galėjo sutrikdyti jos organizmą?

– O taip. Pavartojus net du miligramus, padažnėja pulsas, ima smarkiai plakti širdis, išdžiūsta burna, išsiplečia akių vyzdžiai, liejasi vaizdas. Padidinus dozę iki penkių miligramų, žmogų apima nerimas, jam sunku kalbėti ir ryti, prasideda galvos skausmai, įkaista oda, sumažėja žarnyno peristaltika. Jeigu išgersite dešimt miligramų atropino kaip panelė Dankan, jausite tai, ką išvardijau, taip pat pagreitės ir susilpnės pulsas; vaizdai bus migloti; oda paraus; apims nerimas ir susijaudinimas; bus sunku eiti ir kalbėti; prasidės haliucinacijos, kliedesiai ir galiausiai baigsis koma.

– Ar toks poveikis trunka ilgai?

– Ne. Tai trumpas pasiskraidymas, – šyptelėjo Ču.

– Bet haliucinacijos įmanomos?

– Taip. Tiesą sakant, neseniai Olandijoje buvo aptiktos keturių rūšių „Ecstasy“ tabletės, kuriose būtent dėl šios priežasties buvo daugiau atropino.

– Vadinasi, žmonės vartoja atropiną kaip pramoginį haliucinogeninį narkotiką?

Ču linktelėjo galvą.

– Girdėjau taip kalbant. Netgi tos haliucinacijos gydytojams ir padeda nustatyti apsinuodijimą atropinu… nes įprastas ligoninės priimamojo toksinų tyrimas atropino nerodo, o jis sutrikdo trumpalaikę atmintį, todėl labai sunku suprasti, ar buvo pavartota narkotiko.

– Gal įmanoma nustatyti, ar po haliucinacijos likę prisiminimai yra tikri?

Ču patraukė pečiais.

– Neįmanoma. Kaip ir visi haliucinogenai, pradedant LSD ir baigiant pejotliu, jis iškreipia pojūčius.

– Ar gali asmuo, veikiamas šio haliucinogeninio narkotiko, įsivaizduoti, kad jį fiziškai užpuolė?

– Prieštarauju, – sušuko Metas. – Tai nėra eksperto sritis.

– Aš leisiu, – atsakė teisėja.

Ču vyptelėjo.

– Manau, visi, paskrajoję ant angelų dulkių, turėjo nusikasyti odą iki kraujo, nes jiems atrodė, kad visas jų kūnas apėjo vabzdžiais. Jeigu pavartoji psichiką veikiantį narkotiką, visa, ką įsivaizduoji, atrodo kaip tiesa.

– Ir paskutinis klausimas, – tarė Džordanas. – Ar atropinas kilęs iš augalo?

– Jis išgaunamas iš skysto ekstrakto vieno augalo, kuris nuo senų senovės naudojamas kaip nuodas, anestetikas ir siekiant sukelti transo būseną. Ar pamenate tą migdomąjį gėrimą, kurį Džuljeta išgeria Šekspyro pjesėje? Tai ta pati medžiaga.

– Daktare Ču, kaip vadinasi tas augalas?

– Ak, – tarė jis, – atropa belladona.

Metas paprašė penkiolikos minučių pertraukos ir susinervinęs išėjo iš salės. Jis įtūžęs užlipo laiptais į viršų, į mažąją posėdžių salę, kurią jis buvo užsakęs izoliuotai aukai, jeigu jos kartais prireiktų pasibaigus gynybos liudininkams. Kai jis įsiveržė pro duris, Džiliana sėdėjo palinkusi virš stalo ir sprendė kryžiažodį.

– Daugiau niekada man nemeluok.

Jos pieštukas sustojo.

– K-ką?

Metas atsirėmė rankomis į stalą iš abiejų kryžiažodžio pusių.

– Girdėjai, ką pasakiau, – piktai suurzgė jis. – „Tą naktį nieko negėriau.“

– Nesuprantu, apie ką čia kalbate.

– Apie atropiną, Džiliana. Jo buvo rasta tavo kraujyje.

Ji nuoširdžiai apstulbo.

– Bet… priimamojo tyrimas…

– Buvo neišsamus, – užbaigė Metas. – Gynėjo toksikologas padarė sudėtingesnį tavo kraujo tyrimą. Ir dabar prisiekusieji žino, kad melavai apie narkotiką… ir svarsto, ką dar jiems pamelavai.

Jos akys pritvinko ašarų.

– Aš nemelavau, kad mane išprievartavo. Tikrai nemelavau. Tik visi galvoja, kad jeigu man taip nutiko, esu šliundra. Nenorėjau, kad manytų, jog esu dar ir narkomanė. Pabandžiau tik tą vieną kartą. Prisiekiu. – Pakėlusi ašarotą veidą į Metą ji paklausė: – Dabar jis išsisuks? Per mano kvailumą?

Metas pajuto, kaip iš jo išgaruoja kovinga dvasia, bet jis neketino suteikti jai netikrų vilčių.

– Nežinau, Džiliana.

– Jo neišteisins.

Pasigirdus trečiajam balsui, Metas su Džiliana atsigręžė.

Tarpduryje stovėjo Eimosas Dankanas, sugrubęs, susivaržęs.

– Ponas Hulihanas neleis, kad taip nutiktų. – Džilianos tėvas priėjo arčiau ir uždėjo ranką dukrai ant peties. – Gal tai ir pralaimėjimas, bet dar ne katastrofa. Tiesa, pone Hulihanai?

Metas pagalvojo apie dvylika prisiekusiųjų tarybos narių ir ką jie neseniai išgirdo.

– Man šito aiškinti nereikia, – atsakė jis ir išėjęs iš salės trinktelėjo durimis.

– Juk tiesa, daktare, kad haliucinogenai daro įvairiausio pobūdžio poveikį? – paklausė Metas.

Ču nusijuokė.

– Taip sakoma, bet konkrečiau negaliu jums atsakyti į šitą klausimą.

– Ar įmanoma, kad nuo šito narkotiko vienus apima ekstazė, o kiti… kaip jūs sakote… iki kraujo kasosi kūną?

– Taip. Tai priklauso nuo dozės, stiprumo, vartotojo asmenybės ir aplinkos, kurioje narkotikas vartojamas.

– Vadinasi, jeigu pavartojate šio narkotiko, jis nebūtinai jums sukelia haliucinacijas?

– Nebūtinai.

– Ar jūs matėte Džilianą Dankan gegužės pirmosios naktį?

– Ne, – atsakė Ču. – Aš jos išvis nepažįstu.

– Taigi, jos asmeninių savybių nežinote.

– Ne.

– Ir nežinote, kokioje tuo metu ji buvo aplinkoje.

– Ne.

– Jūs net nežinote, kokio stiprumo yra šis konkretus vaistas?

– Ne.

– Ar matėte ją, atvežtą į priimamąjį apžiūrai po lytinio smurto?

– Ne.

– Taigi, jūs nežinote, ar jai buvo haliucinacijos?

– Ne.

Metas prisiartino prie liudytojo.

– Sakėte, kad kraujyje vaistas išsilaiko keletą valandų, tiesa?

Ču linktelėjo.

– Taip.

– O kada buvo paimtas kraujo mėginys, kurį tyrėte?

– Apie antrą valandą nakties, – atsakė toksikologas.

– Panelė Dankan su draugėmis į mišką atėjo apie vienuoliktą vakaro. Galite sužinoti, ar panelė Dankan vartojo vaistą tą vakarą prieš eidama į mišką?

– Ne… bet sprendžiant iš jos kraujyje rasto kiekio pusę dviejų nakties, jos dabar nebūtų gyvos.

– Vis dėlto, jeigu paimsime laiko atkarpą nuo dviejų iki šešių valandų, vaistą ji galėjo pavartoti ir po išprievartavimo, tiesa?

– Tikriausiai taip.

– Ir tai turėtų įtakos jums nustatant dozės dydį?

– Taip.

Metas linktelėjo.

– Jūs nežinote, kas tą naktį parūpino atropino?

– Ne.

– Ar gali būti, kad ponas Sent Braidas, atėjęs į mišką, pasiūlė joms paragauti?

– Gali.

Metas nuėjo prie prisiekusiųjų ložės.

– Ar įmanoma užuosti atropiną, jeigu jo yra įdėta į gėrimą?

– Paprastai ne.

– Ar jis turi skonį? – paklausė jis.

– Ne.

– Taigi, jei ponas Sent Braidas padavė panelei Dankan atidarytą butelį gazuoto vandens su jau įmaišytu narkotiku, ji galėjo jo išgerti ir net nežinoti, kad vartoja nelegalią medžiagą?

– Manau, taip.

Metas mąsliai linktelėjo.

– Daktare Ču, ar esate girdėjęs apie rohipnolį?

– Taip.

– Ar galite paaiškinti nežinantiems, kas tai yra?

– Jis vadinamas pasimatymų išprievartavimų narkotiku, – paaiškino Ču. Pastaraisiais metais yra buvę atvejų, kai vyrai jo įmaišydavo moteriai į gėrimą, ji netekdavo sąmonės ir tada lytiškai ja pasinaudodavo.

– Kodėl rohipnolis yra toks kraupiai veiksmingas?

– Nes jis bekvapis ir beskonis. Auka paprastai net neįtaria, kad jo prarijo, kol jis nepradėjo veikti. Ir įprastas ligoninės toksikologinis tyrimas jo neaptinka.

– Ar visos tos savybės tinka apibūdinti ir atropinui?

– Tiesą sakant, taip, – atsakė Ču.

Pasipriešinti gydytojo išrašytam haldolui buvo neįmanoma. Kai tik Megė užmerkdavo akis, vėl atsidurdavo ten: „Miškai plaukė, lyg jie visi būtų panirę po vandeniu, ir ryškiai rožiniai šviesos blyksniai nesustodami skriejo į ją artyn kaip būtybės iš vaizdo žaidimo. Megės galva buvo lengva kaip balionas, ir kai tik ji praverdavo burną, iš jos išeidavo patys idiotiškiausi garsai… ne žodžiai ir ne jos balsas. „Eime“, – mojo joms ranka Džilė, kviesdama pasveikinti laimingos poros. Vitnė nusvirduliavo, bet Čelsė nekreipė dėmesio ir iš kažkur vis traukė žvaigždes. „Mege, ir tu“, – liepė Džilė, ir Megės išdavikės kojos ją ten nunešė.“

Metas Hulihanas sudirbo patį geriausią argumentą, kokį Džeko advokatas buvo pateikęs. Ada negalėjo to suprasti, ir dėl to imant kavą iš nediduko aparato Teismo rūmų pusrūsyje jos ranka taip drebėjo, kad ji apsilaistė sijoną ir pritaškė ant grindų.

– O! – šūktelėjo ji ir, kai pasilenkė išvalyti, suprato, kad neturi kuo.

– Aš turiu.

Į jos regėjimo lauką įžengė du iki blizgesio nušveisti juodi batai. Vesas Kortmenšas atsiklaupė ir savo nosine ėmė sausinti balą.

Ados skruostai degė. Jai nebuvo ko sutrikti, bet štai, vis vien pasijuto nepatogiai.

– Ačiū, – tarė ji šaltai, paimdama iš jo rankų nosinę, kad galėtų baigti valyti.

– Ada, – prabilo jis ir palietė jai ranką.

Praėjo pora sekundžių, kol ji įsidrąsinusi pakėlė akis.

– Atsiprašau, – sumurmėjo Vesas. – Nežinojau, kad viskas taip išeis. Ir… na, aš nenorėjau įpainioti tavęs.

– Tu ir neįpainiojai, Vesai. Aš pati įsipainiojau. – Sumišusi ji suglamžė nosinę į gumulą. – Aš ją išskalbsiu ir grąžinsiu.

– Ne. – Jis atėmė ją iš jos. – Buvo laikas, kai būčiau numiręs vien dėl to, kad išgirsčiau šiuos žodžius iš tavęs, bet, deja, Ada, tu nebuvai skirta skalbti man drabužių.

Ada pažvelgė į jo nuoširdžias akis, tvirtai sudėtą kūną, nepalaužiamą ištikimybę.

– Vesai, vieną dieną sutiksi moterį, kuri degs iš nekantrumo, kaip norės iškepti tau kiaušinienę. – Sukandusi lūpą ji pridūrė: – Apgailestauju, kad ne aš.

Vesas pakratė galvą ir liūdnai šyptelėjo.

– Aš labiau apgailestauju, – atsakė jis ir švelniai padėjo jai atsistoti.

Džekas stovėjo prie lango mažame pasimatymų kambaryje.

– Ar kada girdėjai apie Borisą Jecmelovą? – paklausė jis Džordano.

– Ne.

– Jis trečiajame dešimtmetyje Meksikoje išprievartavo aštuoniolika moterų. Jis buvo pasodintas iki gyvos galvos. Po dvidešimties metų jį ištiko širdies smūgis ir buvo konstatuota jo mirtis, bet po dvidešimties minučių medikai jį atpumpavo. – Džekas atsisuko į advokatą. – Paskui jie jį paleido. Sakė, kad jis jau atsėdėjo iki gyvos galvos.

Džordanas pirštais suspaudė sau viršunosę.

– Vienintelė tikrai gera nesąmonė, kurią žinau: Ajovos valstijoje draudžiama pereiti valstijos sieną su antimi ant galvos.

Džekas nė nešyptelėjo.

– Žinosiu.

– Ir ką gi man nori tuo pasakyti, Džekai? – paklausė Džordanas. – Kad tave nuteisė ir pakorė, tau nespėjus atsisėsti į liudytojo kėdę?

– Ar tu gali man nuoširdžiai pasakyti, kad mano parodymai ką nors pakeis? – tyliai atsakė Džekas. – Po perkūnais, tai net ne parodymai. Tai didžiulė žiojėjanti tuštuma.

– Aš tau jau paaiškinau, ką sakė daktaras Ču. Jeigu tada gėrei tos arbatos, anos nakties gali niekada ir neprisiminti.

Įpykęs Džekas paspyrė iš kelio kėdę.

– Noriu, kad viskas būtų čia, – tarė jis baksnodamas sau per galvą. – Kad viską prisiminčiau kaip dieną. Noriu prisiminti, kas įvyko, Džordanai, vien tam, kad pūdamas kalėjime galėčiau retkarčiais apmąstyti tai vieną, tai kitą detalę, ir sau priminti, jog esu nekaltas.

– Tu turi stiprią valią, Džekai, – atsiduso Džordanas. – Turės to pakakti.

Abu vyrai nutilo, paskendę kiekvienas savo mintyse. Virš galvos kaip vabzdys zvimbė dieninė lempa. Tada Džekas atsisėdo priešais advokatą.

– Ar galiu kai ko tavęs paklausti?

– Žinoma.

– Ar tiki, kad aš nekaltas?

Džordano žvilgsnis nuslydo į šoną.

– Tai neturi nieko bendro su mano, kaip tavo advokato, darbu, jeigu aš…

– Aš uždaviau tau klausimą. Atsakyk ne kaip advokatas klientui, o kaip žmogus žmogui. – Džekas žvelgė tiesiai į Džordaną. – Prašau.

Džordanas suprato, ko reikia Džekui; jis suvokė, jog kaip advokatas privalo užtikrinti, kad jo pagrindinis liudytojas jaustųsi ramus, kad ir kokie menki būtų jo parodymai.

– Žinoma, tikiu tavimi, – atsakė jis. – Tiki ir Selena. Ir Ada. – Džordanas išspaudė šypsnį. – Matai, kiek turi prijaučiančiųjų.

Bet nė vieno tarp prisiekusiųjų, pagalvojo jis.

Daktarės Floros Diubonė veidas buvo kaip žvirblio, kūnas kaip gandro, o balsas kaip peliukės Minės. Jis tą ir tedarė: valdėsi, kad nekrūpčiotų atsakinėdama į jo klausimus, ir vis mestelėdavo grasinantį žvilgsnį Selenai, kuri surado šitą teismo medicinos ekspertę, vaikų psichoanalitikę internete… jau tikrai ne telefonu.

– Ar peržiūrėjote kai kuriuos šios bylos dokumentus? – paklausė Džordanas.

Vietoj atsakymo pasigirdo plonas cyptelėjimas.

Džordanas matė, kaip prisiekusieji susigūžė. Nagų brūžinimas per mokyklinę lentą – štai ką primena šis garsas.

– Daktare, – kreipėsi teisėja, – aš labai atsiprašau, bet turiu jūsų paprašyti garsiau kalbėti. – Ji padvejojo ir pridūrė: – Tikrai labai atsiprašau.

– Aš sakiau taip, – pakartojo daktarė Diubonė.

– Ką jūs peržiūrėjote?– paklausė Džordanas.

– Džilianos Dankan psichiatrijos bylą iš to laikotarpio, kai jai buvo devyneri.

– Jūsų, kaip ekspertės, nuomone, ką jie atskleidžia?

Ji atsisuko į publiką ir sučirškė:

– Mergaitė buvo linkusi į patologinį melą.

Balsas nebuvo įtaigus.

– Ar galite pateikti konkrečių pavyzdžių, kurie jums leistų nustatyti tokią diagnozę?

– Taip. Buvo atvejų, kai keli šaltiniai prieštaravo jos pasakojimui, o kartais teiginiai būdavo tiesiog neįtikėtini. Pavyzdžiui, ji atkakliai neigė vogusi parduotuvėje, nors buvo pagauta su prekėmis rankose. Ji save žalojo, pjaustėsi rankas ir tai neigė netgi tada, kai gydytojui buvo pateikti įrodymai. Kitu atveju ji visus nuteikė prieš kaimynų mergaitę, paskleidusi apie ją gandus, paskui tai neigė, nors daugybė pirštų rodė į ją kaip iniciatorę.

– Daktare, kodėl vaikas šitaip elgiasi? – paklausė Džordanas.

– Panelės Dankan atveju tai tikriausiai susiję su noru patraukti dėmesį. Mirus motinai Džiliana sulaukė užuojautos ir mintyse įsidėmėjo, kad geriausia į save atkreipti dėmesį yra sukuriant destruktyvias situacijas.

– Kai vaikystėje diagnozuojamas patologinis melas, kas, jūsų nuomone, įvyksta, kai tas vaikas užauga?

– Prieštarauju, gerbiamoji teisėja, – įsikišo Metas. – Tokios eksperto prielaidos apie vaikus neturi nieko bendro su tuo, kas nutiko Džilianai Dankan.

– Atmesta, – suburbėjo teisėja.

– Psichiatrijoje yra auksinė taisyklė, – atsakė daktarė Diubonė, – kad meluojantys berniukai turi elgesio sutrikimų ir tampa sociopatais… o meluojančios mergaitės tarpasmeniniuose santykiuose tampa manipuliatorėmis.

– Ačiū, – padėkojo Džordanas. – Daugiau klausimų neturiu.

Iškart atsistojo Metas.

– Daktare, jums neteko pasikalbėti su Džiliana Dankan, tiesa?

– Ne, neteko.

– Jūs tik perskaitėte bylą apie tai, kas įvyko beveik prieš pusę jos gyvenimo?

– Taip.

– Jūsų vadinamoji auksinė taisyklė… juk jūs negalite teigti, kad kiekvienas berniukas ar mergaitė elgiasi vienodai, tiesa? Jūs tik plačiai apibendrinate, kaip dažniausiai būna?

– Teisingai.

– Ir jūs nežinote, ar būtent taip atsitiko Džilianai?

– Nežinau.

– Ar ne tiesa, kad Džiliana neteko motinos būdama vos devynerių?

– Kiek suprantu, taip.

– Ir būtent dėl šios priežasties ji pradėjo gydytis, tiesa? O ne todėl, kad ji impulsyviai melavo.

– Taip.

– Jūs sakėte mananti, kad Džiliana buvo patologinė melagė, nes vaikystėje ji paskleidė gandus apie vieną mergaitę ir paskui tai neigė?

– Be visa kita.

Metas nusišypsojo.

– Dovanokite man, daktare, bet kai buvau vaikas, mes tai vadinome mergaitišku elgesiu.

– Prieštarauju!

– Atsiimu, – tarė Metas. – Ar ne tiesa, kad mergaitės taip visada elgiasi? Berniukai mušasi, o mergaitės skleidžia paskalas?

– Prieštarauju! – vėl sušuko Džordanas. – Norėčiau sužinoti, kada ponas Hulihanas baigė klinikinės psichologijos studijas.

– Atsiimu. Daktare, jūs minėjote vagystę iš parduotuvės, bet ją Džiliana neigė?

– Taip, minėjau.

Metas atsigręžė ir įsmeigė žvilgsnį į Džeką.

– Ar dažnai pasitaiko, kai žmogus, padaręs nusikaltimą, neigia tai padaręs?

– Ak… dažnai…

– Ar dažnai pasitaiko, kai žmogus, padaręs nusikaltimą, neigia tai padaręs, nors yra daiktinių įkalčių, siejančių jį su nusikaltimu?

– Manau, taip.

– Vadinasi, daktare, nieko keisto, jeigu žmogus meluoja, norėdamas išsigelbėti?

– Ne.

– Ar dėl to tas žmogus yra patologinis melagis?

Daktarė Diubonė atsiduso.

– Nebūtinai.

Metas pažvelgė į liudytoją.

– Daugiau klausimų neturiu.

„Jis kvepėjo kažkuo panašiu į prakaitą ir kraują. Ir jo šypsena buvo miela, ir Megė galėjo lažintis, kad jis net neįsivaizduoja, į ką įsivėlė. Ji pareigingai prispaudė lūpas jam prie skruosto ir beveik iškart neteko pusiausvyros. Tada krito jam ant kelių, girdėjo jį sudejuojant, paskui užgriuvo jį visu svoriu. „Neužsigavai?“ – paklausė jis ir bandė padėti jai atsikelti, bet jo nevikrios rankos nuslinko jai ant krūtinės ir plačios sėdynės ir pakėlė ją kaip svirtį.

Ko nori ir ką gauni, yra du labai skirtingi dalykai: kartais vaizduotė nutiesia tiltą anksčiau, nei tu suvoki, kad jis neatlaikys tavo svorio. Jis jos neglamonėjo; jis ją sulaikė, kad nenukristų. Bet, ak, kaip Megė norėjo, kad būtų kitaip.

Ir tada suprato, kad ne tik ji.“

Šįkart Rojus atnešė suvožtinių. Bandelių su plutele, prikištų keptos jautienos, tunų mišrainės ant kvietinės bandelės, net vegetariškų pitų nevalgantiems mėsos. Teisėja, prisiekusieji ir net Džekas dėkingi kibo į tokias vaišes, bet Metas sėdėjo tiesus kaip prarijęs mietą, jo neliestas suvožtinis su kalakutiena gulėjo ant stalo krašto.

– Tai laiškinis česnakas, – prisipažino Rojus sekretorei, kuri paklausė apie vištienos salotų sudėtį. – Jų nesitiki, todėl jie ir nudegina.

Ranka pasirėmęs galvą Metas tingiai ištarė:

– Gerbiamoji teisėja, kuo šis liudytojas gali padėti bylai, jei ne didžiule cholesterolio doze?

– Aš tuoj, – sumurmėjo Rojus ir atsisėdo į liudytojo vietą. Jis pasitaisė kaklaryšį, atsikrenkštė ir piktai žvilgtelėjo į Metą. – Sudžiūvėliai visada būna pasipūtę.

Džordanas atsistojo, vienoje rankoje laikydamas keptą jautieną, o kitoje savo užrašus.

– Prašau pasakyti savo vardą, pavardę ir adresą.

– Rojus Pibodis. Gyvenu Salem Folse, virš užkandinės „Ant kampo“.

– Pone Pibodi, kur buvote balandžio trisdešimtosios popietę?

– Darbe, – atsakė Rojus.

– Ar žinote, kas yra Džiliana Dankan?

– Mhm.

– Ar tą dieną ją matėte?

– Mhm.

Džordanas vėl atsikando suvožtinio.

– Kur? – paklausė jis ir nurijo.

– Ji atėjo į užkandinę apie pusę keturių.

– Ar tuo metu Džekas dirbo?

– Žinoma, dirbo.

– Ar esate juos matęs kartu? – paklausė Džordanas.

– Mhm.

– Papasakokite.

Rojus patraukė pečiais.

– Ji atėjo į užkandinę ir užsisakė pieniško kokteilio. Paskui apsigalvojo, pasakė, kad nealkana, ir išėjo. Mačiau, kaip ji pasuko už kampo, kur Džekas į konteinerius metė šiukšles.

– Jūs tai matėte?

– Mano kasos aparatas stovi prie lango, – atsakė Rojus.

– Ką būtent jūs matėte?

– Matyt, ji kažką jam pasakė, nes po minutės jis pakėlė akis ir jie pradėjo kalbėtis.

Mažakalbiam Rojui atrodė, kad jis pasakė viską. Džordanas nuslėpė šypseną.

– Ar ilgai juodu kalbėjosi?

– Turbūt apie dešimt minučių, nes per tą laiką aš suskaičiavau kasoje pinigus. Užtrunki, kol suskaičiuoji visus tuos banknotus ir monetas.

– Ačiū, Rojau, – Džordanas kilstelėjo suvožtinį, – už viską.

Vos Metas atsistojo kryžminei apklausai, Rojus pasisuko į teisėją.

– O aš ar galiu jam užduoti klausimą?

Ji nustebo, bet linktelėjo.

– Gerai, pone Pibodi.

– Kodėl, po perkūnais, jums nepatiko mano keksai? – užriko Rojus.

– Prašau?

– Jūs juk jo nevalgėt? O šiandien – ir mano suvožtinio.

– Neketinau jūsų įžeisti, pone Pibodi, tik norėjau išreikšti savo poziciją, – paaiškino Metas.

– Kokią poziciją? Kad jums nepatinka mano maistas?

– Jeigu iš liudytojo imi keksiukus, labai tikėtina, kad juo patikėsi.

Rojus suglumęs išplėtė akis.

– Tarkim, aš laikausi dietos be glitimo, – atsiduso Metas. – Ar neprieštarausite, jeigu dabar jums užduosiu keletą klausimų?

– Užduokite. Šiandien pasiėmiau visą laisvą pusdienį dėl jūsų.

Metas užvertė akis.

– Pone Pibodi, ar jūs buvote viduje, kai pamatėte, kad Džiliana išeina?

– Jau sakiau, kad taip.

– Džiliana nuėjo už užkandinės?

– Taip.

– Ar jūsų langas buvo atidarytas?

– Ne, nes Ada sako, kad tada oro kondicionierius dirba perniek.

– Vadinasi, jūs negirdėjote, kas kurį pakvietė?

– Ne. Bet tikrai mačiau, kad išėjo lyg užsišikusi.

Metas pažvelgė į teisėją.

– Norėčiau, kad iš šio pareiškimo tas žodis būtų išbrauktas.

– Aš nebraukčiau, – atsakė teisėja. – Pone Pibodi, kodėl jums pasirodė, kad ji buvo nepatenkinta?

– Ėjo taip aukštai iškėlusi nosį, kad, maniau, tuoj užklius už šaligatvio krašto. Ji ėjo pusantro kilometro per minutę greičiu, šniokštuodama, lyg būtų pasiruošusi pakarti Džeką.

Džordanas išsiviepė iki ausų. Jeigu jis laimės šią bylą, jis valgys užkandinėje „Ant kampo“ iki pat savo gyvenimo pabaigos. Ir paliks arbatpinigių Rojui, taip pat ir padavėjai.

– Ar žinote, pone Pibodi, ko ji buvo supykusi?

– Nežinau.

– Na, gal jis mėgino prie jos kabinėtis? Ar tai būtų ją suerzinę?

Rojus vogčiomis pažvelgė į Džeką.

– Galbūt.

– Arba jeigu jis nepadoriai ją lietė? Gal dėl to ji taip greitai išėjo?

Senis pasvarstė ir tarė:

– Gal.

Metas nuėjo prie apygardos prokuroro stalo ir pasiėmė suvožtinį. Atsikando didelį kąsnį, sukramtė ir nurijo.

– Ačiū, pone Pibodi, – padėkojo jis šypsodamas. – Nedažnai gynėjo liudytojas pamaitina ir kaltintoją.

Megė tikrai nebūtų ėmusis burtų, kuriais valdomi kiti žmonės. Kai burtai suveikia, tave perlieja energija, o galia pereina kitam žmogui – taigi, tarp judviejų atsiranda ryšys. Vadinasi, jeigu tu nusiunti kenkiančią energiją, ji sugrįš tau pačiam.

Bet paprasti kerai – ne tas pats, kas burtai kam nors sunaikinti. Juk kai jos būrė dėl senio Stiuarto Holingso, tenorėjo padėti jam atsikratyti auglio. Plintantį vėžį reikėjo sunaikinti. O žmogų, kuris nuolat kelia pavojų kitų saugumui, reikia sustabdyti. Todėl Megei reikėjo tramdomojo burto.

Tai buvo pirmas kartas, kai ji pati nubrėžė ratą. Atsiklaupė savo kieme tarp krūmų melsdama, kad mama negrįžtų iš darbo per anksti. Priešais degė juoda žvakė, o ant peleninės, kurią ji susirado palėpėje, gulėjo uždegtas smilkalas.

Jai reikėjo lėlės iš vaško ir audinio skiautės, vaizduojančios žmogų, kurį ji norėjo sustabdyti, kad niekam nebekenktų. Tačiau Megei rankdarbiai niekada nesisekdavo – ji nežinojo, nuo ko pradėti. Galiausiai pasirausė dėžėje tarp barbių ir kenų, su kuriais žaidė vaikystėje. Nuoga lėlė atrodė nešvankiai, jos plaukai buvo susiploję. Megė apšlakstė ją sūriu vandeniu ir sukuždėjo žodžius, kuriuos ji buvo nusirašiusi nuo grimuaro „Vikų raštuose“.

– Būk palaiminta, būtybe, pagaminta… e, Kinijoje… ir gyvenimo transformuota. Tu nesi iš plastiko, bet esi tikras kūnas ir kraujas. Tu esi tarp dviejų pasaulių, visuose pasauliuose, tad pavirsk tu dulke.

Ji laikė lėlę rankoje ir įsivaizdavo, kaip iš dangaus krinta sidabrinis tinklas. Tada iš šortų kišenės ištraukė raudoną kaspiną ir tvirtai apvyniojo lėlei rankas, burną ir kirkšnis. Megė sukaupė visą savo energiją, virpančią jos nervuose ir keliančią jai baimę, ir nukreipė į lėlę. Smulkutė figūrėlė iššoko jai iš rankų ir nukrito priešais ją ant žemės.

– Būk surišta Oru, Žeme, Vandeniu ir Ugnimi, kaip trokštu aš.

Megės daugiau niekas neskaudins. Ir ji pati daugiau niekam neleis savęs skaudinti. Melas stiprus tik tol, kol maitinasi tais, kurie juo tiki; Megė suprato, kad geriau tai sužinoti vėliau, negu niekada. Atidarydama ratą ji paėmė mamos sodo kastuvą ir palaidojo lėlę po hortenzijų krūmu. Ant viršaus uždėjo patį sunkiausią akmenį, kokį tik pajėgė atsinešti. O kai lėlė, vaizduojanti Džilianą Dankan, saugiai gulėjo po žeme, Megė patenkinta paplojo per kauburėlį.

Kryžminės apklausos vidury Metui klausinėjant Rojų Pibodį, šerifas priėjo prie Džordano ir įteikė jam raštelį.

– Turbūt juokauja, – suniurzgėjo jis, suglamžydamas lapelį. Palaukė, kol prokuroras baigs, ir paprašė leidimo prieiti prie teisėjos. – Gerbiamoji teisėja, ar galime padaryti dešimties minučių pertrauką? – paprašė.

– Turėjai užtektinai laiko pasitarti su savo klientu, – papriekaištavo Metas.

– Aš nesikalbėsiu su klientu. Jeigu labai nori, gali čia likti ir jį prižiūrėti. – Džordanas nusisuko į teisėją. – Tai asmeniškas reikalas, ponia.

Ji linktelėjo ir leido Džordanui išeiti. Jis nuskubėjo prie gynybos stalo, pakvietė Seleną ir abu skubiai išžingsniavo iš posėdžių salės.

Ten jų laukė Tomas.

– Žiūrėk, kad tai būtų rimtas reikalas, – pagrasino jam Džordanas.

– Man rodos, rimtas. – Jis padavė sąsiuvinį. – Atėjo tau paštu.

Džordanas pervėrė sūnų piktu žvilgsniu.

– Ir tau kilo nenumaldomas noras tai atnešti per bylos nagrinėjimo vidurį?

– „Šešėlių knyga“, – perskaitė Selena, paimdama jį iš Tomo rankų. – Mačiau tokių „Vikų raštuose“.

– Jeigu Žvaigždės Šviesa nutarė man atsiųsti dovaną, būtų buvę geriau koks amuletas.

– Nemanau, kad jį atsiuntė Žvaigždės Šviesa, Džordanai, – ramiai tarė Selena, išvyniodama sidabrinį kaspiną, iš kurio Tomas buvo susukęs pailgą knygos skirtuką.

Džordanas pačiupinėjo kaspiną. Tada paėmė iš Tomo sąsiuvinį ir versdamas permetė akimis puslapius. Tai, kas buvo parašyta paskutiniame puslapyje, ilgam prikaustė jo dėmesį.

Mažai kas žinojo, kad raganos galėjo naudoti bet ką – nesvarbu ką – atšviežinti savo prisiminimus.

Džordanas taip įniko skaityti, kad nuo paskutinio įrašo negalėjo atsiplėšti. Jis pagarbiai pridėjo ranką prie lapo.

– Kas tau davė?

Prieš atsakydamas Tomas kiek pagalvojo.

– Geroji ragana, – atsakė jis.

Sėdėdamas liudytojo kėdėje Džekas įtariai nužiūrinėjo priešą.

Savo advokatą.

Iš pradžių Džordanas nenorėjo, kad Džekas duotų parodymus, manydamas, kad jis už klientą tai padaro geriau. Tačiau iki šiol gynybos liudytojais tebuvo ragana, pora toksikologų, psichoanalitikė ir Rojus – veikiau anekdotas nei rimtas teisinis atsakas. Džekas turėjo gerą iškalbą, buvo tvarkingas, išsilavinęs – net jeigu ir negalėjo paneigti Džilianos Dankan pasakojimo, jis turėjo gerai atrodyti vien sėdėdamas liudytojo ložėje.

Ironiška buvo tai, kad žmogus, kuriuo Džekas niekada gyvenime nepasitikėtų, dabar buvo vienintelis, kuris galėjo jam padėti. Sėdėdamas ant pakylos jis stebėjo Džordano veiksmus – kaip judina rankas, kaip nutaiso rūstų žvilgsnį prisiekusiesiems, – ir galvojo: „Jie visi vienodi. Melagiai, visa jų šutvė.“ Kaip advokatas mane išdūrė anksčiau, taip išdurs ir dabar, neabejojo Džekas.

„Nepulk gintis ir nesupyk, nes jie pamanys, kad esi linkęs smurtauti, – prieš kelias minutes mokė jį Džordanas. – Tik klausykis manęs. Tai mano duona.” Tačiau Džekui tai atrodė neįmanoma. Atrodė, tarsi advokatas stovėtų uolos papėdėje ir ragintų jį šokti žemyn, drąsindamas, kad sugaus… tačiau dar nebuvo užgijusios Džeko žaizdos po paskutinio šuolio.

Džordanas pasilenkė labai arti, kad jo pyktį matytų tik Džekas.

– Susikaupk, po velnių, – iškošė jis. – Be tavo pagalbos aš nieko negaliu. – Paskui jo veidą pakeitė maloni išraiška ir jis paklausė: – Kas įvyko po to?

Jis trumpam sugrįžo į mišką, jam virš galvos kaip žvaigždės sužėravo jų juokas, taip arti, kad būtų galėjęs jas pagauti.

– Aš atsidūriau miško aikštelėje, – lėtai pasakojo Džekas, – ir pamačiau ten stovint mergaičių būrelį. Nuogų.

Tas vienas žodis nutildė salę.

– Pala, – Džordanas papurtė galvą, – jūs mums sakote, kad netyčia susidūrėte su pulkeliu nuogų mergaičių?

– Žinau. Aš pagalvojau lygiai tą patį. Maniau, taip nusigėriau, kad man prasidėjo haliucinacijos.

– Įsivaizduoju. Ką dar prisimenate?

Džekas gūžtelėjo.

– Nieko panašaus… na, nieko panašaus iki tol nebuvau matęs. Aplink degė žvakės. Ant medžių kabojo kaspinai.

Džordanas nuėjo prie įkalčių stalo ir pakėlė vieną kaspiną.

– Ar tokie kaspinai kaip šis?

– Taip, tik ilgesni.

– Ką dar prisimenate?

Džekas užsimerkė, bandydamas ką nors atsiminti.

– Tik trumpus epizodus. Kai užsimerkiu, matau laužą. Arba ryte pabundu ir ant liežuvio galo jaučiu saldumą, kuris man siejasi su ta naktimi. – Jis susierzinęs papurtė galvą. – Bet galvoje tik tuštuma, o tai, kas iškyla atmintyje, atrodo kaip paikystė.

Džordanas artinosi prie savo kliento.

– Ar prisimenate kokius nors daiktus, kurie tą naktį gulėjo aplink jus?

– Prieštarauju, – tingiai šūktelėjo Metas. – Jeigu liudytojas nieko mums nenupiešia, ponas Makafis negali toje tuštumoje piešti savo pieštukais.

– Palaikau.

Džordanas nesutriko ir pažvelgė Džekui į akis.

– Ar labai pikta, kad negalite prisiminti tos nakties įvykių?

– Tiesiog neįsivaizduojate. – Džekas ieškojo tinkamiausių žodžių. – Žinau, kad nedariau, ką jos sako. Žinau, ir tiek. Bet aiškiai šito nematau.

– Kaip manote, kas galėtų krestelėti jūsų atmintį?

– Nežinau, – prisipažino Džekas. – Dievas mato, išbandžiau viską.

– Pavyzdžiui, man užtenka rankose palaikyti suvenyrą, ir bum – aš jau ten. – Džordanas nusišypsojo. – Turiu purviną kamuolį, kurį pagavau per septintąjį žaidimą 1986-ųjų Jungtinių Valstijų lygos čempionate, tą, kurį Hendersonas nešė perėmęs iš „Kalifornijos angelų“ Donio Moro. Kai tik jį paimu į rankas, prisimenu, kaip „soksai“ rovė pirmyn iš už nugaros ir pateko į Pasaulio seriją.

– Gerbiamoji teisėja, dar kartą prieštarauju. Kad ir kaip norėčiau išgirsti pono Makafio gyvenimo istoriją, ji ne į temą.

– Bet, teisėja, taip nėra. Aš norėčiau kaip įkaltį pateikti šiuos užrašus ir duoti juos liudytojui, kad atgaivintų savo atmintį. – Nusisukęs nuo gynybos stalo Džordanas paėmė iš Selenos juodą ir baltą sąsiuvinį ir atnešė jį prie įkalčių stalo.

– Leiskite prieiti! – sukliko Metas, pašokdamas ant kojų.

– Na, pone Makafi, kokį dar netikėtumą mums paruošėte? – susidomėjo teisėja.

– Gerbiamoji teisėja, įkalčių taisyklėse sakoma, kad galiu atgaivinti liudytojo atmintį savo žinioje turimu dokumentu. Tai yra „Šešėlių knyga“ – galima sakyti, raganų žurnalas, kuriame aprašomas pagoniškas ritualas, atliktas tariamo nusikaltimo naktį.

Teisėja pavartė jį rankose, pervertė lapus ir padavė Metui pasižiūrėti.

– Taip nedera, gerbiamoji teisėja, – atkakliai priešinosi Metas. – Liudytojas čia neparašė nė vieno puslapio… jis nežino, kas jame yra. Skaitydamas jis savo atmintį ne atgaivins, o… o sukurs iš naujo. – Jis prisimerkęs pažvelgė į Džordaną. – Ponas Makafis ieško būdų, kaip liudytojui į lūpas įdėti žodžius.

– Net jeigu liudytojas ir neprisidėjo prieš šių užrašų atsiradimo, pone Hulihanai, gynyba gali jais naudotis, kad padėtų prisiminti. – Teisėja atsigręžė į Džordaną. – Aš pati iki šiol laikau prisiminimui puodelį iš 1975-ųjų Pasaulio serijos, šeštojo žaidimo, kai Karltonas Fiskas sustojo vos per kelis colius nuo linijos, ir, kol turėsiu tą plastikinį puodelį, nepamiršiu tos stebuklingos akimirkos. Prieštaravimą atmetu.

Kai tik Džordanas padavė užrašus klientui, Džeką ėmė purtyti.

– Tą naktį, – murmėjo jis, – ji rašė į šitą sąsiuvinį, atsisėdusi po sedulos medžiu.

– O paskui?

– Ji atsistojo, – pamažu prisiminė Džekas, – ir ištarė mano vardą.

Blaivesnis vyras būtų apsisukęs ir nuėjęs, bet Džekas negalėjo tos minties ilgai išlaikyti galvoje. Ji buvo perpildyta kitų minčių – besiplaikstantys kaspinai ten, kur jų neturėtų būti; statmenai baltai žvakei padėtas peilis; cinamono kvapas; vien tas faktas, jog ji prašė, kad jis atsirastų.

– Tu pačiu laiku, – pasakė Džiliana. – Mes tavęs laukėme.

Jis, žinoma, miega, ir visa tai – sapnas. Košmaras. Jį persekioja automobilis, pabėgimas nuo Veso, o dabar šitos pusnuogės merginos. Bet dabar viskas pasidarė aišku. Tai buvo pasąmonės išdaiga. Dabar jis jautėsi saugesnis, nes žinojo, kad tai netikra.

Kai Džiliana paėmė Džekui už rankos, jo visas kūnas trūktelėjo.

– Ak, – ramino ji, pirštais braukdama jam per plaukus. – Vargšas Džekas. – Ji palietė prakirstą antakį ir skruostą, paskui pakėlė savo numestą palaidinę ir nuvalė kraują.

Jos gražios krūtys buvo per centimetrą nuo jo lūpų ir atrodė tikresnės už viską, ką jis buvo gyvenime matęs. Giliai pasąmonėje Džekas ėmė priešintis.

– Aš negaliu… aš turiu…

– Būti čia, – pabaigė už jį Džiliana. Ji nusišypsojo draugėms. – Ko dar šią naktį nepadarėme?

Nedidukės storulės lūpos suapvalėjo.

– Džile, juk nedarysi to.

Džekas staiga pradėjo regėti sceną tarsi iš didelio aukščio. Ši mergaitė… jo ranka jos delne… už jų plaikstosi kaspinai. Tau negalima čia būti, perspėjo jis save, nes… bet negalėjo užbaigti sakinio. Jis liepė savo kojoms judėti, bet buvo toks girtas. Bėk, pagalvojo jis, bet suprato, kad ištarė garsiai, nes Džiliana atsisuko.

– Mes tau nepatinkame?

– Aš turiu eiti, – tarė jis trūkčiojančiu balsu.

– Bet pirma tu man padėsi, gerai? Šitam reikalui man reikia vyro.

Džekas mintyse nusprendė taip: jis padės pasiekti ką nors aukštai arba atidarys stiklainį marinuotų agurkų ir tada keliaus. Bet, jo nuostabai, Džiliana sunėrė savo pirštus su jo pirštais ir patraukė jį paskui save prie laužo. Ji ėmė bėgti ir jam nieko kito nebeliko, kaip daryti tą patį – šokti per laužą.

Juodu parkrito ant žemės. Džilianos veidas buvo paraudęs.

– Dabar tu su manim surištas metams.

Džekas nesuprato, bet jis daug ko nesuprato. Miškas sukosi ratu. Jis žiūrėjo, kaip mergaitės iš termoso įsipila gėrimo, pasidalija sausainiais.

– Čia tau, – tarė ji, ir galbūt jis būtų atsigėręs, jeigu viena iš mergaičių nebūtų praradusi pusiausvyros ir jo neužgriuvusi.

– Laikykis. – Jis į ją pažvelgė. Ji buvo vardu Megė, miesto detektyvo duktė – bet tuo metu ji galėjo būti nors ir Ketrina Marš. Toks atviras geismas sklido iš jos akių. Džeko širdis ėmė daužytis, ir jis pasisuko į kitą mergaitę, aukštesniąją, paskui į Džilianą, – jos visos atrodė taip pat. Visų veiduose buvo ta pati išraiška. Tas geidulys, tas neįtikėtinas vienpusis troškimas, kuris jau kartą jo vos nesužlugdė.

Svirduliuodamas Džekas atsistojo ir, susiradęs taką, kuriuo atėjo, pasileido atgal į mišką. Klupčiodamas skubėjo gal minutę, bet jį pasivijo Džiliana. Ji vos neverkė, plaukai buvo išsidraikę jai apie veidą.

– Laužas… mes nepajėgiame jo užgesinti. Sudeginsime visą mišką. Labai pašau, – maldavo ji. – Sugrįžk.

Jis nusekė paskui ją į aikštelę, bet joje nebuvo nei gaisro… nei žmonių. Jam nespėjus paklausti, kas čia vyksta, ji greitai apsikabino jį apie kaklą ir lūpomis prisispaudė prie jo lūpų. Jis ėmė dusti ir trauktis prie rusenančio laužo galvodamas, kuris pavojus didesnis. Džiliana trynėsi į jo kūną, stengdamasi jį sujaudinti, paskui paėmė jo ranką ir pridėjo sau prie krūties, visą laiką nenuleisdama nuo jo akių, kad jis žinotų, jog tai – jos dovana.

– Ne, – šnabždėjo Džekas. – Ne. – Jis suėmė Džilianai už rankų ir atitraukė ją nuo savęs, aplink jųdviejų kūnus žybsėjo skraidantys jonvabaliai. – Aš pasakiau ne, – tarė jis tvirčiau. Ne. Tirtėjo pušų spygliai, nuo savo laktų krito žvaigždės, istorija apsuko ratą. Tai buvo ne Džiliana Dankan; tai buvo Ketrina Marš. Ir Džekui buvo suteikta proga apsiginti, padaryti tai, ko pernai jis negalėjo padaryti. – Atstok nuo manęs, – sakė jis, ir jo krūtinė kilnojosi, – atstok.

Tačiau Džiliana Dankan, kuri visada gaudavo, ko norėjo, jį sučiupo.

– Aš tave užbūriau, – tvirtino ji. – Tu pats pas mane atėjai.

– Tai tu atėjai pas mane, – patikslino Džekas. – Ir aš išeinu. – Jis ją stipriai stumtelėjo, ir Džiliana pargriuvo, o jis nubėgo taku taip toli ir taip greitai, kad pirmą kartą per pastaruosius kelis mėnesius aplenkė savo praeitį.

– Džekai, – paklausė Džordanas, – ar tu išprievartavai Džilianą Dankan balandžio trisdešimtosios naktį?

– Ne.

– Kaip jos panagėse atsirado tavo odos?

– Ji mane norėjo sulaikyti, nes aš bandžiau pabėgti. Tada ji mane pastvėrė. O kai ji… mane pabučiavo, ji pirštais braukė man per galvos odą.

– Iš kur ant tavo veido atsirado dryksnis?

– Nuo šakos, kai bėgau. Įsidrėskiau tada, kai jos dar nebuvau sutikęs.

– Kaip tavo kraujas atsidūrė ant jos palaidinės?

– Savo palaidine ji valė man skruostą.

Džordanas sukryžiavo rankas.

– Ar gali įsivaizduoti, kaip sunku šiems dvylikai žmonių patikėti tavo pasakojimu?

– Taip. – Jis peržvelgė tarybos narius, priversdamas juos klausytis. – Galėčiau jums meluoti ir pasakoti lengviau suvirškinamas tos nakties versijas… pavyzdžiui, kad mes jau beveik suartėjome, bet paskutinę minutę ji apsigalvojo… bet taip nebuvo. Tiesa yra tokia, kokią papasakojau. Tiesa yra ta, kad aš jos neišprievartavau.

– Tuomet kodėl Džiliana sukūrė tokią istoriją?

– Nežinau. Aš jos net nepažįstu, kad ir ką ji sako. Bet jeigu man būtų septyniolika ir mane kas nors užtiktų miške darant tai, ko nenorėčiau, kad sužinotų tėvas… manau, irgi išgalvočiau kokią nors istoriją. Ir jeigu būčiau labai protingas, suregzčiau pasaką, kuri sugriautų reputaciją to žmogaus, kuris ją užtiko… kad niekas juo netikėtų, net jeigu jis ir sakytų tiesą.

Džekas pažvelgė į advokatą.

Tai yra geriausia, ką mes galime padaryti, nebyliai perdavė jam Džordanas.

– Liudytojas – jūsų, – ištarė jis ir atidavė Džeką kaip auką.

Metas vos laikėsi garsiai nenusikvatojęs. Tai buvo pati blogiausia gynyba, kokią jis buvo girdėjęs per visą savo gyvenimą, ir jis nuoširdžiai tikėjo, kad šią bylą laimės, jeigu prabiltų nors ir svahilių kalba.

– Kaspinai, žvakės, nuogos mergaitės… ar jūs tikras, pone Sent Braidai, kad nepamiršote paminėti rožinių dramblių?

– Esu tikras, kad juos prisiminti būtų buvę lengviausia, – šaltai atsakė Džekas.

– Bet jūs pats sakote, kad tuo sunku patikėti.

– Nes pasakojau sąžiningai.

– Sąžiningai. – Metas suprunkštė, kad Džekas žinotų, ką jis galvoja apie tokį įvertinimą. – Jūs sakėte, kad buvote labai girtas. Kaip galite būti tikras, kad jūsų prisiminimai yra tikslūs?

– Žinau, ir tiek, pone Hulihanai.

– Ar gali būti, kad jūs… mirtinai prisigėręs… išprievartavote panelę Dankan ir tada trūkote?

– Jeigu trūkau, – paprieštaravo Džekas, – vadinasi, buvau per girtas ir nepajėgus lytiniam aktui.

Metas atsigręžė nustebęs, kad ginamasis metė jam pirštinę.

– Vadinasi, teigiate, kad Džilianą Dankan apėmė isterija, ji raudojo ir tvirtino, kad jūs ją išprievartavote, nuvyko į ligoninę ir ištvėrė intymią medicininę apžiūrą, kur buvo paimti lytinio smurto įkalčiai, pranešė apie išprievartavimą policijai ir atėjo nepažįstamų žmonių tarybai papasakoti intymių dalykų apie tai, kaip jūs lytiškai prieš ją smurtavote… vien todėl, kad ji bijojo savo tėvo?!

– Aš nežinau. Tik pasakoju, kas įvyko.

– Puiku, – tarė Metas. – Jūs mums paaiškinote, kad jūsų odos buvo rasta panelės Dankan panagėse… nes ji buvo ne kartą jus sugriebusi, kad pasiliktumėte, tiesa?

– Taip.

– Panelė Dankan neįdrėskė jums skruosto – susižeidėte miške į šaką?

– Taip.

– Jūsų kraujo atsirado ant jos palaidinės, nes ji valė jums žaizdą?

– Taip.

Metas susiraukė.

– Tuomet kaip paaiškinsite, kad ant jos šlaunies buvo rasta jūsų spermos?

– Prieštarauju! – Džordanas įsiutęs pašoko. – Leiskite prieiti!

Teisėja pamojo abiem teisininkams prieiti arčiau.

– Sperma neatitiko, – piktai pareiškė Džordanas. – Valstijos ekspertė net pasakė, kad, jos nuomone, rezultatai negalutiniai.

Metas įbedė į jį rūstų žvilgsnį.

– Ji sakė, kad šis ginamasis yra septynis šimtus keturiasdešimt tūkstančių kartų labiau tikėtinas spermos donoras už bet kurį kitą asmenį. Vadinasi, tikimybė vis tiek velnioniškai didelė.

– Tačiau, – įsiterpė teisėja, – tai išankstinė nuomonė. Prisiekusiųjų taryba turi visą informaciją apie spermą ir pasielgs su ja kaip norės. Atsiprašau, pone Hulihanai, bet neleisiu jums toliau plėtoti šitos temos. – Teisininkams sugrįžus į savo vietas, ji pasisuko į prisiekusiuosius. – Paskutinį klausimą ignoruokite, – nurodė jiems teisėja, nors Meto žodžiai dar kybojo ore, aštrūs ir pavojingi kaip giljotinos ašmenys.

– Pone Sent Braidai, – prabilo Metas, – jūs atsiduriate miške su keturiomis mergaitėmis, kurioms galbūt rūpi seksas… be to, jos dar ir nuogos… tačiau jūs neapsisukate ir nepabėgate?

– Aš joms daug kartų kartojau, kad turiu eiti.

– Dar jūs sakėte, kad šokote per laužą rankomis susikabinęs su viena iš mergaičių ir kad gana atidžiai apžiūrėjote aplinką, nes pamatėte, jog ant medžių kažkas kabo.

– Aš taip pat sakiau, kad Džiliana Dankan pati prie manęs prikibo, – atsakė Džekas tvardydamasis, kad nepakeltų balso.

– Kas dar šalia buvo, kai ji jus puolė?

– Nieko.

– Kur buvo kitos mergaitės?

– Nežinau.

– Kaip patogu. Ar ji dar buvo nuoga?

Džekas papurtė galvą. – Ji jau buvo apsirengusi.

– Ir tada metėsi ant jūsų?

– Taip.

Metas sukryžiavo rankas.

– Metro šešiasdešimt keturių ir penkiasdešimties kilogramų mergaitė sulaikė jus jėga?

– Aš greitai išsilaisvinau. Pasakiau jai ne, atstūmiau ją nuo savęs ir bėgau. Ir baigta.

– Vadinasi… tai antras kartas per dvejus metus, kai paauglė jus neteisingai apkaltina lytine prievarta?

– Teisingai. – Karštis kilo Džeko kaklu į viršų.

Metas pakėlė antakius.

– Ar tik nesiruošiate prašyti prisiekusiųjų, kad patikėtų, jog esate pats nelaimingiausias vyras šioje žemėje?

Džekas giliai įkvėpė.

– Aš prašau prisiekusiųjų manimi patikėti.

– Patikėti jumis, – pakartojo Metas. – Patikėti jumis! Hm. Pone Sent Braidai, jūs girdėjote, kaip ekspertas paliudijo, kad žemė ant jūsų batų atitinka miško aikštelės žemę?

– Taip, girdėjau.

– Ir girdėjote DNR ekspertę, kuri paliudijo, jog jūsų kraujo buvo ant panelės Dankan palaidinės, o jūsų odos – jos panagėse?

– Taip.

– Jūs girdėjote, kaip panelė Dankan patvirtino, kad tą naktį buvote su ja?

– Taip.

– Ir girdėjote, kaip panelė Eibrams ir panelė Onil patvirtino tą patį?

– Taip, girdėjau.

– Jūs matėte daugybę įkalčių, kurie rodo, kad buvote nusikaltimo vietoje, tiesa?

– Taip.

Metas klausiamai kilstelėjo galvą.

– Tuomet kodėl, kai policija atėjo jūsų suimti, pirmiausia pamelavote, kad ten nebuvote?

Džeko burna prasižiojo ir užsičiaupė, neištarusi nė garso.

– Aš… aš nežinau, – pagaliau pralemeno jis. – Tai buvo instinktyvi reakcija.

– Melavimas jums yra instinktyvi reakcija?

– Aš ne tai norėjau pasakyti…

– Bet jūs taip sakėte, – toliau įrodinėjo Metas. – Ar jūs jau kartą melavote apie tai, kur buvote tą naktį?

– Taip, melavau, – sumurmėjo Džekas.

Prokuroras į jį atsigręžė ir prismeigė žvilgsniu.

– Tai kodėl būtent dabar prisiekusiųjų taryba turi jumis patikėti?

– Jis puikiai pasirodė, – susimąsčiusi tarė Selena. – Išties labai gerai.

Džordanas trinktelėjo automobilio dureles ir piktas nupėdino į namą.

– Jeigu jau esi tokia nepaprasta jo gerbėja, kodėl tau šiąnakt nepermiegojus su Metu Hulihanu?

Gynėjas baigė parodymų pateikimą ir posėdis buvo baigtas. Baigiamieji argumentai bus išsakyti kitą rytą, o tai reiškė, kad Džordanas turi apie septyniolika valandų pasiruošti, kad sublizgėtų. Prie krūtinės šilo mažas apsauginis Žvaigždės Šviesos paketėlis. Jis miegos pasidėjęs tą nelaimingą maišelį po pagalve; tokiomis aplinkybėmis jis naudosis visokia pagalba.

Jis žinojo, taip pat žinojo ir prokuroras – ir net prisiekusieji žinojo, – kad Džordanas kliento negynė – jis tik bandė parodyti, kad Džiliana nėra ta mažoji princesė, kokią ji save pateikia. Bet ragana gali būti išprievartauta. Narkotikų vartotoja gali būti išprievartauta. Ir jeigu Džordanas būtų toje prisiekusiųjų taryboje, jis nebūtų linkęs patikėti tuo, ką sakė Džekas Sent Braidas.

Prie durų jis norėjo įkišti raktą į spyną, bet niekaip nepataikė.

– Po velnių, – nusikeikė jis ir vėl pabandė. – Po šimts velnių!

Po antro bandymo raktas įstrigo. Pasukus per jėgą Džordanui pavyko jį ištraukti, tada vėl nusikeikė ir sviedė raktų ryšulėlį į krūmus prie įėjimo. Jis spoksojo į tą pusę ir visas drebėjo.

– Džordanai, – pašaukė jį Selena ir palietė jam ranką.

Jis prie jos prisiglaudė, veidu prisispaudė jai prie kaklo ir tyliai atsiprašė Džeko Sent Braido.

Ada pasisiūlė sutvarkyti užkandinę.

– Geriau ateik į viršų, – kvietė ją Rojus stovėdamas prie moterų tualeto durų, už kurių ji rengėsi. – Išgersim šaltosios arbatos, pažiūrėsim televizorių.

Ada išėjo iš tualeto, užsitraukdama uniformos užtrauktuką.

– Tėti, man reikia. Aš tikrai noriu. – Iš tiesų ji norėjo daužytis į ką nors, kol subyrėtų jos kaulai. Grindų plovimas, stalų valymas, viryklės šveitimas – kur kas naudingesni užsiėmimai laikui praleisti.

Ada prasibrovė pro tėvą į virtuvę. Po darbo čia visada būdavo panašu į miestą vaiduoklį, viskas paskendę pilkuose šešėliuose, užsilikusiuose patiekalų kvapuose. Ada paėmė šepetį, kabantį ant viryklės šono, ir energingais judesiais pradėjo šveisti kepsninę.

– Tuomet aš tau padėsiu, – tarė tėvas, atsiraitodamas rankoves.

– Tėti. – Jų žvilgsniai susitiko. – Kaip tik dabar aš noriu pabūti viena.

– Ak, Ada. – Rojus priėjo, stipriai ją apkabino ir laikė tol, kol jai iš rankų iškrito vielinis šepetys, ir jam ant krūtinės kaip miauksintis kačiukas susirangė jos rauda.

– Aš net negalėsiu su juo atsisveikinti, – kuždėjo Ada. – Lankymo valandos tik kitą trečiadienį. O tada… tada jis jau tikriausiai bus kalėjime Konkorde.

– Tai aplankysi jį Konkorde. Jeigu reikės, nuvešiu tave po darbo.

Ada jam graudžiai šyptelėjo.

– Kuo, tėti? Vejapjove? – Ji spustelėjo jam ranką. – Gal ir ateisiu arbatos, gerai? Tik leisk man galvoje susidėlioti mintis.

Jausdama į save įsmeigtą tėvo žvilgsnį ji nuo lentynos nukėlė butelį baliklio ir pradėjo valyti plautuvę bei nerūdijančiojo plieno kriaukles. Mama sakydavo, kad lašelis baliklio privers spindėti ir labiausiai apleistą aplinką.

Mama nebuvo įsimylėjusi Džeko Sent Braido.

Kai tik Rojus nuėjo į viršų, Ada ėmė suktis. Nutrynė šaltųjų užkandžių stalo apsauginį stiklą, išvalė visus padėklus. Nuo orkaitės dugno nugramdė degėsius. Šveitė, plovė, kol guminėse pirštinėse pradėjo kraujuoti krumpliai ir, kad ne taip skaudėtų, ji turėjo apsivynioti rankas drėgnu rankšluosčiu.

Ji dirbo su tokiu nirtuliu, kad negirdėjo, kaip atsidarė užkandinės durys.

– Turbūt sau moki gerą algą, – tarė Čarlis.

Ada stodamasi atsitrenkė galva į maisto šildymo stalo kampą.

– Oi!

– Jėzau, Ada, tu sveika? – Čarlis pribėgo jai padėti, bet, kai jis jau buvo tiek arti, kad galėjo ją paliesti, jie abu apmirė. Prisidėjusi ranką prie kaktos Ada atsitraukė.

– Labas. Tik kvailai stojausi. – Ji priglaudė rankas prie krūtinės. – Tu dėl Džeko?

Čarlis papurtė galvą.

– Ar yra… ar galime trumpam prisėsti?

Lėtai linktelėjusi Ada nuėjo paskui jį į užkandinės salę. Juodu atsisėdo vienas priešais kitą. Juos skiriantis stalas buvo išsigelbėjimas, o atsitraukus nuo baliklio garų jai prašviesėjo galvoje.

Bet Čarlis nesiruošė nieko sakyti.

– Kaip Megė? – pasiteiravo Ada.

– Gerai. Ačiū, kad klausi. – Čarlis pabarbeno pirštais į stalą. – Po viso to, kas buvo pasakyta teismo salėje, neįsivaizduoju, kas dabar su ja bus.

– Gyvenkite po vieną dieną. – Ada žvilgtelėjo į laikrodį. Nurijo seiles.

– Ada, – prabilo Čarlis, – turiu tavęs atsiprašyti.

Ji nenoriai pažvelgė į jį.

– Kodėl?

– Klausiausi parodymų. Aš ne vieną savaitę dirbau su kaltintoju. Ir man… sugrįžo visi prisiminimai ryškiau nei iki šiol. Dieve, darau visai ne tai, ką reikia… – Čarlis ranka pasitrynė veidą. – Maniau, gyvensiu Majamyje, susirasiu darbą policijoje ir pamiršiu apie Salem Folsą. Paskui policijos viršininkas Rudlovas pasikvietė mane atgal į šiaurę, ir aš sau pasakiau, kad praėjo užtektinai laiko, kad viskas išsitrintų iš atminties. Praėjus beveik dešimčiai metų maniau, kad, jeigu aš pats apie tai negalvosiu, daugiau niekas negalvos. – Jis susirietė, lyg norėtų pasisemti energijos iš vidaus. – Bet tu apie tai galvojai kasdien, ar ne?

Ada užsimerkė ir linktelėjo.

– Nujaučiau, kas gali atsitikti tą popietę po žiūrovų suolais, kai Eimosas tave pašaukė. Aš buvau girtas, tas tiesa, bet žinojau, ką darau. Ir dėl priežasčių, apie kurias net negaliu pagalvoti, dariau tą patį… ir vėliau elgiausi kaip ir visi, dėjomės, kad nieko neįvyko. – Čarlis nuleido akis. – Po velnių, Ada, kaip atsiprašyti žmogaus, kuriam sugriovei gyvenimą?

Ada prakalbo po gerokos pauzės.

– Tu nesugriovei man gyvenimo, Čarli. Tu mane išprievartavai. Tai skirtingi dalykai: pirmajam aš negalėjau užkirsti kelio… bet antrajam galėjau ir užkirtau. – Ji pagalvojo apie Kloją, Džeką. – Kuo daugiau patiri skausmo, tuo greičiau anglis pavirsta deimantu.

Čarlio akys buvo paraudusios, sutrikusios.

– Aš neprašysiu tavęs atleidimo, suprantu, kad negaliu tavęs prašyti pamiršti. Tik noriu, kad žinotum… nors tai gal ir nesvarbu… kad aš sau neatleidau… ir niekada nepamiršiu.

– Ačiū tau už tai, – sušnabždėjo Ada.

Ji girdėjo, kaip jam išeinant sutilindžiavo uždaromų durų varpelis. Nejausdama kojų sėdėjo prie staliuko ir laukė, kada jos širdis liausis daužiusis. Po tiek metų kas galėjo tikėtis prisipažinimo? Po tiek metų kas galėjo tikėtis, kad vien išgirdus tokius žodžius pasijusi taip, tarsi vėl viskas būtų iš pradžių?

Vėl atsidarius durims ji išsigandusi pašoko iš senų prisiminimų. Matyt, Čarlis bus ką nors užmiršęs. Bet dar nespėjusi atsisukti Ada išgirdo merginos balsą ir ant grindų dedamo lagamino dunkstelėjimą.

– Man sakė, kad rasiu jus čia.

Ada akis į akį susidūrė su Ketrina Marš.

19 Giles Corey XVII a. per raganų medžioklę Saleme buvo apkaltintas raganavimu ir nukankintas.

2000-ųjų birželio 5-oji

Kerolo apygardos Teismo rūmai

Kitą rytą teismo salė buvo perpildyta, nuo laukimo oras buvo toks troškus, kad sėdo lašeliais reporteriams ant kaktų, migla aptraukė operatorių ir fotografų objektyvų lęšius. Teisėja nužygiavo prie savo stalo mintydama jau kitą bylą.

– Šiandien, regis, pradedame nuo baigiamųjų kalbų, – tarė ji. – Pone Makafi, ar jūs pasiruošęs?

Džordanas atsistojo.

– Tiesą sakant, gerbiamoji teisėja, norėčiau bylą atnaujinti.

Netrukus juodu su Hulihanu stovėjo prie teisėjos stalo.

– Turiu dar vieną liudytoją, – paaiškino Džordanas. – Atsirado netikėtai, ir jos parodymai turi lemiamos reikšmės gynybai.

– Gal man paaiškintumėt, kodėl apie ją nežinojote anksčiau? – paklausė teisėja. – Ar valstijos kaltintojas žino šią liudytoją ir ką ji liudys?

– Ne, aš nežinau, – suirzęs atsakė Metas. – Gynyba jau baigta. Ar kada matėte, kad būčiau surengęs naujų liudytojų paradą pabaigęs kaltinimą?

– Teisėja, – kantriai aiškino Džordanas, – tai auka iš mano kliento ankstesnio nuosprendžio. Ji atsiima savo kaltinimą.

– Tai neturi visiškai jokios reikšmės. Per vėlu. – Metas atkakliai laikėsi savo.

Teisėja pažvelgė į vieną, paskui į kitą teisininką ir tada kreipėsi į prisiekusiuosius.

– Ponios ir ponai, kaip prisimenate, vakar gynyba buvo baigta. Tačiau teismas leis ponui Makafiui atnaujinti bylą ir pakviesti paskutinę liudytoją.

Džordanas išlygino savo kaklaryšį ir pažvelgė į salės galą.

– Gynyba kviečia Ketriną Marš.

Ji buvo mažutė, sutrikusi, ir Džordanas net nebuvo įsitikinęs, ar ji sugebės be pagalbos nueiti iki liudytojo ložės. Tačiau prie laiptelių Ketrina pagyvėjo ir priesaikos žodžius kartojo tvirtu, skambiu balsu.

– Panele Marš, kiek jums metų?

– Šešiolika.

Džordanas pažvelgė į savo klientą.

– Ar pažįstate Džeką Sent Braidą?

Tai buvo pirmas kartas, kai Ketrina pamatė buvusį mokytoją. Jų žvilgsniai susitiko, ir tarp jų pakibo ta praeities istorija, kurią atgaila sudraskė į mažyčius kaip snaiges skutelius.

– Taip, pažįstu, – tarė ji.

– Iš kur?

Ketrina giliai atsikvėpė.

– Pernai dėl manęs jis buvo nuteistas už lytinį smurtą.

It potvynio banga per salę persirito aiktelėjimas.

– Kodėl šiandien čia atėjote, panele Marš?

– Dėl vienos priežasties. – Ketrina nudelbė akis į savo sunertus pirštus. – Aš leidau tam įvykti vieną kartą, ir nenoriu likti kalta, kad leidau tam pasikartoti.

– Kaip suprasti?

– Džekas Sent Braidas prieš mane lytiškai nesmurtavo. Jis niekada nėra manęs nepadoriai lietęs. Jis apskritai nėra nieko blogo padaręs. Jis buvo pats geriausias mokytojas, kokį esu turėjusi ir… ir gal taip apie jį ir galvojau, ir troškau jam patikti… bet tikrovėje taip nebuvo.

– Tuomet kodėl leidote jį nuteisti? – paklausė Džordanas.

Ketrinos veidu nuriedėjo viena ašara, ir ji vėl giliai atsiduso.

– Treneris manimi tikėjo ir buvo man labai malonus. Kai turėjau draugą ir norėjau su juo pasimylėti pirmą kartą, treneris nuvežė mane į kliniką, kad gaučiau kontraceptinių piliulių. Jis nenorėjo, bet padarė tai dėl manęs, nes man tai buvo labai svarbu. O kai tas vaikinas mane paliko, mano vienintelė mintis buvo, kad jis būtų bent kiek panašus į trenerį – labiau subrendęs, labiau mane įsimylėjęs, labiau… panašus į Džeką. – Ji pažvelgė į prisiekusiuosius. – Savo dienoraštyje pradėjau rašyti apie jį… apie mudu. Prikūriau, kaip norėčiau, kad viskas vyktų. Mano tėtis surado tas kontraceptines piliules ir perskaitė dienoraštį… Dieve, vieną akimirką taip norėjau, kad tai būtų tiesa. Norėjau tikėti tuo, kuo tikėjo mano tėtis… kad mane buvo įsimylėjęs treneris, o ne atvirkščiai.

Kai norėjau paneigti tai, ką buvau pasakiusi, istorija jau buvo tiek išpūsta ir pasidariusi tokia bjauri, kad negalėjau patikėti. Buvau maža mergaitė, žaidžianti su lėlėmis, ir paaiškėjo, kad aš turiu tikrus jausmus ir dėl manęs gali žlugti kitų žmonių gyvenimai. Ji pažvelgė į savo kelius. – Mano tėtis, kaltintojas ir teisėjas… jie visi buvo įsitikinę, kad aš noriu apsaugoti vyrą, kurį myliu. – Ketrina vėl pasisuko į prisiekusiuosius. – Kai paskutinį kartą teisme sakiau tiesą, manimi niekas netikėjo. Man labai svarbu, kad dabar visi manimi patikėtų.

– Ačiū, panele Marš, – tarė Džordanas. – Liudytoja – jūsų.

Metas sėdėdamas pasilenkė į priekį, alkūnes pasidėjęs ant kelių, suglaudęs delnus.

– Gerai, – lėtai ištarė jis ir atsistojo. – Kur buvote balandžio trisdešimtosios naktį?

– Gofisbore, – atsakė Ketrina.

– Jūs nebuvote miško aikštelėje už kapinių Salem Folse, tiesa?

– Ne.

– Taigi, nežinote, ar tą naktį kas nors nutiko Džilianai Dankan?

– Ne.

– Teisybę sakant, jūs težinote, kad prieš metus padarėte siaubingą klaidą, – tarė Metas.

– Taip.

– Ir prieš metus jūs buvote taip įsimylėjusi šitą vyrą, kad nenorėjote, jog jam nutiktų kas nors blogo, taip?

– Taip, – sumurmėjo Ketrina.

Jis netikėtai sušvelnėjo ir draugiškai nusišypsojo.

– Norėtumėt, kad trenerio Sent Braido istorija būtų pasibaigusi kitaip, tiesa, panele Marš?

– Jūs net neįsivaizduojate.

– Net ir dabar jūs nenorite, kad jam nutiktų kas blogo?

Pagauta jo klausimų tono ji karštai purtė galvą.

– Žinoma, nenoriu, todėl čia ir esu.

– Kokia staigmena, – tarė Metas. – Daugiau klausimų neturiu.

Džordanas stebėjo, kaip Ketrina išeina iš liudytojo ložės.

– Dar kartą, gerbiamoji teisėja, – paskelbė jis, – gynyba baigta.

– Tai, – kreipėsi į prisiekusiuosius Džordanas, – bus nepaprastai sunku.

Jis nuėjo prie ložės, kur jie laukė jo baigiamųjų argumentų.

– Klausydamiesi, kaip Džiliana Dankan sako, kad ją išprievartavo, norite ja patikėti. Jūs nenorite sužinoti, kad ji išsigalvoja ar kad jos pasakojime yra nesutapimų. Jūs norite manyti, kad tokia mergaitė ateis ir jums papasakos, kaip viskas iš tikrųjų įvyko… bet tiesa ta, kad to, ką papasakojo Džiliana, negalime priimti už tiesą.

Džilianą Dankan tėvas buvo aiškiai įspėjęs vakare niekur neiti. Nes laisvėje vaikšto pavojingas žmogus. Ir ką gi ji padarė? Ji norėjo įsitikinti, ar galės išlipti sausa. Tik nesuprato, kad padėtis taps nebekontroliuojama… ir štai todėl šiandien mes čia.

Džordanas pasidėjo rankas ant prisiekusiųjų ložės turėklo ir pasilenkė į tarybos narius.

– Teisėja jums nurodė ir nurodys dar kartą, kad privalote išklausyti visus liudytojus… ne tik Džilianos parodymus. O parodymai ir įkalčiai rodo, jog šioje byloje yra pernelyg daug nesutapimų, kad galima būtų apkaltinti Džeką Sent Braidą lytiniu smurtu sunkinančiomis aplinkybėmis.

Džordanas ėmė lenkti pirštus.

– Džiliana jums sakė, kad ėjo į mišką pabūti su draugėmis, bet iš tiesų nuėjo į okultinį knygyną ir su jo savininke kalbėjosi apie Beltano šventimą. Džekas jums sakė, kad matė kaspinus, žvakes, altorių… keistus dalykus, kuriais tikrai sunku patikėti. Tačiau vėliau sidabriniai kaspinai buvo rasti nusikaltimo vietoje ir Megės Sakston kambario spintoje.

Atlenkdamas kitą pirštą Džordanas dėstė toliau:

– Džiliana sakė, kad jos draugės išėjo, o ji nuėjo namo į priešingą pusę. Tačiau grįžo pas drauges būtent todėl, kad manė, jog Džekas Sent Braidas kelia grėsmę. Po to, kai susidūrė su juo akis į akį, kam jai likti vienai ir rizikuoti su juo susitikti?

Paskui Džordanas mostelėjo salės link.

– Džiliana taip pat sakė, kad po išprievartavimo ji skaičiavo iki šimto ir iš visų jėgų vijosi drauges. Ponai ir ponios, atstumas, kurį ji turėjo nubėgti nuo tos miško aikštelės iki savo draugių, yra apie pusė futbolo aikštės ilgio. Mokyklos futbolo pažiba tokį atstumą įveikia per šešias sekundes. Na, Džiliana ne tokia… bet, pagal jos parodymus, ji tą kelią nubėgo per penkias minutes. Ir dar pridėkime laiką, kol ji skaičiavo iki šimto. Ar gali būti, kad mergaitė, kuri buvo išsigandusi, apimta panikos ir bėgo kiek kojos neša, skubėjo taip lėtai? Ar įmanoma, kad nutolusios vos per pusę futbolo aikštės jos draugės negirdėjo, kaip ji grumiasi?

Džordanas priėjo prie įkalčių stalo ir iškėlė Džeko nuotrauką su įdrėkstu skruostu.

– Jūs girdėjote, kad pono Sent Braido DNR buvo rasta Džilianos panagėse. Mes to neneigiame… bet jis jums pasakojo, kaip ji stvarstė jį už rankos, norėdama sulaikyti. Jis sakė, kad tas vienas dryksnis ant skruosto yra nuo šakos… ir tai neprieštarauja tikrovei, kai odą įdrėskia viena šakelė, o ne penki ilgi raudoni nagai.

Jūs taip pat girdėjote, kad tą naktį mergaitės vartojo narkotikus. Kokius? Kurių nerodo ligoninės toksikologinė analizė. Kurių Džiliana nepaminėjo policijai, kai pateikė skundą, narkotikus, kurie sutrikdo trumpalaikę atmintį apie įvykį ir net sukelia haliucinacijas.

Džordanas papurtė galvą.

– Galai nesueina. Nesueina todėl, kad Džiliana aiškiai neprisimena arba ji nenori, kad prisimintume mes. Išsigandusi tėvo reakcijos sužinojus apie narkotikų vartojimą ir jos raganavimą, Džiliana Dankan bakstelėjo pirštu į vyrą, kuris netyčia sužinojo jos paslaptis. Ji pamelavo apie Džeką Sent Braidą, kol jis nesuskubo pasakyti visos tiesos apie ją pačią.

Vienintelis nusikaltimas, kurį padarė Džekas Sent Braidas, yra tas, kad jis atsidūrė netinkamoje vietoje netinkamu laiku. Kartą jam jau buvo taip nutikę su panašaus amžiaus mergaite… ir buvo padaryta didžiulė teismo klaida. Džekas atkeliavo į Salem Folsą, tikėdamasis atversti naują gyvenimo puslapį… bet į jį buvo žiūrima kaip į bendruomenės dėmę. Žmonės laukė, kada jis suklups, kad galėtų jį išvyti… ir Džilianos kaltinimas tapo tuo degtuku, kuris įžiebė gaisrą.

Salem Folse vyko raganų medžioklė, – tarė Džordanas, pasisukdamas į savo klientą. – Bet vienintelė auka buvo Džekas Sent Braidas.

Metas nusišypsojo prisiekusiesiems.

– Girdėjome apie raganas, – prabilo jis. – Girdėjome apie Beltaną. Šiame teisme mums dar trūksta paties velnio… žinoma, nebent jūs priskaičiuotumėt Džeką Sent Braidą.

Šioje byloje svarbiausia ne tai, ar Džiliana yra ragana, ar ji šliaužė pas drauges ant pilvo, ir net ne tai, kad ji eksperimentavo su nelegaliomis medžiagomis. Čia svarbiausia – įkalčiai, tvirti faktai, kurie įrodo, kad Džekas Sent Braidas įvykdė nusikaltimą. Tokie įkalčiai kaip ginamojo DNR, rasti Džilianos Dankan panagėse, kraujas, rastas ant jos palaidinės. Tegu ponas Makafis aiškina, ką nori. Bet jis negali paaiškinti to spermos lašelio ant Džilianos šlaunies. Tokio pėdsako nepalieki, jeigu neįvyksta intymaus suartėjimo. Anot liudijusios ekspertės, egzistuoja tikimybė, kad ginamasis yra vienas iš atsitiktinių septynių šimtų keturiasdešimties tūkstančių, kurio DNR sutampa su DNR iš nusikaltimo vietos. Ponai ir ponios, tai didelis skaičius. Iš tiesų, iš kur dar gali atsirasti ši sperma, jeigu ne iš pono Sent Braido?

Metas pasisuko į prisiekusiuosius.

– Įkalčiai, – pakartojo jis. – Jūs girdėjote, kaip Džiliana pasakojo apie žiauriausią ir intymiausią įvykį jos gyvenime, nors aiškiai matėsi, kaip jai skaudu taip atsiverti prieš nepažįstamus žmones, kai jai į veidą nutaikyti objektyvai, o teisėja gaudo kiekvieną jos žodį. Girdėjote, kaip ji pasakoja, kaip buvo renkami išprievartavimo įkalčiai, – tai vienas labiausiai intymumą pažeidžiančių egzaminų mergaitės gyvenime. Girdėjote dviejų mergaičių, policijos detektyvo ir ligoninės priimamojo gydytojos parodymus – jie visi liudija, kad, kai surado Džilianą, ji buvo apimta isterijos.

Metas kilstelėjo antakius.

– Kita vertus, niekas, ką pasakojo ponas Sent Braidas, nesutampa su tuo, ką apie tą naktį pasakoja liudytojai. Jis turi patogų pasiaiškinimą apie sumušimus ir dryksnį ant veido. Jis turi patogų pasiaiškinimą, kodėl bare gėrė. Jis turi patogų pasiaiškinimą, kodėl atsidūrė miške. Tačiau, ponios ir ponai, jis neturi jokių įrodymų, tik savo versiją… kurios galai, pasinaudojant pono Makafio žodžiais, ne visur sueina. – Metas įsmeigė žvilgsnį į prisiekusiuosius. – Džekas Sent Braidas turi didesnį akstiną meluoti nei bet kuris, sėdintis šioje teismo salėje, nes jam iškilęs didelis pavojus. Jau kartą pabuvojęs kalėjime jis žino, kad nebenori į jį grįžti.

Prokuroras ėmė žingsniuoti atgal.

– Ginamasis nusprendė nueiti į barą ir prisigerti. Ar tai galėjo taip paveikti jo sveiką nuovoką, kad jis išprievartavo mergaitę? Galbūt. Ar jis išprievartavo mergaitę dėl savo ūmaus būdo? Galbūt. Nesvarbu. Svarbiausia, kad jis tai padarė. Ir kad valstija įrodė, jog nėra abejonės, kad jis tai padarė. Ponas Makafis pasiūlė jums daugybę niekų apie Džilianos veiksmus ir elgesį… nes jis negali pasiūlyti jums tiesos. – Metas pasilenkė virš gynybos stalo, ir jo pirštas atsidūrė per dešimt centimetrų nuo Džeko veido. – Bet tiesa yra ta, kad šitas vyras 2000-ųjų balandžio trisdešimtąją nuėjo į mišką, šoko ant Džilianos Dankan, nuplėšė jai drabužius ir privertė ją su juo santykiauti. Aš prašau, – tarė Metas, – šiandien šitą vyrą nuteisti.

Džeką atvedė atgal į šerifo areštinę laukti prisiekusiųjų nuosprendžio. Šerifo pavaduotojas buvo vyresnio amžiaus vyriškis baltais ilgais, į viršų užraitytais ūsais ir mėgstantis pašvilpauti populiarią ketvirtojo dešimtmečio dainelę. Jis linktelėjo Džekui, einančiam į dviejų kvadratinių metrų pločio celę, kurioje darėsi gąsdinamai patogu.

Džekas nusivilko švarką, nusirišo kaklaryšį ir atsigulęs ant geležinio gulto kumščiais suspaudė akis. Ar Ketrina Marš gali padaryti didelį skirtumą? Džordanas sakė, kad tai priklausys nuo to, kaip taryba norės patikėti jo parodymais, ar ne, nors Džekui atrodė, kad mergaitė su savo pasakojimu apie mokyklinę meilę – labai jau menka priežastis išteisinti.

Kai prisiekusieji priims nuosprendį, jį nuveš tiesiai į valstijos kalėjimą Konkorde. Jeigu jam skirs didžiausią bausmę, jis jau bus penkiasdešimt vienerių, kai jį paleis. Plaukai bus pražilę, pilvas minkštas, oda raukšlėta. Ant rankų bus senatvinės dėmės, žyminčios visus tuščiai praėjusius metus.

Jam trūks sniego jausmo ant veido. Airiško viskio skonio. Motinos servizo rašto ir ištaigingo dvigulės lovos pločio, taip pat plonytės oranžinės linijos, kur aušra išblunka ir virsta diena.

Jam trūks Ados.

Džekas išgirdo prislopintą šerifo padėjėjo pokalbį tolumoje, priekiniame poste. Gal Džordanas atėjo pranešti, kad nuosprendis jau priimtas. O gal čia, į skaistyklą, atvedė palaukti kalinį.

Per linoleumą atgirgždėjo padėjėjo storapadžiai batai ir sustojo priešais Džeko kamerą.

– Einu nusišlapinti, – pranešė jis.

– Tau gerai.

– Aš apie tai sakau todėl, – lėtai paaiškino padėjėjas, – kad neturiu nieko bendro su tuo žmogum, kuris man išėjus įeis pro šias duris, jeigu supranti, ką noriu pasakyti.

Džekas nesuprato.

– Patikėk, jeigu ateis beprotis ir šaltakraujiškai mane nušaus, jam būčiau dėkingas.

Jau nuėjęs pusę koridoriaus padėjėjas nusijuokė. Džekas vėl atsigulė ant nugaros, ranką pasidėjęs ant akių.

– Džekai.

Tai sapnas… negali būti.

Kitoj pusėj grotų stovėjo Ada, taip arti, kad galėjai ją paliesti.

Netardamas nė žodžio Džekas metėsi į priekį, iškišo rankas pro plieninius virbus ir, kiek buvo įmanoma, ją apkabino. Jos veidas prigludo prie šalto metalo, nosis ir burna išsikišo tiek, kad galėjo susiliesti su jo veidu. Ji taip prisispaudė, norėdama būti kuo arčiau jo, kad Džekas matė ant jos skruostų ir žandikaulio ryškėjančius raudonus ruožus nuo virbų.

Jis rankomis suėmė jai veidą ir priglaudė kaktą prie savosios.

– Nemaniau, kad tave pamatysiu, – prisipažino jis.

– Aš atnešiau padėjėjui plokštainį su šokoladiniu kremu, ir jis leido, – atsakė Ada. – Penkioms minutėms.

Pakėlęs lūpas jis pabučiavo jai virš akies.

– O ką jis būtų leidęs už pietus? – Džekas atitraukė ją nuo savęs, kai ji norėjo prisiglausti arčiau, pirštais vedžiojo per smulkius jos veido kaulus ir viršunosę, lengvu kaip drugelio judesiu palietė vokus, ir kaip šnabždesys apvedė jos lūpas dar kartą.

– K-ką darai?

Jis paglostė jai antakius, plaukų liniją.

– Pasiimu tave su savim, – atsakė Džekas.

Tą akimirksnį jo širdį užliejo nepaprasta ramybė. Valstijos kalėjime jis bus kitoks kalinys nei visi. Jis niekada nebus toks, kaip jie, nes jis patyrė kai ką nepakartojamai gražaus, ir tai tapo jo dalimi. Visą likusį gyvenimą Džekas nešiosis savyje tą karštį kūne kaip paslaptį ir pavydžiai saugos.

– Ada Pibodi, aš niekada tavęs neužmiršiu, – švelniai ištarė Džekas, dar kartą prisiliesdamas prie jos lūpų.

Jis atsidavė širdgėla. Ji nurijo jo širdgėlą kaip sėklą ir kvėptelėjo į jį vilties.

– Tau nereikės, aš tavęs lauksiu, – pažadėjo ji.

Išgirdusi padėjėją atskubant koridoriumi, Ada atsitraukė, nors jos rankos liko ant Džeko rankų.

– Atleiskite, kad turiu nutraukti, – tarė pareigūnas. – Tau laikas eiti.

– Suprantu, – pasakė Ada, ir jos gerklė susiskleidė kaip pumpuras.

– Ne jums, ponia. – Pavaduotojas atsisuko į Džeką. – Nuosprendis jau priimtas.

Vieni prisiekusieji į jį žiūrėjo, kiti ne.

– Tai normalu, – patikino jį Džordanas. – Tai nieko nereiškia.

– Pone seniūne, – kreipėsi teisėja, – ar priėmėte nuosprendį?

Už Džeko peties sudūzgė filmavimo kameros, o jis pats visą dėmesį sutelkė į kojas, kad neatsisakytų raumenys. Jeigu jį filmuoja būsimoms kartoms, jis nori stovėti ant savo kojų.

– Turime, gerbiamoji teisėja, – atsakė seniūnas.

– Ginamasis, prašom atsistoti.

Džordanas paėmė Džekui už parankės ir padėjo jam atsistoti. Nors keliai virpėjo, Džekas sugebėjo stovėti tiesiai ir kvėpuoti.

– Pone seniūne, ką nusprendėte dėl ginamojo, kuris kaltinamas lytiniu smurtu sunkinančiomis aplinkybėmis?

Džekas žvilgtelėjo į prisiekusiuosius, kurių veidai vis dar nieko nesakė. Seniūnas pažvelgė į popieriaus lapą savo rankose. Po tūkstančio metų jis perskaitė:

– Nekaltas.

Eimoso Dankano apmaudo riksmą nustelbė Džekui už nugaros pratrūkęs džiaugsmo klyksmas, Selena Damaskas peršoko pertvarą ir puolė Džordanui į glėbį. Džeko glėby atsirado Ada, Džordanas spaudė jam ranką ir sakė, kad jis visą laiką žinojo, kad taip baigsis.

Pasaulis sukosi aplink, žvilgsnių, prisiekusiųjų, objektyvų maišalynė.

– Ginamasis yra laisvas, – paskelbė teisėja per sambrūzdį, ir tas vienas žodis įstrigo Džeko sąmonėje ir pražydo, užgoždamas visą triukšmą, džiūgavimą ir netikėtumą. Laisvas! Gali eiti namo. Gali šaukti apie savo nekaltumą vidury miestelio skvero. Gali vėl paimti savo gyvenimo siūlą ir žiūrėti, kaip jis susimegs toliau.

Džekas, laisvas žmogus, atsigręžė plačiai šypsodamasis… o ten į jį spoksojo Salem Folso gyventojai, kurie dabar jo nekęs dar labiau.

Eimosas Dankanas norėjo sudraskyti prokurorą į gabalus.

– Sakei, kad jį pasodins ilgam, – urzgė jis. – O dabar turėsiu žiūrėti į jį miestelyje, kur gyvenu su savo dukra?

Metas ir be Dankano jautėsi taip, kad blogiau ir būti negalėjo. Pralaimėjus bylas visada jauti didžiulį nusivylimą… o pralaimėti, kai, rodės, byla jau baigta, buvo tikra nelaimė.

– Ką galiu pasakyti? – pažemintas teisinosi Metas. – Eimosai, Džiliana… aš labai apgailestauju. – Jis ėmė rankioti savo užrašus, dokumentus ir bet kaip grūdo juos į portfelį.

– Tikiuosi, kad tu, Hulihanai, šito niekada nepamirši, – iškošė Dankanas. – Tikiuosi, nemiegosi naktimis žinodamas, kad jis laisvėje.

Kitaip nei siautėjančio tėvo, Džilianos balsas buvo ramus ir tvirtas.

– Jūs sakėte, kad pergalė garantuota.

Metas pažvelgė į ją, paskui į Eimosą Dankaną. Tada pagalvojo apie Makafio baigiamąją kalbą, atropiną Džilianos kraujo mėginyje, apie Ketriną Marš, kuri sakė bijojusi tėvo.

– Dėl nieko negali būti garantuotas, – burbtelėjo jis ir patraukė Teismo rūmų koridoriumi tiesiai namo.

Pokštelėjęs šampano butelis iššovė kamštį į Džordano verandos lubas. Į visas šalis ištiško putos ir apibėgo Selenos kojų pirštus bei medines lentas jai po kojomis.

– Už teisingumą! – sušuko ji.

– Tegu jis ir toliau bus aklas, kai mums bus paranku, – tarė Džordanas kilstelėdamas taurę.

Tomas, pakeldamas taurę, išsišiepė.

– Ir, kai prireiks, kurčias.

Jie išgėrė apsvaigę vien nuo pergalės džiaugsmo.

– Aš jaučiau, kad noriu grįžti į advokatūrą, – tarė Džordanas, o jam už nugaros Tomas su Selena užvertė akis. – Žinoma, be jūsų nebūčiau laimėjęs.

– Jeigu jautiesi toks geradaris, tada paaiškink Čelsei, kodėl aš nesu visiškas pašlemėkas.

– Ak, tai nesunku, – atsakė Selena. – Tik pasakyk jai, kad atsigimei į mamą.

– Tomai, – Džordanas padėjo ranką sūnui ant pečių, – reikės pasikviesti ją vakarienės ir aš jai pademonstruosiu visą savo žavesį. – Jis užgniaužė juoką. – Juokauju.

Selena įsipylė antrą taurę šampano.

– Ji galėtų atsinešti ko nors išgerti… arba ko nors įmesti į gėrimą.

– Kaip juokinga, – burbtelėjo Tomas.

Bet Džordanas jai nusišypsojo.

– Gal man reikia gauti atropino, įmaišyti tau į vandenį ir pasakyti, kad mes jau susituokę.

– Galbūt tau šito ir nereikės, – juokaudama tarė Selena. Bet jos žodžiai nuskambėjo rimtai.

Stojo tiršta tyla.

– Ar tu… – pradėjo klausti Džordanas, įbedęs į ją akis.

Iš pradžių Selenos šypsena buvo vos pastebima, bet staiga ji išsiskleidė kaip vėliava.

– Taip.

Kai juodu krito ant verandos sūpynių persipynusiom rankom, kojom ir džiaugsmu, Tomas mandagiai įsmuko į namą. Jis nuėjo per vestibiulį į tėvo miegamąjį, atsisėdo ant lovos ir atsegė abiejų pagalvių užvalkalus. Šiek tiek paieškojęs surado – mažus žolelių amuletus, kuriuos prieš kelias savaites jam davė Čelsė. Raudonas audinys, prikimštas saldžiai kvepiančių gėlių, įdėtas pensas ir septynis kartus aprištas mėlynu kaspinu.

– Negali priversti žmogaus įsimylėti, – tąkart perspėjo jį Čelsė, kai jis paprašė jos padaryti tokius maišelius. – Apžavai tik gali atverti žmogui akis.

Tada Tomas gūžtelėjo pečiais.

– Manau, kad jiems tik to ir tereikia.

Kol tėvas ir Selena lauke glamonėjosi, Tomas paslapčia įdėjo amuletus atgal į jų pagalves. Paskui, pakėlęs tostą, baigė gerti šampaną.

Čarlis pasibeldė į dukters kambario duris.

– Labas, – kyštelėjo jis galvą pro duris. – Ar galiu užeiti?

– Nuo kada pradėjai klausti? – atšovė Megė nepakeldama galvos.

Ši pikta mergaitė, susirietusi ant lovos, atrodė visai nepanaši į tą mažylę, kuri kadaise sekiojo jam iš paskos ant suknutės prisisegusi ženklelį iš aliuminio folijos, kad galėtų būti kaip jos tėtis. Juos skyrė milžiniško dydžio pabaisa – išdavystė.

– Tikriausiai girdėjai, kad Džekas Sent Braidas išteisintas.

Megė linktelėjo.

– Džiliana dėl to paklaikusi.

Detektyvas atsiduso.

– Tikriausiai galima suprasti. – Jis giliai atsikvėpė. – Jeigu nori, mes dar galime pareikšti kaltinimus.

Duktė papurtė galvą, jos skruostai degė.

– Ne, – suniurnėjo ji.

– Mege?

– Aš žinojau, – išdrožė ji. – Aš žinojau, kad Džiliana tai padarė, kad pakenktų Džekui. Iš pradžių man buvo tas pats, dėl to… dėl to, ką prisiminiau. Bet dabar suprantu, kad iš tiesų taip nebuvo. – Apskritas mielas Megės veidelis atsigręžė ir laukė, kol jis ją paguos, kaip kadaise, kai ji parkrisdavo ir nusibrozdindavo kelį. Pleistras ir bučinys. O, kad šito užtektų užaugus. – Džilė melavo… liepė ir mums meluoti… ir mes paklusom, nes visos bijojom, kas gali atsitikti, jeigu nepaklausysim. Mums dar buvo truputį įdomu pasižiūrėti, ar pavyks.

– Kas pavyks?

Megė krapštėsi nagą.

– Jį nubausti. Sužlugdyti jam gyvenimą. Priversti jį išsikraustyti iš Salem Folso. Džiliana norėjo jam atkeršyti… ne už tai, ką jis jai padarė, bet už tai, ko nepadarė.

„Ji žinojo, kad Džiliana meluoja? Ir man nesakė?“

– Kodėl man nepasakei, Mege?

– Tėti, ar tu būtum klausęsis? Žmonės girdi tik tai, ką nori išgirsti.

Kas jau kas, bet jis neturi teisės moralizuoti dukrai apie melą ir moralinę atsakomybę. Mintyse kaip žaibas švystelėjo Ados Pibodi vardas, ir jis palietė dukrai ranką.

– Galėtume pas ką nors nueiti pasikalbėti, – pasiūlė Čarlis. – Pas ką nors, kas sugeba tokius dalykus išsiaiškinti, kas iš to valgo duoną.

– Pavyzdžiui, pas psichologą?

Čarlis palinksėjo galva.

– Jeigu nori.

Megė staiga jam pasirodė tokia maža.

– Ir tu eitum su manimi? – sušnibždėjo ji.

Čarlis ištiesė rankas, ir duktė įšliaužė jam į glėbį. Jis patrynė jai nugarą ir priglaudė veidą prie jos plaukų.

– Bet kur, – prisiekė jis, – ir paskui atgal.

Vieną klaikų akimirksnį Ada pamanė, kad jį prarado. Ji perėjo per namus svarstydama, kad gal jo išteisinimą įsivaizdavo, šaukė jį vardu, bet nesulaukė jokio atsakymo.

Pagaliau rado Džeką lauke, sėdintį medinėse Klojos sūpynėse. Ji basa nutipeno per veją ir atsisėdo šalia.

– Gal pastumti? – paklausė ji.

Džekas švelniai šyptelėjo.

– Ne, ačiū. Aš pats, kai būsiu pasiruošęs.

Jis išpynė pirštus iš grandinės ir sunėrė juos su Ados. Juodu sėdėjo vasaros tyloje, įrėminti svirplių čirpimo, stebėjo šiltą vėją, šokinėjantį medžių pirštais kaip beždžionė.

– Kaip jautiesi? – tyliai paklausė Ada.

– Tarsi visas pasaulis būtų įsikūręs štai čia. – Jis priglaudė kumštį prie krūtinės.

Ji nusišypsojo.

– Nes esi namie.

– Ada, – tarė jis, – bėda ta, kad nesu. Aš negaliu čia likti.

– Žinoma, gali.

– Noriu pasakyti, Ada, kad negaliu likti Salem Folse. Niekas manęs čia nenori.

– Aš noriu, – atsakė ji ir apmirė.

– Taip, – Džekas paėmė jos ranką ir pabučiavo. – Todėl išvykstu. Dieve, juk matei, kas šiandien darėsi, kai išėjome iš Teismo rūmų. Ta motina, kuri patraukė nuo manęs savo dukrą. Žmogus užkandinėje, kuris išėjo vos pamatęs, kad aš ten esu. Negaliu šitaip gyventi… ir tu negali. Kas bus su tavo verslu, kai žmonės pradės ir tave vyti iš savo tarpo?

Gal tai buvo dėl to, kad slūgo karštis, vakarui gaubiant Salem Folsą, ar dėl to, kad prisiminė savo dukrą, žaidžiančią kaip tik šitoje vietoje, o gal siela per daug kentėjo, kad be kovos ko nors atsisakytų… bet tą minutę Ada apsisprendė. Ji atsistojo apžergusi Džeką, kad tas negalėtų pajudėti iš vietos.

– Aš tau jau sakiau, – tarė ji degančiom akim, – kad neleisiu manęs palikti.

– Bet, Ada, aš esu klajūnas. Tu turi savo vietą.

– Taip. Su tavim. – Ji pabučiavo jį, užantspauduodama savo tikėjimu.

Kai Ada pakėlė galvą, Džekas jau šypsojosi.

– O kaip užkandinė? – sumurmėjo jis ir užsikėlė ją ant kelių.

– Ja gali rūpintis tėvas. Jam to reikia. O aš… ak, aš turiu sukaupusi apie keturiasdešimt dvi savaites atostogų.

Jie tingiai suposi leidžiantis saulei, kuri nuo grįsto tako nulaižė liepsnas ir į nakties dangų svaidė žvaigždes. Džekas įsivaizdavo, kaip jis vešis Adą į Graikiją, Portugaliją, į Luaro slėnį. Jis matė ją prie Trevio fontano, Kanados Uolinių kalnų, dangoraižio viršuje.

– Mes važiuosime aplankyti mano mamos, – tarė jis, kai jo galvoje mintis susilipdė į kristalą. – Man regis, ji norėtų su tavim susipažinti.

– Ji gyvena Niujorke?

Džekas linktelėjo. Tai buvo nebloga vieta laimingai pabaigai.

Netrukus po vidurnakčio Eimosas Dankanas pabudo. Jis gulėjo lovoje, o šeštasis pojūtis jam sakė, kad kažkas ne taip.

Tada užsivilko chalatą ir nušlepsėjo į Džilianos kambarį. Durys buvo plačiai atvertos, antklodė ant lovos atversta.

Rado ją virtuvėje, sėdinčią tamsoje prie stalo. Priešais stovėjo neliesta stiklinė su pienu. Galvą buvo visu svoriu atrėmusi į delną; akys įsmigusios į kažką, ką matė tik ji viena.

– Džile, – sukuždėjo jis, kad neišgąsdintų.

Ji pabudo iš transo ir sumirksėjo nustebusi, kad jis čia.

– Oi, – tarė sutrikusi. – Aš… aš negalėjau užmigti.

Eimosas linktelėjo galva, rankas susikišęs į chalato kišenes.

– Žinau. Suprantu. Bet, Džiliana… šitaip, matyt, geriau. – Ji atsisuko, ir toje prieblandoje atrodė visai kaip motina. – Reikia gyventi toliau. Pamėginkim tai pamiršti. Gyvenkim kaip anksčiau.

Kai Džiliana nusisuko, Eimosas palietė jai smakrą.

– Juk žinai, kad man rūpi tik tu viena, Džile, – sumurmėjo jis, švelniai šypsodamasis. – Kas tave labiausiai myli?

– Tu, – sukuždėjo Džiliana.

Eimosas atkišo ranką, ir ji padavė savąją. Tada jis prisitraukė ją artyn į savo glėbį kaip viename sename šokyje. Džiliana užsimerkė. Laikas užgydys žaizdas. Kai tėvo lūpos prigludo prie jos lūpų ir iš naujo užvirtino jų sandėrį, mintimis ji jau buvo už tūkstančių kilometrų.

Content

Пиколт Джоди Линн Salemo raganos