Пиколт Джоди Линн

Susitarimas

Skiriu šį romaną savo broliui Džonui,

kuris žino, kiek kainuoja nesvarumo sąlygoms skirtas tualetas, kaip taisyklingai rašomas žodis „tetris“ ir kaip surasti mano kompiuteryje netyčia prasmegusį romano skyrių. Turbūt ir pats žinai, koks man atrodai nuostabus.

PADĖKA

Kai rinkau medžiagą šiai knygai, vos pasikalbėjus su kuo nors, tekstas iš karto pakisdavo, ir ilgainiui knyga pasidarė kažin kokia visai kitokia, nei tikėjausi, gerokai gerokai geresnė. Taigi už profesinį ir beletristinį indėlį norėčiau padėkoti daktarui Robertui Racusinui, daktarei Tiai Horner, daktarui Jamesui Umlasui; Paulai Spaulding, Candace Workman, policijos patruliui Billui McGee, Alexiui Aldahondo, Kirsty DePree, Julie Knowles, Cyrenai Koury ir draugams; Graftono apygardos pataisos darbų kolonijos vadovui Siedney’ui Birdui; kriminalinės policijos seržantui Frankui Moranui, patrulių tarnybos seržantui Mike’ui Evansui ir Hanoverio (Naujasis Hampšyras) policijos departamento viršininkui Niekui Giacconei. Dar kartą ačiū mano pirmosioms kritikėms - Janei Picoult ir Laurai Gross; ačiū ir Beccy Goodhart, kuri su kitais Morrow darbuotojais padeda man atgauti pasitikėjimą leidybos pramone. Ir galiausiai keliu taurę už savo svajonių komandą, dirbusią iki vėlumos, sunkiomis sąlygomis ir be atlygio, - teisininkus Andreą Greene, Allegrą Lubrano, Chrisą Keatingą ir Kiki Keating.

PIRMA DALIS

Kaimynų berniukas

DABAR

1997-ųjų lapkritis

Nebebuvo ko sakyti.

Jis apgaubė ją savo kūnu, o ji apkabinusi vaizdavosi jį visais gyvenimo tarpsniais - penkiametį, vis dar šviesiaplaukį; vienuolikmetį, augantį; trylikametį, vyriškomis rankomis. Nutviekstą mėnesienos - tamsiomis migdoliškomis akimis nakties dangaus fone. Ir ji įkvėpė jo odos kvapo.

- Aš tave myliu, - pasakė.

Jis pabučiavo taip švelniai, kad jai net dingtelėjo - ar tik nebus pasirodę. Ji šiek tiek atsitraukė pažiūrėti jam į akis.

Ir tada driokstelėjo šūvis.

Nors nuolatinio užsakymo nebuvo, tolimasis kampinis stalelis Happy Family kinų restorane penktadienio vakarą visada būdavo paliekamas Hartams ir Goldams, kurie čia lankėsi jau seniausiai, kiek tik visi pamena. Prieš daug metų jie ateidavo su vaikais ir pilname žmonių salės kampe taip apsistatydavo aukštomis vaikiškomis kėdutėmis ir sauskelnių krepšiais, kad padavėjai su garuojančiais patiekalais vos pajėgdavo numanevruoti iki stalo. O dabar jau tik ketvertas apie šeštą valandą triukšmingai įžengdavo vienas paskui kitą ir susirinkę smarkiai susiglausdavo, lyg tarp jų veiktų kažin kokia magnetinė trauka.

Džeimsas Hartas atvažiavo pirmas. Jis po pietų operavo ir baigė netikėtai anksti. Paėmė nuo stalo valgomąsias lazdeles, ištraukė iš popierinio maišelio ir kruopščiai suėmė pirštais kaip chirurginius instrumentus.

- Labas, - pasisveikino Melanė Gold, staiga išdygusi priešais. - Tikriausiai aš per anksti.

- Ne, - paprieštaravo Džeimsas. - Kiti vėluoja.

- Tikrai? - Pečių krestelėjimu ji nusimetė apsiaustą, susuko ir pasidėjo šalia. - O aš taip vyliausi, kad ateisiu per anksti. Kažin, ar kada esu atėjusi per anksti.

- Žinai, - tarė Džeimsas pamąstęs, - tikrai kažin.

Juodu siejo tik viena - Augusta Hart, - bet Guste kol kas nebuvo atvažiavusi. Taigi sėdėjo nejaukiai šnekučiuodamiesi, nes žinojo vienas apie kitą itin asmeniškų dalykėlių, papasakotų ne vienas kitam, o Gustės Hart prasitartų savo vyrui lovoje ar Melanei prie kavos puodelio. Džeimsas kostelėjo ir mikliai pasukiojo apie pirštus valgomąsias lazdeles.

- Kaip manai, - kreipėsi į Melanę šypsodamas, - ar nederėtų man viską mest? Tapt valkata?

Melanė paraudo - kaip visada, kai būdavo įstumiama į keblią padėtį. Daug metų išsėdėjusi prie bibliotekinio informacijos stalo, gaubiančio juosmenį kaip krinolinas, į konkrečius klausimus ji atsakinėdavo lengvai, o bet ko atrėžti nemokėjo. Jeigu Džeimsas būtų pasiteiravęs: „Kiek dabar gyventojų Adis Abeboje?“ arba „Gal pasakytum, kokie chemikalai yra nuotraukų ryškinimo vonelėje?“ - ji tikrai nebūtų nuraudusi, nes atsakymai jam būtų neįžeidūs. O kas čia per klausimas - apie valkatavimą?! Ko gi jis siekia?

- Tai būtų nepakenčiama, - atsakė Melanė, stengdamasi kalbėti lengvabūdiškai. - Turėtum užsiaugint ilgus plaukus ir įsivert į spenelį auskariuką ar panašiai.

- Ar man nederėtų žinot, kodėl tu kalbi apie spenelio auskariuką? - žengdamas prie stalelio paklausė Maiklas Goldas. Pasilenkė ir palietė žmonai petį - po daugelio santuokos metų tai reiškė apkabinimą.

- Net nesitikėk, - atsakė Melanė. - Ne aš to auskariuko noriu, o Džeimsas.

Maiklas nusijuokė.

- Manau, tai užtikrintas pagrindas prarast mediko pažymėjimą.

- Kodėl? - Džeimsas net susiraukė. - Prisimeni Nobelio premijos laureatą, kurį sutikom aną vasarą plaukdami į Aliaską? Jis buvo žiedą įsivėręs į antakį.

- Visai teisingai, - pasakė Maiklas. - Sukurt eilėraščiui vien iš keiksmų medicinos specialisto pažymėjimo nereikia. - Jis išvyniojo servetėlę ir patiesė ant kelių. - Kur Guste?

Džeimsas pažvelgė į laikrodį. Pagal tą laikrodį jis gyveno. Guste apskritai laikrodžio nesinešiojo. Tuo varė jį iš proto.

- Turbūt nuvežė Keitę pas draugę pabūt su nakvyne.

- Dar neužsakinėjot? - paklausė Maiklas.

- Užsako Guste, - pasiteisino Džeimsas.

Guste paprastai atsirasdavo pirmoji; kaip ir visuose kituose reikaluose, kaip tik ji užtikrindavo, kad vakarienė praeitų sklandžiai.

Tartum prišaukta vyro, Augusta Hart įpuolė pro kinų restorano duris.

- Dieve, kaip aš pavėlavau, - pasakė viena ranka segiodamasi paltą. - Jūs neįsivaizduojat, kokią turėjau dienelę. - Trys klausytojai atsisuko į ją, tikėdamiesi išgirsti dar vieną šlykščią istoriją, tačiau Guste pamojo padavėjui. - Kaip paprastai, - pasakė linksmai šypsodama.

Kaip paprastai?! Melanė, Maiklas ir Džeimsas susižvalgė. Ir viskas?

Guste buvo profesionali patarnautoja laukikė. Ne iš tų patarnautojų, kurie patarnauja restorano lankytojams, o aukojanti laiką - kad neturėtų jo aukoti kas nors kitas. Neturintys laiko Naujosios Anglijos gyventojai kreipdavosi pagalbos į jos firmą „Kitų žmonių laikas“, kai nenorėdavo gaišti eilėje automobilių registracijos skyriuje arba kiaurą dieną laukti kabelinės televizijos meistro.

Ji ėmė tramdyti savo garbanotus raudonus plaukus.

- Iš pradžių, - tarė įsikandusi plaukų gumelę, - visą rytą grūdausi automobilių registracijoj, kur net ir ramiausiu metu tikras siaubas. - Ji narsiai rišosi „arklio uodegą“, tartum grumdamasi su elektros srove. Kilstelėjo galvą, žvilgtelėjo į visus. - Taigi stoviu antra eilėj... suprantat, jau priešais tą langelį... ir tada tarnautojui, prisiekiu Dievu, širdies smūgis. Tiesiog ima galuotis registracijos biure ant grindų.

- O siaube, - išlemeno Melanė.

- Mhm. Ypač kad panaikino eilę, taigi turėjau stot iš naujo.

- Turėtų daugiau užmokėt, - pasakė Maiklas.

- Šiuo atveju ne, - atsakė Guste. - Jau buvau užsakyta antrai valandai į Ekseterį.

- Į mokyklą?

- Taip. Pas poną Džei Fokshilą. Paaiškėjo, kad jis trečiaklasis, turintis daug atliekamų pinigų. Jam prireikė ko nors pasėdėt už jį po pamokų pagal įgaliojimą.

Džeimsas nusijuokė.

- Koksai sumanumas.

- Nėra ko nė sakyt - direktoriui tai nebuvo priimtina. Jis mane dar sugaišino paskaita apie suaugusiųjų atsakomybę, net kai paaiškinau, kad apie šį sumanymą žinojau ne daugiau už jį. O paskui važiuojant paimt Keitės iš futbolo treniruotės subliūško padanga. Kol pasikeičiau ratą ir nusigavau iki aikštės, ji jau buvo susiradusi, kas nuveš pas Zuzaną.

- Guste, - paklausė Melanė, - kaip ten baigėsi tam tarnautojui?

- Tu pati pasikeitei ratą? - nusistebėjo Džeimsas, lyg Melanė nebūtų pasakiusi šio to rimtesnio. - Įspūdinga.

- Pati stebiuosi. Bet gal uždėjau ne taip, taigi norėčiau šįvakar važiuot į miestą tavo automobiliu.

- Vėl dirbi?

Guste linktelėjo šypsodama padavėjui, atnešusiam valgius.

- Važiuoju į kasas pirkt bilietų į Metalica koncertą.

- Kaip ten baigėsi tarnautojui? - paklausė Melanė garsiau.

Visi sužiuro į ją.

- Dieve, Mele, - pasakė Guste. - Ko taip šaukt.

Melanė nuraudo, ir Guste sušvelnino toną.

- Nežinau aš, kaip ten baigėsi, tikrai, - prisipažino. - Išvežė su greitąja. - Ji pakabino šaukštu kiniškų virtų makaronų. - Beje, šiandien Valstijos rūmuose mačiau Emos paveikslą.

- O ką ten veikei? - pasidomėjo Džeimsas.

Guste gūžtelėjo pečiais.

- Žiūrėjau Emos paveikslą. Atrodo toks... na, profesionalus, su tokiais paauksuotais rėmais ir dideliu mėlynu kaspinu apačioj. O jūs visi tyčiojotės iš manęs, kad saugau jos piešinėlius, pieštus su Krisu mūsų namuose.

Maiklas nusišypsojo.

- Juokėmės iš tavo žodžių, kad vieną gražią dieną jie taps tau pensinėmis pajamomis.

- Pamatysit, - užtikrino Guste. - Septyniolikos metų įvertinta valstijos mastu, dvidešimt vienerių atidaryta jos paveikslų galerija... Nė trisdešimties neturėdama pateks į Šiuolaikinės dailės muziejų. - Guste suėmė Džeimso ranką ir atsuko į save jo laikrodį. - Dar turiu penkias minutes.

Džeimso ranka vėl nudribo ant kelių.

- Kasos atsidaro septintą vakaro?

- Septintą ryto, - tarė Guste. - Mašinoj miegmaišis. - Ji nusižiovavo. - Tikriausiai man reikia keist profesiją. Pasiieškot tokios tarnybos, kad būtų mažiau streso... Gal tapti skrydžių dispečere ar Izraelio ministre pirmininke. - Ji palinko prie lėkštės su mu ši vištiena, ėmė vynioti į blynus ir dalyti.

- Kaip ten ponios Grinblat katarakta? - atsainiai paklausė.

- Nebėr, - atsakė Džeimsas. - Gal regėjimas ir visai susitvarkys.

Melanė atsiduso.

- Norėčiau, kad ir man išoperuotų. Sunku net įsivaizduot - atsibundi rytą ir viską matai.

- Nenori tu jokios operacijos, - užtikrino Maiklas.

- Kaip nenoriu?! Atsikratyčiau lęšių. Jau žinau gero chirurgo pavardę.

- Džeimsas tavęs operuot negalės, - šypsodama tarė Guste. - Argi nėra tai draudžiančių etikos taisyklių?

- Netikrai šeimai tas netaikoma, - pasakė Melanė.

- Šaunumėlis, - nusistebėjo Guste. - Netikra šeima. Turėtų būt įstatymas... suprantat, dėl neregistruotos santuokos. Jei ilgai gyvenat kartu, esat susiję. - Guste baigė savo blyną ir atsistojo. - Na, va tokia prabangi ir atpalaiduojanti vakarienė.

- Tau dar negalima išeit, - pasakė Melanė ir paprašė indų nurinkėjo atnešti laimės sausainių. Kai šis grįžo, sukišo kelis sausainius Gustei į kišenę. - Štai. Kasose niekas valgyt neduoda.

Maiklas paėmė sausainį ir perlaužė.

- „Į meilės dovaną negalima žiūrėti lengvabūdiškai“, - perskaitė garsiai.

- „Esi toks jaunas, koks jautiesi“, - pasakė Džeimsas, įsižiūrėjęs į savo paties laimę. - Dabar man tai ne per daugiausia reiškia.

Visi sužiuro į Melanę, tačiau ji, perskaičiusi, kas parašyta siauroje juostikėje, įsidėjo į kišenę. Ji buvo įsitikinusi, kad jei pasakysi garsiai, tavo laimingoji lemtis taip ir nevirs tikrove.

Guste paėmė iš lėkštės vieną iš paskutinių sausainių ir perlaužė.

- Tik pagalvokit, - pasakė juokdamasi. - Netikras.

- Nieko nėra? - susidomėjo Maiklas. - Tai turėtų aptarnaut už dyką.

- Paieškok ant grindų, Guste. Tikriausiai iškrito. Ar girdėta, kad laimės sausainis būtų be laimės?! - nusistebėjo Melanė.

Tačiau nieko nebuvo nei ant grindų, nei po lėkšte, nei įstrigę Gustės palto klostėse. Ji liūdnai palingavo galvą, paėmė puodelį arbatos.

- Tokia jau mano ateitis.

Ji išgėrė visą arbatą ir paskubomis išėjo.

Beinbridžas Naujojo Hampšyro valstijoje - tai miestukas, kuriame buvo daugiausia įsikūrę Dartmuto koledžo dėstytojai ir vietos ligoninės gydytojai. Miestukas netoli koledžo, taigi jo namai buvo gana patrauklus nekilnojamasis turtas. Ir tikrai nepriminė kaimo gyvenvietės. Atsišakoję nuo pagrindinio kelio, tarp senų nuošalių pieno ūkių vingiavo siauri keliukai į penkių akrų sklypelius, aštunto dešimtmečio pabaigoje suformavusius miestelį. Vienas tų keliukų buvo Vud Holou Roudas, prie jo gyveno Goldai ir Hartai.

Jų sklypai drauge sudarė ketvirtainį. Du trikampiai ribojosi bendra įžambine. Hartų sklypas prie įvažiavimo buvo siauras, toliau platėjantis. Goldų sklypas - toks pat iš priešingos pusės, todėl namus teskyrė koks akras. Bet jame augo tankus miškelis, nors ir ne aklinai, vis dėlto užstojantis vieniems kitus.

Maiklas su Melane atskirais automobiliais važiavo paskui pilką Džeimso volvo. Tas jau įsuko į Vud Holou Roudą. Pusmylę pakilęs į kalvą, ties granito stulpu, nurodančiu trisdešimt ketvirtą namą, Džeimsas pasuko į kairę. Maiklas - į tolesnį įvažiavimą. Išjungė sunkvežimiuko degimą ir išlipo į apšviestą plotelį. Šviesa veržėsi iš salono. Maiklas leido Greidžiui su Bo užšokti jam ant kelių ir krūtinės. Kol laukė lipančios iš savo mašinos Melanės, airių seteriai ratais šokinėjo apie jį.

- Neatrodo, kad Ema jau būtų grįžusi, - pasakė jis.

Melanė išlipo iš automobilio ir vienu sklandžiu taupiu mostu užtrenkė dureles.

- Aštunta valanda, - tarė. - Turbūt ji ką tik išvažiavo.

Maiklas nuėjo paskui Melanę pro šonines duris į virtuvę. Ji sudėjo

ant stalo krūvelę knygų.

- Kas šiąnakt lauks iškvietimų? - paklausė ji.

Maiklas išskėtė rankas virš galvos.

- Nežinau. Ne aš. Gal Ričardsas, iš Vestono veterinarinės gydyklos. - Jis nuėjo prie durų ir pašaukė seterius. Šie žvilgtelėjo į jį, bet nė neketino liautis gainiojęsi vėjo blaškomų lapų.

- Komedija, - pasakė Melanė. - Veterinaras nesuvaldo nuosavų šunų.

Maiklas žengė į šalį, prie durų priėjusi Melanė švilptelėjo. Šunys pralėkė pro jį, įnešdami vidun gaivaus nakties oro.

- Šunys Emilės, - pasakė jis. - Tai kas kita.

Kai trečią ryto suskambo telefonas, Džeimsas Hartas nubudo tučtuojau. Mėgino vaizduotis, kas atsitiko poniai Grinblat, nes greičiausia skubios pagalbos reikia jai. Pagraibė kitapus lovos, už tos vietos, kur turėtų gulėti žmona, sugriebė telefoną.

- Klausau!

- Ar čia ponas Hartas?

- Čia daktaras Hartas, - patikslino Džeimsas.

- Daktare Hartai, čia policininkas Stenlis iš Beinbridžo nuovados. Jūsų sūnus sužeistas, jis nuvežtas į Beinbridžo memorialinę ligoninę.

Džeimsas pajuto, kaip gerklėje stringa susipynę klausimai.

- Ar jis... Ar avarija?

Trumpa tyla.

- Ne, pone, - atsakė policininkas.

Džeimsui širdis visai susimazgė.

- Ačiū, - tarė jis ir padėjo ragelį, nors pats nesuprato, už ką dėkoja žmogui, pranešusiam tokią šiurpią naujieną.

Vos ragelis grįžo į savo vietą, Džeimsui kilo daugybė klausimų. Ką susižeidė Kristoferis? Pavojingai ar nesunkiai? Ar Emilė su juo? Kas atsitiko? Džeimsas per kelias minutes apsivilko tais pačiais drabužiais, jau įmestais į skalbinių pintinę, ir nulipo žemyn. Žinojo ligoninę pasieksiąs per septyniolika minučių. Jau lėkdamas Vud Holou Roudu paėmė automobilio telefoną ir paskambino Gustei.

- Ką tau pasakė?! - dešimtą kartą klausė Melanė. - Ką tiksliai tau pasakė?

Maiklas užsisagstę džinsų praskiepą ir įsistojo į teniso batelius. Per vėlai prisiminė neužsimovęs puskojinių. Velniop tas puskojines.

- Maiklai...

Jis pakėlė akis.

- Kad Ema sužeista ir nuvežta ligoninėn. - Jam drebėjo rankos, jis net stebėjosi galįs daryti kas būtina: nustumti Melę prie durų, susirasti automobilio raktelį, apsvarstyti, pro kur greičiausia nuvažiuoti į Beinbridžo memorialinę.

Jis spėliojo, kas būtų buvę, jei tas pokalbis telefonu būtų įvykęs vidunaktį, tas telefono pokalbis, atėmęs žadą ir net neleidęs patikėti. Širdies gilumoje numanė, kad jam būtų atėmę rankas ir kojas. O juk štai jis išvaro automobilį atbulą iš savo kiemo, puikiai laikydamasis, ir vienintelis išdavikiškas jo baimės požymis tėra nežymus skruosto trūkčiojimas.

- Ten operuoja Džeimsas, - tyliai, neaiškiai bėrė savo litaniją Melanė. - Jis žinos, su kuo mums susisiekt, ką daryt.

- Brangioji, - tarė Maiklas, tamsoje sugraibęs jos ranką, - mes dar nieko nežinom.

Važiuodamas pro Hartų namus pajuto absoliučią jų ramybę, pamatė taikingai tamsuojančius langus. Nuo viso to normalumo negalėjo nenudiegti pavydas. Kodėl mums, mąstė jis, nepastebėjęs užpakalinių žibintų Vud Holou Roudo gale, automobiliui jau sukant į miestą.

Guste gulėjo ant šaligatvio tarp trijų paauglių dygliuotomis žaliomis šukuosenomis ir poros, kuri buvo taip arti sekso, kaip tik įmanoma viešoje vietoje. Jei šitaip su savo plaukais kada nors padarytų Krisas, mąstė ji, tai mes jam... O ką jam? Tokia problema net nebuvo iškilusi. Kiek Guste prisimena, Krisas plaukus augindavo truputėlį ilgesnius, ežiuku nesikirpdavo. O dėl Romeo ir Džuljetos jai iš dešinės... na, irgi viskas aišku. Kai tik Emilei su Krisu tas pasidarė svarbu, jiedu pradėjo vaikščioti į pasimatymus, nes abu to troško.

Po keturių su puse valandos jos kliento sūnūs turėtų sėstis į geriausias vietas Metalica koncerte. Jai derėtų grįžti namo ir pamiegoti. Kol parkeliautų, Džeimsas jau būtų parsiradęs iš medžioklės (kažin, ar jau medžioklės sezonas), Keitė ruoštųsi į futbolą, o Krisas gal dar tik ristųsi iš lovos. Tada darytų tai, ką ir kiekvieną šeštadienį, kai nėra nieko suplanavusi ir kai neužgriūva giminės, - eitų pas Melanę arba Melanė ateitų pas ją, ir jiedvi šnekėtųsi apie darbą, paauglius ir savo vyrus. Ji turėjo keletą gerų draugių, tik Melanė buvo vienintelė, dėl kurios nereikėdavo švarintis namų, gražintis pačiai ir kuriai girdint galima būdavo sakyti viską nesibaiminant padarinių ar pasirodyti visiškai kvailei.

- Ponia, - kreipėsi į ją vienas iš žaliaplaukių vaikiščių, - a patrauk dūm?

Jis paklausė tokia greitakalbe, apatraukdūm, kad pirmiausia Guste pasijuto priblokšta įžūlumo. „Ne, - jau norėjo atrėžti, - nepatraukiau, nederėjo ir tau.“ Bet veikiai pastebėjo, kad jis mosuoja cigarete, - ji bent jau tikėjosi, kad paprasta, - jai prieš nosį.

- Ačiū, ne, - atsakė purtydama galvą.

Neįtikėtina, kad yra tokių paauglių, - jos Krisas atrodė visai kitos rūšies. Tikriausiai tie vaikai su stegozauro pavidalo šukuosenomis ir odos liemenėmis šitaip pasirodo tik laisvalaikiu, o kai bendrauja su tėvais, būna atvirtę išsipraususiais, mandagiais paaugliukais. Juokinga, tarė mintyse pati sau. Nėra ko nė galvoti, kad Krisas turėtų štai tokį savo antrininką. Atvedusi ką nors į pasaulį negalėtum nepajusti, jei dedasi šitokie dalykai.

Guste išgirdo kažką dūzgiant prie šlaunies ir sujudo pamaniusi, gal ta įsimylėjėlių porelė kiek per daug prisiartino. Tačiau dūgzti vis nesiliovė, ir ji, tiesdama ranką žemyn prie garso šaltinio, prisiminė pranešimų gaviklį - pradėjusi dirbti „Kitų žmonių laiko“ firmoje, jį ėmė nešiotis rankinėje. Jos atkakliai ieškojo Džeimsas. Kas, jei jis vėl turi važiuoti į ligoninę, o kuriam nors iš vaikelių ko nors reikia?

Žinoma, it prevenciniai vaistai vien gaviklio turėjimas leido išvengti kritiškų atvejų. Gustės pranešimų gaviklis anksčiau buvo dūzgęs tik porą kartų per penketą metų: sykį Keitei parūpo, kur Guste laiko kilimų valymo priemones, o kitą kartą tiesiog išseko gaviklio baterijos. Guste iškrapštė gaviklį iš rankinės ir spustelėjo mygtuką pažiūrėti, kas ją kviečia. Ogi jos automobilio telefonas. Kas galėtų sėdėti jos automobilyje tokiu paros metu?!

Džeimsas važiavo juo namo iš restorano. Išropojusi iš miegmaišio Guste nuėjo per gatvę prie artimiausios telefono būdelės, ištepliotos dešriškomis raidėmis. Vos tik Džeimsas pakėlė ragelį, ji išgirdo kelio ūžesį po padangomis.

- Guste, - tarė Džeimsas trūkčiojančiu balsu. - Tu turi atvažiuot.

Po akimirkos, palikusi miegmaišį, ji leidosi bėgti.

***

Niekas nė nemanė patraukti šviesų nuo jo akių. Virš jo pakibusios ryškiai sidabriškos lėkštės vertė raukytis. Juto bent tris jį liečiančius žmones. Jie pridėdavo ranką, šūkčiojo nurodymus, karpė drabužius. PATS negalėjo pajudinti rankų nei kojų. Vos pakrutėjęs pajus¬davo užveržtus diržus, antkaklį, tvirtai laikantį galvą.

Kraujospūdis krinta, - pasakė moteris. - Palapuojant sistolinis vos septyniasdešimt.

Vyzdžiai išsiplėtę, nereaguoja. Kristoferi! Kristoferi! Ar girdi mane?

- Jam tachikardija. Duokš man dvi didelio skersmens intrave¬nines, keturiolikto arba šešiolikto dydžio, staigiai. Ir, prašom, nor¬malaus fiziologinio su penkių procentų dekstroze - iš karto suleisk litrą. Ir paimk kraujo... Man reikia bendrojo tyrimo - leukocitai, trombocitai, biocheminio, toksikologinio. Ir nusiųsk pavyzdį su tyrimų duomenimis kraujo bankui.

Rankos linkį pervėrė skausmas, šaižiai sutrekšėjo atplėšiamas pleistras.

- Kaip reikalai? - paklausė naujas balsas.

Atsiliepė jau kalbėjusi moteris:

- Tikras siaubas.

Krisas pajuto smarkų dūrį prie kaktos, net išsirietė, kiek leido pančiai, ir vėl suzmeko ant švelnių, šiltų medicinos sesers rankų.

- Viskas gerai, Krisai, - suramino ji.

Iš kur jie žino vardą?

- Matyti kaukolė. Skambink radiologams, reikia peršviesti kaklinę stuburo dalį.

Kilo triukšmas - kažkas bėgiojo, šūkčiojo. Kriso žvilgsnis nu¬krypo į užuolaidos tarpą dešinėje, ir jis pamatė tėvą. Tai ligoninė. Tėvas dirba ligoninėje. Tačiau be balto chalato. Paprastais drabužiais, marškiniai net negerai užsegti. Stovi su Emilės tėvais, bando brautis pro būrelį medicinos seserų, o jos neleidžia.

Krisas taip ūmiai mostelėjo rankomis, kad išplėšė kateterį. Pažiū¬rėjo tiesiai į akis Maiklui Goldui ir suriko, tik pats neišgirdo jokio garso, jokio triukšmo, vien bangomis užplūsdavo baimė.

***

- Nusispjaut man į procedūras, - pareiškė Džeimsas Hartas.

Tada sutarškėjo instrumentai, subildėjo žingsniai, tai atitraukė seserų dėmesį, ir to pakako - jis nėrė po sutepta užuolaida. Sūnus grūmėsi su pančiais ir apykakle. Visur buvo kraujo - ant veido, ant marškinių ir ant kaklo.

- Aš daktaras Hartas, - pasakė jis atlekiančiam prie jųdviejų reanimatologui. - Konsultantas, - pridūrė. Tada sugriebė Kriso plaštaką. - Kas čia dedasi?

- Greitosios pagalbos medikai atvežė jį kartu su mergina, - tyliai pasakė gydytojas. - Kiek įžiūrėjom, plėštinė galvos žaizda. Nusprendėm siųst jį radiologams patikrint, ar nėra kaukolės ir kaklo slankstelių lūžių. Jei atsakys, kad nėra, vešim daryt kompiuterinės tomografijos.

Džeimsas pajuto, kaip Krisui spaudžiant ranką net vestuvinis žiedas įsirėžia į odą.

Gerai, pagalvojo jis, viskas jam gerai, jeigu turi tiek jėgų.

- Emilė, - kimiai sušnibždėjo Krisas. - Kur nugabeno Emą?

- Džeimsai! - pasigirdo nedrąsus balsas. Džeimsas atsigręžė ir pamatė Melanę su Maiklu, lūkuriuojančius prie užuolaidos krašto, aišku, persigandusius dėl šitiekos kraujo. Dievas žino, kaip jiedu prasmuko pro priėmimo skyriaus cerberius. - Kaip Krisas?

- Gerai, - atsakė Džeimsas labiau pats sau. - Viskas jam bus gerai.

Ordinatorius padėjo telefono ragelį.

- Radiologai laukia, - pranešė.

Reanimatologas linktelėjo Džeimsui.

- Galit eit su juo. Paraminkit jį.

Džeimsas ėjo greta vežimėlio, nepaleisdamas sūnaus rankos. Reanimacijos personalui greitai lenkiant Goldus, pasileido ristele.

- Kaip Emilė? - prisiminęs paklausė ir nubėgo juodviem nespėjus atsakyti.

Krisą apžiūrinėjęs gydytojas atsisuko ir paklausė:

- Jūs ponas ir ponia Goldai?

Jiedu atsakė vienu balsu.

- Gal galėtumėt su manim paėjėti į šalį?

***

Gydytojas nuvedė Goldus į nedidelį koridoriaus užkaborį už kavos aparatų, apstatytą foteliais su mazguoto mėlyno audeklo apmušalais ir šlykščių plastiku dengtais staliukais. Melanei iš karto palengvėjo. Ji profesionaliai mokėjo prireikus perskaityti žodines ir nežodinės užuominas. Jeigu jųdviejų nenuvedė paskubomis į procedūrų kabinetą, tai pavojus tikriausiai praėjęs. Gal Emilė jau nuvežta į palatą, o gal į radiologiją, kaip Krisas. O gal ją atves čia pasimatyti.

- Prašom, - pakvietė gydytojas, - sėskitės.

Melanė būtų stovėjusi, bet kojos pačios linko. Maiklas nesėdo, sustingo stačias.

- Man labai gaila. - Gydytojas ištarė tris žodžius, ir jų Melanė negebėjo suprasti niekaip kitaip, tik tiesiogiai. Ji dar labiau susmuko, visu kūnu sukrito, galva taip žemai paniro po drebančiomis rankomis, kad ji nebegirdėjo nė ką sako gydytojas. - Jūsų dukrai vos atvežus konstatuota mirtis. Šautinė galvos žaizda. Mirtis buvo staigi. Nesikankino. - Gydytojas patylėjo. - Reikia, kad vienas iš jūsų atpažintų palaikus.

Maiklas stengėsi nepamiršti mirkčioti. Iki šiol akys markstydavosi nevalingai, o dabar viskas - kvėpavimas, stovėjimas, buvimas - priklausė vien nuo sąmoningo valdymosi.

- Nesuprantu, - ištarė Maiklas jam nebūdingu aukštu balsu. - Juk ji buvo su Krisu Hartu.

- Taip, - atsakė gydytojas. - Juos abu ir atvežė.

- Nesuprantu, - pakartojo Maiklas, nes galvoje sukosi klausimas: kaip ji gali būti negyva, jeigu jis gyvas?!

- Kas tai padarė? - sunkiai prašvokštė Melanė, dantimis sukandusi klausimą kaip kaulą, kurio nė už ką neatiduos. - Kas ją nušovė?

Gydytojas papurtė galvą.

- Nežinau, ponia Gold. Esu tikras, kad policija, apžiūrėjusi nusikaltimo vietą, atvažiuos trumpai su jumis pakalbėti.

Policija?!

- Ar jau galite eiti?

Maiklas įsispoksojo į gydytoją nustebęs: kodėl, po paraliais, tas tipas mano, kad jam jau reikia eiti? Paskui prisiminė. Emilė. Jos palaikai.

Nusekė paskui gydytoją vėl į reanimaciją. Ar jam taip tik atrodo, ar iš tikrųjų medicinos seserys dabar žiūri į jį kitaip? Jis praėjo boksus su vaitojančiais sužalotais žmonėmis ir galiausiai sustojo priešais užuolaidą, už kurios nesigirdėjo jokio triukšmo, jokio bruzdesio, jokio judesio. Gydytojas palaukė, kol Maiklas palenkęs galvą įeis pro atitrauktą užuolaidą, ir vėl ją užtraukė.

Emilė gulėjo aukštielninka ant stalo. Maiklas žengė žingsnį artyn, uždėjo ranką ant jos plaukų. Kakta buvo lygi, vis dar šilta. Gydytojas klysta. Ne kitaip. Ji nemirusi, negali būti mirusi, ji... Jis suktelėjo ranką, ir jos galva nusviro jo pusėn, virš dešinės ausies pasirodė skylė sulig sidabriniu doleriu, pakraščiais išdžiūvusio kraujo žiedas. Tik kraujas nebetryško.

- Pone Goldai... - tarė gydytojas.

Maiklas linktelėjo ir išpuolė iš kambarėlio. Prabėgo pro vyriškį ant neštuvų, susiėmusį už širdies, keturgubai vyresnį už Emilę. Pro ordinatorių, nešiną puodeliu kavos. Pro Gustę Hart, uždususią, tiesiančią į jį rankas. Jis bėgo vis greičiau. Paskui nėrė už kampo, susmuko ant kelių ir ėmė žiaukčioti.

Guste visą kelią iki Beinbridžo memorialinės ligoninės bėgo spausdama prie krūtinės viltį, ir tas vilties ryšulys kas žingsnis darėsi vis sunkesnis, vis griozdiškesnis. Džeimso laukiamajame nebuvo, o jos troškimas, kad tebūtų pagydomas sužeidimas - lūžusi ranka ar smegenų sukrėtimas, - išgaravo netikėtai susidūrus su Maiklu priėmimo skyriuje.

- Pažiūrėkite dar kartą, - pareikalavo ji. - Kristoferis Hartas. Daktaro Džeimso Harto sūnus.

Medicinos sesuo linktelėjo.

- Jis čia ką tik buvo, - atsakė. - Tik nežinau, kur jį nuvežė. - Ji pažvelgė su užuojauta. - Aš pasiteirausiu, gal kas nors žinos.

- Gerai, - tarė Guste kuo valdingiau, o vos tik seseriai nusisukus prarado pasitikėjimą savimi.

Žvilgsnis klaidžiojo po paslaugaus greitosios pagalbos skyriaus vestibiulį - nuo tuščių vežimėlių, lūkuriuojančių pasieniais tartum nekviečiamos šokti merginos, iki televizoriaus, pritvirtinto prie lubų. Apžvelgiamos erdvės pakraštyje Guste pastebėjo kažką raudonuojant. Žengė artyn ir pažino ryškų raudoną paltą, kurį su Melane buvo radusios Filenes prekybos centre. Pirko su aštuoniasdešimties procentų nuolaida.

- Mele, tu... - sušnibždėjo Guste. Melanė pakėlė galvą. Iš veido matėsi, kad ji palaužta kaip ir Maiklas. - Ir Emilė sužeista?!

Melanė ilgokai į ją žiūrėjo.

- Ne, - atsakė labai aiškiai. - Emilė ne sužeista.

- Ak, ačiū Dievui...

- Ėmė... - nutraukė ją Melanė, - negyva.

- Ko ten taip ilgai?! - klausė Guste jau trečią kartą, žingsniuodama priešais mažytį langelį vienvietėje Kristoferio palatoje. - Jeigu tikrai nieko baisaus, kodėl iki šiol jo neparvežė?

Džeimsas sėdėjo ant vienintelės palatoje kėdės, rankomis susiėmęs galvą. Jis pats matė kompiuterinės tomografijos nuotraukas - dar nė karto nebuvo tekę šitaip baimintis intrakranialinės ar epidūrinės hemoragijos. Bet Kriso smegenys nebuvo pažeistos. Sužeidimai paviršiniai. Jis vėl buvo nuvežtas į skubios pagalbos skyrių, kad chirurgas susiūtų žaizdą. Naktį turėtų būti stebimas, o kitą dieną vežamas atlikti papildomų tyrimų.

- Ar jis tau ką nors sakė? Na, kaip visa atsitiko?

Džeimsas papurtė galvą.

- Jis persigandęs, Guste. Jam skauda. Nenorėjau aš jo kankint. - Džeimsas atsistojo ir atsišliejo į durų staktą. - Jis klausė, kur nuvežta Emilė.

Guste lėtai atsisuko.

- Tu jam nepasakei...

- Ne, - burbtelėjo jis neaiškiai. - Tuo metu aš apie tai nė nepagalvojau. Kad jiedu buvo kartu, kai tai atsitiko.

Guste perėjo palatą ir apsivijo rankomis Džeimsą. Net ir apkabintas jisai nė nekrustelėjo. Ne taip augintas, kad glėbesčiuotųsi viešumoje. Susidūrus su mirtimi taisyklės nesikeičia.

- Nenoriu apie tai galvot, - suniurnėjo ji glausdamasi skruostu prie jo nugaros. - Pamačiau Melanę ir vis vaizduojuos - juk tai galėjo nutikti man.

Džeimsas ją stumtelėjo šalin ir nuėjo prie karščiu alsuojančio radiatoriaus.

- Ką, po perkūnais, jiedu susigalvojo - važiuot per tokį netikusį rajoną!

- Kokį rajoną? - susidomėjo Guste, išgirdusi naujų smulkmenų. - Iš kur greitoji juos atvežė?

Džeimsas atsigręžė.

- Nežinau. Tik pamaniau šitaip.

Staiga ji pajuto moterišką pareigą atlikti svarbią užduotį.

- Gal aš dar nueisiu į priėmimo skyrių, kol laukiam. Juk tokie duomenys turi būt užregistruoti.

Guste ryžtingai žengė durų link, o kai jau taikėsi patraukti už rankenos, duris kažkas pastūmė iš koridoriaus. Sanitaras įvežė Krisą storai apvyturiuota baltu tvarsčiu galva.

Guste sustojo kaip įbesta, nepajėgdama susieti to vaikiščio įdubusiais skruostais su savo stipruoliu sūnumi, kuris dar rytą stovėjo priešais visu savo ūgiu. Seselė kažin ką pasakė - Guste nė neišgirdo - ir kartu su sanitaru išėjo iš kambario.

Ji girdėjo savo pačios kvėpavimą, kaip roko ritmą, stelbiantį tylų Kriso lašinės kapsėjimą. Jo akys buvo blausios nuo raminamųjų, iš baimės nieko nereginčios. Guste prisėdo ant lovos krašto ir atsargiai apsikabino sūnų.

- Šš, - suramino verkiantį, įsikniaubusį motinai į krūtinę, kai vos kelios ašaros virto garsiu nebesulaikomu kūkčiojimu. - Viskas gerai.

Po kelių minučių Krisas jau ėmė tolygiai žagčioti, užsimerkė. Guste bandė jį išlaikyti prisispaudusi prie savęs, nors apkabintas stambus vaiko kūnas jau ėmė glėbti. Ji žvilgtelėjo į Džeimsą, sėdintį ant kėdės prie ligoninės lovos tartum sustingusį atkaklų sargybinį. Jam norėjosi verkti, bet nepajėgė. Džeimsas nebuvo verkęs nuo septynerių metų amžiaus.

Gustei irgi nesinorėjo verkti prie jo. Tik ne todėl, kad jis kada nors būtų sakęs, esą jai nedera. Ta paprasta tiesa, kad jis dabar nebuvo taip akivaizdžiai sutrikęs kaip ji, vertė Gustę jaustis labiau kvaile negu jautruole. Ji prikando lūpą ir pastūmė palatos duris - pratrūks jam nematant. Koridoriuje priglaudė delnus prie šaltos šlakbetonio blokų sienos ir pabandė galvoti vien apie vakarykštę dieną: kaip važiavo pirkti maisto, valė tualetą apatiniame aukšte, kaip apšaukė Krisą, palikusį pieną virtuvėje ant stalo per visą dieną - tas ir sugižo. Vakar, kai viskas turėjo prasmę.

- Atleiskit.

Guste pasuko galvą ir išvydo aukštą tamsiaplaukę moterį.

- Aš kriminalinės policijos seržante Maronė, iš Beinbridžo nuovados. Ar jūs ponia Hart?

Guste linktelėjo, pakratė policininkės ranką ir paklausė:

- Tai jūs juos ir radot?

- Ne, ne aš. Bet buvau iškviesta į nusikaltimo vietą. Turiu užduot jums keletą klausimų.

- Ak, - tarė Guste nustebusi. - O aš maniau, kad gal jūs atsakysit į manuosius.

Detektyve Maronė nusišypsojo. Guste net apstulbo - kokia graži dėl staigios nuotaikos permainos pasidarė pašnekovė.

- Jūs atsakysit man, aš atsakysiu jums.

- Vargu ar labai padėsiu, - prisipažino Guste. - O ką jūs norit sužinoti?

Detektyve išsitraukė bloknotą ir tušinuką.

- Ar jūsų sūnus buvo sakęs, kad vakare kur nors važiuos?

- Taip.

- Ar sakė kur?

- Ne. Bet jam jau septyniolika, o anksčiau visad elgdavosi labai atsakingai. - Guste žvilgtelėjo į palatos duris. - Iki šiandien, - pridūrė.

- Aha. Ar pažinot Emilę Gold, ponia Hart?

Guste iš karto pajuto akyse kaupiantis ašaras. Sumišusi nusibraukė jas plaštaka.

- Taip. Ėmė... man buvo kaip dukra.

- O kas ji buvo jūsų sūnui?

- Draugė. - Guste sutriko dar labiau. - Ar Emilė buvo įsivėlusi į ką nors neteisėto ar pavojingo? Ar dėl to Krisas važiavo per netikusį rajoną? - Guste nesuvokė savo mintis dėstanti balsu, kol pastebėjo surauktus detektyvės Maronės antakius.

- Per netikusį rajoną?!

- Na... - Guste nuraudo. - Mes žinom, kad kažkas šovė.

Pūkštelėjo užverčiamas detektyvės bloknotas, ji žengė prie durų.

- Dar norėčiau pasikalbėt ir su Krisu.

- Negalima, - paprieštaravo Guste užstodama kelią. - Jis miega. Jam reikia pailsėt. Beje, jis dar nė nežino apie Emilę. Mes negalėjom jam sakyt, tik jau ne dabar. Jis ją mylėjo.

Detektyve Maronė įdėmiai pažvelgė Gustei į akis.

- Galbūt. Tačiau galbūt jis ją nušovė.

ANUOMET

1979-ųjų ruduo

Iš to, kaip Melanė laiko delne kepalėlį bananų duonos, jos vyras nelabai suprato, ar ketina tą duoną valgyti ar išmesti. Ji uždarė priekines namo duris, dar spindinčias naujais dažais, ir nunešė kepalą prie dviejų kartoninių dėžių, kol kas atstojančių virtuvės stalą. Atsargiai pirštų galais suėmė prancūzišką kaspiną ir ištraukė iš po jo vizitinę kortelę, papuoštą ranka pieštu arkliu.

- „Sveiki atvykę, - perskaitė, - į ŽVENGrajonį." Tu visiems pirmiausia esi veterinaras, - pasakė ir padavė kortelę Maiklui.

Maiklas atidžiai perskaitė laiškelį, šyptelėjo ir nudraskė celofaną.

- Skanu, pasakė. - Paragausi?

Melanė išblyško. Pastarosiomis dienomis iš ryto vien pagalvojus apie bananų duoną - tiesą sakant, apie bet kokį valgį, - iki pusiaudienio jai būdavo šleikštu. Atrodė keista, nes visose knygose nėštumo tema, - o jų buvo skaičiusi daug, - rašoma, kad dabar, ketvirtą mėnesį, jau turėtų jaustis geriau.

- Paskambinsiu padėkot, - pasakė ji susigrąžindama kortelę. - Ak, Dieve. - Pažvelgė į Maiklą. - Gustas su Džeimsu. Ir jie siunčia duonos. Ar tau neatrodo, kad jie... Supranti?

- Gėjai?

- Aš tai būčiau pasakiusi, kad „kitokios gyvensenos“.

- Bet nepasakei, - tarė Maiklas išsišiepęs. Paėmė vieną dėžę ir ėmė lipti laiptais.

- Na, - diplomatiškai pareiškė Melanė, - kad ir kokia ten jų... orientacija, aš įsitikinusi - jie labai malonūs.

Tačiau rinkdama telefono numerį ir vėl klausė savęs, į kokį čia miesteliūkštį jie atsikraustė.

Važiuoti į Beinbridžą ji nenorėjo. Visai laimingai gyveno ir Bostone, nors ir toli nuo jos gimtojo Ohajo. O tas Beinbridžas irgi velniai žino kur. Ji ne per geriausiai moka megzti draugystes, tai ar negalėjo Maiklas rasti didelių gyvūnų, kuriais galėtų rūpintis, kur nors toliau į pietus?

Po trečio signalo atsiliepė moteris.

- Beprotnamis klauso, - pranešė.

Melanė metė ragelį. Surinko numerį atidžiau. Šį kartą išgirdo tą patį balsą, tik malonesnį, aiškiai sakantį:

- Hartai klauso.

- Na... aš skambinu iš gretimo namo. Melanė Gold. Norėjau padėkoti Hartams už duonelę.

- A, puiku. Gavot. Ar jau įsikraustėt?

Tyla užtruko - Melanė spėliojo, kas ta moteriškė ir kaip dera elgtis šiame krašte. Ar reikia namų tvarkytojai ar vaikų auklei išpasakoti visą savo gyvenimą?

- Ar namie Džeimsas arba Gustas? - tyliai pasiteiravo. - Aš... hm... norėčiau pati jiems prisistatyti.

- Aš esu, - atsakė moteris.

- Bet jūs ne vyras, - išsprūdo Melanei.

Guste Hart nusijuokė.

- Vadinasi, jūs manėt... oho! Nea, deja, turiu nuvilt - pastarąjį kartą, kai tikrinausi, buvau moteris. Guste, Augusta. Tik niekas manęs Augusta nevadino nuo pat močiutės mirties. Močiutė dar mėgino. Ei, ar jums šiame mieste nereikia kokios pagalbos? Džeimso dabar nėra, o aš išsikuopiau svetainę taip, kad nė vienos gyvos dulkės neliko. Nebeturiu ko veikt. - Melanei nė nespėjus paprieštarauti, Guste nusprendė už ją. - Nerakinkit durų. Būsiu po kelių minučių.

Melanei tebespoksant į telefono ragelį, į virtuvę grįžo Maiklas, nešinas didele dėže porceliano indų.

- Kalbėjai su Gustu Hartu? - Jis sukriuksėjo. - Kaip jis tau?

Ji jau žiojosi aiškinti, kai priekinės namo durys atsilapojo ir sulig vėjo gūsiu vėl užsitrenkė, vos nenulėkė nuo vyrių. Pasirodė jau kaip reikiant nėščia moteriškė išsidraikiusiais plaukais, su visai nederančia švelnia šventosios šypsena.

- Ne jis, o ji... - atsakė į klausimą Melanė. - Tikras uraganas.

Naujas Melanės darbas buvo Beinbridžo viešojoje bibliotekoje. Etatinė bibliotekininkė.

Tą nediduką plytų pastatėlį įsimylėjo iškart, nuėjusi kalbėtis dėl darbo, - pakerėta vitražo už informacijos stalo, ant katalogo spintos geltonuojančių ir kažko tebelaukiančių tvarkingai sukrautos makulatūros krūvelių, nudilusių akmeninių laiptukų, per dešimtmečius glotniai įdubusių, lyg šypsančių. Miela buvo bibliotekėlė, bet Melanės rankų čia reikėjo. Knygos buvo sugrūstos į stelažus be tvarkos, suspaustos, nekvėpuojančios, neprieinamos ieškantiems. Kai kurių romanų nugarėlės buvo lūžusios išilgai per vidurį, kartoteka apšiukšlinta visokiais popiergaliais. Bibliotekininkai Melanei atrodydavo bemaž dievai: kas gi kitas dirbtų šitokį darbą, o dar svarbiau - kas kitas žinotų atsakymus į įvairiausius klausimus? Žinojimas yra jėga, ir geras bibliotekininkas neslepia tos Dievo dovanos. Ji mokė kitus, kaip susirasti, kur ieškoti, kaip pamatyti.

Maiklą ji įsimylėjo todėl, kad jis ją suglumino. Maiklas tada mokėsi Tafto universiteto Veterinarijos mokykloje. Atėjo prie informacijos stalo ir pateikė jai du klausimus: kur rasti mokslo darbų apie diabetu sergančių kačių kepenų pažeidimus ir ar ji nenorėtų pavakarieniauti. Atsakyti į pirmąjį klausimą jai buvo kaip riešutą perkrimsti. O antrasis atėmė žadą. Jo puikūs trumpi plaukai, per anksti suspindėję sidabru, piršo mintį apie turtus. Jo švelnios rankos, galinčios net vos išsiritusį paukštelį paskatinti gerti iš lašiklio, privertė ją visiškai naujai suvokti savo kūną.

Ir po jųdviejų vestuvių dar kelerius pirmuosius jo veterinarinės praktikos su smulkiaisiais gyvūnais metus Melanė toliau dirbo koledže. Ji vis kilo bibliotekų sistemoje, nusprendusi, kad jeigu Maiklas vieną gražų rytą nubudęs liausis savo miknę mylėti, galbūt dar žavėsis jos protu. O Maiklas mokydamasis planavo rūpintis karvėmis ir avimis, veisti arklius, tad daug metų kastravęs veislinius šuniukus ir skiepijęs nuo pasiutligės, pareiškė Melanei, kad jam reikia permainos. Visa bėda, kad nedaug kas didmiestyje laiko gyvulius.

Melanei su jos kvalifikacija nebuvo sunku įsidarbinti Beinbridžo viešojoje bibliotekoje. Tačiau Melanė buvo pripratusi prie rimtų jaunų vyrų ir moterų, prie mokslininkų, susirietusių kaip klaustukai prie savo skaitinių, prie būtinybės išprašyti lankytojus biblioteką uždarant. Beinbridžo bibliotekoje populiariausia buvo pasakėlių valanda, mat mamoms būdavo patiekiama kavos už dyką. Kartais ištisą dieną išsėdėjusi prie informacijos stalo Melanė sulaukdavo vien paštininko.

Ji ilgėjosi skaitytojo, tikro skaitytojo, tokio kaip pati. Ir sulaukė neįtikimosios Gustės Hart.

Guste ateidavo į biblioteką antradieniais ir penktadieniais. Įkrypuodavo pro siauras arkines duris ir suversdavo ant stalo visas knygas, paimtas prieš keletą dienų. Melanė kruopščiai kiekvieną atversdavo, patikrindavo įrašą kortelėje ir dėdavo ant vežimuko grąžinti į lentynas.

Guste Hart skaitė Dostojevskį ir Kunderą, ir Poupą. Ji skaitė Džordž Eliot ir Tekerėjų, ir pasaulio istoriją. Kartais prarydavo per kelias dienas. Tai labai stebino Melanę. Ir baugino. Ji, bibliotekininkė, buvo pratusi būti savo srities žinovė... tačiau dėl to padėjo daug pastangų. O Gustei Hart įgyti žinių - kaip ir visa kita - atrodė labai paprasta.

- Turiu tau pasakyt, - tarė Melanė vieną antradienį, - tikriausiai tu vienintelė šiame mieste vertini klasiką.

- Taip, - ramiai atsakė Guste. - Vertinu.

- Ar tau patiko „Artūro mirtis“?

Guste papurtė galvą.

- Neradau ko ieškojau.

O ko ji ieško, spėliojo Melanė. Nuodėmių atleidimo? Pramogos? Progos gerai išsižliumbt?

Tarsi būtų tai pasakiusi balsu, Guste susigėdusi pakėlė akis.

- Vardo.

Melanei iš karto pasidarė lengviau. Ji jautė lyg iššūkį, mestą Gustės, ryjančios sudėtingus istorinius romanus tarsi pigų skaitalą. Kai suprato, kad Guste vien perverčia lapus ieškodama kokio nors skambaus klasikinio vardo savo vaikeliui... na, Melanė turėjo pasijusti prislėgta. Bet nepasijuto.

- O kokį vardą tu duosi saviškiui? - pasiteiravo Guste.

Melanė krūptelėjo. Niekas juk nežinojo, kad ji nėščia. Dar nieko

nė nesimatė, o ji buvo gana prietaringa ir paslaptį ketino saugoti kuo ilgiausiai.

- Nežinau, - nedrąsiai ištarė.

- Na, - linksmai tarė Guste, - tada mudvi abi labi tokios.

Melanė didelė knygė, vidurinėje mokykloje turėjusi nedaug draugų ir pramogų, staiga įgijo septynių klasių išsilavinimo draugę. Užuot gožusi santūriąją Melanę, energingoji Guste kažin kaip ją papildė.

Panašiai kaip aliejus su actu - nė vieno nesinori pilti ant salotų be kito, abu drauge atrodo tokia natūrali pora, net atrodo, kad vienas sukurtas turint galvoje kitą.

Rytą pirmiausia sulaukdavo Gustės skambučio.

- Kaip ten lauke? - paklausdavo Guste, nors lygiai taip pat orai matydavosi ir pro jos pačios langą. - Ką čia man apsivilkus?

Netikėtai Melanė pasijusdavo sėdinti greta Gustės ant didelės oda apmuštos sofos, žiūrinti Gustės vestuvių albumą ir besijuokianti iš šalmus primenančių giminaičių šukuosenų. Susikivirčijusi su Maiklu ji paskambindavo Gustei, kad ši nedviprasmiškai patvirtintų jos teisumą.

Gustei jau atrodė visai patogu į Goldų namus įeiti nesibeldus. Melanė per tarpbibliotekinį abonementą gavo naujagimių vardų knygų ir paliko jas Gustės pašto dėžutėje. Melanė ėmė vilkėti Gustės nėščiosios drabužiais. Guste nupirko Melanės mėgstamiausios kavos be kofeino, kad visada būtų po ranka. Jiedvi išmoko baigti viena kitos sakinį.

- Na... - tarė Maiklas, imdamas iš Džeimso Harto jam paruošto džino su tonikų, - tai jūs chirurgas.

Džeimsas įsitaisė priešais Maiklą krėsle su aukštu atlošu. Virtuvėje girdėjosi Gustės ir Melanės balsiukai, aukšti ir saldūs lyg liepsnelių.

- Taip, chirurgas, - atsakė Džeimsas. - Beinbridžo memorialinėj baigiu doktorantūrą. Akių chirurgija. - Jis gurkštelėjo gėrimo. - Guste sakė, kad jūs perėmėt veterinaro praktiką iš Hovato...

Maiklas linktelėjo.

- Jis buvo vienas iš mano profesorių Tafte, - tarė. - Kai parašė man išeinąs į pensiją, pamaniau, gal čia atsiras vietos naujam veterinarui. - Jis nusijuokė. - Nė už dvidešimt mylių nuo Bostono galvijų nebuvo, o čia jau šiandien mačiau net šešis.

Vyrai abu nejaukiai šyptelėjo ir nuleido žvilgsnius į savo stiklines.

Maiklas kryptelėjo galvą moterų balsų pusėn.

- Tų tai neperskirsi. Guste čia taip dažnai, net pagalvoju, bene atsikraustė.

Džeimsas nusijuokė.

- Gustei reikėjo tokio žmogaus kaip Melanė. Man rodos, pasiskųst strijomis ir ištinusiomis kulkšnimis jai labiau tinka jūsų žmona, o ne aš.

Maiklas patylėjo. Turbūt Džeimsas nėštumą vertino nevienareikšmiškai, o jį domino kiekviena smulkmenėlė. Jis buvo pasiėmęs iš Melanės bibliotekos knygų, kuriose aprašyta, kaip iš gemalo susiformuoja mažytis žmogutis. Buvo užsirašęs į natūralaus gimdymo kursus. Melanei baisiai gėdijantis savo sparčiai pilnėjančio kūno, jis ja žavėjosi. Vien granatas - prinokęs, gardus - vienintelis padėdavo susilaikyti negriebus žmonos, lekiančios pro šalį. Melanė nusirengdavo tamsoje, antklodę užsitraukdavo iki smakro, atsimušinėdavo jo apkabinama. Maiklas kartkarčiais pasidairydavo į Gustę, besisukiojančią jo namuose, - penkiais mėnesiais didesnis nėštumas, nerangi, o kupina tokio pasitikėjimo savimi ir tokios energijos, tiesiog nušviečiančios ją iš vidaus, kad jis pagalvodavo: štai kokia turėtų būt Melanė.

Pažiūrėjo virtuvės pusėn, pagavo žvilgsniu išsipūtusį Gustės pilvą, judantį pirma jos.

- Tiesą sakant, - lėtai tarė, - man tai tas visas nėštumas patinka.

Džeimsas prunkštelėjo.

- Man yra tekę padirbėt ir akušeriu. Patikėkit, bjaurus reikalas.

- Žinau, - pritarė Maiklas.

- Nee. Veršiukus traukt - ne tas pat, - nenusileido Džeimsas. - Karvė nerėkia, kad už tai nudės savo vyrą. Karvės placenta nešauna per gimdyklą kaip sidabrinė kulka.

- Ak, - tarė staiga pasirodžiusi Guste, - vėl apie tuos profesinius dalykus. - Ji uždėjo ranką Džeimsui ant peties. - Mano vyras gydytojas siaubingai bijo gimdymo, - erzindama jį pasakė Maiklui. - Gal norėtumėt priimt mano kūdikį?

- Žinoma. - Maiklas išsišiepė. - Bet man dirbt maloniausia tvarte.

Guste perėmė iš Melanės rankų padėklą su sūriu ir padėjo ant

kavos stalelio.

- O aš lengvai prisitaikau.

Maiklas žiūrėjo į Gustę, prisėdusią prie savo vyro ant krėslo ranktūrio. Džeimsas net nebandė jos paliesti. Pasilenkė pro ją prie padėklo su sūriu.

- Ar čia paštetas? - paklausė.

Guste linktelėjo ir pridūrė:

- Naminis. Džeimsas medžioja antis.

- Tikrai?! - Maiklas paėmė traputį ir užsitepęs paragavo.

- Ir elnius, ir meškas, o kartą ėjo medžiot meilučių kiškučių, - dar pridūrė Guste.

- Kaip matot, - tarė Džeimsas nesijaudindamas, - Guste ne per didžiausia medžioklės gerbėja. - Jis pažvelgė į Maiklą. - Turbūt ir jūs taip pat, kaip veterinaras. Bet ši pramoga tikrai graži - atsikeli anksčiau už visą pasaulį, visiškai tylu, ir įsijauti į tai, ką mąsto auka.

- Suprantu, - pasakė Maiklas, nors nesuprato.

- Džeimsas tikras skystagalvis, - pranešė Guste vieną sniegingą popietę paskambinusiai Melanei. - Sako, kad jei aš nesiliausiu vaikščiojusi Vud Holou Roudu, pagimdysiu po telefono stulpu.

- Sakyčiau, dar turi laiko.

- Pabandyk jam paaiškint.

- O tu imkis kitokios taktikos, - tarė Melanė. - Pasakyk jam, kad kuo gražesnė bus tavo figūra prieš vaikeliui gimstant, tuo lengviau bus susigrąžint ankstesnes linijas.

- O kas sako, kad aš noriu jas susigrąžint?! - paklausė Guste. - Ar negalėčiau pasiimt kieno nors kito? Gal Faros Foset?.. Kristės Brinkli?.. - Ji atsiduso. - Tu nė nesupranti, kokia esi laiminga.

- Dėl to, kad tik penktą mėnesį nėščia?

- Dėl to, kad ištekėjusi už Maiklo.

Melanė patylėjo. Jai patiko Džeimsas Hartas - tas šaunus Naujosios Anglijos gyventojas, žavus be pastangų, su Bostono tartimi. Daugelis jo bruožų buvo panašūs į Melanės, tik truputį teigiamesni: ji buvo užsisklendusi, o jis šaltakraujis; ji drovi, o jis - linkęs į savi- stabą; ji priekabi, o jis reiklus.

Ir jis buvo teisus. Gustei vandenys nubėgo po trijų dienų, nuėjus pusmylę Vud Holou Roudu, ir jeigu nebūtų stabtelėję pro šalį važiuojantys telefono kompanijos darbuotojai, veikiausiai ji iš tikrųjų būtų pagimdžiusi Kristoferį pakelėje.

Sapnas buvo toks: Melanė matė tvarte susilenkusio Maiklo nugarą, jo sidabriniai plaukai tviskėjo ankstyvo ryto saulėje, o rankos judėjo virš besistanginančios kumelės pilvo. Pati Melanė stovėjo kažkur viršuje - gal pastogėje ant šieno? - vanduo sruvo kojomis, lyg būtų apsišlapinusi, ji rėkė jam, o iš burnos neišėjo nė garselis.

Štai iš kur ji žinojo pagimdysianti viena.

- Aš skambinsiu kas valandą, - užtikrino ją Maiklas.

Bet Melanė žinojo, kaip jis dirba: jei jau įninka gydyti dieglių kamuojamą arklį ar mastitu sergančią avį, laikas jam išnyksta. O prie kelių, kuriais važinėja kaimo veterinaras, nestovi virtinėmis ištaigingos telefono būdelės.

Balandžio pabaigoje numatytasis metas gimdyti atėjo ir praėjo. Paskui vieną naktį Melanė išgirdo Maiklą atsiliepiant telefonu prie lovos. Sušnibždėjo kažin ką - ji nė nesugaudė ką, - ir išnyko tamsoje.

Vėl susapnavo tvartą ir nubudo pajutusi, kad čiužinys visai sumirkęs.

Iš skausmo susirietė. Gal Maiklas palikęs kur nors laiškelį su telefono numeriu? Melanė perėjo miegamąjį ir vonios kambarį, vis sustodama perkęsti sąrėmio, bet nieko nerado. Pakėlė telefono ragelį ir paskambino Gustei.

- Jau, - pasakė, ir Guste suprato.

Džeimsas ligoninėje operavo, tai Guste ir Krisą paguldė į vaikišką automobilio kėdutę.

- Maiklą mes rasim, - užtikrino ji Melanę. Uždėjo Melanės ranką ant bėgių svirties ir prisakė sugniaužti, kai užeis skausmai. Privažiavo prie pirmosios pagalbos korpuso. - Palauk čia, - pasakė, čiupo Krisą ir įlėkė pro slankiąsias duris. - Turit man padėt! - išrėkė priėmimo skyriaus seseriai. - Prasidėjo gimdymas.

Medicinos sesuo prisimerkusi pažvelgė į ją, į Krisą.

- Man rodos, pavėlavot.

- Ne man, mano draugei. Mašinoj.

Po kelių minučių Melanė jau buvo gimdykloje, apvilkta švariais ligoninės marškiniais, besiraitanti iš skausmo. Akušerė paklausė Gustės:

- Nežinote, kur tėvas?

- Atvažiuoja, - atsakė Guste, nors tai nebuvo tiesa. - Aš jį pavaduosiu.

Sesuo pažvelgė į Melanę, siekiančią įsitverti Gustės rankos, ir į Krisą, miegantį plastiko lopšelyje.

- Nunešiu jį į vaikų kambarį, - pasakė. - Gimdykloj vaikučiui negalima.

- O aš maniau, kad vaikučiai kaip tik čia pageidaujami, - suniurnėjo Guste, ir Melanė vos susilaikė nesusijuokusi.

- Nesakei man, kad šitaip skaudės, - papriekaištavo Melanė.

- Argi nesakiau?!

- Nesakei, kad šitaip smarkiai, - patikslino Melanė.

Melanės gydytoja buvo priėmusi ir Krisą.

- Spėju, - kreipėsi ji į Gustę, kišdama ranką po Melanės marškiniais patikrinti gimdos kaklelio, - kad anąkart jums taip patiko, jog nebegalit nedalyvaut. - Gydytoja padėjo Melanei atsisėsti. - Gerai, Melane. Dabar stumkit.

Geriausios draugės tvirtai apkabinta per pečius ir šaukdama kuo šaižiausiais sąskambiais, Melanė pagimdė mergytę.

- O Die... - ištarė žvelgdama sudrėkusiomis akimis. - Ak, jūs tik pažiūrėkit.

- Taip, - pritarė Guste, ir jai užėmė gerklę. - Matau. - Ir išėjo ieškoti savo pačios kūdikio.

Akušerei baigus dėti Melanei tarp kojų ledą ir užklojus iki juosmens, Guste grįžo nešina Krisu.

- Žiūrėk, ką netikėtai susitikau, - pasakė atlapojusi duris Maiklui.

- Ar aš tau nesakiau, - papriekaištavo Melanė, bet jau atsukdama dukrelę taip, kad Maiklas pamatytų.

Jis prisilietė prie švelnučių gelsvų dukrelės antakių. Jo nagas buvo didesnis už jos nosytę.

- Kokia nuostabi... Kokia... - Jis papurtė galvą ir pakėlė akis. - Nežinau nė ką sakyt.

- Dabar esat man skolingas, - pareiškė Guste.

- Žinoma, - pripažino Maiklas, šypsodamas visa širdimi. - Atiduosiu viską, išskyrus savo pirmagimę.

Gimdyklos durys vėl atsivėrė, tarpdury stovėjo Džeimsas Hartas gydytojo chalatu, iškėlęs butelį šampano.

- Valio! - šūktelėjo kratydamas Maiklui ranką. - Eina gandas, kad neblogą turėjai rytelį. - Džeimsas nusišypsojo Gustei. - Ir girdėjau, kad buvai akušerė. - Jis atkimšo butelį Moet, atsiprašė trupučiui šampano išputojus ant Melanės patalo ir pripylė keturis plastikinius puodelius. - Už motinystę, - pasiūlė keldamas taurę. - Už... Ar ji turi vardą? - Maiklas pažiūrėjo į žmoną. - Ir - pavėluotai - už Krisą.

Melanė žvilgtelėjo į kone permatomus dukrytės akių vokus, į glebnas riestas lūputes ir nenoromis įkėlė ją į plastikinį lopšį prie lovos. Emilė užėmė vos trečdalį guolio.

- Ar tu ne prieš? - tyliai paklausė Guste, bakstelėjusi į lopšį ir paskui į Krisą, patyliukais parpiantį jos glėbyje.

- Drąsiai. - Melanė žiūrėjo, kaip Guste guldo prie Emilės sūnų.

- Tik pažiūrėkit, - tarė Maiklas, - mano dukrai dar tik valanda, o ji jau miega su kažkokiu vyruku.

Visi sužiuro į lopšį. Naujagimė nevalingai krūptelėjo. Ilgi pirščiukai mostelėjo, išsiskėtė lyg pelėvirkščio sukučio žiedas ir vėl susigniaužė ieškodami, ką sugriebti. Nors visai to nesuvokė, vėl taisydamasi snausti Goldų Emilė tvirtai laikė Kristoferio Harto ranką.

DABAR

1997-ųjų lapkritis

Nedaug kas priblokšdavo Aną Mari Maronę.

Jai atrodė, kad per dešimtį metų Vašingtono metropoliteno policijoje patyrė daugiau staigmenų, negu lemta patirti per kitus dešimt metų apsnūdusiame Beinbridžo miestelyje, Naujojo Hampšyro valstijoje. Tačiau ji klydo. Vašingtono didmiestyje ji visai nepažino savo gaudomų nusikaltėlių. O smurtas šeimoje pasirodė baisesnis, kai jo griebėsi legendinis visų numylėtinis Beinbridžo pradžios mokyklos direktorius. Mafijos vadovaujama narkotikų pardavėjų šutvė jaudino mažiau nei kanapės, kruopščiai prižiūrimos greta bazilikų ir mairūnų senosios ponios Inglnuk namuose. Mirtinai sužeista paauglė, kruvinas vaikinukas ir ką tik iššovęs ginklas - gal ir ne įprastinis įvykis Beinbridže, bet tai nereiškia, kad Ana Mari negalėjo tokio dalyko numatyti.

- Norėčiau tuoj pat pasikalbėt su Krisu, - pakartojo ji.

- Jūs klystat, - atsakė Guste Hart, susinerdama rankas ant krūtinės.

- Gal tą man pasakytų jūsų sūnus. - Ana Mari nenorėjo motinai sakyti tiesos: nors dar nėra pagrindo suimti Kristoferį Hartą kaip įtariamąjį, jis bus laikomas įtariamuoju, kol nebus įrodyta kitaip.

- Aš žinau savo teises... - ėmė aiškinti Guste, tačiau Ana Mari pakėlė ranką.

- Žinau ir aš, ponia Hart. Jei norit, su malonumu paskelbsiu jas ir jums, ir jūsų sūnui. Jis dar nėra įtariamasis. Jis tik padėtų mums susidaryti bendrą vaizdą. Jis yra vienintelis gyvas tiesioginis įvykio liudytojas, tad nesuprantu, kodėl jūs nesutinkat leisti man su juo pasikalbėt. Gal... jis pasakė jums ką nors tokio, ką, jūsų manymu, reikėtų slėpti?

Gustei Hart nuraudo skruostai. Ji žengė atbula ir leido detektyvei įeiti į palatą.

Nors į palatą įžengusi moteris nebuvo uniformuota ir iš pažiūros grėsmingiausiai atrodė bloknotas jos rankose, nuo jos padvelkė tokiu įsitikinimu savo teisumu, kad Džeimsas pakilo ir atsargiai prisigretino prie Kriso lovos.

- Džeimsai, - tyliai pasakė Guste vildamasi, kad sūnus taip ir miegos. - Detektyve Maronė norėtų pasikalbėt su Krisu.

- Na, kaip gydytojas galiu pasakyt, kad jo būklė...

- Kad ir kaip jus gerbiu, daktare Hartai, jūs nesate jo gydytojas. Daktaras Koulmanas leido man užeiti. - Ji atsisėdo ant lovos krašto ir pasidėjo bloknotą ant kelių.

Guste žiūrėjo į moterį, sėdinčią ten, kur turėjo sėdėti pati, ir juto, kaip kilnojasi krūtinė. Prisiminė panašiai pasijutusi prieš daug metų, kai žaidimų aikštelėje Krisą pastūmė kitas ką tik pradėjęs vaikščioti kūdikis ar kai penktos klasės mokytojas per tėvų susirinkimą pranešė, kad Krisas anaiptol ne idealus mokinys. Guste taip puldavo ginti savo vaiko, kad Džeimsas ją praminė tigre. Tik nuo ko ji gina jį šį kartą?

- Krisai, - tyliai pašaukė detektyve. - Krisai... gal pasikalbėkim?

Krisas pamirksėjo ir atsimerkė. Ilgesingosios akys, kaip jas vadindavo Guste, atrodė tiesiog neperprantamai blausios dėl tamsios odos ir tamsių plaukų.

- Aš detektyve Maronė iš Beinbridžo policijos.

- Detektyve, - tarė Džeimsas, - Krisas patyrė nemenką traumą. Nesuprantu, nejaugi negalima palaukt.

Kriso plaštakos ant apkloto įsitempė. Jis pakėlė akis į detektyvę.

- Ar žinot, kas atsitiko Emilei?

Ana Mari valandėlę pamąstė: vaikinas nori sužinoti iš jos ar ketina prisipažinti? Ir pasakė:

- Emilė atvežta į ligoninę, kaip ir tu. - Ji spragtelėjo tušinuku, pasiruošė rašyti. - Krisai, ką jūs veikėt vakare prie karuselės?

- Mes nuvažiavom... ak, pakvailiot. - Jis patampė antklodės kraštą. - Pasiėmėm Canadian Club viskio.

Guste išpūtė akis. Krisas, drauge su ja dirbęs savanoriu organizacijoje „Motinos prieš vairavimą išgėrus“, pats vairavo neblaivus?!

- Ar daugiau nieko nebuvai pasiėmęs?

- Buvau, - sušnibždėjo Krisas. - Rodos, buvau pasiėmęs tėvo pistoletą.

- Ką? - sušuko Guste žengtelėdama artyn, o Džeimsas iškart puolė prieštarauti.

- Krisai, - nė nemirktelėjusi tarė detektyve Maronė. - Man reikia sužinoti, kas šiąnakt nutiko. - Ji vėrė Krisą žvilgsniu. - Noriu išgirsti tavo paaiškinimą.

- Ėmė negalėjo paaiškint, ar ne? - paklausė Krisas prisislinkęs arčiau. - Ji negyva?

Kol Guste spėjo prišokti prie lovos, detektyve Maronė apkabino jos sūnų.

- Taip, - pasakė.

Krisas pratrūko balsu kūkčioti. Jo nugara, vienintelė kūno dalis, kurią Guste matė policininkės glėbyje, mėšlungiškai trūkčiojo.

- Ar judu grūmėtės? - tyliai paklausė detektyve, paleisdama Krisą iš glėbio.

Guste aiškiai pamatė, kurią akimirką Krisas suvokė, ką turi galvoje detektyve. „Nešdinkis!“ - norėjo instinktyviai sušukti, bet pajuto apskritai nebegalinti prabilti. Susivokė laukianti, kaip ir Džeimsas, kada sūnus ims prieštarauti.

Akimirką dilgtelėjo abejonė, ar prieštaraus.

Krisas smarkiai papurtė galvą, tartum Maronė buvo įterpusi kažkokią sėklą jam į smegenis ir reikėtų fiziškai tos sėklos atsikratyti.

- Viešpatie aukščiausias. Ne. Aš ją myliu. Aš myliu Emą. - Jis susirietė po antklode ir įrėmė galvą į kelius. - Mes abu norėjom, - sumurmėjo.

-Ko?

Nors paklausė ne Guste, Krisas pažvelgė į ją siaubo kupinomis akimis.

- Nusižudyt, - tyliai pasakė. - Ėmė ketino išeit pirma, - ėmė aiškinti vis dar Gustei. - Ji... ji nusišovė. O aš nespėjau, atvažiavo policija.

Negalvok apie tai, tyliai įsakė sau Guste. Veik. Ji pripuolė prie lovos ir sugriebė Krisą, netikėjimas sustingdė protą... Emilė ir Krisas? Žudėsi?! Tai neįmanoma... Tačiau kas nors kita galėjo būti tik dar grėsmingiau. Taip, kaip spėjo detektyve Maronė. Neįtikima, kad Emilė būtų žudžiusis, bet dar absurdiškiau, kad ją nužudė Krisas.

Guste per platų Kriso petį pažvelgė į detektyvę.

- Išeikit, - paragino. - Tuoj pat.

Ana Mari Maronė linktelėjo, atsakė:

- Palaikysim ryšį. Užjaučiu.

Detektyvei išėjus Guste vėl ėmė sūpuoti Krisą spėliodama: policininkė juos užjaučia dėl to, kas nutiko, ar dėl to, kas nutiks, kai ji vėl ateis.

Melanę, apsnūdusią nuo valiumo, kurio davė jautrus ligoninės priimamojo gydytojas, Maiklas paguldė į lovą. Pats atsisėdo kitapus ir palaukė, kol išgirs jos lygų kvėpavimą, - nenorėjo jos palikti abejodamas, ar ir ji nebus taip netikėtai iš jo atimta.

Paskui nuėjo koridoriumi į Emilės kambarį. Durys buvo uždarytos. Kai pravėrė, iš kambario plūstelėjo prisiminimų banga - tartum viduje būtų buvusi užkonservuota jo dukros esmė. Apsvaigęs nuo tokios dovanos, Maiklas atsirėmė į durų staktą, įkvėpė saldaus Body Shop kvepalų aromato ir vaškinio, etileninio džiūvančios drobės kvapo - kambaryje stovėjo naujausias aliejiniais dažais tapytas paveikslas. Palietė rankšluostį, permestą per lovos kojūgalio lentą. Vis dar drėgnas.

Ji grįžta. Ji negali negrįžti. Čia daug kas likę neužbaigta.

Ligoninėje jis kalbėjosi su detektyve, paskirta tirti bylą. Maiklas spėjo, kad būta kaukėto užpuoliko, apiplėšimo, šūvių iš pravažiuojančio automobilio. Fantazavo, kaip kibs į gerklę nepažįstamajam, atėmusiam gyvybę jo dukrai.

Neįsivaizdavo, kad tai pati Emilė.

Tačiau detektyve Maronė buvo apklaususi Krisą. Sakė, kiekvienas toks atvejis - kai vienas likęs gyvas, kitas žuvęs, - laikytinas nužudymu, tačiau Krisas Hartas kalbėjo apie susitarimą nusižudyti.

Maiklas bandė prisiminti smulkmenas - pokalbius, įvykius. Paskutinį kartą su Emile jis kalbėjosi per pusryčius.

- Tėti, - paklausė ji, - ar nematei mano kuprinės? Niekur nerandu.

Ar čia kas nors užšifruota?

Maiklas nuėjo prie veidrodžio, kabančio virš Emilės tualetinio staliuko, ir pamatė jame atsispindintį veidą, labai panašų į velionės dukros. Palietė delnais staliuką, nuvertė indelį Blistex. Viduje ant skaidraus gelsvo parafino matėsi likęs piršto atspaudas. Ar čia jos mažylis pirštelis? Vienas iš tų pirštelių, kuriuos Maiklas bučiavo, kai ji dar mažytė nugriuvo nuo dviratuko ar kai pirščiukus prispaudė stalčius?

Jis išbėgo iš kambario, tyliai išėjo iš namų ir nuvažiavo į šiaurę.

Simpsonai, kurių prizininkė Grynakraujė aną savaitę vos nenugaišo atsivedusi porą kumelaičių, nustebo jį išvydę tvarte auštant, kai atėjo šerti žirgų. Sakė jo nė nekvietę, nes pastarąsias keletą dienų viskas buvo puiku. O Maiklas mostelėjo jiems eiti šalin, esą nemokamas paskesnis patikrinimas įskaitomas į kainą, kai gimdymas sunkus. Jisai garde atsuko nugarą Džo Simpsonui, tad tas gūžtelėjo pečiais ir išėjo, paskui paglostė grakščius kumelės šonus, palietė styrančius švelnius jauniklių karčiukus ir pasistengė prisiminti kadaise turėjęs gydomųjų galių.

Nubudęs Krisas pajuto, tartum per patį gerklės vidurį būtų įstrigusi citrina, o akys tokios sausos, kad vokai merkiasi lyg prieš dūžtantį stiklą. Pragariškai skaudėjo galvą, jis žinojo - dėl griuvimo, ir kamavo diegliai.

Motina gulėjo susirietusi kojūgalyje. Tėvas buvo užmigęs ant vienintelės kėdės. Daugiau nieko gyvo nebuvo. Nebuvo medicinos seserų, nebuvo gydytojų. Nebuvo detektyvės.

Jis pamėgino įsivaizduoti Emilę, kur ji dabar. Kokiuose nors laidojimo namuose? Lavoninėje? O kur ta lavoninė... Lifte nenurodoma. Jis pasisuko nepatogiai, susiraukė nuo griaustinio galvoje, pabandė prisiminti, ką paskutinį kartą jam sakė Emilė.

Galvą skaudėjo, tačiau ne taip smarkiai kaip širdį.

- Krisai! - Motinos balsas apsupo jį tartum dūmų kamuoliai. Ji jau sėdėjo aname lovos gale. Antklodė buvo įspaudusi skruoste vaflinį raštą. - Mielasai! Kaip jautiesi? - Jis pajuto motinos ranką ant skruosto, šaltą kaip upę. - Ar galvelės neskauda?

Tėvas kažkurią akimirką nubudo. Dabar abu, tėvas ir motina, iš abiejų pusių budėjo prie lovos, pora vienodų atramėlių knygoms, gailesčio ir skausmo iškreiptais veidais. Krisas pasivertė ant šono ir užsitraukė ant veido pagalvę.

- Kai parvažiuosi namo, - tarė motina, - pasijusi geriau.

- Aš ketinu savaitgalį išsinuomot malkų skaldytuvą, - pridūrė tėvas. - Jeigu daktarai leis, ar negalėtum patalkint?

Malkų skaldytuvą? Kokį, po galais, skaldytuvą?!

- Mielasis... - Motinos rankos neramiai glostė jam pečius. - Nieko blogo ir paverkt, - paramino kartodama vieną iš begalės banalybių, išvakarėse paskelbtų pamokslaujančio priimamojo psichiatro.

Krisas, rodos, nė neketino patraukti pagalvės. Motina suėmė jos kraštą ir atsargiai patimpčiojo. Pagalvė nusirito nuo lovos, pasimatė Kriso veidas - visas raudonas, sausomis akimis, kupinas įtūžio.

- Iš-ei-kit, - jis aiškiai iškošė kiekvieną skiemenį.

Kol neišgirdo lifto varpelio koridoriaus gale, tol nekėlė virpančių rankų prie veido, nesiekė paliesti savo antakių lanko ir nosies nuožulnumos, ir akių, tarsi tuščių langų, tol nemėgino išsiaiškinti, kuo tapęs.

Džeimsas suglamžė popierinę nosinaitę į kamuoliuką ir įbruko į kavos puodelį.

- Na, - tarė žvilgtelėdamas į laikrodį, - man jau reikia eit.

Guste pažvelgė į jį pro savo pamirštos arbatos garą.

- Eit? Kur?

- Šįryt devintą turiu radialinę keratotomiją. O jau pusė devynių.

Gustei gerklė sutrūkčiojo, ji paspringo iš nuostabos.

- Tu šiandien operuosi?!

Džeimsas linktelėjo.

- Nelabai išeina atšaukt. - Jis ėmė rinkti puodukus ir popierines lėkšteles ant padėklo. - Jei būčiau pagalvojęs vakar vakare, tada kas kita. Nepagalvojau.

Pasakė taip keistai, kad Gustei pasirodė, jog dėl visko kalta ji.

- Dėl Dievo meilės, - prašvokštė ji, - tavo sūnus mėgino nusižudyti, jo draugė negyva, policija tebeturi tavo pistoletą, o tu ketini vaidint, kad vakar nieko neįvyko?! Tiesiog gyvent įprastą gyvenimą?

Džeimsas atsistojo ir žengė pirmą žingsnį iš namų.

- Jei to nesugebėsiu aš, tai kaip tikėtis, kad sugebės Krisas?

Melanė sėdėjo laidojimo namų salėje laukdama, kol vienas iš Zalcmano sūnų nuosekliai išaiškins visus praktinius šermenų klausimus. Greta jos sėdintis Maiklas tampė savo kaklaraištį - vieną iš trijų turimų, tai ji išreikalavo užsirišti. O pati Melanė nepanoro persivilkti per naktį vilkėtų drabužių.

- Pone Goldai, - kreipėsi vyriškis, atskubėjęs į salę. - Ponia Gold. - Jis paspaudė abiem ranką, palaikė truputį ilgiau, nei dera. - Labai užjaučiu jus dėl praradimo.

Maiklas išniurnėjo padėką, Melanė žvilgtelėjo į vyriškį prisimerkusi. Kaip ji galėjo pasikliauti žmogumi, taip nesugebančiu parinkti reikiamo žodžio, ir leisti jam rūpintis laidotuvėmis?! Sakyti, kad tai praradimas, absurdiška. Prarandamas pamestas batas ar raktų ryšelis. Kol nepatiri savo vaiko mirties, sakai - praradimas. O juk įvyko katastrofa. Viskas žuvę. Atsivėrė pragaras.

Jakobas Zalcmanas šmurkštelėjo už savo plataus rašomojo stalo.

- Užtikrinu jus - padarysim viską, kas įmanoma, kad šis pereinamasis laikotarpis jums būtų kuo ramesnis.

Pereinamasis laikotarpis, pagalvojo Melanė. Tarsi iš kokono ristųsi peteliškė. Ne...

- Gal pasakytumėt, kur dabar Emilė? - paklausė Zalcmanas.

- Nežinom, - atsakė Maiklas ir atsikrenkštė. Melanė sutriko. Maiklas kalbėjo taip nervingai, tarsi suklydęs šio žmogaus akivaizdoje. Ar jis privalo ką nors įrodyti tam Jakobui Zalcmanui? - Ji buvo Beinbridžo memorialinėj, bet... dėl mirties aplinkybių prireikė skrodimo.

- Tada ji nuvežta į Konkordą, - sklandžiai paaiškino Zalcmanas, žymėdamasis bloknote. - Tikriausiai laidotuvių norėsit kuo greičiau, vadinasi... pirmadienį.

Melanė suprato - jisai atsižvelgia, kad dienos reikės autopsijai, per kitą dieną palaikai bus sugrąžinti į Beinbridžą. Vos spėjo susilaikyti nesušukusi - iš gerklės išsprūdo prislopintas garsas.

- Turime aptarti kelis dalykus, - pranešė Jakobas Zalcmanas. - Pirmiausia, žinoma, karstas. - Jis atsistojo ir mostu parodė šonines savo kabineto duris. - Gal užeitumėt valandžiukei, apsvarstytume kelis variantus.

- Patį geriausią, - tvirtai pareiškė Maiklas. - Aukščiausios klasės.

Melanė pažiūrėjo į Jakobą Zalcmaną ir neprieštaraudama palinkčiojo. Pagalvojo, kaip jiedvi su Guste būtų iš to pasišaipiusios - laidotuvių biznis, žemiškai pelningas dalykas. Kuris gedintis artimasis derėsis dėl karsto kainos ar prašys kokio nors nukainoto?

- O ar jau turit sklypą? - pasiteiravo laidotuvių tvarkytojas.

Maiklas papurtė galvą.

- Ar jūs tuo pasirūpinai?

- Mes rūpinamės viskuo, - atsakė Zalcmanas.

Melanė sėdėjo akmeniniu veidu ir klausėsi, kaip aptarinėjami laikraščio skelbimai, palaikų šaldymas, padėkos atvirukai, antkapiai. Ateiti šičia - tai būti įleistam į vidinę šventovę, kur tyliai klausinėjama, nors iš tikrųjų visai nenorima atsakymų. Ji visai neįsivaizdavo, kad su mirtimi susiję šitaip daug smulkmenų: karstas bus atviras ar uždarytas, laidojimo namuose apsilankiusiųjų žurnalas bus odos viršeliu ar minkštu, kiek rožių dėti į atsisveikinimo puokštę.

Melanė sekė, kaip sąskaita išauga iki stulbinamo dydžio: 2000 dolerių karstas, 2000 - cemento apvalkalas, kuris tik atitolins tai, kas neišvengiama, 300 rabinas, 500 nekrologas The Times, 1500 kapavietei paruošti, 1500 koplyčia prie lavoninės. Iš kur jie gaus tiek pinigų? Ir ji suprato - iš santaupų Emilės mokslams. Jakobas Zalcmanas įteikė sąmatą Maiklui, šis nė nemirktelėjęs paėmė.

- Puiku, - pasakė. - Tegu viskas būna geriausia.

Melanė pamažu ėmė dėstyti Zalcmanui:

- Rožės. Raudonmedžio karstas. Cementavimas. The New York Times. - Ji nusipurtė. - Viskas geriausia... - Ir ryžtingai tarė: - Dėl to Emilė nepasidarys gyvesnė.

Maiklas išblyško. Padavė laidotuvių tvarkytojui prekybos centro maišą.

- Manau, mums reikia eit, - tyliai pasakė. - Čia drabužiai.

Melanė, kylanti nuo kėdės, sustingo.

- Drabužiai?

- Šermenų, - švelniai paaiškino Jakobas Zalcmanas.

Melanė griebė popierinį maišą ir paskleidė. Ištraukė spalvingo rašto vasarinę suknutę, gerokai per ploną lapkričio mėnesiui, sandalus, pora vasarėlių Emai buvusius per didelius. Išgriebė iš maišo kelnaites, tebekvepiančias audeklo minkštikliu, ir plaukų segę su nulūžusią sagtele. Maiklas neatnešė liemenėlės nei apatinuko. Ar jie bent jau prisimena savo dukrą?

- Kodėl šitie drabužiai? - paklausė pašnabždomis. - Kur tu juos radai?

Jiedu buvo pamiršę madas ir modelius, kokių Emilė nenorėtų, pamiršę, kokiais drabužiais ji nesutiktų vilkėti amžinybėje. Jiedu turėjo šią paskutinę progą įrodyti, kad Emilę pažino, kad jos klausėsi. O ką, jeigu jie viską suprato ne taip?

Melanė išbėgo iš salės, stengdamasi pamiršti tikrąją problemą. Problema buvo ne ta, kad Maiklas negerai nusprendė. Problema buvo ta, kad apskritai sprendė jis.

Kai jiedu parvažiavo, prie namų jų laukė Ana Mari Maronė.

Maiklas buvo trumpai matęs detektyvę jau vakar vakare, bet nelabai turėjo nuotaikos klausytis. Ji pranešė nemalonią naujieną - kad Emilė su Krisu buvo sumanę nusižudyti. Maiklas neįsivaizdavo, ką ji dar galėtų jiems pasakyti, kai Ėmės nebėra.

- Daktare Goldai, - pašaukė detektyve Maronė, lipdama iš savo fordo. Žvyro takeliu ji priėjo prie Goldų mašinos. Jei ir pastebėjo Melanę, tebesėdinčią priekinėje sėdynėje ir žvelgiančią į tuštumą, nieko nepasakė. - Nesupratau, kad esate gydytojas, - draugiškai tarė, mostelėjusi į jo sunkvežimiuką kairėje su trafaretu užrašytu jo praktikos pavadinimu.

- Gydau gyvūnus, - trumpai atkirto jis. - Tai kas kita. - Ir atsiduso. Kad ir kokia bjauri jam jau įpusėjusi dienelė, Ana Mari Maronė dėl to nekalta. Ji tik dirba savo darbą. - Klausykit, detektyve Marone, mums šis rytas buvo nelengvas. Aš tiesiog neturiu laiko kalbėtis.

- Suprantu, - skubiai tarė Ana Mari. - Sutrukdysiu tik minutėlę.

Maiklas linktelėjo ir gestu pakvietė į namus.

- Neužrakinta, - paaiškino. Pastebėjo, kaip detektyve jau žiojasi papriekaištauti dėl to, ir kai ką sumanė. Priėjo prie savo mašinos iš kitos pusės, atsklendė dureles ir ištraukęs Melanę privertė atsistoti ant žemės. - Užeikit į kambarį, - paragino švelniu, net sentimentaliai dainingu tonu, lygiai tokiu, kokiu ramindavo nirtų žirgą. Palydėjo žmoną akmeniniais laiptais į virtuvę. Čia ji atsisėdo ant kėdės ir nė nekrustelėjo nusivilkti palto.

Detektyve Maronė stovėjo nugara į ilgąjį virtuvės stalą.

- Vakar vakare kalbėjom apie Hartų sūnaus prisipažinimą dėl dvigubos savižudybės, - pasakė eidama tiesiog prie reikalo. - Jūsų dukra galbūt nusižudė. Bet turite žinoti, kad kol neįrodyta kitaip, jos mirtis laikoma nužudymu.

- Nužudymu, - tyliai pakartojo Maiklas. Išgirdęs tą baisų užburiantį žodį pajuto mintyse atsiveriant tartum kanalizacijos šulinį kaltei išvengti - progą dėl Emilės žūties apkaltinti ką nors kitą, nebe save. - Tai, sakot, ją nužudė Krisas?

Detektyve papurtė galvą.

- Aš nieko nesakau. Tiesiog aiškinu įstatymą. Tokia yra standartinė procedūra apklausiant asmenį, rastą su iššovusiu ginklu. Tą, kuris likęs gyvas, - pridūrė ji.

Maiklas palingavo galvą.

- Jei atvažiuotumėt po kelių dienų, kai... viskas truputį aprims, aš mielai parodyčiau jums senus nuotraukų albumus, Emilės mokyklinius dienoraščius, Kriso laiškus iš vasaros stovyklos. Detektyve Marone, jis nežudė mano dukros. Jeigu sako, kad nežudė, tai jūs tikėkit. Aš galiu garantuot už Krisą. Aš jį puikiai pažįstu.

- Taip pat puikiai kaip pažinot savo dukrą, daktare Goldai? Taip puikiai, kad nesupratot, jog ji ketina nusižudyti? - Detektyve Maronė sukryžiavo rankas. - Juk jei Kristoferis Hartas nemeluoja, jūsų dukra norėjo nusižudyti... ir nusižudė... nors nesimatė jokių depresijos požymių. - Detektyve Maronė pasitrynė viršunosę. - Klausykit. Tikiuosi, jūsų labui... Emilės ir Kriso labui... tai buvo dviguba savižudybė, ne iki galo įvykdyta. Savižudybė Naujajame Hampšyre nelaikoma nusikaltimu. Tačiau jeigu nebus savižudybės įrodymo, vyriausiasis valstijos prokuroras spręs, ar nėra pakankamo pagrindo apkaltinti vaikino nužudymu.

Maiklui nebereikėjo nieko aiškinti. Jis suprato, kad tas pakankamas pagrindas rasis iš to, ką Emilė atskleis per pomirtinį tyrimą - autopsiją.

- Ar jau turite teismo medicinos eksperto ataskaitos kopiją? - pasiteiravo jis.

Ana Mari linktelėjo.

- Jei pageidaujat, galiu parodyt.

- Norėčiau. Malonėkit. - Toji ataskaita buvo lyg paskutinis pranešimas, laiškelis, nes kitokio dukra nepaliko. - Bet aš esu tikras, kad iki tokio kaltinimo nebus prieita.

Ana Mari linktelėjo ir žengė prie durų. Nuo slenksčio atsigręžė.

- Ar su Krisu dar nekalbėjot?

Maiklas papurtė galvą.

- Aš... Lyg ir nederėtų dabar.

- Žinoma, ne, - pritarė detektyve. - Tik norėjau sužinot. - Ji dar kartą pareiškė užuojautą ir išėjo.

Maiklas nuėjo prie pusrūsio durų, atidarė ir išleido dvejetą seterių, pašėliškai besiveržiančių išlėkti. Paleido šunis ant keliuko prie namų ir valandėlę pastovėjo atvirame tarpduryje. Melanės nematė. Ji nuo ūmaus skersvėjo smarkiau susisupo į paltą, ištarė „nužudymas“, - dantys tą žodį sukando kuo negailestingiausiai.

Džeimsas buvo su Krisu ligoninėje, laukė gydytojo, kad išregistruotų Krisą iš sveikstančiųjų palatos ir paskirtų j rakinamą suaugusiųjų psichiatrijos skyrių. Gustei dėl gydytojo rekomendacijos palengvėjo - ji nebuvo tikra, ar pastebės Kriso depresijos požymius, juk jau buvo pražiopsojusi. Specializuotoje ligoninėje, kur patyręs personalas, jam bus saugu.

Džeimsui tai buvo smūgis. Ar įrašas visam laikui liks medicinos kortelėje? Ar Krisas turės galimybę, kaip septyniolikmetis, bet kada iš to skyriaus išeiti? Ar mokykla, o paskui darbdaviai, viršininkai žinos, kad jis trejetą dienų yra praleidęs psichiatrijos skyriuje?

Guste pažiūrėjo pro didįjį svetainės langą į dailų takelį, vedantį pas Goldus. Dabar jis buvo nuauksintas pušų spyglių ir drėgnas nuo šalnos. Viršuje, Melanės miegamajame, pamatė šviesą. Paskui nustypseno į viršų pažiūrėti, kaip jaučiasi Keitė, po pietų sužinojusi, kad Emilė mirė. Kaip ir spėjo, dukra išsiverkė ir užmigo.

Guste užsimetė ant pečių paltą, nubėgo takeliu ir atsidariusi duris įsmuko į Goldų virtuvę. Čia nesigirdėjo nieko gyvo, vien garsiai tiksėjo laikrodis su gegute.

- Melane! Čia aš.

Guste ėmė lipti laiptais į viršų, kyštelėjo galvą į miegamąjį, į kompiuterio kambarį. Emilės kambario durys buvo uždarytos. Guste pasvarsčiusi nusprendė ten nežiūrėti. Verčiau pabeldė į kitas uždaras duris, vonios kambario, ir pamažu atidarė.

Melanė sėdėjo ant uždengto unitazo. Gustei įslinkus kilstelėjo akis, bet nuostabos neparodė.

Atėjusi pas Melanę Guste nebeišmanė, ką sakyti. Staiga pagalvojo - kokia kvailystė, kaip tik ji, taip artimai susijusi su šiuo skausmu, reiškia užuojautą.

- Sveikutė, - tyliai pasakė Guste. - Kaip laikaisi?

Melanė gūžtelėjo pečiais.

- Nežinau. Laidotuvės pirmadienį. Buvom lavoninėj.

- Tikriausiai siaubinga.

- Aš nekreipiau dėmesio, - pasakė Melanė. - Dabar neapkenčiu Maiklo.

Guste linktelėjo.

- Taigi. O Džeimsas susikibo su daktaru, norinčiu Krisą nukreipt į psichiatrijos skyrių, tai juk prapultis geram šeimos vardui.

Melanė pažiūrėjo į ją.

- Ar nujautei, kad taip atsitiks? - paklausė, ir Guste neapsimetė nesupratusi.

- Ne, - atsakė Guste lūžtančiu balsu. - Jeigu būčiau nujautusi, būčiau tau pasakiusi. Žinau, kad ir tu būtum pasakiusi man. - Ji atsisėdo ant vonios krašto. - Kas tokio baisaus galėjo atsitikti? - paklausė šnabždomis. Ji žinojo mąstanti apie tuos pačius dalykus kaip ir Melanė: Krisas su Emile augo mylimi, aprūpinti, turėjo vienas kitą. Ko jiems dar galėjo reikėti?

Melanė čiupo tualetinį popierių ir patraukė tarp pirštų kaip kokį siūlą.

- Maiklas nunešė tokius siaubingus drabužius Emai palaidot. Aš atėmiau. Neleidau jais apvilkt.

Guste atsistojo su palengvėjimu - sugalvojo, ką jai veikti.

- Tai mudvi turim jai ką nors surast. Suėmė Melanę už rankos, pakėlė ir nuvedė į Emilės kambarį. Pasuko apskritą durų rankeną, lyg nebūtų mirtinai bijojusi užplūsiančių prisiminimų.

Tačiau išvydo tokį pat paprastą, puikų Emilės kambarį. Paauglės šventovė su Gap drabužiais, kvapiaisiais aliejais ir jos sūnaus nuotraukomis. Melanė neryžtingai stovėjo kambario viduryje pasirengusi sprukti, o Guste rausėsi sieninėje spintoje.

- O ką, jei turkio spalvos palaidinukę, su kuria fotografavosi mokykloje? - paklausė Guste. - Jos akys su ta palaidinuke atrodė tokios gražios.

- Berankovė, - abejingai atsakė Melanė. - Sušaltų mirtinai. - Gustei rankos sustingo ant petukų, Melanė užsispaudė burną. - Ak, - suvaitojo, akys pritvinko ašarų.

- Na, Mele. - Guste apkabino draugę. - Mylėjau ją ir aš. Mylėjom visi.

Melanė išsilaisvino iš glėbio ir nusisuko.

- Gal, - tarė Guste dvejodama, - man paklaust Kriso. Jis geriau už mudvi žinos, ką vilkėdama ji jausdavosi gerai.

Melanė neatsakė. Ką detektyve sakė Goldams? O dar svarbiau - ką jie patys mano.

- Tu juk žinai, kaip Krisas ją mylėjo, - šnibždėjo Guste. - Tu žinai, dėl Ėmės jis būtų padaręs viską.

Kai Melanė staiga atsisuko, atrodė visai nebeatpažįstama.

- Ką žinau apie Krisą - tai kad jis liko gyvas.

ANUOMET

1984-ųjų vasara

Šį kartą Guste sapnavo važiuojanti Šeštąja automagistrale. Volvo salono užpakalyje Krisutis daužė į sėdynės atramą kažkokio filmo herojaus figūrėlę. Šalia jo sėdėjo mergytė nelabai įžiūrimu dėl užpakalinio vaizdo veidrodėlio kampo veidu.

- Ar ji geria iš buteliuko? - paklausė Guste Kriso, vyresniojo brolio, „antrojo piloto“.

Tam nespėjus atsakyti į langą pasibeldė vyriškis. Ji nusišypsojo ir nuleido lango stiklą, nusiteikusi paaiškinti kelią.

Jis jai panosėje pamosavo pistoletu.

- Lauk iš mašinos.

Drebėdama Guste išjungė degimą. Išlipo - plėšikai visad liepia išlipti - ir nusviedė raktelį kuo toliau, į vejos vidurį.

- Bjaurybė! - suriko vyriškis ir puolė ieškoti raktelio.

Guste žinojo neturinti nė trisdešimt sekundžių. Per mažai laiko atsegti abi vaikiškas automobilio sėdynes, ištraukti vaikus, išgelbėti.

Vyriškis jau vėl artinosi. Ji privalėjo rinktis. Kūkčiodama čiupo užpakalinių durų rankeną.

- Nagi, nagi, - šaukė krutindama vaikiškos sėdynės užraktą ir plėšdama iš jos vaiką. Apibėgo automobilį iš kitos, Kriso, pusės, bet vyriškis jau didino variklio apsukas, ir spausdama glėbyje dukrelę ji pamatė, kaip tolsta kitas jos kūdikis.

- Guste. Guste! - Ji kartkartėmis nubusdavo ir stengdavosi įžiūrėti savo vyro veidą. - Tu vėl verkšlenai.

- Žinai, - dusdama pasakė Guste, - sakoma, jei girdėti, kaip per miegus verkšleni, vadinasi, tu sapne rėki.

- Ar sapnavai kokį košmarą?

Guste linktelėjo.

- Šį kartą su Krisu.

Džeimsas apkabino Gustę ir palietė išsipūtusį pilvą - juto iškilumus, povandenines uolas, tikriausiai tai alkūnėlės, keliukai.

- Negerai tau sapnuot, - suniurnėjo.

- Žinau. - Ji buvo sumirkusi prakaitu, širdis plakėsi kaip padūkusi. - Gal aš... gal man reikėtų kam nors pasirodyt.

- Psichiatrui? - paklausė Džeimsas su pašaipa. - Liaukis, Guste. Tai tik košmaras. Švelnesniu tonu pridūrė: - Beje, mes gyvenam Beinbridže. - Jis prisispaudė lūpomis prie jos kaklo. - Niekas nesiruošia grobt iš tavęs mašinos. Niekas nesiruošia vogt mūsų vaikelių.

Guste pasižiūrėjo į lubas.

- Iš kur žinai? - tyliai paklausė. - Kaip gali būt šitoks tikras, kad tau gyvenime niekas negresia?

Jie nutapeno per prieškambarį į sūnaus kambarį. Krisas miegojo ant savo lovelės, kūnelis išsidraikęs plačiai kaip geros viltys. Jis miega, pagalvojo Guste, tarsi būtų tikras dėl savo saugumo.

Vasara buvo neįprastai karšta. Tokia karšta, kad Guste tai aiškino ne EI Ninjo srovės ar pasaulinio atšilimo poveikiu, o Merfio dėsniu, nes jai teko karščius patirti įpusėjus antrąjį nėštumą. Pastarąsias dvi savaites kas rytą, kai karštis įsismarkaudavo kaip reikiant, Guste su Melane veždavosi vaikus į Teli Pondą, miesto maudyklą.

Krisas su Emile sėdėjo prie pat vandens, abu nulenkę galveles, plikomis susivijusiomis rankytėmis ir kojytėmis, rudomis kaip obuolių sultys. Guste žiūrėjo, kaip Emilė išsidumblina rankytes ir švelniai prideda jas prie Kriso veiduko.

- Tu indėnas, - pasakė Emilė, piršteliais braukdama per jo skruostus ir piešdama indėnų „karo spalvas“.

Krisas pasilenkė prie vandens ir pasėmė dvi saujas dumblo. Pliaukštelėjo su abiem per pliką Emilės krūtinę ir pabraukė žemyn pilvuku.

- Ir tu, - pasakė.

- Oho, - suniurnėjo Guste. - Turbūt reikės kuo anksčiau atpratinti nuo tokio įpročio.

Melanė nusijuokė.

- Per šiurkščiai myluoti? Tikėkimės, kol tai įgaus reikšmės, jo dėmesio objektai ims dėvėt liemenėles.

Emilė atšoko nuo Kriso, suspiegė ir pasileido tekina siauru kranto ruoželiu. Melanė sekė žvilgsniu, kol jiedu išnyko už kyšulio.

- Reikia eit parsivesi, - pasakė.

- Na, tu tikrai nueisi greičiau negu aš, - pritarė Guste.

Atlošė galvą ir nusnūdo, kol kojų minamas smėlis ėmė virpėti

vis arčiau. Prasimerkė ir išvydo Emilę su Krisu, stovinčius priešais, visiškai nuogus.

- Mes norim žinoti, kodėl Emilė turi didžiulę, - pareiškė Krisas. Jiems už nugaros pasirodė Melanė, nešina vaikų numestais maudymosi kostiumais.

- Didžiulę?

Krisas parodė j savo varputę.

- Taip. Aš turiu varpą, o ji turi didžiulę.

Melanė šiltai šyptelėjo.

- Aš juos parvedžiau. O tu pabūk visažinė.

Guste atsikrenkštė.

- Emilė turi vaginą, nes Emilė mergaitė. Mergaitės turi vaginas, berniukai varpas.

Emilė su Krisu reikšmingai susižvalgė.

- O ar ji gali nusipirkt varpą? - pasiteiravo Krisas.

- Ne, - atsakė Guste. - Ką žmogus turi, tai tą ir turi. Kokį saldainiuką ištrauksi, tai toks jau ir teks.

- Bet mes norim būt vienodi, - ėmė verkšlenti Emilė.

- Ne, nenorėkit, - paprieštaravo Guste su Melane vienu balsu. Melanė atkišo Emilės maudymuko kelnaites. - Na, maukis. Ir tu, Krisai.

Vaikai klusniai užsitempė drėgnas kelnaites ir nukeliavo į savąjį smėlio miestą, pasistatytą ryte. Melanė pažvelgė į Gustę.

- Saldainiuką?

Guste nusikvatojo.

- Lyg tu būtum sugalvojusi geriau.

Melanė vėl atsilošė.

- Per vestuves prisiminsim ir pasijuoksim.

Čarlis, Džeimso medžioklinis šuo, kurį laiką sirgo. Prieš metus Maiklas buvo nustatęs opą ir paskyręs vaistų - tagameto, zantako - kaip žmogui, kainuojančių krūvą pinigų. Šunį reikėdavo šerti mažyčiais kiekiais labai prėsko ėdalo, ir neduok Dieve prileisti prie atliekų kibiro su kiaulės taukais. Tačiau liga protarpiais vis paūmėdavo - kartais ištisą mėnesį Čarlis jausdavosi gerai, paskui vėl susirgdavo, ir Guste vesdavosi jį parodyti Maiklui. Ji slėpė nuo Džeimso veterinaro sąskaitas, nes žinojo, kad tas nieku gyvu nesutiktų dėl besigaluojančio šuns išleisti penkių šimtų dolerių per žiemą. Guste nė neketino ieškoti jokios kitos išeities.

Tačiau tą vasarą Čarlį užklupo ir kita bėda. Jis nuolat lakdavo - iš unitazo, iš vonios po Kriso maudynių, iš purvinų balų. Ir vis šlapindavosi ant kilimų ir lovų užtiesalų, nors šešerius metus buvo pratintas prie namų sąlygų. Maiklas Gustei buvo sakęs, kad tai tikriausiai diabetas. Spanieliams jis nebūdingas. Liga nebuvo mirtina. Tik be galo sunku su tokiu šunimi tvarkytis. Kas rytą ji privalėjo sušvirkšti jam insulino.

Šeštadieniais po pietų Guste vesdavosi Čarlį pas kaimynus Goldus, kad Maiklas apžiūrėtų. Kiekvieną savaitę jie aptardavo sveikatos nesitaisymą. Aptardavo šuns užmigdymo variantą.

- Šuo nesveikas, - sakė jai Maiklas. - Nieko blogo aš apie tave negalvosiu, jei taip nuspręsi.

Trečią rugpjūčio šeštadienį Guste žengė takeliu tarp savo ir Goldų namų. Čarlis ratais tapinėjo jai apie kojas. Su ja ėjo Krisas ir Emilė - tą rytą jiedu žaidė Hartų namuose. Šoniniais laiptais įsiveržė letenų ir batų uraganas. Vaikai puolė į virtuvę, Čarlis irgi šovė tarp Melanės kojų, kol ši laikė atidariusi duris.

- Tebesišlapina?

Guste palingavo galva.

- Čarli! - suklykė Melanė, - greitai grįžk!

Tačiau šuo nespėjo nei sutepti kilimo, nei užlėkti į viršų. Pasirodė Maiklas, jam prie šalies tipeno Čarlis.

- Kaip tu taip sugebi? - Guste nusijuokė. - Aš nė patupdyt jo negaliu.

- Metų metai praktikos, - paaiškino Maiklas išsišiepęs. - Jūs pasiruošę?

Guste paklausė Melanės:

- Į Krisą akį užmesi? ^

- Manau, jį prižiūri Ėmė. Kada mes šįvakar turim būt pas jus?

- Septintą, - atsakė Guste. - Galėsim vaikus užmigdyt ir tada jau pamiršt apskritai jų turį.

Maiklas patapšnojo Gustės pilvą.

- Ypač lengvai pamirši tu, su savo mergaitiška figūra.

- Jei nebūtum mano šuns daktaras, - pasakė Guste, - aš tau trenkčiau.

Jiedu išėjo j lauką ir nuėjo į kabinetuką, Maiklo įsirengtą virš garažo, juokdamiesi ir šnekučiuodamiesi, nepaisydami, kad kol dingo iš akių, Melanė stebėjo juos ir matė tą santykių laisvumą, kuris jiedviem pritiko lyg pečius apgaubęs patrintas flanelinis apklotas.

Džeimsas veidrodyje priėjo prie Gustės iš už nugaros, jai segantis kairį auskarą.

- Kiek man metų? - paklausė persibraukdamas ranka plaukus.

- Trisdešimt dveji, - atsakė ji.

Džeimso akys išsiplėtė.

- Ne, - paprieštaravo. - Man trisdešimt vieneri.

Guste nusišypsojo.

- Tu gimęs penkiasdešimt antrais. Paskaičiuok.

- Ak, Dieve mano. O aš maniau, kad vieneri. - Jis žiūrėjo, kaip žmona juokiasi. - Čia tau ne juokas. Zinai, kaip kartais nubundi ir manai, kad penktadienis, o iš tikrųjų dar tik antradienis! O aš ką tik praradau ištisus metus!

Apačioje sučirškė durų skambutis.

- Tėti, - šūktelėjo Krisas, įšokuodamas į miegamąjį Betmano apdaru. - Čia Ema, čia Ema.

- Eik įleisk ją, - pasakė Guste. - Pasakyk Melanei, kad mes tuoj pat nulipsim žemyn.

Džeimso akys susitiko su jos akimis veidrodyje.

- Ar sakiau tau, kaip gražiai atrodai šį vakarą? - suniurnėjo jis.

Guste išsišiepė.

- Tik todėl, kad nuo liemens manęs veidrody nėra.

- Net jeigu ir taip, - sušnibždėjo Džeimsas ir pabučiavo jai kaklą.

- O ar aš tau sakiau, - paklausė Guste, - kad myliu visut visus trisdešimt vienerius tavo metus?

- Trisdešimt dvejus.

- Ak. - Guste susiraukė. - Šiuo atveju nesvarbu. - Ji plačiai nusišypsojo, žengtelėjo atbula ir didingai sustojo, vilkėdama platų moliūgo spalvos šilko chalatą. - Tai tu eini? - paklausė, o Džeimsui linktelėjus išjungė miegamojo šviesą ir žengė laiptais žemyn.

Įpusėjus kviestinei vakarienei šuniui užėjo blogumas.

Jie buvo ką tik baigę valgyti. Vyrai užlipo į viršų apkamšyti Kriso ir Emilės didžiulėje lovoje šeimininkų miegamajame. Lipdamas žemyn Džeimsas išgirdo kosčiojant, paskui neabejotinai atsikrenkščiant.

Perėjęs prieškambarį jis rado Čarlį, vemiantį ant senovinio kilimo, stovintį besiplečiančiame savo šlapimo klane.

- Velniai griebtų, - suniurnėjo išgirdęs žingsnius čia pat už nugaros. Sugriebė Čarlį už antkaklio tempti laukan.

- Jis nekaltas, - tyliai tarė Guste.

Melanė jau tupinėjo keturpėsčia, valė su pašluoste.

- Na taip, nekaltas, - atžariai atkirto Džeimsas. - Tik dėl to nė kiek ne lengviau. Pasisuko į Maiklą, stebintį iš toliau, rankas susikišusį į kišenes. - Tu nieko negali padaryt?

- Ne, - atsakė Maiklas. - Nebent tik insulino šoku.

- Nuostabu, - pasakė Džeimsas brūkštelėdamas kojomis kilimą. - Labai gerai.

Guste paėmė iš Melanės pašluostę. Melanė lėtai atsistojo ir pasiūlė:

- Tai gal jau mes eisim...

Maiklas linktelėjo. Gustei su Džeimsu mėginant gelbėti savo senovinį kilimą, Goldai užlipo į viršų. Rado dukrą prasmegusią patalų jūroje su Krisu, abiejų plaukučiai apipynę tą pačią pagalvę aukso ir vario ruoželiais. Švelniai išpainiojęs Maiklas paėmė Emilę ant rankų ir nunešė laiptais žemyn.

Guste laukė prie lauko durų.

- Aš jums paskambinsiu, - tarė ji.

- Paskambink, - atsakė Melanė liūdnai šypsodama ir laikydama atidariusi duris.

Maiklas dar akimirką užtruko. Drėgną, šiltą savo dukrytės svorį perkėlė ant kitos rankos.

- Gal jau metas, Guste.

Ji linktelėjo ir pasakė:

- Atsiprašau dėl šito.

- Ne, - paprieštaravo Maiklas. - Aš atsiprašau.

***

Šį kartą mašinos grobiko veidas buvo kaip šuns snukis, su juodomis atsikišusiomis dantenomis.

- Lipk lauk, - paliepė jis, ir Guste ėmė ropštis iš automobilio galvodama, kaip išmesti raktelį, kad šį kartą jis lėktų kuo toliau.

Ji atplėšė užpakalines dureles, atsegė vaikiškos kėdutės užraktą, ištraukė dukrelę iš mašinos.

- Atsisek pats! - suriko Krisui, kuris jau bandė, tik mažiems piršteliams nesisekė. - Atsisek!

Ji apibėgo automobilį ir pripuolė iš Kriso pusės. Grobikas įsmuko į vidų pro vairuotojo dureles, nukreipęs pistoletą tiesiai į ją. Kažkas brūkštelėjo Gustei per riešą. Ji žvilgtelėjo į savo rankas ir suprato, kad visą laiką buvo apkabinusi Čarlį.

Džeimsas išlipo iš lovos prieš patekant saulei, apsimovė džinsus, užsivilko trumparankovius marškinėlius. Nuostabu, kokia čia būna ramybė, kol neišsisklaidęs rūkas. Atsisėdęs prie virtuvės stalo jis suvalgė dubenį košės, savo protui tyčia leidęs pabūti tuščiu puslapiu, ir nulipo į pusrūsį.

Čarlis, visada jį pajuntantis pirmiau už visus kitus, šokčiojo vielų narve.

- Ei, drauguži, - tarė Džeimsas atšaudamas narvo skląstelį. - Nori laukan? Nori medžiot?

Šuns akys ėmė vartytis, rausvas liežuvis nukaro iš pasitenkinimo. Pritūpė ant cemento grindų ir nusišlapino.

Džeimsas suvaldė pyktį, sugraibė kišenėje raktą nuo ginklo dėklo. Išsiėmė dvidešimt antro kalibro šautuvėlį, skirtą Krisui, kai bus pakankamai suaugęs, medžioti voveres ir kiškius. Silikono skuduriuku Džeimsas nušluostė glotnią medinę buožę, blizgų vamzdį. Paėmė porą kulkų ir įsikišo į džinsų kišenę.

Šuo iškūrė pro priekines duris pirma Džeimso, pasijutęs savo stichijoje. Čarlis pauostinėjo žemę, užpuolė storą rudą rupūžę. Parbėgo ratais atgal, uosdamas savo paties kvapą.

- Einam čia, - paragino Džeimsas, švilptelėjo, nusivedė šunį į miškelį už savo sklypo. Įstatė šovinius į šautuvą ir ėmė stebėti Čarlį, lakstantį vingiais po tankų pomiškį, kad išbaidytų iš tankmės kokį fazaną ar kurapką, kaip buvo mokytas. Paskui šuo sustojo, iškėlė galvą, pažiūrėjo į dangų.

Veidu srūvant ašaroms Džeimsas priėjo šuniui iš užpakalio, taip tyliai ir įprastai, jog tas nė neatsigręžė, ir pakėlęs šautuvą šovė į pakaušį.

- Labas rytas, - įėjusi į virtuvę pasisveikino Guste. - Tu ankstyvas.

Džeimsas plautuvėje mazgojosi rankas. Nepakėlė akių.

- Žinai, - tarė, - šuo nusibaigė.

Guste sustojo vidury virtuvės. Atsirėmė į ilgąjį stalą, akyse pasirodė ašaros.

- Tikriausiai nuo insulino. Maiklas sakė...

- Ne nuo insulino, - paneigė Džeimsas vengdamas Gustės žvilgsnio. - Šįryt buvau jį išsivedęs. Medžiot.

Jei Guste ir nustebo, kad jiedu ėjo medžioti keliais mėnesiais anksčiau, nei Naujojoje Anglijoje prasideda žvėrių ir paukščių medžioklės sezonas, nieko dėl to nepasakė.

- Širdies smūgis? - susiraukusi paklausė.

- Ne širdies smūgis. O... Guste, aš ryžausi.

Ji susiėmė ranka gerklę.

- Tai tu ryžaisi, - sušnibždėjo.

- Nubaigiau aš jį, po galais, - pasakė Džeimsas. - Supratai? Nekaip jaučiuosi. Ir nepykau aš dėl to kilimo. Tiesiog norėjau jam padėt. Padėt atsikratyt skausmų.

- Tai tu jį nušovei?

- O ką būtum dariusi tu?

- Aš būčiau nuvedusi pas Maiklą, - sumikčiojo Guste.

- Kad padarytų Čarliui injekciją? Būtum galėjusi jį laikyt rankose ir žiūrėt, kaip galuojasi? Aš padariau humaniškiau, - užtikrino Džeimsas. - Jis buvo mano šuo. Man ir derejo tuo reikalu pasirūpint. - Jis perėjo virtuvę ir pasižiūrėjo į žmoną. - Kas yra? - šūktelėjo.

Guste papurtė galvą.

- Neatpažįstu tavęs, - pasakė ir išbėgo iš namo.

- Koks žmogus galėtų nušaut nuosavą šunį?! - paklausė Guste, jos pirštai virš kavos puoduko virpėjo.

Melanė spoksojo kitapus virtuvės stalo.

- Ne iš piktos valios, - pasakė ji, nors pati nelabai tuo tikėjo.

Vos tik prieš valandžiukę, kai jos geriausia draugė įlėkė pro šonines duris kūkčiodama, Melanė suvokė, kaip vertina savo vyro atsidavimą gydymui.

- Juk savo pacientų jis nežudo, ar ne? - greitakalbe sumurmėjo Guste, lyg skaitydama Melanės mintį. - Kaip reikės paaiškint Krisui?!

- Pasakyk, kad Čarlis nustipo ir kad jam dabar geriau.

Guste abiem rankomis pasitrynė veidą.

- Tai bus melas.

- Mažiau bus skausmo, - tarė Melanė, ir abi moterys susimąstė, ką Džeimsas padarė ir kodėl.

Krisas laukė pareinančios Gustės ant verandos laiptų.

- Tėtis sako, kad Čarlis mirė, - pranešė jai.

- Žinau. Gaila.

- Ar mes jį nešim saugot į kapinaites?

- Kapinaites? - Guste susiraukė. Kažin, kur Džeimsas padėjo šunį? - Kad gal ne, mielasis. Tikriausiai tėtis Čarlį palaidojo kur nors miške.

- Ar dabar Čarlis angelas?

Guste prisiminė skaliką, kuris nuolat lakstydavo kaip su sparnais.

- Taip. Tikriausiai angelas.

Krisas pasitrynė nosį.

- O kada mes jį vėl pamatysim?

- Nepamatysim, kol nenukeliausim į dangų, - paaiškino Guste. - Nepamatysim dar ilgai.

Ji žvilgtelėjo į Krisą. Jo skruostai buvo sidabriniai nuo ašarų. Staiga puolė į vidų. Krisas nusekė paskui. Įžengusi į namus Guste nuėjo į vonios kambarį, susižėrė dantų šepetėlį, šampūną, Bic skustuvėlius, abrikosinius kvepalus. Suvyniojo viską j medvilninius naktinius marškinius ir pasidėjo ant lovos. Paskui ėmė be tvarkos traukti drabužius iš stalčių ir plėšti nuo pakabų.

- Ką pasakytum, - paklausė Kriso, - jei mes truputį pagyventume su Ema?

Guste su Krisu nakvojo Goldų svečių kambaryje prie veterinarinės apžiūros kabineto, ankštoje patalpėlėje su dvigule lova, išklibusiu tualetiniu staliuku ir įsismelkusiu spirito tvaiku. Suprasdama padėties keblumą ir savo neteisumą, Guste atsigulė aštuntą valandą, migdydama Kristoferį. Gulėjo tamsoje šalia jo ir stengėsi negalvoti apie Džeimsą.

Maiklas su Melane nieko nesakė. Nieko, nors būtų galėję kai ką pasakyti. Bet net užsiminus būtų išėję negerai. Džeimsas garbingai paskambino keturis kartus. Du kartus teišgirdo Gustę šaukiančią Goldų kambaryje, kad nenori jo matyti.

Guste palaukė, kada viršuje liausis vamzdžiais tekėjęs vanduo. Suskaičiavo septynis Kriso iškvėpimus ir atsargiai išslinko iš guolio. Nuėjo per prieškambarį į poilsio kambarį, kur tamsoje švytėjo telefono mygtukai.

Džeimsas atsiliepė po trečio signalo.

- Klausau, - ištarė neryžtingai.

- Čia aš.

- Guste... - Ji išgirdo, kaip jis staiga išsibudina, atsisėda, smarkiau priglunda prie ragelio. - Grįžk namo.

- Kur tu jį užkasei?

- Miške. Toli, prie akmenų sienos. Nuvesiu tave, jeigu nori.

- Aš tik noriu žinot, kad galėčiau pasakyt Krisui.

Iš tikrųjų Krisui sakyti ji neketino. Žinoti norėjo, nes bijojo, nelabai mokėdama pati sau to paaiškinti, kad nuėjusi į mišką kada nors po liūties užtiks griaučius.

- Nieko blogo aš jam nenorėjau. Nerūpi man tas prakeiktas kilimas. Jei būčiau galėjęs vietoj jo atgaut sveiką Čarlį, tai pati supranti - būčiau viską padaręs.

- Bet nepadarei. Ar ne?

Ji tyliai padėjo ragelį ir prispaudė krumplius prie burnos. Ne iš karto suvokė, kad priešais stovi Maiklas.

Jis mūvėjo treningo kelnes su skyle ant kelio, vilkėjo išblukusius Tafto veterinarijos mokyklos marškinėlius.

- Išgirdau čia kalbant, - paaiškino jis. - Nulipau pažiūrėt, ar ko nenutiko.

- Viskas gerai, - užtikrino Guste, nors buvo priešingai. Pagalvojo, kaip tiksliai žodžius vartoja Melanė ir ką tos dienos rytą buvo pasakęs Džeimsas. Šuo nusibaigė. O iš tikrųjų visai jis nenusibaigė, tai tu jį sudorojai. Šuo nužudytas. Tai ne tas pat. - Na, ne visai gerai, - pridūrė. - Nė per pusę nėra gerai.

Ji pajuto ant peties Maiklo ranką.

- Guste, jis padarė taip, kaip manė būsiant geriausia. Iš pradžių net išsivedė Čarlį medžioti. - Maiklas atsiklaupė šalimais. - Čarlis mirė būdamas su tuo žmogum, kurį labiausiai mylėjo. Aš galėjau suleisti vaistų, bet nebūčiau galėjęs padaryt jo laimingo. - Jis atsistojo, patraukė ją už rankų. - Eik miegot, - paliepė ir palydėjo iki svečių kambarėlio. Jo šilta ranka lengvai slidinėjo Gustės juosmeniu.

Kitą dieną Melanė su Guste nusivežė vaikus prie tvenkinio. Krisas su Emile puolė prie vandens mamoms tebedėliojant rankšluosčius, paplūdimio krėslus ir šaltkrepšius. Staiga nuo gelbėtojų posto pasigirdo švilpukas. Tvirtas įdegęs paauglys raudonom trumpom kelnėm šoko į tvenkinį ir sparčiai nuplaukė prie uolos. Melanė su Guste nuščiuvo krėsluose, paraližuotos ūmiai abi pribloškusio susivokimo: jos nemato savo vaikų.

Paskui pasirodė Emilė, lydima nepažįstamos moters. Mėlyname vandenyje pamažu sukiojosi neiškildamas į paviršių kažkoks ovalas. Gelbėtojas panėrė po juo ir vėl išniręs išvilko į krantą savo laimikį.

Krisas gulėjo visiškai nejudėdamas, blyškiu veidu, nesikilnojančia krūtine. Guste ėmė brautis per minią, nepajėgdama kalbėti, nepajėgdama nieko, ir suglebusi parpuolė per kelias pėdas nuo sūnaus. Paauglys pasilenkė, apžiojo Krisui burną ir ėmė kvėpti gyvybę.

Kriso galvelė pasisuko į šalį, jis išvėmė vandens. Žiopčiodamas pravirko, ištiesė rankutes pro gelbėtoją į saugiausią - Gustės - glėbį. Paauglys atsistojo.

- Jam jau turėtų būt gerai, ponia, - užtikrino vaikinas. - O mergytė? Ji jo draugė? Ji nuslydo nuo akmenų, tai jis šoko jos gaudyt. Bėda ta, kad ji įsmuko tokioj vietoj, kur galėjo stovėt stačia, o jūsų sūnus ne.

- Mama... - pratarė Krisas.

Guste drebėdama pasakė gelbėtojui:

- Atleiskit. Ačiū.

- Nėr už ką, - atsakė vaikinas ir nuėjo atgal prie nubaltinto paaukštinimo.

- Mama, - pašaukė Krisas. Paskui atkakliau: - Mama! - Jis apglėbė pirščiukais, lediniais ir virpančiais, jos skruostus.

- Ką? - paklausė Guste tokia sunkia širdimi, lyg ši būtų nėščia. - Kas yra?

- Aš jį mačiau, - pasakė Krisas švytinčiomis akimis. - Aš vėl mačiau Čarlį.

Tos dienos pavakarę Guste su Krisu persikraustė atgal į namus. Užsinešė į viršų tualeto reikmenis ir drabužius. Guste viską išsipakavo ir nerūpestingai sudėliojo, tad sutemus - kai grįžęs iš ligoninės Džeimsas pažiūrėjo, kaip miega sūnus, ir pamatė lovoje laukiančią žmoną, - atrodė, tartum jie ir nebuvo niekur išėję.

Šį kartą sapnuodama košmarą Guste įstengė raktelį nusviesti toliausiai - po automobiliu, stovinčiu net kitapus gatvės. Atsisegė saugos diržą, pripuolė prie dukrelės durų ir pajėgė ją išlaisvinti, tada vėl išgirdo už nugaros žingsnius.

- Galvijau tu! - suspiegė Guste, pirmą kartą tame košmare duodama atkirtį.

Ji spyrė į padangą. Pažiūrėjo į užpakalinę sėdynę, vildamasi pamatyti Kriso veiduką mašinai su kauksmu jau nudumiant, bet pamatė ne Krisą, o savo vyrą, nuo priekinės sėdynės siekiantį išlaisvinti sūnų. Guste nusistebėjo iki šiol nemačiusi, kad priekinėje keleivio sėdynėje sėdi Džeimsas.

DABAR

1997-ųjų lapkritis

- Aš samdau Krisui advokatą, - paskelbė Džeimsas šeštadienį pietaujant.

Tie žodžiai jam išsiveržė tartum raugulys, ir jis pavėluotai prisidengė burną nosine, lyg būtų norėjęs juos sugrąžinti ir pateikti mandagiau.

Advokatą. Lėkštė su maistu iškrito Gustei iš rankų keli coliai nuo stalo ir barkštelėjo į paviršių.

- Ką tu darai?!

- Konfidencialiai pasikalbėjau su Gariu Murhausu. Ar atsimeni jį iš susitikimo Grotone? Jis ir patarė.

- Bet Krisas nepadarė nusikaltimo. Depresija - ne nusikaltimas.

Keitė netikėdama paklausė tėvo:

- Tu nori pasakyt, kad manoma, neva Krisas nužudė Emilę?

- Jokiu būdu, - pasakė Guste susidėjusi ant krūtinės rankas ir staiga suvirpėjusi. - Krisui advokato nereikia. Psichiatro irgi. Bet advokato...

Džeimsas linktelėjo.

- Garis paaiškino, kad Krisas, pasakęs detektyvei Maronei, jog tai buvo dviguba savižudybė, įsipainiojo. Vien pasakęs, kad ten nebuvo trečio asmens, tik Ema ir jis, užsitraukė įtarimą.

- Kokia kvailystė, - rėžė Guste.

- Guste, aš nesakau, kad Krisas tai padarė, - tyliai tarė Džeimsas. - Bet, manau, mes turim būt pasirengę.

- Tu nesamdysi advokato, - atsakė Guste drebančiu balsu, - dėl nusikaltimo, kurio visai nebuvo.

- Guste...

- Nesamdysi, Džeimsai. Aš tau neleisiu. - Ji apsiglėbė liemenį rankomis, kone siekdama stuburkaulį. - Kai paaiškės, kad mes turim advokatą, visi pamanys, jog Krisas turi ką slėpt.

- Jau taip mano. Emilei daromas skrodimas, siunčiamas tirt ginklas. Klausyk. Mudu abu žinom, kas nutiko. Krisas žino, kaip buvo. Argi nederėtų mums turėti išmanantį žmogų, kad tai išaiškintų policijai?

- Nieko ten nenutiko! - sušuko Guste. Apsisuko ant kėdės į virtuvės pusę. - Nieko nenutiko, - pakartojo. O tu tai išaiškink, suniurnėjo jai sąžinė, Melanei.

Staiga Guste prisiminė tą dieną, kai Krisas nubudęs apsikabino jos kaklą ir ji suvokė, kad jis nebeturi kūdikio kvapo. Jo kvapas buvo paplėkęs ir įprastas, ne saldus pieniškas. Ji instinktyviai šoko atatupsta, tartum tai nesusiję su perėjimu prie kieto maisto, veikiau dėl to, kad šis mažytis tapinėjantis kūnelis dabar gali paskęsti nuodėmėse.

Guste kelis kartus giliai įkvėpė, tada vėl atsigręžė į valgomojo stalą. Keitė buvo kaip gluosnio kamienas palinkusi virš lėkštės, o lėkštėje blausiai atsispindėjo besitelkiančios ašaros. Valgio taip niekas ir nepalietė. Džeimso kėdė stovėjo tuščia.

Keitė neramiai trypčiojo brolio palatos tarpduryje, vieną ranką dėl viso pikto uždėjusi ant durų rankenos - jeigu brolis visai prarastų sveiką protą ir imtų elgtis it nevisprotis, kaip anas vaikas riebaluotais geltonais plaukais, pasislėpęs už lovos su ratukais, kai ji ėjo su mama koridoriumi. Iš tikrųjų tai Keitė nė nenorėjo eiti lankyti brolio. Krisas antradienį grįš namo. Be to, daktarai buvo sakę, kad jį turi supti žmonės, kurie juo rūpintųsi, o Keitei neatrodė, kad tarp tokių būtų ir ji. Pastaraisiais metais jos bendravimas su vyresniuoju broliu daugiausia būdavo nedraugiškas: peštynės dėl ilgo lindėjimo vonios kambaryje, dėl ėjimo į kambarį nesibeldus, dėl rankų kai- šiojimo Emilei po megztiniu.

Keitę net kvaitulys apimdavo pagalvojus apie Krisą minkštasieniame beprotnamio kambaryje - na, gal nebūtinai minkštasieniame, bet vis dėlto. Jis atrodė persimainęs - juodi ratilai po akimis, žvilgsnis toks lakstantis, tartum visi jį medžiotų. Nė iš tolo nepanšus į įžymų plaukiką, pernai laimėjusį dviejų minučių plaukimą peteliške. Keitei nudiegė širdį, ir ji tylomis prisižadėjo leisianti Krisui kas rytą eiti į vonią pirmam. Iki šiol ji šaukdavo iš vonios kambario: „Eik po velnių!“ - ir žiūrėdavo, ar jis arti prilindęs.

- Ei, - pašaukė Keitė ir sutriko pajutusi, kaip virpa balsas. Žvilgtelėjo per petį - mama, jos nuostabai, buvo dingusi. - Kaip jautiesi?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Šūdinai.

Keitė prikando lūpą stengdamasi prisiminti, ką buvo sakiusi mama. „Pralinksmink jį. Nekalbėk apie Emilę. Šnekėkit apie paprastus dalykus.“

- Mes... na, mes laimėjom futbolo rungtynes.

Krisas pakėlė į ją vangias, niūrias akis. Neištarė nė žodžio, bet ir nereikėjo. „Emilė negyva, Keite, - tartum pasakė su pašaipa. - Manai, man rūpi tavo kvailos rungtynės?“

- Aš įmušiau tris įvarčius, - užsikirsdama pranešė Keitė. Jeigu nebūtų susidūrusi su juo žvilgsniu, gal... Ji nusigręžė į langą, pro jį matėsi krematoriumas, spjaudantis tirštais juodais dūmais. - Dieve, - tyliai pasakė, - aš neleisčiau žiūrėti į šį vaizdą kokiam nors norinčiam nusižudyt...

Krisas suvaitojo. Keitė staiga apsigręžė ir užsispaudė burną.

- Ak. Nereikėjo šito sakyt... - išvebleno. Bet paskui suprato, kad Krisas šypsosi. Ji privertė jį nusišypsoti.

- Apie ką tau liepta su manim kalbėt? - paklausė Krisas.

Keitė atsisėdo ant lovos krašto.

- Apie ką nors tokio, kad būtum laimingas, - prisipažino ji.

- Laimingas aš būčiau, jeigu sužinočiau, kada bus laidotuvės.

- Pirmadienį, - pasakė Keitė atsilošdama ir pasiremdama alkūnėmis, atsikvėpusi su tokiu nauju, nedrąsiu pasitikėjimu savimi. - Bet aš visiškai, absoliučiai neturėjau tau šito sakyt.

Kriso veidą pamažu ištempė skausminga šypsena.

- Nesijaudink. Aš tavęs nepaskųsiu.

Kai Guste su Džeimsu įėjo į Kriso palatą pirmadienio rytą, jis sėdėjo ant lovos krašto, apsimovęs ligoniui nepritinkančias mėlynas vasarines kelnes, su marškiniais, kuriuos vilkėjo penktadienio vakarą. Marškiniai buvo praskalbti, bet kraujo dėmės tebesilaikė audinyje kaip vaiduokliai, dienos šviesos lempų šviesoje virtusios rausvomis. Tvarstis, kuriuo anksčiau buvo apvyniota galva, dabar buvo pakeistas nediduku pleistru „peteliške“ prie antakio. Plaukai drėgni, kruopščiai sušukuoti.

- Puiku, - pasakė jis atsistodamas. - Važiuojam.

Guste nejudėjo.

-Kur?

- Į laidotuves. Juk nesiruošiat manęs čia palikt?!

Guste su Džeimsu susižvalgė. Kaip tik tą jiedu ir ketino padaryti, kaip patarė paauglių psichiatrai, apsvarstę, ar galima leisti Krisui sielvartauti, ar vis dėlto neleisti užgauti skaudamos žaizdos, priminti, kad dėl Emilės mirties ir jis pats nenori gyventi. Guste atsikosėjo.

- Emos laidotuvės ne šiandien.

Krisas pažvelgė į juodą motinos apdarą, į tėvo išeiginį kostiumą.

- Tikriausiai einat į šokius, - pareiškė ir priėjo prie jųdviejų trūkčiojamais nekoordinuotais judesiais. - Keitė man pasakė. Ir aš važiuoju.

- Mielasis, - tarė Guste imdama sūnų už rankos, - daktarai mano, kad tai nėra geras sumanymas.

- Velniop tuos daktarus, mama, - atsakė jis lūžtančiu balsu. Nubloškė šalin motinos ranką. - Aš noriu ją pamatyt. Juk daugiau nebepamatysiu.

- Krisai, - įsiterpė Džeimsas, - Emilės nebėra. Verčiau pamiršk tai ir sveik.

- Taip sau paprastai? - paklausė Krisas, jo žodžiai lyg stiklo gijos sukosi aukštyn. - O jeigu mirtų mama ir tu jos laidotuvių dieną gulėtum ligoninėj? Daktarai tau pasakytų, kad esi per silpnas išeiti, tai tu virstum ant kito šono ir toliau sau miegotum?!

- Tai ne tas pat, - nesutiko Džeimsas. - Tai ne tas pat kaip lūžusi koja.

Krisas užsipuolė juos.

- Kodėl jūs nepasakot tiesiai? - suriko. - Manot, pažiūrėsiu, kaip laidojama Ema, ir šoksiu nuo artimiausios uolos?!

- Kai tave išleis, tą pačią dieną galėsim nuvažiuot į kapines, - prižadėjo Guste.

- Jūs čia manęs nelaikysit, - pareiškė Krisas ir išdidžiai nužingsniavo prie durų. Džeimsas prišoko, sugriebė jį už pečių. Krisas pabandė nublokšti tėvą šalin. - Paleisk, - prašvokštė.

- Krisai, - ramino Džeimsas jį tramdydamas. - Nereikia.

- Aš galiu išsiregistruot.

- Tavęs neišleis, - užtikrino Guste, - čia žinoma, kad šiandien laidotuvės.

- Kaip jūs drįstat! - sušuko Krisas plėšdamasis iš Džeimso glėbio ir šėrė tėvui per veidą.

Džeimsas žengė atbulas, susverdėjo susiėmęs ranka burną. Krisas išbėgo iš palatos.

Guste išdūmė paskui jį.

- Laikykit jį, - suriko medicinos seserims, sėdinčioms poste.

Už nugaros išgirdo bruzdesį, bet negalėjo atitraukti akių nuo

Kriso. Užsklęstos durys niekaip jam nepasidavė, nors plėšiamos iš visų jėgų. Sanitarai užlaužė jam už nugaros rankas, į bicepsą įsmeigė adatą. O paskui Krisas susmuko ant grindų iš pykčio žybčiojančiomis akimis, su Emilės vardu lūpose.

Atgedėti septyndienį buvo nusprendęs Maiklas. Melanė atsisakė turėti ką nors bendra su pasiruošimais, todėl Maiklui teko pačiam užsakyti riestainių, rūkytos lašišos, salotų, kavos ir sausainių. Viena kaimynė - ne Guste - buvo padengusi valgomajame stalą grįžusiems iš kapinių.

Melanė iš karto užlipo į viršų su buteliuku valiumo. Maiklas atsisėdo svetainėje ant sofos išklausyti užuojautų - savo odontologo, kolegos veterinaro, kelių klientų. Ir Emilės draugų.

Žmonės artinosi būriu, lyg beformė masė, kuri, rodės, tuoj prasiskirs, ir pasirodys vidury stovinti jo dukra.

- Pone Goldai, - kreipėsi į jį viena mergina, Hiterė ar Haidė, bandė prisiminti Maiklas, liūdnomis melsvomis akimis, - mes nesuprantam, kaip šitaip galėjo atsitikti.

Ji palietė jam ranką pieno švelnumo delnu. Jos ranka buvo didumo kaip Emilės.

- Nesupratau ir aš, - atsakė Maiklas, pirmą kartą įsisąmoninęs, kad tai tiesa.

Ema buvo gyva ir linksma, graži, temperamentinga paauglė. Jam tai patiko, todėl nė minties nekilo pasigilinti. Per daug baisios atrodė narkotikų, sekso ar kitokios suaugusių žmonių pagundos.

Jis tebelaikė Hiterės ranką. Jos nagai buvo maži ovaliukai, pilkšvos geldelės - imtum ir susižertum į kišenę. Maiklas pakėlė mergaitės ranką prie savo veido, priglaudė prie skruosto.

Mergaitė atšoko, ištraukė ranką, pirštus sugniaužė į kumštį, skruostai išraudo. Ji nusigręžė ir tuoj įsimaišė į draugių būrelį.

Maiklas atsikrenkštė, lyg ketintų kažką sakyti. Tik ką? Tu man priminei ją. Panorau, kad būtum man dukra. Ne, visaip negerai. Jis atsistojo, ėmė brautis pro visus geranorius ir ašarojančius giminaičius į prieškambarį.

- Atleiskit, - tarė įsakmiu balsu. Palaukė, kol į jį atsisuks visut visų akys. - Savo ir Melanės vardu norėčiau padėkoti jums, kad šiandien atėjot. Mes... dėkingi jums už gerus žodžius ir palaikymą. Prašom pabūti, kiek tik pageidaujate.

O tada, penkiasdešimčiai jį puikiai pažįstančių žmonių spoksant ir netikint savo akimis, Maiklas Goldas išėjo iš namų.

Psichiatrijos skyriuje buvo dvejos lankymo valandos - nuo pusės dešimtos ryto ir nuo trečios valandos. Kriso motina sugebėdavo ten būti ne tik tomis valandomis - priprašė medicinos seserų leisti jai likti po lankymo laiko, todėl jis, grįžęs po pokalbio su psichiatru ar nusiprausęs po dušu bendroje prausykloje, dažnai rasdavo ją tebelaukiančią.

Tačiau kai Emilės laidotuvių dieną Krisas atsipeikėjo nuo medikamentinio stuporo, motinos palatoje nebuvo. Jis nenumanė, ar jos nėra dėl to, kad dar ne trečia valanda, jei daktarai uždraudė pasilikti ryte dėl įvykusios dramos, ar tiesiog bijo rodytis šitaip prisidirbusi. Jis kilstelėjo lovoje ir pasitrynė ranka veidą. Išdžiūvusi burna buvo tartum švitrinis popierius, mintys lėkė ratais, lyg musė galvoje brėžtų spirografijos ornamentus.

Medicinos sesuo atsargiai stumtelėjo ir pravėrė duris.

- O Dieve, - tarė. - Tu pabudęs. Turi lankytojų.

Jei tai motina, atėjusi papasakoti apie laidotuves, jis nenorėjo jos matyti. Jis troško žinoti viską - koks karsto sienelių nuolydis, kokie maldų žodžiai buvo ištarti Emai palydėti, kokia ten žemė, kur ją palaidojo. Motina tikriausiai tokių smulkmenų neprisimintų. Kamšyti jos pasakojimo skyles - dar blogiau negu visai nieko nežinoti.

Tačiau kai seselė pasitraukė nuo durų, į palatą įėjo Emilės tėvas.

- Krisai, - tarė nerangiai mindžikuodamas per žingsnelį nuo lovos.

Krisas pajuto trūkčiojant pilvo raumenis.

- Tikriausiai man nederėjo čia ateiti, - pasakė Maiklas. Nusipurtė nuo pečių paltą ir ėmė maigyti rankose. - Pats suprantu, man čia lankytis nedera. - Padėjo paltą ant kėdės krašto ir susikišo rankas į kelnių kišenes. - Žinai, šiandien palaidojom Emą.

- Aš žinau. - Krisas buvo patenkintas, kaip ramiai skamba jo balsas. - Norėjau nueit.

Maiklas linktelėjo.

- Jai būtų patikę.

- Man neleido, - pasakė Krisas, ir balsas užlūžo.

Bandė nunarinti galvą, kad Maiklas nematytų ašarų, - savaime atėjo į galvą, kad Emos tėvas, kaip ir jo paties, ašaras palaikys silpnumu.

- Turbūt ne taip svarbu buvo šiandien ten nueit, - lėtai dėstė Maiklas. - Manau, su Ema tu buvai, kai tas buvo svarbiausia. - Jis žiūrėjo į Krisą, kol šis pakėlė akis. - Tu man pasakyk... - tarė pašnabždomis. - Tu man pasakyk, kas ten atsitiko penktadienio vakarą.

Krisas įsispoksojo į Maiklą, staiga užkluptas ne paties klausimo, o Emos atspindžio tėvo veide - jos akys buvo tokio pat šalto žydrumo, smakras toks pat valingas, o šypsena slypėdavo čia pat už įtampos raukšlių apie burną. Jam buvo nesunku įsivaizduoti, kad klausia Emilė, o ne Maiklas. „Tu man pasakyk, - maldavo ji vis dar drėgna burna, drėgna nuo jo burnos, kraujui varvant smilkiniu, - pasakyk, kas atsitiko.“

Kriso žvilgsnis nuslinko šalin.

- Nežinau.

- Kaip tu gali nežinot? - Maiklas suėmė Krisą už smakro.

Spinduliuojantis paauglystės karštis taip ūmiai nudegino pirštų

galus, kad Maiklas kone iš karto smakrą paleido. Jis ištisas penkias minutes mėgino priversti Krisą vėl su juo kalbėtis, pasakyti kokią smulkmeną, ką nors, ką galėtų išsinešti kišenėlėje, kur kiti įsikiša mylimosios laiškelį ar sėkmės talismaną. Tačiau eidamas iš palatos Maiklas aiškiai buvo supratęs tik vieną dalyką - Krisas nepajėgė pažvelgti jam į akis.

Įėjusi į savo kabinetą Ana Mari Maronė uždarė duris, nusispyrė batus ir atsisėdo į krėslą laikydama rankose faksu atsiųstą Emilės Gold skrodimo protokolą. Parietė kojas ir užsimerkė kratydamasi bet kokių minčių, kad neturėtų išankstinės nuostatos apie tai, ką skaitys. Paskui persibraukė pirštais plaukus ir įsispoksojo į dokumentą, kol žodžiai puslapyje ėmė plaukti.

Pacientė septyniolikos metų, baltoji, priimta be sąmonės, su šautine galvos žaizda. Per kelias minutes pacientės kraujospūdis nukrito iki penkiasdešimt ir septyniasdešimt, pulsas vos užčiuopiamas... 23 val. 31 min. konstatuota mirtis.

Mikroskopiniu tyrimu nustatyti parako pėdsakai apie šūvio angą dešiniame smilkinyje. Kulka kirto smilkininę ir pakaušinę smegenų skiltis, pervėrė smegenėles ir išėjo kaukolės užpakalinėje dalyje kiek dešiniau nuo centro. Jos skelveldra, atitinkanti keturiasdešimt penktąjį kalibrą, aptikta pakaušio skiltyje. Iš žaizdų matyti, kad keturiasdešimt penktojo kalibro kulka iššauta tiesiog į kaukolę.

Apskritai galima įtarti savižudybę, kaip pasakojo Kristoferis Hartas.

Ana Mari pajuto šiurpstant sprando odą, kai perbėgo akimis antrą protokolo puslapį. Per išorinę apžiūrą rastos mėlynės ant dešinio riešo. Teismo medicinos ekspertas Emilės panagėse aptiko odos atplaišėlių.

Grumtynių pėdsakai.

Ji atsistojo mąstydama apie Krisą Hartą. Dar nebuvo gavusi teismo medikų išvadų apie koltą, bet tai neturėjo reikšmės. Koltas paimtas iš Kriso namų, ant jo bus Kriso pirštų atspaudų. Reikėjo patikrinti, ar ant jo yra ir Emilės pirštų atspaudų.

Kažin kas vis nedavė ramybės. Ana Mari vėl atsivertė pirmą puslapį. Teismo medicinos ekspertas tik bendrais bruožais apibūdino įeinamąją ir išeinamąją angą. Anai Mari pasirodė kažkas ne taip. Ji pakėlė dešinę ranką, ištiesė pirštą lyg pistoleto vamzdį ir įrėmė sau į smilkinį. Atlenkė nykštį, įsivaizdavo šausianti. Kulka būtų išlėkusi Emilei prie kairės ausies. O išėjo pro pakaušį, keli coliai už dešinės.

Ana Mari pasuko riešą taip, kad nukreiptų įsivaizduojamą pistoletą panašia kryptimi. Prireikė pakelti alkūnę, keistai pasukti - pistoletas atsidūrė bemaž lygiagrečiai su smilkiniu - labai nepatogi, nenatūrali padėtis ketinant šauti sau į galvą.

Užtat kulkos trajektorija visiškai suprantama, jeigu tas, kas iššovė, stovėjo priešais.

Tačiau kodėl?

Ji greitai atsivertė paskutinį skrodimo protokolo puslapį ir perskaitė tulžies pūslės, virškinamojo trakto, lytinių organų mikroskopinio tyrimo išvadas. Staiga sulaikė kvapą. Spirdamasi į batus Ana Mari čiupo telefoną ir paskambino į generalinę prokuratūrą.

- Ponia Gold, - telefonu pasakė detektyve, - aš turiu jūsų dukros skrodimo išvadas. Norėčiau atvažiuot, kada jums patogu, ir parodyt.

Melanė dėliojosi mintyse jai susakytus žodžius. Dėl detektyvės Maronės mandagaus atkaklumo kažkas užstrigo gerklėje. Visaip vartė išgirstus sakinius ir klausinėjo savęs, kas pasirodė taip keista, tyrinėjo vis pro kitą filtrą savo smegenų kaleidoskopą. Galbūt ją nustebino detektyvės mandagumas, visiška priešprieša keliems pastariesiems įsiveržimams į jų sielvartą. O gal tiesiog išgirdo žodžius „skrodimas“ ir „jūsų dukra“, ištartus drauge, vienu iškvėpimu.

Melanė su Maiklu sėdėjo ant sofos, abu plačiai atmerktomis akimis, spausdami vienas kito rankas tartum kokie karo pabėgėliai. Detektyve Maronė - priešais, minkštame krėsle. Ant stalelio gulėjo Emilės palaikų skrodimo išvados, ataskaitos - naujausia informacija.

- Leiskit man iš karto eiti prie reikalo, - pasakė detektyve. - Aš turiu pagrindo įtarti, kad jūsų dukros mirtis buvo ne savižudybė.

Melanė pajuto, kaip visas kūnas ima glėbti lyg sviestas saulėje. Ar to ji vylėsi? Šio išteisinimo iš teisėsaugos specialistės, tartum sakančios: „Jūs niekuo nekalti. Jūs nepastebėjot gresiančios savižudybės požymių, nes nebuvo ko pastebėti.“

- Naujojo Hampšyro valstija įžvelgia pakankamą pagrindą perduoti šią bylą didžiajam prisiekusiųjų žiuri, kad paskelbtų kaltinimą dėl nužudymo. Nepriklausomai nuo to, ar jūs, Emilės tėvai, pateiksite ieškinį, byla bus keliama. Bet mes tikimės, kad vykdysit generalinės prokuratūros prašymus, jei prireiks...

- Aš nesuprantu, - tarė Maiklas. - Tai jūs norit pasakyt, kad...

- Kad jūsų dukra nužudyta, - nė nemirktelėjusi patvirtino detektyve Maronė. - Veikiausiai Kristoferio Harto.

Maiklas papurtė galvą.

- Bet jisai sakė, kad Emilė nusišovė pati. Jie buvo sutarę abu nusižudyti.

- Ką jisai sakė, aš žinau, - pareiškė detektyve kiek švelniau. - O jūsų dukra kai ką pasakė kitaip. - Ji paėmė pirmąjį skrodimo protokolo puslapį, primargintą pastabų. - Trumpai tariant, teismo medicinos ekspertas patvirtino, kad Emilė mirė dėl galvos šautinės žaizdos. Tačiau... - Detektyve bakstelėjo į įrašus kiek žemiau ir glaustai išdėstė prievartos ir Emilės gynimosi įrodymus.

Melanė liovėsi klausiusis. Susinėrė ant kelių rankas ir įsivaizdavo Krisą Hartą mažiuką savo glėbyje. Sudėjo delnus ir suspaudė, kad Krisas nebegalėtų kvėpuoti.

- Palaukit, - tarė Maiklas purtydamas galvą. - Aš tuo netikiu. Krisas Hartas nebūtų Emilės žudęs. Jokie pikti ketinimai nebuvo jam būdingi. Dėl Dievo meilės, juk jiedu kartu užaugo.

- Maiklai, užsičiaupk, - prašvokštė Melanė.

Jis atsigręžė ir tarė:

- Juk žinai, kad aš teisus.

- Užsičiaupk.

Maiklas vėl žvilgtelėjo į detektyvę.

- Klausykit, aš žiūriu per televiziją laidas teisės klausimais. Žinau, kad galimi apsirikimai. Žinau, kad bet kuris faktas, jūsų atskleistas per skrodimą, gali turėt visiškai logišką paaiškinimą, nesusijusį su nužudymu. - Maiklas lėtai iškvėpė. - Aš Krisą pažįstu, - tyliai tarė. - Jei jis pasakė, kad jiedu su Emile ketino nusižudyt... na, nesuprantu kodėl ir buvau priblokštas tai išgirdęs, tačiau tikiu, kad šitaip jiedu ir ketino padaryt. Jis nemeluotų dėl tokio skausmingo dalyko.

- Gal ir meluotų, - paprieštaravo Ana, - jei nuo to priklausytų jo paties gyvybė.

- Detektyve Marone, - pasakė Maiklas, - su visa pagarba... Jūs su tais vaikais susidūrėt prieš tris dienas. O aš juos pažįstu visą jų gyvenimą.

Maiklas aiškiai pajuto, kad Ana Mari Maronė svarsto, kas jis per žmogus. Kuris tėvas būtų toks tikras dėl vaikiščio, galbūt nužudžiusio jo dukrą?!

- Sakot, kad puikiai pažįstat Krisą Hartą, - konstatavo ji.

- Taip pat gerai, kaip pažinau savo dukrą.

Detektyve linktelėjo.

- Tada jums nebus staigmena, - ramiai tarė ji atversdama paskutinį išvadų puslapį, - jei pasakysiu, kad Emilė buvo nėščia.

- Vienuolika savaičių, - niūriai pratarė Melanė. - Ji žinojo jau du mėnesius. Kaip aš nesupratau? Tamponų nebebūdavo pirkinių sąraše. - Melanė suko rankose popieriaus lapus. - Nė nežinojau, kad jiedu kartu miega.

Nežinojo ir Maiklas. Vos išėjus detektyvei Maronei, jis ėmė vaizduotis. Ne tą gyvybės kamuolėlį Emilės kūne, o kaip jis ten atsirado: tas glamones, mylavimus, sluoksniais nulupusius mergaitiškumą ir atskleidusius moterį, kurios niekas nė nepastebėjo.

- Turbūt jie dėl to ir susigrūmė, - tyliai suniurnėjo Melanė.

Maiklas pasisuko lovoje į žmoną. Jos veidas su įsispaudusiu iš šono

pagalvės pakraščio raštu vis mainėsi, todėl sunku buvo jį peržvelgti.

- Kas susigrūmė?

- Krisas su Ema. Jis tikriausiai norėjo, kad ji atsikratytų kūdikio.

Maiklas įbedė žvilgsnį į žmoną.

- O tu nebūtum norėjusi? Juk jau prieš metus ji buvo nusprendusi važiuot į koledžą!

Melanė sušnarpštė.

- Aš būčiau sutikusi, kad ji elgtųsi savo nuožiūra.

- Meluoji. Sakai taip tik todėl, kad dabar jau vis vien. - Maiklas pasirėmė alkūne. - Tu nė nežinai, ar ji pasakė Krisui.

Melanė atsisėdo.

- Kas tau darosi? - prašvokštė. - Tavo dukra žuvo. Policijos nuomone, ją nušovė Krisas. O tu jį visaip gini.

Maiklas nukreipė žvilgsnį į šalį. Paklodė buvo susiglamžiusi, tartum visagalis laikas būtų suraukšlėjęs sutuoktinių lovą taip pat kaip veidus. Maiklas veltui stengėsi išlyginti paklodę.

- Laidotuvių biure tu man sakei, kad prašmatnūs apdarai Emos nesugrąžins. Na, susidorojimas su Krisu - irgi. Man atrodo, kad iš Emos tik jis mums ir liko. Aš nenoriu pamatyt ir jo laidotuvių.

Melanė išpūtė akis.

- Nesuprantu tavęs, - pareiškė, čiupo pagalvę ir išlėkė iš miegamojo.

Antradienio rytą saulei prasimerkus Džeimsas jau buvo atsikėlęs ir apsirengęs. Stovėjo verandoje tankiai kvėpuodamas, saujoje gniaužė šūsnį geltonų skelbimų. Elnių medžioklės sezonas jau buvo beveik baigęsis, tačiau Džeimsas apsisprendė. Galų gale rado kelis ženklus, įsigytus labai seniai ir pamirštus ant aukšto. Įsikišęs diržo kilpon plaktuką, nuėjo prie savo valdų ribos, kišenėje dzingsėjo vinys.

Prie pirmo medžio ties įvažiavimu į garažą išsitraukė plaktuką ir pervėrė vinimi pirmą ženklą. Paskui nuėjo prie kito medžio, vos už kelių žingsnių, ir prikalė dar vieną. „Saugumo zona“ - skelbė ženklai. Įtaigesni už įprastinius klijuojamus skelbimus, jie leido medžiotojams suprasti, kad per tris šimtus pėdų yra gyvenamoji vieta. Kad atsitiktinė kulka gali lemti baisius padarinius.

Džeimsas nuėjo prie trečio medžio, prie ketvirto. Pastarąjį kartą tai darė, kai Krisas dar buvo mažas. Tada išdėstė ženklus maždaug kas dvidešimt žingsnių. Šį kartą kabino įspėjimus ant kiekvieno medžio. Lengvame vėjelyje šiugždėjo šimtas geltonų perspėjimų, rėžiančių akį, nederamai nuotaikingų ant tamsių kamienų.

Džeimsas išėjo ant kelio pasižiūrėti į savo rankų darbą. Spoksojo galvodamas apie žmonių nešiojamus amuletus, apie raudonus apdarus apsisaugoti nuo blogos akies, apie žydus, tepančius durų staktas ėriuko krauju, ir susimąstė, nuo ko gi pats siekia apsisaugoti.

ANUOMET

1989-ieji

Krisas gūžėsi prie Emilės, jų rankytės buvo apsivijusios telefono ragelį.

- Tu bailiuke, - suniurnėjo jis, ausyje aidint ištisiniam signalui.

- Ot ir ne, - šnibždėjo Emutė.

Kažkas pakėlė ragelį. Krisas pajuto Emilės pirščiukus, bėginėjančius jam virš riešo.

- Klausau!

Ema pastorino balselį:

- Aš ieškau pono Ilgagalio.

- Deja, - atsakė moteris, - dabar jis negali kalbėti. Ką jam perduoti?

Ema krenkštelėjo.

- O ar jo tikrai toks ilgas?

- Kas toks? - pasiteiravo moteriškė.

- Toks ilgas galas!

Ema trinktelėjo ragelį ant telefono ir nuvirto ant šono, pagauta kikenimo priepuolio, šlamindama telefonų knygos lapus.

Krisas tik po geros valandėlės liovėsi kvatojęs.

- Nemaniau, kad išdrįsi.

- Nes tu priekvaišis.

Krisas nusišypsojo.

- Bent jau mano pavardė ne Ilgagalis. - Jis ėmė braukti pirštais per puslapį, kur buvo atsivertusi telefonų knyga. - Kas toliau? - Va Ričardas Resleris. Galim pasiteiraut, ar Dikas namie.

Emilė žnektelėjo ant pilvuko.

- Sugalvojau. Paskambink savo mamai - pasakyk, kad esi ponas Čambersas ir kad Krisas turi bėdų.

- Lyg ji patikėtų, kad aš direktorius...

Ema išsišiepė.

- Ei, bailiuk, bailiuk, bailiuk, - ėmė niūniuoti.

- Kalbėk tu, - metė iššūkį Krisas. - Mokyklos sekretorės ji neatpažintų.

- Kas man už tai? - paklausė Emilė.

Krisas pasirausė kišenėse.

- Penki žali.

Ema atkišo saują. Jis papurtė galvą ir pirma padavė jai telefoną.

Ji surinko numerį, susižnybo nosį.

- Aliooo, - lėtai ištarė. - Ar čia ponia Hart? Skambina Filisa Rei iš direktoriaus priimamojo. Jūsų sūnus turi bėdų. - Emilė metė patraukusį žvilgsnį į Krisą. - Kokių bėdų? Ak, prašytume atvykti čia ir jį pasiimti. - Ir greitai padėjo ragelį.

- Kam tu šitaip?! - suaimanavo Krisas. - Ji važiuos šitokį kelią, o paskui sužinos, kad aš jau prieš valandą išėjęs! Manęs gyvenime niekur nebeišleis.

Jis persibraukė rankomis plaukus ir nuvirto šonu ant Emilės lovos.

Ji pamylavo jį iš už nugaros, įsirėmusi smakru į petį.

- Jei nebeišleis, - sušnibždėjo, - aš sėdėsiu su tavim.

Krisas sėdėjo nunarinęs galvą, tėvas ir mama stovėjo prie jo aukšti kaip sekvojos. Krisui buvo smalsu, ar tokia ir būna santuoka: vienas įsivaro rėkt, o kitas nutyla, lyg jiedu iš tikro būtų vienas milžinas su dviem galvomis.

- Na? - suniurnėjo mama, baigdama savo tiradą. - Ar tu turi kuo pasiteisinti?

- Atsiprašau, - savaime išsprūdo Krisui.

- Su „atsiprašau“ kvailo poelgio neatpirksi, - pasakė tėtis. - Su „atsiprašau“ nesugrąžinsi svarbaus susitikimo, kurį mamai teko atšaukti važiuojant tavęs pasiimt iš mokyklos.

Krisas jau žiojosi sakyti, kad jeigu ji būtų protingai pagalvojusi, būtų supratusi - šitaip vėlai mokykloje jokių vaikų nebūna... Bet apsigalvojo. Vėl nudelbė galvą, įsispoksojo į kilimo raštą gailestaudamas, kad kol su Eme pokštavo telefonu, buvo pamiršęs, jog mama įnikusi kurti nuosavą verslą. Bet viskas atsitiko taip greitai - tai ar jis galėjo prisiminti? Ir kas čia per darbas stypsoti eilėse, jei kas nors kitas nenori gaišti laiko?!

- Nesitikėjau šito iš tavęs ir Emilės, - pasakė mama.

Na, jokia čia staigmena. Visi nuolat iš jo ir Emilės tikėdavosi ko nors gero, tartum žinojo kažin kokį grandiozinį planą, kurio Emilė su Krisu nežino. Kartais Krisui užeidavo noras paslapčia žvilgtelėti, kaip čia pasakius, į knygos pabaigą ir sužinoti, kuo viskas žada baigtis, kad nebereikėtų tuščiai apsimetinėti, esą stengiasi.

- Parėjęs iš mokyklos turėsi sėdėt šitam kambary tris dienas, - pasakė tėtis. - Pažiūrėsim, ar tau pakaks laiko suprasti, kiek žmonių sugaišinai savo pokštais.

Paskui ta milžiniška pabaisa - tėtis su mama - išėjo iš Kriso kambario.

Krisas žnektelėjo aukštielninkas ant lovos ir užsimetė ranką ant akių. Dieve, kokie jie įkyruoliai. Na ir kas, jei mama nuėjo pasikalbėti su ponu Čambersu, kuris, suprantama, nieko nebuvo girdėjęs apie Kriso nemalonumus? Po mėnesio niekas nebeprisimins.

Atitraukė savo kambario lango užuolaidas. Pro jį, žvelgiantį tiksliai į rytus, priešais matėsi Emos miegamasis. Per tokį atstumą jiedu negalėjo vienas kito įžiūrėti, tačiau bent jau tas mažytis šviesos ketvirtainis matyti. Krisas žinojo, kad ir Emilei dabar trenkama galva. Tik nelabai numanė, ar jos tėvai diegia drausmę jos kambaryje ar virtuvėje, ar kur kitur. Atsisėdo prie lempos šalia savo lovos ir paspaudė jungiklį - kambary sutemo. Tada vėl paspaudė. Vėl išjungė, vėl įjungė. Išjungė, įjungė.

Keturi ilgi tamsos tarpsniai, paskui trys trumpi.

Atsistojo ir parimo prie lango. Emilės langas, geltonas kvadratėlis, kertamas medžių šakų, užtemo. Ir vėl nušvito.

Morzės abėcėlę jiedu buvo išmokę vasarą stovykloje. Emilės langas nesiliovė mirksėjęs. L...A...B...A...S.

Krisas vėl taukštelėjo nykščiu į lempos stovelį. B...L...O...G... A...I.

Emilės kambarys užtemo du kartus.

Krisas užtamsino triskart.

Paskui nusišypsojo ir atsigulė aukštielninkas ant lovatiesės. Žiūrėjo, kaip Emilės žodžiai nušviečia naktį.

Prieškambaryje Guste su Džeimsu virto ant sienų stengdamiesi susilaikyti nesijuokę.

- Neįtikėtina, - gaudydama orą šnibždėjo Guste, - jie paskambino žmogui, pavarde Ilgagalis!

Džeimsas išsišiepė.

- Nežinau, ar aš pats būčiau pajėgęs susivaldyt.

- Aprėkusi jį jaučiuosi kaip kokia sena bezdalė, - tarė Guste. - Man trisdešimt aštuoneri - ko gero, galėčiau rėžt kalbą ne prasčiau už senatorių Džesį Helmsą.

- Guste, uždaryt jį kambary mes privalėjom. Antraip ir toliau skambinėtų, susigalvotų pakviesti princą Albertą iš tabako skardinės.

- Princą Albertą iš skardinės?!

Džeimsas tik sunkiai atsiduso ir nutempė Gustę per prieškambarį.

- Tu tikrai nebūsi sena bezdalė, nes tą titulą pasiglemšiu aš.

Guste įėjo į miegamąjį.

- Puiku. Gal tu būsi pikčiurna. O aš prietranka, kuri braunasi į direktoriaus kabinetą ir atkakliai tvirtina, kad jos sūnus kažko prisidirbęs.

Džeimsas nusijuokė.

- Tave jiedu tikrai suerzino, ar ne?

Ji sviedė į jį pagalvę.

Džeimsas čiupo Gustę už kulkšnies, privertė sukvykti ir nusiristi šalin.

- Be reikalo, - pasakė jis. - Gal aš ir senas, bet ne miręs. - Paspaudė jos kūną po savimi, jusdamas jį glembantį, čiuopdamas krūtų apvalumus ir kaklo iškilumus. Burna užgulė jos burną.

Guste leidosi į prisiminimus, kaip viskas buvo prieš dešimtmetį, kai namai dar kvepėjo obliuotomis lentomis ir šviesiais dažais, kai laikas buvo brangi dovana, gauta iš ligoninės tvarkaraščio sudarinėtojos. Guste prisiminė, kaip jiedu su Džeimsu mylėdavosi ant virtuvės stalo, prieškambaryje, po pusryčių... Tartum dabar jam, priverstam dirbti ordinatoriumi, būtų išmušti iš galvos visi pavasariški jausmai.

- Tu... - sušnibždėjo Džeimsas jai prie smilkinio, - per daug galvoji.

Guste nusišypsojo prišlijusi jam prie kaklo. Ją taip kaltindavo nedažnai.

- Na, galbūt aš turėčiau vien jaust, - atsakė braukdama rankomis po Džeimso marškiniais aukštyn, jo nugaros raumenims iš eilės įsitempiant, lyg banguojant. Nustūmė jį ant šono, brūkštelėjo žemyn užtrauktuką ir suėmė rankomis jo karštį.

Tada pažvelgė žėrinčiomis akimis.

- Bene ponas Ilgagalis?

Džeimsas išsišiepė.

- Jūsų paslaugoms.

Jis užgulė ją, įėjo į ią. Ji atsiduso ir jau visai liovėsi galvojusi.

Brangus Dienorašti,

mūsų klasės jūrų kiaulytė Pūga turės vaikučių.

Šiandien mokykloje Mona Riplingsakė, kad per fizinį už apsauginės sienelės pabučiavo Kėnį Lorensą. Visiška kvailystė, nes visi žino, kad Kėnis - pats bjauriausias iš visų ketvirtos klasės bernų.

Išskyrus Krisą, bet Krisas - ne kaip visi kiti bernai.

Krisas skaito Muhamedo Ali autobiografiją, ruošiasi pranešimui apie perskaitytą knygą. Jis paklausė, ką veikiu, ir aš ėmiau jam pasakoti apie Lanselotą, Gvineverę ir karalių Artūrą, bet paskui lioviausi. Jis tikriausiai norėjo sužinoti apie riterius, o aš tuos skyrius praleidau.

Geriausi skyriai tie, kur Gvineverė kalbasi su Lanselotu. Jo juodi plaukai ir juodos akys. Jis nukelia ją nuo žirgo ir vadina „Mano dama“. Be abejo, saugo kaip krištolo kiaušinį, tokį turi mama ir niekam nė KVĖPUOTI prie jo neleidžia. Karalius Artūras yra senis ir bukagalvis. Gvineverei reikia tiesiog imti ir pasprukti su Lanselotu, nes ji myli jį ir jiedu skirti vienas kitam.

Man atrodo, labai romantiška.

Jeigu Krisas sužinotų, kaip aš pamišusi dėl pasakų, tai tikrai numirčiau.

Tą savaitę, susilažinęs su Emile, Krisas iš bibliotekos pavogė „Sekso džiaugsmą“.

Slėpė po švarku, kol jiedu pasiekė namus, savo slaptavietę. Didžiulis akmuo priminė apverstą taisyklingą trikampį su plačia plokštuma viršuje ir iškyša užsikarti aukštyn arba susigūžti po ja, priklausomai nuo vaizduotės. Įvairiomis jųdviejų vaikystės akimirkomis čia buvo žaidžiamos slėpynės, piratų ola, indėnų pastogė. Krisas koja nubraukė minkštus pušų spyglius. Išsitraukė knygą ir atsisėdo prie Emilės.

Iš pradžių nė vienas nepratarė nė žodžio, kraipydami galvas jie žiūrinėjo piešinius su susipynusiomis kojomis ir rankomis. Emilė perbraukė pirštu virš moters iškilusio vyro šonus.

- Nežinau, - sušnibždėjo, - jokio džiaugsmo aš čia nematau.

- Tikriausiai visai kas kita, kai iš tikrųjų tą darai, - atsakė Krisas. Pervertė puslapį. - Oho, čia kaip gimnastika.

Emilė atvertė knygos pradžią. Įsižiūrėjo į puslapį, kuriame moteris guli ant vyro, išsitiesusi per visą jo ūgį, jiedu rankomis susikibę virš galvų.

- O tai tau, - tarė Krisas. - Tu esi mane taip užgulusi galybę kartų.

Bet Emilė jo negirdėjo. Jai parūpo gretimas puslapis, kuriame

vyras su moterimi susijungę sėdintys, kojos pražergtos kaip krabų, rankomis atsirėmę į vienas kito pečius. Tie kūnai drauge atrodė kaip didelė taurė, tartum visa paskata mylėtis tėra siekis sukurti ką nors, kur galima laikyti visus savo jausmus.

- Tikriausiai visai kas kita, kai ką nors myli, - padarė išvadą Emilė.

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Tikriausiai.

Guste, keisdama Kriso patalo užvalkalus, rado „Sekso džiaugsmą“ tarp čiužinio ir spyruoklinio lovos rėmo.

Ji paėmė knygą ir pervertė lapus - rado pozų, kurias jau seniai buvo pamiršusi. Paskui tvirtai prisispaudusi knygą prie krūtinės iš kambario nužygiavo tiesiai pas Goldus.

Melanė atidarė duris su puodeliu kavos rankoje ir paėmė Gustės be žodžių atkištą knygą.

- Na, - tarė žiūrinėdama viršelį, - tai jau tikrai pranoksta kaimynišką pareigą.

- Vaikui tėra devyneri, - pratrūko Guste nusimetusi apsiaustą ant virtuvės grindų ir susmukusi ant kėdės. - Devynmečiams derėtų galvot apie beisbolą, ne apie seksą.

- Manau, tie dalykai savaip susiję, - iškėlė mintį Melanė. - Žinai, pirma bazė, paskui antra ir taip toliau.

- Kas jam leido pasiimt ją iš bibliotekos? - griežtai paklausė draugės Guste. - Koks suaugęs žmogus gali leist vaikui išdirbinėt šitokius dalykus?!

Melanė apžiūrėjo užpakalinę knygos pusę.

- Joks. Šita knyga niekam nebuvo išduota.

Guste užsidengė veidą rankomis.

- Šaunumėlis. Jis iškrypėlis ir vagis.

Virtuvės durys vėl atsidarė, įžengė Maiklas, nešinas didžiule dėže veterinarijos priemonių.

- Sveikos, damos, - pasisveikino smarkiai trinktelėjęs dėžę į grindis. - Kas atsitiko? - Jis žvilgtelėjo per Melanės petį ir išsišiepęs paėmė knygą iš jos rankų. - Oho, - tarė versdamas puslapius. - Šitą prisimenu.

- Bet ar skaitei būdamas devynerių? - paklausė Guste.

Maiklas nusijuokė.

- Gal galima neatsakyt?

Melanė nustebo.

- Tai tu taip anksti sužinojai apie mergaites?

Jis pabučiavo jai viršugalvį.

- Jei nebūčiau pradėjęs anksti, nebūčiau toks energingas dabar. - Jis atsisėdo ant kėdės priešais Gustę ir stumtelėjo jai knygą. - Leisk atspėt. Radai po jo čiužiniu. Aš šitaip slėpdavau Penthouse numerius.

Guste pasitrynė smilkinius.

- Jeigu vėl jį uždarysim, prie mūsų durų pasirodys vaikų apsaugos tarnyba. - Ji pažvelgė vertu užuojautos žvilgsniu. - Tai gal nė nereikia jo baust? Gal jis tik nori išsiaiškint apie mergaites?

Maiklas kilstelėjo antakius.

- Kai jis jas atras, gal pasakysi jam, kad ateitų pas mane pasikalbėt?

Melanė atsiduso su užuojauta.

- Nežinau, ką daryčiau tavo kaily.

- O kas sakė, kad tu ne mano kaily? - atkreipė dėmesį Guste. - Iš kur tu žinai, kad čia neįsivėlusi Ema? Jie visada viską daro drauge. - Ji pažvelgė į Maiklą. - Gal ji ir sugalvojo?

- Emai devyneri, - pasakė Maiklas, išsigandęs tokios minties.

- Taigi, - pabrėžė Guste.

Guste palaukė, kol išgirs triukšmą sūnaus kambaryje. Tada pasibeldė į duris ir išvydo viesulą drabužių, beisbolo pirštinių, ledo ritulio lazdų ir liejamo sielvarto.

- Sveikas, - tarė draugiškai. - Ar ką nors pametei? - Pažvelgė į Krisą, jo veide mainėsi ryškūs raudonio atspalviai. Paskui ji ištraukė rankas iš už nugaros. - Ar ne šitą? - paklausė.

- Čia ne tai, kas tau atrodo, - tuoj pat atsakė Krisas, ir Guste net apstulbo. Kur jis išmoko šitaip lengvai meluoti?!

- O kas man atrodo?

- Lyg būčiau skaitęs, ko man skaityt nereikėtų, ar ne?

Guste žnektelėjo ant jo lovos.

- Tu manęs klausi ar man atsakai? - paklausė ramiau, glostydama delnu knygos viršelį. - Kodėl tu toks tikras, kad tau šito skaityt nereikėtų?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Nežinau. Paveikslai su nuogaliais...

- Ar dėl šito norėjai paskaityt?

- Tikriausiai, - atsakė Krisas, toks apgailėtinas, kad jai beveik... beveik jo pagailo. - Atrodė įdomu.

Spoksodama į sūnaus viršugalvį Guste prisiminė, kaip jam gimstant medicinos sesuo palaikė jai tarp kojų veidrodį, kad pamatytų, kaip ta galvelė pasirodo, tamsi ir pūkuota. Kad pamatytų pirmą kartą.

- Gal tiesiog imkim ir pamirškim? - maldaudamas paklausė Krisas.

Ji norėjo sūnui atleisti, paveikta jo nesmagios savijautos - lyg persmeigto adatėle drugelio. Bet čia netyčia žvilgtelėjo į jo rankas, į sugniaužtus virš kaulėtų kelių kumščius. Tie kumščiai nebebuvo švelnūs kaip kūdikio, nebe putlučiai piršteliai lyg Padėkos dienos parado balionai. Kažkuriuo metu užsiėmusiai Gustei nė nepastebint kumščiai tapo kampuoti, mėlyngysliai, didesni net už jos, jau primenantys Džeimso rankas.

Ji kostelėjo. Suprato, kad šis vaikinukas, sėdintis priešais, kurio veidą ji būtų atpažinusi vien iš prisilietimo, kuriam nė žodžio neištarus vien balsas jai pasakydavo vardą, yra kažkas nepažįstamas. Tas kažkas, išgirdęs žodį „moteris“, pagalvodavo jau nebe apie Gustės veido bruožus ir mamos glėbį, o apie beveidę merginą su krūtimis ir apvaliomis šlaunimis.

Kada tai atsitiko?

- Jei kiltų klausimų, supranti, apie... tai... visad gali paklausti tėčio arba manęs, - prisivertė ištarti Guste melsdamasi, kad jis to klaustų Džeimso.

Pati nesuprato, kas apskritai ją skatina Krisą guosti. Tą akimirką tiesiog buvo neaišku, katras iš jųdviejų labiau sutrikęs.

- Gerai. - Krisas žiūrėjo į savo kelius, grąžydamas sunertas rankas. - Kai kas toj knygoj... na, ten... - Jis pakėlė akis. - Kai kas tenai neatrodo, kad taip viskas gerai išeitų.

Guste palietė sūnaus plaukus.

- Jei nebūtų išėję, - pasakė paprastai, - nebūtume susilaukę tavęs.

Emilė su Krisu sėdėjo po paklode lyg palapinėje ant jos lovos, su žibintuvėliu, linguojančiu tarp jų basų kojų. Kriso tėvai, išeidami į kažkokią ligoninės labdaros puotą, buvo paprašę Goldų pagloboti Krisą ir jo sesutę. Keitė nusipraususi nuėjo miegoti, o Krisas su Ema ketino negulti ir po vidunakčio. Melanė paguldė juos dar prieš devynias ir pareikalavo išjungti šviesą, bet jiedu žinojo, kad jei netriukšmaus, niekas ir nesužinos.

- Na, kas? - ragino rinktis Krisas. - Tiesa ar drąsa?

- Tiesa, - atsakė Emilė. - Blogiausias dalykas, kokį aš kada nors esu padariusi... tai kai paskambinau tavo mamai ir apsimečiau, kad esu direktoriaus sekretorė.

- Ne, ne tiesa. Pamiršai tą kartą, kai išliejai ant mano mamos komodos nagų lako valiklį ir kaltę suvertei Keitei.

- Aš pasielgiau taip tik dėl to, kad tu liepei, - niršdama tyliai atkirto Emilė. - Tu pasakei, kad ji nieko nesupras. - Emilė susiraukė. - Bet jei žinai, ką aš blogiausio esu padariusi, kodėl dar klausi?!

- Gerai. Paklausiu kitko. Paskaityk man, ką parašei savo dienorašty, kol aš valiausi dantis.

Emilė atsiduso.

- Drąsa.

Blausioje žibintuvėlio šviesoje baltai sušvito Kriso dantys.

- Nusėlink į tėvų vonios kambarį. Ir atnešk jų dantų šepetėlius, tada žinosiu, kad įvykdei.

- Gerai, - sutiko Emilė nusimesdama apklotą.

Tėvai prieš pusvalandį buvo nuėję miegoti. Tikrai jau miegos.

Vos tik ji išėjo, Krisas įdėmiai pažiūrėjo į sąsiuvinį su turkišku raštu išmargintu viršeliu, kur Emilė kas vakarą liedavo širdį. Sąsiuvinis turėjo užraktą, bet galima buvo atpalaiduoti. Jis palietė dienoraščio nugarėlę ir staiga atitraukė ranką, - delnas degte degė. Ar jis išsigando žinodamas, jog Ėmė nenorėtų, kad jisai skaitytų? O gal pabūgo to, ką tenai perskaitytų?

Pakratė ir atvertė. Visur mirguliavo jo vardas. Krisas išpūtė akis, tėškė dienoraštį atgal ant rašomojo stalo ir grįžo prie lovos neabejodamas, kad jam tiesiog ant kaktos parašytas jo nusikaltimas.

- Va, - pasakė Ema uždususi, vėl ropšdamasi ant lovos. Atkišo du dantų šepetėlius. - Tavo eilė. - Ji parietė kojas. - Kuri mergaitė iš penktokių pati gražiausia?

Na, tai ir asilui aišku. Emilė tikisi, kad jis pasakys - Molė Etlesli, vienintelė penktokė, kuriai jau reikia liemenėlės. Bet jeigu jis iš tiesų pasakys, kad Molė, tai juk aišku - Emilė užsius, nes jis turi būti jos geriausias draugas.

Krisas įsmeigė žvilgsnį į dienoraštį. Ar Ema tikrai laiko jį kokiu riteriu?

- Drąsa, - suniurnėjo jis.

- Gerai.

Ir nė nesuskubusi susidėlioti minčių Emilė pasakė Krisui, kad jis turi ją pabučiuoti.

Jis nubloškė nuo galvų apklotą.

- Ką padaryt?!

- Ką pasakiau, - susiraukusi tarė Ema. - Tai ne taip baisu kaip nusėlint į tėvų vonios kambarį.

Staiga jam suprakaitavo delnai. Pasišluostė juos į pižamos kelius.

- Gerai. - Palinko į priekį ir prispaudė lūpas prie jos lūpų. Ir atsitraukė, toks pat išraudęs kaip Emilė. - Na, - tarė nusibraukdamas lūpas atgalia ranka. - Va čia tai bent.

Ema švelniai palietė ranka sau smakrą.

- Tai jau tikrai, - sušnibždėjo.

Tas McDonald’s Beinbridže, Naujajame Hampšyre, puikavosi vis besikeičiančia armija darbuotojų paauglių, besiplūkiančių apie riebaluotus kepintuvus ir aliejaus indus, kol staiga baigs mokyklą. Tačiau vienas žmogus ten dirbo daugybę metų. Kone trijų dešimčių metų amžiaus, ilgais juodais plaukais ir žvairomis akimis. Suaugusieji mandagiai sakydavo, kad „kažin kas su juo negerai“. Vaikai vadindavo Bjaurybe ir kurpdavo istorijas, kaip jis gruzdintuvėje verda kūdikius ir valosi panages medžiokliniu peiliu. Tą dieną, kai ten pietavo Krisas su Emile, Bjaurybė valė salę.

Per pietų pertrauką atėjo ir Kriso tėvai, mama vanagu smigo žemyn pabučiuoti Krisui kaktos. Aną vakarą paliežuvavusi su Emilės mama, kas ką vilkėjo per pobūvį, Guste pasisiūlė paimti Emilę į McDonald’s pietų - atsidėkodama už vaikų paglobojimą per naktį. Jie buvo nusinešę padėklus į salę, tačiau kai tik Emilė atsigręždavo, Bjaurybė kaip čia buvęs jau stovėdavo prie gretimo stalelio arba už nugaros, arba tiesiog priešais, trindavo glotnų plastiko stalviršį ir spoksodavo į ją savo viena tiesiai atkreipta akimi.

Krisas atsisėdo šalia jos ant minkštasuolio prie sienos.

- Turbūt, - sušnibždėjo, - jis yra slaptas tavo gerbėjas.

- Liaukis! - Ema nusipurtė. - Tu mane siutini.

- Gal jis paprašys tavo telefono numerio, - toliau dėstė Krisas. - Turbūt jis...

- Krisai, - sudraudė Emilė kumštelėdama į ranką.

- Kas čia darosi? - paklausė Guste.

- Nieko, - atsakė jiedu vienu balsu.

Emilė stebėjo Bjaurybę, einantį aplink stalus, renkantį kečupo pakelius, valgytojų numestus ant grindų, šluostantį išlaistytą kokakolą. Jis pažiūrėjo į ją, lyg pajutęs žvilgsnį, ir ji tuoj pat nuleido akis į savo mėsainio bandelės sėklas.

Staiga Krisas vėl prisilenkė. Į ausies kaušelį padvelkė karštu oru.

- Kraštutinė drąsa.

Kraštutinė drąsa - tai tokia, kuri ūmiai pakylėja tave kitų akyse, jei užduotį įvykdai. Jiedu taškų neskaičiavo, bet jei būtų skaičiavę, Ema tikrai būtų įsitvirtinusi pirmoje vietoje. Ji pamąstė, ar tik Krisas nekeršija šitaip už bučkį praėjusį vakarą.

Ankstesnę kraštutinės drąsos užduotį buvo skyrusi Emilė. Krisas turėjo pervažiuoti mokyklos autobusu visą gyvenamųjų namų gatvę iškišęs pro langą pliką užpakalį.

Ji linktelėjo.

- Eik nusišlapint, - sušnibždėjo Krisas, - vyrų tualete.

Emilė nusišypsojo. Apskritai šita drąsos užduotis buvo puiki. Toli gražu ne tokia baisi kaip laikyti iškišus pro langą pasturgalį. Jei ką nors tenai susitiks, tiesiog pasakys apsirikusi ir išeis. Krisas taip ir nesužinos, ar ji iš tikrųjų nusišlapino. Pirmiausia ji apsižvalgė, kur Bjaurybė, - nenorėjo eiti pro jį, tai visiška kvailystė. Salėje jo nebebuvo, tikriausiai vėl stojo pardavinėti mėsainių. Kai ji stryktelėjo nuo minkštasuolio, Džeimsas su Guste pakėlė akis.

- Man reikia į tualetą.

Guste pasišluostė nosinaite lūpas.

- Nuvesiu, - pasakė.

- Ne! - sušuko Ema. - Na, aš galiu ir pati.

- Melanė leidžia tau eit vienai? - dvejodama paklausė Guste.

Emilė pažiūrėjo į akis ir linktelėjo. Guste pažvelgė į Džeimsą, tas

gūžtelėjo pečiais.

- Čia Beinbridžas, - tarė jis. - Kas čia atsitiks?

Guste palydėjo akimis Emilę, nuvingiuojančią per pritvirtintų stalų ir kėdžių labirintą prie tualetų McDonald’s restorano užnugaryje. Paskui nukreipė dėmesį į Keitę, kuri pirštais tepliojo kečupu stalą.

Vyrų tualetas buvo kairėje. Moterų dešinėje. Emilė žvilgtelėjo per petį į Krisą pasitikrinti, ar mato, ir įėjo pro duris.

Neprabėgus penketui minučių ji jau vėl užčiuožė į savo vietą šalia Kriso.

- Šaunuolė, - pasakė jis paliesdamas jai ranką.

- Nebuvo sunku, - suniurnėjo Emilė.

- Ak, tikrai? - sušnibždėjo jis. - O tai ko tu drebi?

- Nieko, - atsakė ji gūžtelėdama pečiais, bet nepakeldama akių.

Tvarkingai suvalgė mėsainį nebejausdama skonio ir pamažu įtikino save pasakiusi tiesą.

DABAR

1997-ųjų lapkritis

Kai užaugo, S. Baret Delani bemaž visą savo gyvenimą stengėsi pamiršti, kad ji, teisininkė, yra vardu Sju. Jau daug metų buvo praėję nuo tų laikų, kada ji šen bei ten pasirašydavo krikščionišku vardu Sju, tačiau kažin kaip tas vardas vis išlįsdavo - tai koks nors pokštininkas iš personalo skyriaus neskoningai pajuokaudavo, tai kredito kortelių kompanija paklausdavo, koks vardas užrašytas gimimo liudijime, tai kas nors paimdavo į rankas klasės albumą. Ištisus mėnesius ji turėjo save įtikinėti, kad tikroji priežastis, kodėl tapo kaltintoja, o ne gynėja, susijusi su teisingumo siekiu, o ne su nepasitikėjimu savimi.

Ji žvilgtelėjo į savo kabineto laikrodį, suvokė vėluojanti ir koridoriumi nukepėstavo į valgyklą. Ana Mari Maronė jau buvo įsitaisiusi prie kampinio stalelio su dviem polistireno puodukais. Detektyve kilstelėjo akis į teisininkę, šmukštelėjusią ant kėdės priešais.

- Tavo kava aušta.

Maloniausia, kad Ana Mari, pažįstanti S. Baret Delani nuo tada, kai S. Baret Delani dar buvo Sju, vis dėlto niekada tuo vardu nesikreipdavo. Jiedvi kartu Konkorde lankė Sielvartingosios Dievo Motinos mokyklą. Ana Mari buvo pasirinkusi teisėsaugą, o Bari teisę.

- Taigi, - tarė Bari, nuimdama nuo puodelio dangtelį ir atsiversdama aplanką su policijos pranešimais, Emilės Gold autopsijos išvadomis ir Anos Marijos pastabomis apie Krisą Hartą. - Čia viskas?

- Kol kas viskas, - atsakė Ana Mari ir gurkštelėjo kavos. - Štai jums ir byla.

- Taip, byla, - suniurnėjo Bari, įnikusi į įrodymus. - Tik klausimas, ar tai gera byla. - Ji perskaitė kelias pirmąsias skrodimo protokolo eilutes, palinko į priekį ir pasukaliojo ant kaklo kabantį aukso kryželį. - Pasakyk man, ką žinai.

- Policininkai buvo iškviesti dėl šūvio. Merginą rado be sąmonės, vos gyvą. Vaikinas buvo ištiktas šoko, smarkiai kraujavo galvos žaizda.

- Kur buvo ginklas?

- Ant karuselės, kur jie sėdėjo. Dar buvo rasta svaigalų, butelis Canadian Club. Viena kulka iššauta, viena likusi revolvery. Balistikai patvirtino, kad kulka iššauta iš šio revolverio, tik kol kas neturim pirštų atspaudų. - Ana Mari servetėle pasišluostė lūpas. - Kai kalbėjau su vaikinu...

- Pirmiausia, - nutraukė Bari, - žinoma, priminei jam jo teises...

- Be abejo... - Ana Mari pasivaipė. - Ne žodis žodin. Bari, aš negalėjau pas jį nenueit. Jis buvo ką tik iš reanimacijos, tėvai nenorėjo ten manęs leist.

- Pasakok toliau, - paragino Bari.

Ji išklausė iki galo Anos Mari pasakojimą ir valandžiukę sėdėjo tylėdama. Paėmė paskutinius lapus iš aplanko ir atidžiai peržvelgė, tarpais suniurnėdama.

- Gerai. Štai ką aš manau. - Ji pažiūrėjo į draugę. - Kad galėtume jį apkaltinti pirmo laipsnio nužudymu, turim nustatyt išankstinį sumanymą, tyčią ir apgalvojimą. Ar veiksmas buvo apgalvotas? Taip, antraip nebūtų ėmęs iš namų ginklo... Antikvarinio kolto niekas nesinešioja kaip kokio atsarginių raktų ryšulio. Ar jis ketino merginą nužudyt, bent akimirką? Akivaizdu, juk prieš keletą valandų buvo iš namų išsinešęs ginklą. Ar veiksmas buvo tyčinis? Jei jis turėjo tvirtą ketinimą merginą nužudyti, tada - taip, jis įvykdė savo sumanymą.

Ana Mari išpūtė lūpas.

- Jis teisinasi tuo, kad tai buvo dviguba savižudybė, tik jam pačiam buvo sutrukdyta.

- Na, matom, koks jisai sumanus - moka pakalbėt iš anksto nepasirengęs. Gražus paaiškinimas. Jis tiesiog nepagalvojo apie įkalčius.

- Ką manai dėl kaltinimo seksualine prievarta?

Bari pavartė detektyvės užrašus.

- Vargu. Pirmas laipsnis, ji nėščia, vadinasi, sekso jau būta. Taigi sunku apkaltinti prievartavimu. Bet vis tiek mes galim remtis įkalčiais - grumtynių pėdsakais. - Ji kilstelėjo akis. - Reikia, kad tu vėl jį apklaustum.

- Veikiausiai jis turės advokatą.

- Pabandyk ką nors išpešt, - paragino Bari. - Jeigu nekalbės, pamėgink pakalbint artimuosius, kaimynus. Nesinori, kad liktų neaiškumų. Turim suprast, ar jisai žinojo, kad mergina nėščia. Mums reikia išsiaiškint, kokie buvo šių vaikų santykiai... Ar buvo smurto? Ir nustatyt, ar Emilė Gold buvo linkusi į savižudybę.

Ana Mari, rašydamasi pastabas bloknote, pakėlė akis.

- Aš lieju devintą prakaitą, o ką ketini daryti tu?

Bari išsišiepė.

- Perduot bylą prisiekusiųjų teismui.

Vos Melanė pravėrė duris, Guste įkišo ranką su skardine juodųjų alyvuogių be kauliukų.

- Neturiu alyvmedžio šakelės, - pasiteisino Melanei bandant užtrenkti duris. Į siaurą tarpą įspraudė petį, tada įsispraudė visa ir paskui Melanę nuėjo į virtuvę. - Būk tokia maloni, - tyliai tarė. - Suprantu, kaip kenti. Aš irgi. Ir mane tiesiog pjaute pjauna, kad negalim kentėt drauge.

Melanės rankos buvo sukryžiuotos taip kietai, kad Gustei pasirodė - tuoj persiverš kūną per pusę.

- Neturiu ko tau pasakyt, - šaltai metė Melanė.

- Mele, dėl Dievo, atleisk, - pasakė Guste nuo ašarų spindinčiomis akimis. - Dovanok, kad šitaip atsitiko, dovanok, kad šitaip jautiesi, dovanok, kad nežinau, ką dera sakyt ar daryt.

- Dera... išeit.

- Mele... - pratarė Guste tiesdama rankas.

Melanė visa drebėjo.

- Neliesk manęs, - pasakė virpančiu balsu.

Guste atšoko sukrėsta.

- Aš... Man gaila. Aš užeisiu rytoj.

- Nereikia. Nenoriu, kad čia vaikščiotum. - Melanė sunkiai atsiduso. - Tavo sūnus... - tarė ryžtingai, nukirsdama kiekvieną žodį, - nužudė mano dukrą.

Guste pajuto, kaip kažin koks ugnies kamuolėlis blyksteli po šonkauliais, įsižiebia, išsiplečia.

- Krisas tau sakė, ir policija, kad jiedu ketino nusižudyt. Aš juk nežinojau, kad jie... Na, žinai. O jeigu Krisas taip sako, aš tikiu.

- Na, taip.

Guste prisimerkė.

- Klausyk. Tarsi jau Krisas tai būtų lengvai išsisukęs. Jam teko septyniasdešimt siūlių, jis tris dienas praleido psichiatrijos skyriuj. Jis pasakė policijai, kaip ten buvo, dar veikiamas šoko. Kodėl jis būtų turėjęs meluot?!

Melanė nusikvatojo.

- Guste, ar tu supranti, ką sakai? Ko jis būtų turėjęs meluot?

- Tu tiesiog nenori patikėt, kad tavo dukra galėjo būt linkusi į savižudybę, o tu to nežinojai, - atšovė Guste. - Juk judvi taip puikiai bendravot.

Melanė papurtė galvą.

- O judu - ne? Tu sugebi būt motina to, kuris linkęs į savižudybę. Bet niekaip negali sutikt būti žmogžudžio motina.

Guste galėjo atsikirsti, turėjo aibę piktų atsakymų, jie jau deginte degino gerklę. Neabejodama, kad atkirčiu Melanę gyvą sudegintų, prasiveržė pro ją ir nėrė pro duris iš virtuvės. Bėgo namo rydama gurkšniais šaltą orą ir stengėsi išmesti iš galvos mintį, kad Melanė jos pabėgimą laikys pasidavimu.

- Kvailai jaučiuosi, - pasakė Krisas.

Jo keliai buvo pririesti prie smakro nedideliame neįgaliojo vežimėlyje, - tik šitaip jį galėjo išleisti iš ligoninės. Tik sėdintį kvailame invalidų įrenginyje su popieriaus skiaute, kurioje atspausdinta psichiatro pavardė. Dabar su juo matysis dukart per savaitę.

- Dėl to, kad didelė atsakomybė, - pasakė mama, lyg jam būtų rūpėję. Ji įžengė į liftą ir atsistojo greta sanitaro, įstūmusio vežimėlį. - Beje, po penkių minučių jau tavęs čia nebus.

- Penkios minutės yra labai daug, - suniurnėjo Krisas.

Mama uždėjo ranką jam ant galvos.

- Atrodo, kad tau jau geriau.

Ji ėmė taukšti, kas bus vakarienės ir kas skambino pasiteirauti, kaip jis laikosi, klausinėjo, kaip jis mano, ar šiemet pasnigs iki Padėkos dienos. Jis griežė dantimis tetrokšdamas, kad ji patylėtų. Labai norėjo pasakyti: „Liaukis elgusis taip, lyg nieko neatsitiko. Juk šis tas įvyko, ir nieko tu nesugrąžinsi, kad vėl būtų kaip anksčiau.“

Užuot tai išdėjęs, pažiūrėjo į ją, palietusią jam veidą, ir prisivertė nusišypsoti.

Kai sanitaras paliko juos vestibiulyje, ji apkabino sūnų per liemenį.

- Ačiū, - padėkojo vyriškiui, ir patraukė su Krisu prie stiklinių durų.

Lauke oras buvo nuostabus. Jis skverbėsi Krisui į plaučius, grynesnis nei ligoninėje.

- Aš einu mašinos, - pasakė mama, Krisui prisišliejus prie ligoninės mūro.

Už greitkelio jis pamatė pilkus kalnų kauburius. Pasėdėjo užsimerkęs juos prisimindamas.

Sumirksėjo išgirdęs savo vardą. Priešais stovėjo detektyve Maronė, užstodama tą gražų vaizdą.

- Krisai, - pakartojo ji, - ar neužsuktum į policijos nuovadą?

Tai nebuvo suėmimas, tačiau tėvai ir su tuo nenorėjo sutikti.

- Aš tik pasakysiu jai tiesą, - užtikrino Krisas.

Bet mama vis tiek vos nenualpo, o tėtis išlėkė ieškoti advokato, kad ateitų į nuovadą. Detektyve Maronė buvo paaiškinusi, kad septyniolikos metų Krisas gali pats spręsti dėl teisinio atstovavimo, ir jis negalėjo jos už tai neįvertinti. Jis nusekė paskui ją siauru policijos nuovados koridoriumi į nedidukę salytę, su magnetofonu ant stalo.

Ji priminė jam jo teises, jau žinomas iš pilietiškumo pagrindų pamokų, ir įjungė magnetofoną.

- Krisai, prašom kuo smulkiau papasakoti, kas atsitiko lapkričio septintos dienos vakarą.

Krisas susinėrė ant stalo rankas ir atsikosėjo.

- Mudu su Emile mokykloj pasikalbėjom ir sutarėm, kad aš užvažiuosiu jos pasiimt pusę aštuntos.

- Tu turi nuosavą automobilį?

- Taip. Jis ten buvo, kaip žinot, kai atvyko policija. Žalias džipas.

Detektyve Maronė linktelėjo.

- Kalbėk.

- Mes buvom atsivežę šio to išgert...

-Ko?

- Svaigalų.

- Mes?

- Aš buvau atsivežęs.

-Kam?

Krisas persimainė. Gal nederėjo atsakinėti į visus tuos klausimus. Detektyve Maronė, lyg supratusi, kad per smarkiai spaudžia, paklausė kitko:

- Ar tu tada žinojai, kad Emilė nori nusižudyti?

- Taip, - atsakė Krisas. - Ji buvo suplanavusi.

- Paaiškink man, ką ji buvo suplanavusi, - pareikalavo detektyve. - Kaip Romeo su Džuljeta?

- Ne. Tiesiog Emilė šito norėjo.

- Ji norėjo nusižudyti.

- Taip.

- Ir tada?..

- Tada ir aš nusprendžiau nusižudyt.

- Kada tu užvažiavai jos paimt?

- Pusę aštuntos. Jau sakiau.

- Taip. O Emilė ar dar kam nors sakė, kad ketina nusižudyti?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Nemanau.

-O tu?

-Ne.

Detektyve sukryžiavo kojas.

- Kodėl ne?

Krisas spoksojo sau į kelius.

- Emilė žinojo. Man nerūpėjo, kad dar kas žinotų.

- Ir ką ji tau sakė?

Jis ėmė nykščio nagu braukyti stalą.

- Ji vis kalbėdavo norinti, kad viskas liktų taip, kaip yra. Ji troško, kad niekas nesikeistų. Imdavo labai nervintis... na, kalbant apie ateitį. Kartą ji man pasakė, kad jau save supranta, taip pat supranta, kokio norėtų gyvenimo - vaikų, vyro, namo priemiesty, na, žinote... tik nesugalvoja, kaip tai pasiekt.

- Ar taip jausdavaisi ir tu?

- Kartais, - tyliai atsakė Krisas. - Ypač kai pagalvodavau, kad ji mirs. - Jis prikando apatinę lūpą. - Ema dėl kažko kankinosi. Dėl kažko tokio, kad nė man pasakyt negalėjo. Kartkarčiais, kada mudu... kai mudu... - Jam užėmė žadą, jis nukreipė žvilgsnį šalin. - Ar galima pertraukėlę?

Detektyve šaltakraujiškai išjungė magnetofoną.

Kai Krisas linktelėjo, paraudusiomis akimis, vėl spustelėjo mygtuką.

- Ar tu mėginai ją nuo to atkalbėti?

- Taip. Galybę kartų.

- O tą vakarą?

- Ir anksčiau.

- Kur tą vakarą važiavot?

- Prie karuselės. Prie senų atrakcionų, kur dabar vaikų parkas. Aš esu ten dirbęs.

- Kur važiuot, sugalvojai tu?

- Emilė norėjo.

- Kada ten atvažiavot?

- Apie aštuntą.

- Buvote kur nors užsukę pavakarieniauti?

- Mudu kartu nevakarieniavom. Pavalgėm namie.

- Ką darėt toliau?

Krisas lėtai iškvėpė.

- Aš išlipau iš mašinos ir atidariau Emai dureles. Nusinešėm prie karuselės butelį viskio Canadian Club ir atsisėdom ant suolelio.

- Ar tą vakarą su Emile turėjot lytinių santykių?

Krisas prisimerkė.

- Nemanau, kad tai jūsų reikalas.

- Visa tai... - tarė detektyve Maronė, - yra mano reikalas. Tai ar turėjot?

Krisas linktelėjo, ir detektyve gestu parodė magnetofoną.

- Taip, - tyliai ištarė.

- Laisvu sutikimu?

- Taip, - iškošė Krisas pro dantis.

- Ar tikrai?

Krisas padėjo ant stalo plaštakas.

- Sakau jums.

- O ginklą jai parodei iki sekso ar paskui?

- Neprisimenu. Turbūt paskui.

- Tačiau ji žinojo, kad tu jį atsiveši?

- Tai ji buvo taip sumaniusi, - paaiškino Krisas.

Detektyve linktelėjo.

- O ar buvo konkreti priežastis, kodėl tu atvežei Emilę nusižudyti prie karuselės?

Krisas susiraukė.

- Emilė norėjo ten važiuoti.

- Taip sumaniusi buvo Emilė?

- Taip. Vis pašnekėdavom apie tą vietą, kol galiausiai sutarėm.

- O kodėl prie karuselės?

- Emilei labai ten patiko. Turbūt ir man.

- Tai judu susėdote karuselėje, išgėrėte, pažiūrėjote į saulėlydį, pasimylėjote...

Krisas padvejojo, tada ištiesė ranką ir išjungė magnetofoną.

- Saulė jau buvo nusileidusi. Buvo aštunta valanda, - tyliai tarė. - Aš jums jau sakiau. - Krisas pasižiūrėjo detektyvei į akis. - Ar jūs netikit, ką sakau?

Ana Mari spustelėjusi ištraukė kasetę, nenuleisdama akių nuo Kriso.

- O turėčiau tikėti? - paklausė.

Antradienio popietę, nepaisydama visų prieštaravimų, Melanė grįžo į darbą. Tą dieną buvo pasakų skaitymo valanda, todėl biblioteką rado pilnutėlę jaunų mamyčių, vyturiuojančių vaikučius keliais žieminių apdarų sluoksniais. Melanei įžengus visi nuščiuvo, atlaisvino jai kelią į darbuotojų kambarį bibliotekos gilumoje. Pasikabinusi paltą ji susimąstė, ar taip greitai apskriejo žinia apie Emilės žūtį, o gal čia veikia intuicija - gal nuo jos pačios dvelkia koks kvapas ar sutrikęs elektrinis laukas įspėja kitas mamas: „Štai motina, nesugebėjusi išsaugoti savo vaiko.“

- Melane, - žioptelėjo kažkas. Ji atsigręžė ir pamatė Rožę, savo pavaduotoją, stovinčią už nugaros. - Nesitikėjom, kad ateisi.

- Ateidavau septyniolika metų, - tyliai pasakė Melanė. - Kaip tik šičia jausdavausi jaukiausiai.

- Na, taip. - Rožė, regis, nutuokė, ką sakyti. - Kaip jautiesi, mieloji?

Melanė net atšlijo.

- Juk atėjau, ar ne?

Priėjo prie priešakinio stalo ir atsisėdo į bibliotekos vedėjos krėslą truputį jaudindamasi - kas, jeigu staiga ir šis krėslas pasirodys jai svetimas? Tačiau ne, krėslas buvo toks pat kaip visada, išlenktas bemaž pagal užpakalio formą, su ta erzinančia metalo iškyša, įsiremiančia į dešinę šlaunį. Išskėtė rankas ant stalo ir ėmė laukti.

Jai reikėjo bent vieno kliento su klausimu, ir ji būtų pagijusi. Vėl tapusi naudinga.

Melanė švelniai nusišypsojo dviem jaunuoliams, turbūt studentams, linktelėjusiems ir žengiantiems pro ją į periodikos salę. Nusispyrė batelius, pasitrynė kojinėmis apmautas pėdas į šaltas chromuotas sukamosios kėdės kojas ir vėl apsiavė. Įrašė kompiuterio paieškos langelyje užklausos žodžius, tiesiog pasilavinti: Salemo raganų teismai. Malachitas. Karalienė Elžbieta.

- Atleiskit...

Melanės galva šoktelėjo, akys išvydo moterį, maždaug bendraamžę, stovinčią kitapus informacijos stalo.

- Klausau. Kuo galiu padėti?

- Dieve, tikiuosi, padėsit. - Moteris atsiduso. - Noriu rast medžiagos, kiek tik įmanoma, apie Atalantą. - Ji padvejojo. - Apie graikų bėgikę, - paaiškino, - ne apie Džordžijos miestą.

Melanė nusišypsojo.

- Žinau. - Jos pirštai ėmė skraidyti virš klavišų, kūną užvaldė svaigulys, nelabai tesiskiriantis nuo nikotininio. - Atalanta bus tarp graikų mitų. Knygos šifras...

Melanė ir taip jį žinojo - 292. Bet dar prieš jį pasakant moteris pavartė akis, apimta palengvėjimo.

- Ačiū Dievui. Mano dukra rengia visuomenės mokslų referatą, o mes nerandam informacijos Oksfordo bibliotekoj. Apie Atlantą net trys knygos. O apie Atalantą...

Mano dukra. Melanė pasižiūrėjo į sąrašą kompiuterio išrinktų knygų, kurias galima rasti labai greitai. Jau žiojosi sakyti, kai išgirdo kitą balsą, kuris niekaip negalėjo priklausyti jai pačiai.

- Pažiūrėkit tarp negrožinių, - tarė Melanė. - Šifras 641.5.

Tai buvo kulinarijos skyrius.

Moteris nuoširdžiai padėkojo ir nuėjo ieškoti ne ten, kur dera.

Melanė pajuto kažin ką sieloje įsitempiant ir išsilaisvinant - penktadienio naktį susidariusį krešulį, kuris, dabar išjudintas, galėjo pažeisti visą organizmą. Ji apsiglėbė rankomis, stengdamasi nuslėpti apmaudą. Priėjo vyriškis, paprašė parekomenduoti naują romaną. Pasisakė, kad jam patikęs Klensis, Kasleris, Kraitonas, tad norįs ko nors tokio.

- Žinoma, - pritarė Melanė, - naujausio Roberto Džeimso Valerio romano.

Koledžo studentus ji nusiuntė prie stelažų vaikų literatūros salėje, istorikus j saviugdos skyrius, vaizdajuosčių nuomotojus - prie Fodors kelionių vadovų. Kai vienas jaunas vyras paklausė, kaip nueiti į tualetą, ji parodė jam užkaborį, kur sukrautos nebeskaitomos knygos. Melanė be paliovos šypsojosi jausdama, kad niekada nebuvo taip malonu teikti informaciją kaip dalijant nusivylimą ir nepasitenkinimą.

Džordanas Makfi, advokatas, rekomenduotas Gario Murhauso, sėdėjo prie Hartų virtuvės stalo - paniuręs Krisas iš dešinės, Guste čia pat už nugaros. Jis buvo atvažiavęs tiesiai iš savo sveikatingumo klubo, tad mūvėjo šortus, vilkėjo pasiglamžiusius sportinius marškinius be apykaklės. Skruostai buvo įraudę, smilkiniu tekėjo prakaito srovelė.

Džeimsas labai pasikliaudavo pirmuoju įspūdžiu. Tiesa, jau buvo aštunta valanda vakaro... bet vis tiek. Be kostiumo. Spygliukais styrantys drėgni plaukai. Prakaito lašeliai. Gal Džordanas Makfi buvo tiesiog perkaitęs, tačiau Džeimsui atrodė nervingas. Džeimsas nepajėgė įsivaizduoti to žmogaus kaip baltojo riterio, juo labiau padedančio jo sūnui.

- Na, - tarė Džordanas Makfi, - Krisas jau man papasakojo, ką sakė detektyvei Maronei. Kadangi nuvyko savo valia, o ji paskelbė jam jo teises, viskas, ką jis pasakė, gali būti panaudota prieš jį. Tačiau jei taip atsitiktų, aš kovosiu, kad pokalbis ligoninėje nebūtų įskaitytas. - Jis pažvelgė į Džeimsą. - Neabejoju, kad turite klausimų. Tai gal nuo to ir pradėkim?

Kiek bylų, knietėjo paklausti Džeimsui, esate laimėjęs? Iš kur man žinoti, ar išgelbėsit mano sūnų?

Tačiau savo abejonių neišsakė. Murhausas buvo minėjęs, jog Makfi - teisės žvaigždė, pasak Harvardo „Teisės apžvalgos“, gaudoma visų firmų į rytus nuo Misisipės, bet nusprendusi verčiau įsidarbinti Naujojo Hampšyro prokuratūroje. Po dešimties metų jis perėjo į gynybą. Garsėjo žavesiu, mitriu protu, taip pat ir ūmiu būdu. Džeimsui buvo įdomu, ar Makfi pats turi vaikų.

- Ar Krisas bus teisiamas?

Makfi pasikasė smakrą.

- Oficialiai įtarimai nepateikti, tačiau Krisas du kartus apklaustas. Bet kuri tokio pobūdžio byla gali būti traktuojama kaip žmogžudystės byla. O dėl Kriso alibi - nesvarbu, ar valstijos prokuratūrai jis atrodo pakankamas, ji vis tiek sieks jį apkaltinti. - Makfi pažiūrėjo Džeimsui į akis. - Manau, teismo galimybė didelė.

Guste žioptelėjo.

- Ir kas tada? Jam septyniolika metų.

- Mam...

- Naujojo Hampšyro valstijoje jis bus teisiamas kaip suaugęs.

- Ir ką tas reiškia? - paklausė Džeimsas.

- Jei bus suimtas, per dvidešimt keturias valandas jam bus pareikštas kaltinimas, o mes prireikus pateiksim prašymą ir sumokėsim užstatą. Tada bus paskirta teismo data.

- Jūs norit pasakyt, kad jis per naktį bus laikomas kalėjime?

- Veikiausiai, - atsakė Makfi.

- Bet šitaip nesąžininga! - sušuko Guste. - Vien dėl to, kad valstijos prokuroras sako, jog tai žmogžudystė, mes turim žaist pagal jo taisykles? Tai ne žmogžudystė. Tai savižudybė. Dėl to į kalėjimą nesėdama.

- Ištisi tomai prirašyti apie tokias bylas, ponia Hart. Kaltintojai įsibėgėja šokti į vandenį ir per vėlai pamato, kad vandens nėra. Krisas su Emile - vieninteliai žmonės, kurie galėtų pasakyti, kas iš tikrųjų atsitiko. Ir kas iš to? Emilė savo versijos pateikti negali, o Naujojo Hampšyro valstija neturi pagrindo pasitikėt jūsų sūnumi. Dabar kaltintojai temato negyvą paauglę ir iššautą kulką. Jie nežino tų vaikų istorijos, kokie buvo jųdviejų santykiai, dvasios būsena. Byla bus laimėta, sakau atvirai, ranką ant širdies padėjęs. O dar galiu pasakyt, kad valstijos vyriausiasis prokuroras rašys skrodimo išvadų protokolą ir įtrauks į jį viską, ką tik įstengs. Užtikrinu jus - jis darys išvadas iš to, kad ant ginklo yra Kriso pirštų atspaudų. O dėl to, ką jis mano dar turįs... na, man reikės labai išsamiai išsiaiškinti su Krisu.

Guste prisitraukė kėdę arčiau.

- Vieniems, - pridūrė Makfi ir šyptelėjo. - Avansą man mokat jūs, bet mano klientas yra jis.

***

- Sveikinu, daktare Hartai, - trečiadienio rytą pasakė ligoninės registratorė.

Džeimsas įsispoksojo į ją. Su kuo, po paraliais, jinai jį sveikina? Kai rytą ėjo iš namų, Krisas tebesėdėjo ant sofos, kur jį buvo palikęs vakare, ir žiūrėjo vis tą patį ispanišką televizijos kanalą. Guste buvo virtuvėje, ruošė pusryčius, nors Džeimsas būtų galėjęs ją patikinti, kad Krisas nevalgys. Nedaug gyvenime buvo dalykų, dėl kurių Džeimsą būtų reikėję sveikinti.

Pakeliui į kabinetą jam per nugarą patapšnojo kolega.

- Taip ir žinojau, kad kuriam nors iš mūsų šitaip nutiks, - pasakė šypsodamas ir nuėjo sau.

Džeimsas įžengė į savo kabinetuką ir užsidarė duris, daugiau niekam nespėjus pasakyti jokių keistenybių. Ant stalo pūpsojo paštas, į kurį įsigilinti jis negalėjo nuo pat penktadienio. Ant šūsnies laiškų gulėjo atverstas „Naujosios Anglijos medicinos žurnalas“. Jame pateiktas geriausių praėjusių metų gydytojų, pagal medicinos sritis, sąrašas tęsėsi per kelis puslapius. Po antrašte „Akių chirurgija“, apvesta raudonai, buvo Džeimso pavardė.

- Še tai tau! - ištarė jis, kažkur paširdžiuose prasiskleidė ir į paviršių iškilo šypsena.

Pasiėmė telefoną ir paskambino namo, ketino pasidalyti naujiena su Guste, bet niekas neatsiliepė. Jis žvilgtelėjo į savąjį Harvardo diplomą galvodamas, kaip apdovanojimo dokumentas atrodys įrėmintas.

Jausdamas didelį dvasios palengvėjimą Džeimsas pasikabino paltą ir nužingsniavo koridoriais pas savo pirmąjį pacientą. Jei kas nors iš personalo ir žinojo, kur Krisas praleido savaitgalį, to nepasakė. O gal žurnalo premija buvo išstūmusi ne tokį malonų gandą. Jis sustojo prie tyrimų kabineto, išsitraukė bylą ir greitai pervertė ponios Ednos Nili ligos istoriją.

- Ponia Nili, - tarė atlapojęs duris. - Kaip laikotės?

- Ne geriau. Kitaip būčiau atšaukusi apsilankymą, - atsakė senyva moteris.

- Pažiūrėkim, ar galėsim ką nors padaryt. Pamenat, ką sakiau aną savaitę apie geltonosios dėmės degeneraciją?

- Daktare, aš čia dėl akies, ne dėl senatvės bėdų.

- Žinoma, - ramiai sutiko Džeimsas. - Tada meskim šalin tą angiogramą. - Jis mostelėjo poniai Nili eiti prie didelės kameros ir pasodino priešais. Paėmė švirkštą su fluoresceinu ir sušvirkštė poniai Nili po rankos oda. - Galit pajust rankos deginimą. Mes stebim dažą. Jis keliaus iš venos j širdį, paskui apkeliaus visą kūną ir galiausiai pasieks akį. Dažas laikosi sveikose kraujagyslėse, o iš nesveikų ištekės - išeis su krauju iš tų, kurios sukėlė geltonosios dėmės degeneraciją. Mes suprasim, kur jos yra, tiksliai nustatysim ir jas pagydysim.

Per dvylika sekundžių dažas per širdį pasiekė akį. Šviesa, nukreipta į akies dugną, nušvietė fluorescencinį dažą. Kaip upės intakai sveikos ponios Nili tinklainės kraujagyslės šakojosi plonytėmis neryžtingomis linijomis. Nesveikosios suspindo kaip saulė iš už debesies, kaip mažyčiai fejerverkai, ir ėmė lietis į ne tokius skaisčius balto dažo klanelius.

Po dešimties minučių, kai visi dažai išnyko, Džeimsas išjungė kamerą.

- Gerai, ponia Nili, - pasakė jis pritūpęs, kad susilygintų su ja. - Dabar žinom, kur nukreipt lazerį.

- Ir ką man tas duos?

- Na, tikimės, kad stabilizuos pažeistą tinklainę. Senatvinė dėmės degeneracija yra rimta problema, bet gal mums pavyks regėjimą išsaugot, nors gal ir nebus taip gerai kaip prieš jums pastebint sutrikimą.

- Aš apaksiu?

- Ne, - užtikrino jis. - Taip neatsitiks. Gal tik susilpnės centrinė rega... reikalinga skaitant ar vairuojant... bet galėsit vaikščiot, laistyt daržą, virt pietus.

Jis luktelėjo, ir tada ponia Nili apdovanojo jį meilia šypsena.

- Daktare Hartai, laukiamajame girdėjau kalbas. Kad jūs vienas iš geriausių. - Ji siektelėjusi patapšnojo jam ranką. - Jūs manim pasirūpinsit.

Džeimsas atidžiai pažvelgė į jos išsiplėtusią deformuotą akį. Linktelėjo, staiga praradęs visą ankstesnį entuziazmą. Toks pagerbimas - ne garbė, o klaida. Juk jis žinojo, ką reiškė poniai Nili vieną vakarą suvokti, kad durys ne tokios formos, kokios buvo prieš kelias minutes, laikraštis atspausdintas nebe taip aiškiai, pasaulis nebe toks, kokį jinai prisimena. „Naujosios Anglijos medicinos žurnalo“ komisija anuliuotų premiją, jei sužinotų apie linkusį į savižudybę jo sūnų, teisiamą už žmogžudystę. Aišku, kaip reikši pagarbą regėjimo specialistui, kuris to neįžvelgė.

- Tu juk žadėjai, - priekaištavo įsikarščiavęs Krisas. - Sakei tą dieną, kai mane išleido. Jau praėjo visa para.

Guste atsiduso.

- Prisimenu, ką sakiau, brangusis. Tik neišmanau, ar čia toks jau geras sumanymas.

Krisas pašoko nuo virtuvinės kėdės.

- Tu jau kartą neleidai man jos aplankyt. Mama, ar turi šaldytuve raminamųjų? Juk tik šitaip vėl galėtum ten važiuot. - Jis prisilenkė taip arti, kad net apspjovė jai skruostą. - Aš už tave didesnis, - tyliai pasakė. - Vis tiek pro tave praeisiu, jei panorėsiu. Jei reikės, tai ir pėsčias visą kelią nueisiu.

Guste užsimerkė.

- Ne. Gerai.

- Gerai?

- Aš tave nuvešiu.

Jiedu tylėdami nuvažiavo į kapines. Iš jų pėsčiomis buvo pasiekiama mokykla. Guste prisiminė Krisą sakius, kad kai kurie vaikai mėgsta nueiti ten per laisvą pamoką atlikti namų darbų, skaitymo užduočių. Krisas išlipo iš automobilio. Iš pradžių Guste kreipė žvilgsnį į šalį, dėjosi skaitanti kramtukės popierėlį, įstrigusį už keleivio sėdynės atlošo. O paskui nebesusilaikė. Pažvelgė į Krisą, atsiklaupusį prie stačiakampio kauburio, dengiamo gausybės dar nenuvytusių gėlių. Žiūrėjo, kaip jis braukia pirštu per sustingusias rožių lūpas, per lenktą orchidėjos gerklytę.

Atsistojo gerokai greičiau, negu ji tikėjosi, ir grįžo prie mašinos. Tačiau priėjo prie jos lango ir pabeldė, kad nuleistų stiklą.

- Kaip čia suprast - nėra antkapio?

Guste pažvelgė į šviežią kauburį.

- Dar anksti. Bet, rodos, pagal žydų tikėjimą vis tiek kitaip. Nestatoma šešis mėnesius ar panašiai.

Krisas linktelėjo ir susikišo rankas į palto kišenes.

- Kur galvūgalis? - paklausė jis.

Guste pažiūrėjo į jį tylėdama, paskui paklausė:

- Apie ką tu?

- Apie galvą, - paaiškino Krisas. - Kuriame gale Emilės galva?

Priblokšta Guste ėmė lakstyti akimis po kapines. Kapų sklypeliai

buvo nelygūs, gana laisvai pasklidę. Vis dėlto daugiausia antkapių buvo atsukti viena kryptimi.

- Tikriausiai anam gale. Nė nežinau.

Krisas vėl nuėjo prie kapo. Guste pagalvojo - ak, žinoma, jis nori pasikalbėt su Ema.

Tačiau, jos nuostabai, Krisas apžergė gležną kauburį ir išsitiesė ant jo, rankomis tvirtai apkabino gėlių kompoziciją, sutraiškė, nuo jo galvos iki batų šešios pėdos žemės. Veidą įspaudė į žemę. Paskui atsistojo, sausomis akimis, ir vėl atėjo, įlipo į volvo. Guste įjungė pavarą ir nuvažiavo tolyn kapinių keliuku net virpėdama, taip stengėsi nepasižiūrėti į sūnų, kurio burna buvo ratuku paspalvinta žemės lūpdažio, palikusio tokią žymę atmintyje, kokią palieka bučinys.

ANUOMET

1993-iųjų gruodis

Krisas važiavo į Šugarloufą Emilės tėvų automobiliu, nes jiedu norėjo sujungti savo Game Boy prietaisėlius ir pažaisti tetrį maratoną. Abi šeimos važiavo slidinėti per Kalėdų atostogas, išsinuomojusios vieną būstą. Iš magnetofono kaukė grupė Aerosmith, garsiakalbiai priekyje buvo patildyti.

- Po velnių, - tarė Krisas juokdamasis, nykščiais maigydamas miniatiūrinį kompiuteriuką, - kaip tu sukčiauji!

Prisispaudusi prie sėdynės, Emilė prunkštė.

- Ko tu čia meluoji!

- Nemeluoju.

- Ot meluoji.

- Ak, taip.

- Eik tu sau.

Maiklas vairuodamas žvilgtelėjo į žmoną.

- Va kodėl mes taip ir nepasigimdėm antro vaiko.

Melanė nusišypsojo žiūrėdama pro priekinį stiklą į Hartų automobilio užpakalinius žibintus.

- Manai, jie klausosi Dvoržako ir valgo bri?

- Ne, - tarė Krisas, pažvelgęs į juos. - Jeigu Keitė užsispyrė, tai turbūt dainuoja „Šimtą butelių alaus ant sienos“. - Jis vėl nuleido akis į ekranėlį. - Ei! Šitaip nesąžininga.

- O ko tu kišiesi į mano tėvų pokalbį, - meiliai tarė Emilė. - Aš laimėjau.

Krisas nuraudo.

- Kam žaist, jeigu tu šitaip darai?

- Žaidėm sąžiningai!

- Šikom! - sušuko Krisas.

- Ei! - vienu balsu atsiliepė Melanė su Maiklu.

- Atsiprašau, - tarė paniuręs Krisas.

Emilė susinėrė rankas ant krūtinės, vos pastebimai šypsodama. Krisas rūstus nusigręžė į langą. Tai kas, jeigu Emilė gali sutriuškinti jj tetriu? Vis tiek juk žaidimas kvailas, visiškiems apkiautėliams. Jau šį savaitgalį jis jai įrodys. Su slidėmis suks apie ją ratus.

Nuo tos minties pasijuto geriau. Geraširdiškai paklausė, iškėlęs Game Boy:

- Nori dar kartelį pažaist?

Emilė aukštai užrietė nosį ir pasisuko taip, kad nereikėtų žiūrėti į Krisą.

- O Dieve. Tai kas dabar?

- Tu turi manęs atsiprašyt.

- Dėl ko?

Ji atsuko į jį ugningas tamsias akis.

- Tu pasakei, kad aš sukčiauju. O aš nesukčiauju.

- Gerai jau, nesukčiauji. Žaidžiam.

- Ne, nežaidžiam, - pūtėsi Emilė. - Tu turi pasakyti, ką galvoji.

Krisas prisimerkė ir sviedė Game Boy kaip riteris pirštinę. Velniop

tą tetrį, velniop atsiprašymą, velniop Emilę. Jis niekaip negalėjo suprasti, kaip leidosi įkalbamas važiuoti jos automobiliu. Žinoma, su ja būna labai smagu. Tačiau kartais norisi ją nudėti.

Kriso mama buvo taip užpykusi ant tėčio, nusprendusio eiti medžioti su žmogumi, su kuriuo susipažino slidininkų keltuve, - rado kur, - kad nekalbėjo su juo visą Kūčių rytą, kol jis ruošėsi.

- Jis atsivežė savo skaliką, - mėgino aiškintis tėtis.

Ar didelė tikimybė susitikti ant keltuvo vyruką, kuris vežiojasi atsarginius šratinius šautuvus ir medžioklinį šunį vien dėl pasivaikščiojimo po Meino miškus? Ir ar čia tėčio kaltė, kad Krisas, tai išgirdęs, irgi panoro eiti?

- O ko mes ieškom? - pasidomėjo Krisas, vos ne šokinėdamas ant sėdynės. - Briedžio?

- Briedžiai dabar nemedžiojami, - atsakė tėtis. - Tikriausiai fazano.

Tačiau kai miško glūdumoje nepažymėto kelio gale jie susitiko su Henku Majersu, tas pasakė, kad puiki diena medžioti kiškiams.

Henkas džiaugėsi susipažinęs su Krisu ir įdavė jam dvylikto kalibro šratinį šautuvą. Trys vyrai nuklampojo per storą miško paklotą su Henko kale Liuse, uostinėjančia žabų krūvas. Jie slinko kaip medžiotojai, tylūs ir budrūs, tylai kaustant judesius, lyg marionetės.

Krisas akylai dairėsi po sniegą, ieškodamas neįprasto keturių kojų rašto, kiškio pėdsako, su įdubomis iš paskos, paliktomis velkamos uodegėlės. Sniegas akino, buvo baltų balčiausias. Po valandos ėmė šalti kojos. Nosis varvėjo. Jis nebejuto ausų lezgelių, styrančių iš po kepurės. Net slidinėti su Ema nebuvo taip nuobodu kaip čia.

O ar girdėta, kad kas nors per Kūčias valgytų troškintą kiškieną?

Staiga Liusė pašoko. Po šakų tankyne Krisas išvydo netikėtai užkluptą baltą kiškį su juodu lopiniu prie akies, besileidžiantį į mirtinas lenktynes.

Krisas tuoj pat pakėlė šautuvą ir ėmė taikytis į kiškį, dumiantį taip greitai, kad net neaišku, kaip tokį apskritai įmanoma nušauti. Liusė tebelėkė pėdsaku, nors gerokai atsilikdama. Netikėtai Krisas pajuto kažkieno ranką, stumiančią žemyn jo šautuvo vamzdį. Jam šypsojo Henkas Majersas.

- Nėra reikalo, - pasakė. - Kiškiams būdinga bėgt ratu. Liusė jo nepavys, bet ir nereikia. Ji parvarys kiškį čia, iš kur jisai spruko.

Ir iš tikrųjų - Krisas palaukė, skalijimas nutolo ir nutilo... o paskui ėmė vėl artintis. Nežinia iš kur kiškis su sniegbačiais vėl įšokavo Kriso akiratin ir puolė prie žabų krūvos, iš kurios buvo išvytas.

Krisas pakėlė šautuvą, nusitaikė į lekiantį žvėrelį ir nuspaudė gaiduką.

Atatranka stumtelėjo jį atbulą. Pajuto tėvo ranką, sugriebusią prilaikyti už peties.

- Nušovei! - sušuko Henkas Majersas.

Liusė peršokusi kelmą apuostė laimikį, plačiai lyg vėliava mojuodama uodega.

Henkas nutrepseno prie grobio šypsodamas.

- Velniškas šūvis. Tiesiog į gabalus. - Jis pakėlė žvėrelį už ausų ir atkišo parodyti Krisui. - Nedaug jo teliko, bet nieko čia tokio.

Krisui buvo tekę nušauti elnią. Jam būtų patikę medžioti briedį, elnią ar lokį. O vos tik žvilgtelėjus į kiškį pasidarė bloga. Nežinia, dėl ko - dėl balto sniego kontrasto su ryškiu krauju ar dėl mažiuko, tartum kimštinis žaislas, kiškio kūnelio, ar kad tai buvo pirmas kartas, kai jis medžiojo padarėlį, mažesnį ir silpnesnį už save... Krisas nusisuko į šalį ir nusivėmė.

Išgirdo tėtį patyliukais plūstantis. Krisas nusišluostė burną striuke ir pakėlė galvą.

- Atsiprašau, - pasakė pats savimi bjaurėdamasis.

Henkas Majersas nusispjovė ant sniego ir žvilgtelėjo į Džeimsą.

- Rodos, sakėt, kad nuolat su jumis medžiodavo.

Džeimsas linktelėjo sučiaupęs lūpas.

- Taip, medžiodavo.

Krisas nežiūrėjo į tėvą. Žinojo, kad veide įžvelgtų užslėptą pyktį ir sumišimą, kuris jį apima, kai aplinkybės paaiškėja esančios kitokios, nei tikėjosi.

- Aš jį išdorosiu, - pasakė siekdamas kiškio, kad išsaugotų reputaciją.

Henkas jau buvo beatiduodąs žvėrelį, tačiau susivokė, kad Krisas vilki slidinėjimo striukę.

- O ką, jei mudu susikeistume striukėm? - paklausė pūsdamas šaltyje garą, nerdamasis iš medžiotojo striukės.

Krisas vikriai įsmuko į vyriškio apdarą, tada paėmė kiškį ir įmetė į guminį krepšį ant nugaros. Tebejuto žvėrelio šilumą.

Žengė greta tėčio tylomis, bijodamas ką nors pasakyti ir visai nieko nepasakyti, galvodamas apie kiškį, kuris apsuko ratą ir grįžo namo tikėdamasis pasislėpti.

Guste užkišo ranką už plačių savo vyro trumpikių juosmens.

- Joks padarėlis nė krust, - sušnibždėjo. - Net peliukas. - Ji užsirito ant jo, ranka darbuodamasi jam tarp kojų. - Rodos, vis dėlto kažką aptikau. - Džeimsas šypsojo, nepaisydamas jos bučinio. Jis nė nesuprato, kokia laimė, kad Guste liovėsi pykusi, kol jie su Krisu grįžo iš medžioklės namo. Tikrai gerai po tokių baisių išgyvenimų. Jis juto Gustės pirštus, suspaudusius sėklides. - Ei, - šnibždėjo ji, - nėra čia ko iš manęs šaipytis.

- Aš nesišaipiau. Tiesiog mąsčiau.

Guste kilstelėjo antakį.

- Apie ką?

Džeimsas nusijuokė.

- Ateina Kalėdų Senelis.

Guste prunkštelėjo ir atsisėdo segiodamasi naktinius marškinius - lėtas saldus striptizas.

- Kaip manai, - paklausė ji, - gal šį vakarą išvyniokim vieną iš tavo dovanų?

- Nelygu kokią, - atsakė Džeimsas. - Ar didelę?

- Sakyk, kad sutinki, nenaudėli, nes vieną dovaną ir tegausi, - įspėjo Guste, mesdama naktinius nuo lovos.

Džeimsas užsikėlė ją ant savęs, ėmė braukyti rankomis per nugarą ir sėdmenis.

- Čia tai bent, - suniurnėjo, - kaip sykis mano dydžio.

- Gerai. - Guste atsiduso, jo pirštams nardant jai tarp kojų. - Nežinočiau, kur dovaną grąžint.

Džeimsas juto, kaip jos kojos spaudžia klubus, kaip jos kūnas atsiveria jam. Jiedu pasirito ant lovos, ir Džeimsas atsidūrė viršuje. Susikibo rankomis delnas į delną. Jis įėjo į ją ir smarkiai prisispaudė lūpomis jai prie raktikaulio, bijodamas ką nors ištarti ar surikti, kai visai pames galvą.

Kai viskas buvo baigta, Guste suglebo po juo sunkiai alsuodama, sudrėkusia oda. Džeimsas ją glaudė prie savęs, paspraudęs jos galvą po savąja.

- Atrodo, - tarė jis, - kad šiemet aš buvau labai geras.

Pajuto Gustę bučiuojant jam krūtinę.

- Taip, geras, - suniurnėjo ji.

- Nepatikėsi, - pasakė Maiklas, - girdėjau kanopas taukšint ant stogo.

Melanė, statanti ant naktinio staliuko taures, sustingo.

- Turbūt juokauji.

- Nejuokauju, - neatlyžo Maiklas. - Kol tu buvai duše.

- Kanopas taukšint?

- Lyg šiaurės elnio.

Ji nusikvatojo.

- Tikriausiai Kalėdų Senis slepiasi sieninėj spintoj.

Maiklas susiraukė.

- Aš rimtai. Palauk... klausyk. O kaip tau atrodo, kas čia per garsas?

Melanė pakreipė galvą ir išgirdo kažką tikrai lyg brūžuojant ir beldžiant j kietą paviršių. Akys šovė į lubas, paskui ji susiraukė ir pasisuko į sieną prie lovos galvūgalio. Prispaudė ausį prie gipskartonio.

- Tai Guste su Džeimsu, - pranešė.

- Guste su...

Melanė linktelėjusi dunkstelėjo galvūgalio lenta į sieną, kad Maiklas suprastų.

- Šiaurės elnias, kur jau.

Maiklas šyptelėjo.

- Guste su Džeimsu?

Melanė atmetė į šalį antklodę ir įlipo į lovą.

- O kas ten daugiau galėtų būt?

- Na, taip. Tačiau... Džeimsas?

Melanė išjungė lempą prie savo lovos. Susinėrė ant krūtinės rankas, ištempusi ausis prieš naują dunkstelėjimą ir šūksnį už sienos.

- O ką Džeimsas?

- Ak, nežinau. Ar tau ne lengviau įsivaizduoti tą darant Gustę, o ne Džeimsą?

Melanė susiraukė.

- Šiaip jau aš negalvoju, ar kuris nors iš jų tą daro. - Ji kilstelėjo antakius. - O tu galvoji?

Maiklas nuraudo.

- Na, žinoma. Kartą kitą buvo kilusi mintis.

- Koks kilnus pomėgis.

- Ak, liaukis. - Maiklas nusijuokė. - Neabejoju, kad jiedu irgi yra pagalvoję apie mus. - Jis vienu judesiu prisirito prie jos. - Mudu galėtume duot ir jiedviem pasiklausyt, - pasiūlė.

Melanė persigando.

- Nieku gyvu!

Abu atsilošė ant savo pagalvių. Pro ploną sieną pasigirdo tyli melodinga aimana. Maiklas nusijuokė ir pasisuko ant šono. Po kurio laiko užmigo, o Melanė susivokė vis dar besiklausanti savo kaimynų mylėjimosi, mėgindama vaizduotis tas aimanas veržiantis iš savo burnos.

Krisas prisiminė Kūčias, kai neužmigdavo svajodamas apie lenktyninį automobilį po eglute, apie geležinkeliuką, naują dviratį. Geras būdavo jausmas - nemiga, kurstoma susijaudinimo. Tada jausdavosi visiškai kitaip nei dabar.

Vos užsimerkęs išvysdavo negyvą kiškį.

Krisas prisiminė, ką retkarčiais sakydavo tėtis, susirūpinęs po prastos dienos ligoninėje: reikia gero, stipraus gėrimo.

Jis palaukė, kol tėvai baigs vaidinti Kalėdų Senį - kvailystė turint galvoje, kad Keitė jau nebetiki, - ir nuslinko žemyn į atostogoms išsinuomoto buto virtuvę. Žinojo, kur šaldytuve stovi butelis sambukos. Jo tėtis su Emilės tėčiu aną vakarą išlenkė taurelę kitą su pora gerų cigarų. Trys ketvirčiai buvo likę.

Krisas rado spintelėje stiklinę ir prisipylė sklidiną. Pauostė - kvapas priminė saldymedį - ir gurkštelėjo. Ugnis nuslinko gerkle žemyn į pilvą. Kiškis, prisiminė šiepdamasis. Koks kiškis?

Išgėręs pusę stiklinės, nebejautė pirštų galiukų - nei kojų, nei rankų. Virtuvė atrodė maloniai miglota. Butelyje buvo likę mažiau nei pusė, ir Krisas palenkė jį ant šono pažiūrėti, kaip gėrimas virpa ir mainosi. Gal pamanys, kad išgėrė Kalėdų Senis, pagalvojo. Velniop tuos pyragus ir pieną. Staiga pasidarė labai linksma, jis pratrūko kvatoti ir tada pamatė Emilę, stovinčią virtuvės tarpdury.

Ji vilkėjo flanelinius naktinius marškinius su pingvinukais. Bent jau jam pasirodė, kad tai pingvinukai.

- Ką veiki? - paklausė ji.

Krisas šypsojo.

- O kaip tau atrodo?

Emilė neatsakė - priėjo ir pauostė sambukos butelį.

- Fui. - Suraukusi nosį nusuko šalin. - Kokia bjaurybė.

- Tai yra... - pataisė ją Krisas, - rojus. - Kažin, ar Emilė kada nors ragavusi stipraus gėrimo? Kiek jis žinojo, neragavusi. Jisai slapta vaizdavosi esąs blogio nešėjas. Palinko prie Emilės ir pasiūlė stiklinę. - Paragauk. Čia kaip saldainiai kino teatre.

- Good and Plenty, iš saldymedžio?

Krisas palinksėjo.

- Labai panašu.

Emilė padvejojo, bet paėmė stiklinę.

- Nežinau.

- Bailiuke.

Krisas žinojo, kad šito užteks. Emilės akys švytėjo mėnesienoje, pirštai laikė apkabinę stiklinę. Prisikišo prie lūpų ir užsivertė, Krisui nesuskubus įspėti, kad gurkšnotų po truputėlį.

Emilė smarkiai užsikosėjo, krūtinė sutrūkčiojo, sambukos gurkšnis išsitaškė ant virtuvės stalo. Ji išsprogino akis, rankomis griebėsi už gerklės.

- Po velnių, - tarė Krisas ir sudavė jai per nugarą.

Galų gale Emilė įstengė įkvėpti.

- Ak, Dieve mano, - prašvokštė. - Tas gėralas...

- ...ne tavo gerklei.

Krisas su Emile staiga pasuko galvas ir išvydo abiejų tėvus su mamomis, susigrūdusius tarpduryje, pusnuogius. Džeimsas prisimerkė ir žengė artyn.

- Gal malonėsit pasakyt, ką čia veikiat?

Krisas taip ir neišsiaiškino, kodėl tą vakarą Emilė pasakė, ką veikė. Anksčiau, pričiupti įvairiomis nemaloniomis aplinkybėmis, jiedu visada likdavo ištikimi vienas kitam - solidarumas buvo jų draugystės pamatas. O šį kartą Emilė, svilinama įtūžusio tėčio žvilgsnio, palūžo.

- Čia Krisas, - pasakė ji, rodydama drebančiu pirštu, - liepė man paragaut.

Priblokštas Krisas atsilošė ant kėdės.

- Aš liepiau?! - sušuko. - Aš liepiau?! Prikišau prie lūpų stiklinę ir supyliau?!

Emilės burna tylomis prasižiojo ir vėl užsičiaupė, kaip žuvies.

- Atsakykit iš esmės, - pareikalavo Kriso tėtis. - Ko jūs čia sėdit ir geriat svaigalus? Ir taškas.

Krisas pamėgino. Tačiau kai pažvelgė tėčiui į akis, vėl pamatė kiškį išdraskytu pilvu, ir žodžiai, kuriuos norėjo ištarti, negalėjo prasibrauti pro gailestį, įstrigusį gerklėje. Tad tik papurtė galvą ir vėl tarsi atsidūrė miške su rūkstančiu šratiniu šautuvu rankoje, vėl žiūrėjo žemyn į kraują sniege.

Užsispaudė rankomis burną ir nubėgo į tualetą, bet dar spėjo pamatyti Emilę, nudelbusią akis ir nusigręžusią.

Kalėdos nebuvo linksmos.

Krisas rytą praleido vienas savajame išnuomoto buto kambaryje, sėdėjo ant lovos ir klausėsi nenatūralių šūkčiojimų apačioje išvyniojant dovanas. Vienintelis žmogus, kuriam, rodės, iš tikrųjų smagu, buvo Keitė, vakar pramiegojusi visą katastrofą.

Krisui buvo smalsu - kas bus daroma su jo dovanomis? Grąžins pardavėjui? Atiduos labdarai? Vargu ar jis tas dovanas bepamatys. Dėl to darėsi baisiai bjauru, nes jis puikiai žinojo turįs gauti naujas slides, kuriomis galima tą pačią dieną paslidinėti. Krisas dribo veidu ant lovos ir stengėsi save įtikinti, kad senosios slidės lygiai tokios pat geros.

Kelios minutės po trečios į kambarį atėjo mama. Ji mūvėjo slidinėjimo kelnes, ant kaklo buvo pasikabinusi apsauginius akinius. Ją pamačius Krisą apėmė pavydo kančia. Kad ir kaip jis vakar bjaurėjosi slidinėjimu, dabar, rodos, nežinia ką būtų atidavęs, kad būtų likęs ant kalno šlaitų, užuot medžiojęs tą kvailą kiškį.

Guste suėmė jo plaštaką.

- Sveikas. Linksmų Kalėdų!

- Niekai, - atsakė Krisas nusisukdamas.

- Mudu su tėčiu nusprendėm, kad jei nori, gali eit paslidinėt iki vakaro.

„Iki vakaro“ galima buvo suprasti kaip „kokią valandą“. Krisas atkreipė dėmesį, kad mama visai nepaminėjo dovanų.

- Čia Emilė, - švelniai tarė mama. - Ji nenorėjo slidinėt be tavęs.

Tai bent kaifas, pagalvojo Krisas. Tačiau, užuot garsiai ištaręs, vien

prunkštelėjo. Žvilgtelėjo į išeinančią iš kambario mamą ir pamatė Emilę, besigūžiančią tarpduryje.

- Sveikas, - pasisveikino ji. - Kaip laikaisi?

- Nuostabiai, - burbtelėjo Krisas.

- Ar tu... na... nori eit su manim?

Krisas nenorėjo. Jis ir į gelbėjimosi valtį su ja neliptų, jei laivas skęstų. Nesvarbu, kad ji aną vakarą išsigando, bloga jai pasidarė turbūt nuo vienintelio gurkšnio. Nesvarbu, kad jis taip ir neturėjo progos jai paaiškinti, kodėl pats geria. Emilė buvo išdavikė, ir jis negalėjo taip greitai jai atleisti.

- Aš pati nusileidau Juoduoju Žalčiu, - pasakė ji.

Krisas pažiūrėjo į ją. Juodasis Žaltys buvo viena sunkiausių trasų Šugarloufe. Daug vingių, skardžių, staigių posūkių. Jis ten leidosi keletą kartų, bet vis lėtai, nes turėdavo laukti Emilės - kada užgniauš baimę ir įveiks tarpsnį, o paskui ji ir vėl išsigąsdavo. Jeigu Emilė nusileido viena, tai tikriausiai per kokias dvi valandas.

Staiga lyg koks žiedas išsiskleidė Krisui krūtinėje. Jis gali atkeršyti Emilei už aną vakarą, ir visai lengvai. Ji jaučiasi kalta - jokios abejonės - ir uoliai šoks pro bet kokį jo nurodytą lanką. Reikia leistis su ja dar sunkesne trasa negu Juodojo Žalčio, kad kaip reikiant kinkos padrebėtų, kol pasieks apačią.

Atvira Kriso šypsena persmelkė niūrią nuotaiką.

- Gerai, - pasakė stodamasis. - Tai ko dar laukiam?

Ant Šugarloufo aukščiausio skardžio Emilė drebėjo kaip epušės lapas, atkišusi lazdas priešais lyg užtvarą nuo trasos statumos.

- Ema! - nekantraudamas pro vėjo ūžesį sušuko Krisas. - Nagi!

Ji prikando lūpą ir leidosi iš vietos. Skersavo slides, kad neįsilėktų.

Vis dėlto trasos vingis buvo per daug staigus - baigėsi tuo, kad rankų, kojų ir slidžių raizginys atsirito prie pat Kriso, jam už nugaros.

- Bjaurybė, - tyliai ištarė ji.

Krisas šlykščiai išsišiepė.

- Tai tik lengviausias tarpsnis, - pasakė jis.

Ema tą akimirką jau ketino nusimesti slides ir lipti nuo kalno, tačiau troško atgauti Kriso palankumą. Vis dėlto ji buvo kalta, kad Krisas pratupėjo rytą kambaryje. Jei jis toks maloningas, kad leidžia jai kartu slidinėti, ji slidinės net ir aukštyn kojomis, jei jis taip nori.

Ji stebėjo Krisą, vingiuojantį nuo kalno, šlaunimis linguojantį į vieną pusę, į kitą, grakščiai kaip katė, su vėjo gaudomu kepurės kutu. Sportininkas iš prigimties, Krisas leidosi taip, kad viskas atrodė paprasta. Emilė giliai įkvėpusi pasispyrė lazdomis. Blogiausiu atveju jis bent kiek sulaikys mane krentančią, pagalvojo.

Pirmą posūkį ji prašliuožė per greitai, pralėkė pro Krisą lygiagrečiai, kelios pėdos po juo, ir nerimą keliančiu greičiu nuskriejo į išpuoselėtos trasos kraštą.

- Kirsk kampą! - išgirdo rėkiant Krisą ir kone susijuokė: ar jam atrodo, kad ji taip gerai valdo slides?

Viena slidė, paskui ir kita trinktelėjo į trasos krašto gūbrelį. Ji pajuto šakeles, braukiančias per skruostus, sniegą, byrantį nuo pušų ant galvos. Stengėsi suglausti kelius, kojas laikyti tiesias ir meldėsi, šaltam prakaitui siuvant po pažastimis ir per nugarą. Juto virpantį orą Krisui šaukiant ją vardu, o paskui slidė įkliuvo griovelyje tarp krūmų. Nuvirtusi Emilė pajuto vien palengvėjimą.

Jos laimė, kad nenusisuko sprando.

Galėjo baigtis daug liūdniau.

Turbūt skausmas velniškas.

Jie nė nemanė, kad Krisas juos girdi, o jis gaudė kiekvieną žodį. Medikai, atvykę į slidžių bazę išgabenti Emilės greitosios pagalbos automobiliu, neturėjo kitos išeities - tik vežtis Krisą kartu į ligoninę, nes jis įsikibo į neštuvus kaip siurbėlė, o jos tėvai niekaip neatsiliepė. Jis taip ir liko prie Emilės automobilyje, paskui net reanimacijoje, nes veikiai jau visi liovėsi bandę jį nuvyti.

Kai ji šitaip nulėkė nuo trasos... Viešpatie, jis negalėjo to prisiminti nedrebėdamas. Jis nenorėjo Emilės palikti, bet reikėjo kviesti pagalbą. Jis prisišaukė kažkokius žmones, prisakė kviesti slidininkų patrulius ir nusimetęs slides nubėgo ten, kur guli Emilė. Jos kepurė buvo nukritusi, plaukai išsidraikę ant sniego. Jis nebuvo toks kvailas, kad ją judintų, tik kilstelėjo ranką ir pajuto, kaip virpa iš vidaus.

Tai jis kaltas. Jeigu nebūtų atsitempęs Emilės į šią trasą norėdamas, kad apsigėdytų, ji tikrai nebūtų išsimušusi iš vėžės.

Emilė atgavo sąmonę greitosios automobiliui linguojant ligoninės link.

- Skauda, - ištarė sunkiai rydama seilę. - Kodėl?

Jis neketino sakyti, kad jai lūžusi koja, o kulkšnis persisukusi tiesiog neįmanomai, kaip kokio paiko filmuko veikėjo. Jis neketino pasakoti, kaip ilgai ji ritosi, kol sustojo. Koks persimainęs jos veidas nuo nuobrozdų ir mėlynių.

- Nugriuvai, - pasakė paprastai. - Bet viskas bus gerai.

Emilės akys priplūdo ašarų.

- Aš bijau, - sušnibždėjo ji taip, kad jam užėmė gerklę. - Kur mama?

- Atvažiuos, o kol kas čia aš.

Jis prisilenkė arčiau, negrabiai ją apkabino. Nejučia užsimerkė ir akimirksniu nusprendė, kad visą Emilės gyvenimą bus jai angelas sargas.

Lūžusi Emilės koja nusvėrė Kriso prasižengimą su sambuka. Melanė su Guste primygtinai tvirtino, kad reikia grįžti į Beinbridžą,

Maiklas irgi prie to linko, bet vis dėlto galiausiai Emilė įkalbėjo visus baigti atostogauti. Pasilikę visi solidariai atsisakė slidinėjimo ir įniko į ilgus žaidimus - žodžių loto ir „Monopolį“. Bet jau kitą dieną Emilei atsibodo būti invalide, ir ji visus išvarė vėl ant šlaitų. Net ir Melanė pasvarsčiusi sutiko kokią valandžiukę paslidinėti. Tačiau Krisas nesutiko palikti Emilės.

- Aš nenusiteikęs, - paaiškino jis, ir niekas jo nebevertė eiti slidinėti.

Jis sėdėjo su Ema ant sofos priešais židinį, jos koja buvo užkelta ant stalelio. Žiūrėjo į liepsnas ir šnekėjosi. Krisas papasakojo apie kiškį, Emilė pripažino savo kaltę, kad jį paskundė. Jiedu juokėsi prisimindami iš šaldytuvo paimtą sambuką. Ji priminė, ko jis prisigalvodavo dar vaikystėje ir kaip tuo persiimdavo pati.

Kol ugnis garsiai nespragtelėjo, iš pliauskos varvant vandeniui, Krisas nesuprato užsnūdęs. Pažvelgęs į sofą pamatė, kad ir Emilė jau snaudžia. Ji nenubudo. Ir ji buvo kažkaip susigūžusi jam po pažastimi.

Ją laikyti buvo kažin kaip sunku ir nepatogu. Pro medvilninius marškinius jis juto drėgną jos skruosto karštį. Matė, kokios nepaprastai ilgos jos blakstienos. Jos iškvepiamas oras dvelkė lyg uogomis.

Jam tiesiog sukietėjo lyg akmuo. Išraudęs kaip burokas, siekė džinsų praskiepo pasitaisyti nepažadindamas Emos. Bet brūkštelėjo ranka per krūtinę. Per jos krūtis.

Dėl Dievo meilės, juk tai Emilė! Ta pati Emilė, kuri sėdėdavo aukštojoje jo kėdutėje, kai jis ją išaugo, kuri padėjo jam su druska džiovinti lervas, kuri pirmą kartą nakvojo su juo lauke, jo kieme.

Kaip galėjo ta mergaitė, kurią jis pažino visą savo gyvenimą, staiga tapti kažin kokia visai nepažįstama?

Ji sujudėjo, pamirksėjo ir atsitraukė nuo jo supratusi, kad buvo įsirėmusi jam į krūtinę.

- Atsiprašau, - pasakė vis dar būdama taip arti, kad jos ištartas žodis galėjo nupulti jam ant lūpų. Jis ją juto net gūžtelėdamas pečiais.

Krisas nesitikėjo gausiąs progą pabūti su ja vienas.

Tris dienas galvojo, kaip sugudravus, kad Emilė į jį atsiremtų, brūkštelėtų ranka, paliestų.

Norėjo ją pabučiuoti. Bet švystelėjusi nuostabi proga pranykdavo akyse.

Jųdviejų tėvai turėjo važiuoti į Šugarloufe rengiamą Naujųjų metų vakarėlį. Tačiau Melanė su Maiklu nenorėjo, bijojo, kad jeigu Emilei jų prireiks, jie bus nepasiekiami. Visi keturi stovėjo išsipuošę spindinčiais juodais vakariniais drabužiais ir mėgino apsispręsti.

- Man trylika metų, - pasakė Emilė. - Auklės man nereikia.

- Jei kas atsitiktų, - pridūrė Krisas, - aš moku vairuot. Pasiimčiau kitą mašiną ir atvažiuočiau į slidžių bazę.

Guste su Džeimsu kaipmat atsigręžė.

- Šito, - ramiai tarė Džeimsas, - nenorim nė girdėt. - Ir kreipėsi į Maiklą: - Pasiimk savo mašinos raktelį.

Melanė, sėdinti su Emile ant sofos, pridėjo ranką jai prie kaktos.

- Aš susilaužiau koją. - Emilė atsiduso. - Gripu nesergu.

Guste palietė Melanei petį.

- Tai ką manai?

Melanė gūžtelėjo pečiais.

- O ką darytum tu?

- Turbūt važiuočiau. Tu nieko daugiau ir negali padaryt, kad ji jaustųsi geriau.

Melanė atsistojo braukdama Emilei plaukus nuo kaktos. Emilė susiraukė, susierzinusi grąžino plaukus atgal.

- Gerai. Bet gal aš grįšiu prieš vidunaktį. - Melanė šyptelėjo Gustei. - O tu, beje, melagė. Jei taip atsitiktų Keitei, tu nė per žingsnį nuo jos nesitrauktum.

- Tu teisi, - sutiko Guste. - O ar aš neteisi? - Ir tarė Krisui: - Ar paguldysi Keitę laiku?

Keitė suklykė viršutiniame aukšte:

- Maaam, ar galiu pabūt iki vidunakčio?

- Žinoma, - šūktelėjo Guste. Tada pažvelgė į Krisą ir tarė tyliau: - Kai ji po pusvalandžio užmigs ant sofos, nunešk į viršų. - Guste pabučiavo sūnų ir pamojo Emilei. - Iki, - pasakė, ir visi išėjo, palikę Krisą su Emile tvarkytis pačius.

Krisui rankos trūkčiojo ant kelių. Jos troško kuo greičiau paliesti Emilę, sėdinčią per gerą sprindį nuo jo. Sugniaužė kumščius vildamasis, kad pirštai neišduos jo sėlinimo prie Emilės šlaunies.

- Krisai, - sušnibždėjo Emilė, - man atrodo, kad Keitė jau. - Ji linktelėjo į kairę, kur susirietusi miegojo Keitė. - Gal jau nešk ją į viršų.

Ar ji tuo norėjo pasakyti ir pati norinti likti su juo vienu du? Krisas bandė pagauti Emos žvilgsnį, pamatyti, ką ji iš tikrųjų turi galvoje, tačiau ji jau kasėsi niežtinčią odą virš gipso tvarsčio. Jis atsargiai suėmė sesę ir nunešė į miegamąjį. Paguldęs apkamšė ir uždarė duris.

Dabar jau atsisėdo tikrai arčiau Emilės, ištiesė ranką ant sofos atkaltės.

- Gal tau ko nors atnešt? Atsigert? Spragėsiu?

Emilė papurtė galvą.

- Nieko nereikia.

Ji paėmė pultelį ir pajunginėjo kanalus.

Krisas išdrįso nykščiu prisiliesti prie Emilės trumpos rankovės kraštelio. Ji neatšoko, tai pridėjo ir kitą pirštą. Ir dar vieną. Kol visa plaštaka palietė petį.

Jis negalėjo pakelti akių, tiesiog nepajėgė. Bet juto, kad Emilė visiškai nejuda, jos oda vos pastebimai šyla. Ir tą vakarą jis pradėjo jaustis laisviau.

Per tą nerimą ir dvejones, ar palikti Emilę vieną, visi buvo išleidę iš akių kvietimo į vakarėlį įrašą: „Gėrimų atsineškite patys.“ Džeimsas pasisiūlė nudumti parūpinti butelio šampano. Guste priminė, kad grįžtų iki vidunakčio.

Jis nė nežiūrėjo į laikrodį, kol įvažiavo į trečio uždaryto prekybos centro aikštelę. Dar tik dvidešimt šešios po vienuoliktos, tarė sau nenumanydamas, kad ką tik išseko Timex elementas. Parlėksiu namo ir čiupsiu butelį putojančio vyno.

O iš tikrųjų jau buvo be dviejų minučių vidunaktis.

Krisas prisiminė, kaip kartą jam ant delno nutūpė peteliškė. Jis nejudėjo būdamas tikras, kad net jei vien pagalvos ką nors neįprasto, gražusis padarėlis nuplazdės. Dabar taip jam buvo su Emile. Ji nieko nepasakė, jis irgi, bet jau keturiasdešimt dvi minutes laikė apkabinęs ją taip, lyg tas būtų visiškai įprasta.

Televizija rodė, kaip žmonės Times aikštėje kraustosi iš proto. Ten buvo vyrų su purpuriniais plaukais ir moterų Marijos Antuanetės kostiumais, jo amžiaus vaikinai šokdino ant pečių mažyčius vaikelius, kuriems jau dera miegoti. Milžiniškasis iškilmių rutulys ėmė leistis, „tempiamas“ minios giesmių, ir Krisas pajuto, kaip Emilė truputėlį pasislenka prie jo.

Ir atėjo 1994-ieji. Emilė nykščiu palietė pultelyje garso mygtuką. Nuomojamo buto svetainėje nuščiuvo šauksmai, apskritai bet koks triukšmas. Krisas aiškiai girdėjo savo paties pulsą.

- Laimingų Naujųjų metų, - sušnibždėjo lenkdamasis prie jos.

Emilė pasuko galvą, ir jiedu smarkiai susitrenkė nosimis, bet ji

nusijuokė ir viskas buvo gerai, nes tai buvo Ema. Jos burna buvo švelniausias dalykas, kokį jis kada nors juto, tad jis pakreipė jos skruostą, kad burna prasivertų, ir liežuvis perbėgo dailia eilute jos dantų.

Ji iš karto atšlijo, Krisas irgi. Akies krašteliu jis matė milijoną žmonių Times aikštėje, šokinėjančių ir besijuokiančių.

- Ką mąstai? - paklausė jos pašnabždomis.

Emilę nuplieskė raudonis.

- Aš mąstau... oho.

Krisas nusišypsojo, palinkęs prie jos sprando.

- Ir aš, - pasakė vėl jos siekdamas.

Džeimsui įžengus į butą televizorius kaukė šventės garsais. Paskui staiga nutilo. Jis stabtelėjo virtuvėje, suėmęs už kaklelio butelį šampano. Pastatęs jį ant virtuvės stalo, nuėjo į svetainę.

Pirmiausia pamatė televizorių, be garso nebeatšaukiamai skelbiantį, kad jau 1994-ieji. Paskui Krisą su Emile, besibučiuojančius ant sofos.

Iš pradžių priblokštas Džeimsas negalėjo nei pajudėti, nei žodžio ištarti. Juk jiedu vaikai, dėl Dievo meilės. Atmintyje dar buvo gyvas atsitikimas su sambuka. Neįtikėtina - jo sūnus toks bukagalvis, kad per trumpą laiką iškrėtė dar vieną neprideramą dalyką.

Paskui Džeimsas susivokė, kad Krisas su Emile elgiasi visiškai taip, kaip visi ir vylėsi juos pasielgsiant.

Jis pasitraukė netrukdydamas, išėjo iš buto ir sėdo į automobilį. Kol privažiavo slidžių bazę, nesiliovė šypsotis. Jį pasitikusios Gustės skruostai liepsnojo pykčiu, jai plaukus buvo pražilinę konfeti.

- Tu pavėlavai, - pareiškė ji.

Šypsodamas Džeimsas pasakė jai ir Goldams, ką netyčia aptikęs. Melanė su Guste juokėsi susižavėjusios. Maiklas purtė galvą.

- Ar tu tikras, kad jiedu tik bučiavosi?

Visi keturi pakėlė stiklus ir išgėrė už 1994-uosius. Ir nė vienas nepriekaištavo, kad Džeimsas pamiršo šampaną.

DABAR

1997-ųjų lapkričio vidurys ir pabaiga

Pirmosiomis dienomis po Emilės mirties Melanės dėmesį ėmė traukti patys paprasčiausi dalykai: valgomojo kambario stalo mediniai raityti ornamentai, Ziploc maišelių užtrauktukai, informacija tamponų dėžutėje apie toksinio šoko sindromą. Kartais po kelias valandas spoksodavo į tuos daiktus, lyg nebūtų jų mačiusi begalę kartų, lyg nebūtų žinojusi, ką žvilgsnis aplenkia. Jos potraukis prie smulkmenų buvo liguistas, bet būtinas. O jei rytojaus rytą paaiškės, kad kuris nors iš tų daiktų yra dingęs? Jei tuos dalykus ji galės vien prisiminti? Dabar ji laukė išmėginimo bet kuriuo metu.

Visą rytą Melanė plėšė iš bloknotėlio lapus ir mėtė į šiukšliadėžę. Žiūrėjo, kaip balti lapukai kaupiasi į krūvelę. Iš puspilnės šiukšliadėžės ištraukė maišą ir išnešė laukan. Jau buvo pradėję snigti, pirmasis sniegas šiais metais. Pakerėta reginio ji metė maišą ir nepaisydama šalčio, nepaisydama, kad visa dreba išėjusi be palto, atkišo delną. Kai ant jo nusileido snaigė, prisikišo prie akių - snaigė ištirpo nė nespėjus nieko įžiūrėti.

Išgąsdino telefonas, jo šaižus, agresyvus burbuliavimas pro atviras virtuvės duris. Melanė apsisuko ir įbėgo vidun, dusdama čiupo nuo sienos ragelį.

- Klausau!

- Sveiki, - pasigirdo banguojantis balsas. - Norėčiau pasikalbėti su Emile Gold.

Ir aš norėčiau, pagalvojo Melanė. Ir tyliai pakabino ragelį.

Daktaro Emanuelio Fainšteino priimamajame Krisas jautėsi nepatogiai, dėjosi žiūrinėjantis dengtų tiltų nuotraukas, puošiančias sienas, bet iš tikrųjų vogčia stebėjo sekretorę, spausdinančią taip greitai, kad jos pirštai sudarė melsvą dėmę. Staiga suskambo vidaus telefonas. Sekretorė nusišypsojo Krisui.

- Dabar galit užeiti.

Jis linktelėjo ir žengė pro duris į gretimą kambarį nesuprasdamas, kodėl turėjo stypsoti visą pusvalandį, laukti, jeigu čia nebuvo jokio kito paciento. Psichiatras atsistojo, apėjo stalą.

- Užeik, Krisai. Aš esu daktaras Fainšteinas. Labai malonu susipažinti.

Daktaras linktelėjo į kėdę - ne į sofą, Krisas atkreipė į tai dėmesį ir susmuko ant kėdės. Emanuelis Fainšteinas buvo ne koks senas išvėpėlis, kaip Krisas įsivaizdavo iš vardo ir pavardės, o vyrukas, kuriam būtų puikiausiai tikę doroti kertamą mišką arba darbuotis prie naftos gręžinio. Tankūs šviesūs plaukai siekė pečius, daktaras buvo per gerą sprindį aukštesnis už Krisą. Jo kabinetas buvo apipavidalintas panašiai kaip Kriso tėčio darbo kambarys - tamsi mediena, škotiški audiniai ir oda įrištos knygos.

- Na, tai... - tarė psichiatras, sėsdamasis į sukamąją kėdę priešais Krisą, - kaip jautiesi?

Krisas gūžtelėjo pečiais, ir gydytojas pasilenkė prie magnetofono, stovinčio ant stalelio tarp jų. Įjungė įrašą, pasigirdo tas pat jo klausimas. Pakratė aparatėlį.

- Keistas prietaisas, - pasakė daktaras Fainšteinas. - Visai nereaguoja į neverbalinę raišką. Krisai, čia galioja vienintelė taisyklė. Tavo atsakymai turi atitikti girdimąjį diapazoną.

Krisas atsikosėjo. Šioks toks palankumas, radęsis po to gūžtelėjimo, vėl išnyko.

- Gerai, - ištarė kimiu balsu.

- Kas gerai?

- Aš jaučiuosi gerai, - suniurnėjo Krisas.

- Ar gerai miegi? O kaip valgai?

Krisas linktelėjo, paskui įsistebeilijo į magnetofoną.

- Gerai, - atsakė pabrėždamas. - Valgau tai aš gerai. Bet kartais negaliu užmigt.

- Ar dėl šito turėjai bėdų ir anksčiau?

„Anksčiau.“ Didžiąja raide. Krisas papurtė galvą, akys pritvinko ašarų. Jis jau buvo bepriprantantis prie tokios savo reakcijos. Taip nutikdavo visada, kai tik pagalvodavo apie Emilę.

- Kaip reikalai namie?

- Savotiški, - prisipažino Krisas. - Tėtis elgiasi lyg niekur nieko, mama kalba su manim kaip su kokiu šešiamečiu.

- Kaip manai, kodėl tėvai šitaip elgiasi?

- Manau, jie persigandę. Persigąsčiau ir aš.

Kas per jausmas staiga sužinojus, kad vaikelis, dėl kurio tekėdavo ir leisdavosi saulė, visai ne toks, kaip manyta? Krisas piktai pašnairavo į psichiatrą.

- Ar pasakysit tėvams, ką kalbėjau?

Daktaras Fainšteinas papurtė galvą.

- Aš čia dėl tavęs. Aš tavo gynėjas. Ką čia pasakysi, čia ir pasiliks.

Krisas atsargiai žvilgtelėjo į psichiatrą. Tartum nuo tų žodžių

turėtų pasijusti geriau. Juk nepasakysi, kad pažįsta Fainšteiną kaip savo penkis pirštus.

- Ar tu vis dar mąstai apie savižudybę? - pasiteiravo psichiatras.

Krisas krapštinėjo savo džinsų skylę.

- Kartais, - suniurnėjo.

- Ar esi ką nors sumanęs?

-Ne.

- Kaip manai, ar penktadienio vakaras pakeitė tavo mąstyseną?

Krisas atidžiai pasižiūrėjo į daktarą.

- Nesuprantu.

- Na, gal papasakotum, kaip tau tas atrodė. Kai pamatei nusišaunančią draugę.

- Ji man buvo ne draugė, - pataisė Krisas. - Ji buvo mano mergina, aš ją mylėjau.

- Dėl to tikriausiai viskas buvo dar sudėtingiau, - pasakė daktaras Fainšteinas.

- Taip, - pripažino Krisas, vėl viską regėdamas mintyse: Emilės galvą, virstelinčią kairėn, tartum jai būtų pliaukštelėjusi nematoma ranka, kraują, varvantį jo tarpupirščiais. Jis žvilgtelėjo į psichiatrą spėliodamas, ko tas tikisi.

Po užsitęsusios tylos gydytojas pabandė dar kartą.

- Tikriausiai tu labai prislėgtas.

- Aš dažnai nei iš šio, nei iš to pravirkstu.

- Na, tai visiškai normalu.

- Ak, žinoma. - Krisas prunkštelėjo. - Visiškai normalu. Penktadienio naktį mane susiuvo septyniasdešimčia siūlių. Mano draugė negyva. Tris dienas lindėjau psichiatrijos skyriuj, o dabar esu čia ir iš manęs tikimasi, kad ką nors pasakysiu, nors aš nė nesuprantu, kas man darosi. Taip, aš visiškai normalus septyniolikmetis.

- Žinai, - ramiai tarė daktaras Fainšteinas, - psichika yra nuostabus dalykas. Jei nematai žaizdos, dar nereiškia, kad neskauda. Visad lieka randas, bet užgyja. - Jis prisilenkė artyn. - Tu nenori čia būt. O kur tau patiktų?

- Su Emile, - nedvejodamas atsakė Krisas.

- Būt negyvam.

- Taip. Ne.

Krisas nusuko akis. Susivokė žiūrintis į kitas duris, kurių nebuvo pastebėjęs, už jų buvo ne laukiamasis, iš kurio jis atėjo. Krisas suprato išeisiantis pro tas duris. Tai išėjimas, kad niekas nesužinotų, jog jis čia buvo.

Krisas pažiūrėjo į daktarą Fainšteiną ir nusprendė, kad žmogus, kuriam rūpi apsaugoti tavo asmeninį gyvenimą, negali būti blogas.

- Man patiktų būt... - tyliai tarė Krisas, - praeity, prieš kelis mėnesius.

Vos atsivėrė lifto durys, Guste puolė šokinėti apie sūnų, apkabino ranka per liemenį, žengė žingsnis žingsnin su juo, ėmė čiauškėti skubiai vesdamasi jį iš gydymo įstaigos, kurioje buvo daktaro Fainšteino kabinetas.

- Na, - tarė vos tik jiedviem įsėdus į automobilį, - kaip sekėsi?

Krisas nieko neatsakė. Sėdėjo nusisukęs nuo Gustės.

- Visų pirma - ar jis tau patiko? - paklausė ji.

- Ar tai buvo aklas pasimatymas? - išniurnėjo klausimą Krisas.

Guste išvairavo iš aikštelės tyliai teisindamasi.

- Ar jis geras psichiatras? - prisispyrusi klausinėjo.

Krisas spoksojo pro langą.

- Palyginti su kuo?

- Na... ar geriau jautiesi?

Jis atsigręžė, įsmeigė į ją žvilgsnį.

- Palyginti su kuo? - pakartojo.

***

Džeimsas užaugo Bostono intelektualų šeimoje. Naujajai Anglijai būdingą santūrumą jo tėvai buvo pakylėję iki meno aukštumų. Per aštuoniolika metų, pragyventų jų namuose, jis vienintelį kartą matė juos viešai pasibučiuojančius. Ir tas bučkis buvo toks žaibiškas, kad kone įsivaizduojamas. Tėvai nepritariamai šnairuodavo į neslepiamą skausmą, širdgėlą ar audringą susižavėjimą. Kai paauglystėje Džeimsas pravirko dėl mylimo šuns mirties, tėvai elgėsi taip, tartum jis būtų pasidaręs charakirį ant marmurinių prieškambario plytelių. Jų strategija tvarkantis su nemaloniais ar jautriais dalykais - vengti pažeminimo ir gyventi taip, lyg visai nieko neįvyko.

Prieš sutikdamas Gustę Džeimsas jau buvo visiškai įvaldęs tą techniką - ir atmetęs be svarstymų. Tačiau tą vakarą, vienas rūsyje, jis beviltiškai stengėsi susigrąžinti tą palaimingą tyčinį aklumą.

Jisai stovėjo priešais ginklų sandėliuką. Raktas tebestyrojo spynoje. Jis klydo manydamas, kad vaikai pakankamai suaugę ir nebereikia jų vis įspėti kaip kad prieš keletą metų. Pasuko raktą ir durys pačios atsivėrė, pasirodė graižtviniai, šratiniai šautuvai, surikiuoti kaip degtukai. Stigo kolto, konfiskuoto policijos.

Džeimsas palietė dvidešimt antro kalibro šautuvėlio vamzdį. Pirmas ginklas, jo duotas Krisui pašaudyti.

Ar tai jo, Džeimso, kaltė?

Jeigu jis nebūtų buvęs medžiotojas, jei ginklai nebūtų buvę pasiekiami, ar kas nors tokio būtų atsitikę? Gal būtų buvę nuodijamasi tabletėmis arba smalkėmis, ir tada padariniai būtų buvę ne tokie pražūtingi?

Nusikratė tos minties. Toks įkyrus galvojimas niekur nenuves. Jam reikėjo išsijudinti, žvelgti į priekį, žengti pirmyn.

Tartum staiga atskleidęs visatos paslaptį, Džeimsas užtrinksėjo rūsio laiptais aukštyn. Gustę su Krisu rado sėdinčius svetainėje. Jam staiga išdygus tarpduryje abu pakėlė akis.

- Manau, - pareiškė uždusęs Džeimsas, - kad Krisui pirmadienį reikia grįžt į mokyklą.

- Ką?! - tarė Guste stodamasi. - Gal išprotėjai?

- Ne. Bet ir Krisas neišprotėjęs.

Krisas išpūtė akis.

- Tu manai, - lėtai tarė jis, - kad grįžęs mokyklon, kur visi žiūrės į mane kaip į kokį trenktą, pasijusiu geriau?

- Tai absurdas, - pasakė Guste. - Aš paskambinsiu daktarui Fainšteinui. Per anksti.

- O ką tas Fainšteinas? Jis matėsi su Krisu vieną kartą. O mes, Guste, pažįstam Krisą nuo gimimo. - Džeimsas perėjo kambarį ir atsistojo priešais sūnų. - Pamatysi. Grįši į saviškių būrį ir kaipmat viskas susitvarkys.

Krisas prunkštelėjo ir nusisuko.

- Į mokyklą jis neis, - tvirtai pasakė Guste.

- Tu savanaudė.

- Aš savanaudė?! - Guste nusijuokė ir susinėrė ant krūtinės rankas. - Džeimsai, jis net nemiega naktimis. Ir jis...

- Eisiu į mokyklą, - tyliai įsiterpė Krisas.

Džeimsas džiugiai šypsodamas smarkiai plekštelėjo Krisui per petį.

- Puiku, - tarė triumfuodamas. - Vėl pradėsi plaukiot, vėl imsi svajot apie koledžą. Kai yra ką veikt, tai ir visi reikalai atrodo kur kas geriau. - Paskui kreipėsi į žmoną: - Guste, jam reikia ištrūkt iš namų. Tu jį lepini, ir jis nieko daugiau negali, tik mąstyt.

Džeimsas apsisuko ant kulnų - įsitikinęs, kad nukreipus dėmesį kitur net oras namuose lengviau ir laisviau cirkuliuoja. Guste pasipiktinusi išėjo iš kambario. Džeimsui nepatiko, kad ji traukiasi.

- Krisui viskas gerai, - dar šūktelėjo. - Nieko jam nėra.

O po kelių akimirkų jį jau prislėgė sunkus sūnaus žvilgsnis. Kriso galva buvo pasvirusi į šoną, ne iš pykčio, veikiau iš sutrikimo.

- Ar tikrai taip manai? - sušnibždėjo sūnus ir išėjo palikęs tėvą.

Telefono skambutis privertė Melanę pašokti iš miego, nesusigaudydama ji atsisėdo lovoje. Kai prigulė snustelėti, švietė saulė. O dabar nė savo rankos nebeįžiūrėjo.

Pagrabaliojo apie naktinį staliuką.

- Alio, - atsiliepė. - Klausau.

- Ar Emilė yra?

- Liaukis, - sušnibždėjo Melanė, paleido iš rankos ragelį ir vėl įsirausė į patalą.

Melanė važiuodavo apsipirkti sekmadienio rytais pusę devynių, kol visas pasaulis dar ilsisi lovoje su laikraščiais ir puoduku kavos. Aną sekmadienį, žinoma, nenuvažiavo. Tad, be maisto, palikto prie sėdinčio Šivos, namie nebuvo nieko valgomo. Maiklas žiūrėjo, kaip ji velkasi striukę ir vargsta su užtrauktuku.

- Žinai, - apsnūdęs tarė, - aš galėčiau už tave.

- Ką už mane? - paklausė Melanė, susikišdama rankas į kumštines pirštines.

- Nuvažiuot maisto. Parvežt, ko liepsi. Ko reikia.

Žvelgdamas j suvargusį Melanės veidą Maiklas pagalvojo, kad pats

gedi visai nederamai. Dėl Emilės jis sielvartavo viduje, tad iš išorės jo sielvartas neatrodė toks įtikinamas kaip žmonos. Jis atsikrenkštė, prisivertė žiūrėti į ją.

- Galiu nuvažiuot, jei tau dar per sunku.

Melanė nusijuokė. Net ir jos ausims tai nuskambėjo nederamai, tartum fleitos melodija būtų grojama pigiu baro pianinu.

- Ne, nesunku. O ir ką šiandien daugiau veikt?

- Na, - tarė Maiklas, ūmiai apsisprendęs, - o kodėl nenuvažiavus mudviem drauge?

Melanė suraukė antakius. Paskui gūžtelėjo pečiais.

- Kaip nori, - tarė jau eidama.

Maiklas čiupo striukę ir išbėgo į lauką, Melanė jau sėdėjo automobilyje. Variklis veikė, išmetamosios dujos debesiu gaubė mašiną.

- Na, tai kur važiuojam?

- Į Market Basket, - pasakė Melanė apsukdama automobilį. - Mums reikia pieno.

- Šitokį kelią važiuosim dėl pieno? Galėtume jo nusipirkti ir...

- Tu ketini būt malonus pašnekovas, - paklausė Melanė trūkčiojančiomis lūpomis, - ar įkyrus keleivis?

Maiklas nusijuokė. Tą akimirką tai nebuvo sunku. Jis vienos rankos pirštais galėjo suskaičiuoti, kiek tokių akimirkų buvo per pastarąją savaitę.

Melanė išvažiavo iš kiemo ir greitindama įsuko į Vud Holou Roudą. Nors stengėsi nesidairyti, Maiklas nejučia žvilgtelėjo į Hartų namą. Keliuko pakraščiu kažkas nešė šiukšlių kibirą. Privažiavus arčiau Maiklas įžiūrėjo Kriso veidą.

Krisas buvo su kepure ir pirštinėmis, bet be striukės. Išgirdęs atvažiuojantį automobilį pakėlė akis ir... Maiklas suvokė - vos supratus, kad važiuoja Goldai, įsijungė instinktas. Gal nė neįsisąmoninęs, ką daro, Krisas pakėlė ranką sveikindamasis.

Maiklas pajuto, kaip automobilis sukteli į dešinę, link Kriso, lyg vaikinukas trauktų ne tik jų mintis, bet ir mašiną. Persikreipė sėdynėje laukdamas, kada Melanė grąžins automobilį atgal į kelią.

Tačiau mašina taip smarkiai nukrypo į dešinę, kad nuriedėjo nuo asfalto. Maiklas pajuto, kaip mašina trūkteli pirmyn, Melanei nuspaudus akceleratorių, ir lekia į Krisą. Krisas plačiai išsižiojo. Rankomis sugniaužė kibiro lanką, kojomis lyg priaugo prie kelio. Melanės rankos pakrypo sukdamos mašiną dar arčiau. Kai Maiklas atsipeikėjęs šoko plėšti vairo iš Melanės rankų, ji pasuko pati ir rėžėsi į šiukšlių kibirą. Krisas laimingai atšoko per keletą žingsnių, o šiukšlių kibiras nušokavo Vud Holou Roudo asfaltu, pažiro šiukšlės.

Maiklui širdis taip smarkiai daužėsi krūtinėje, kad jis nepajėgė susitvardyti ir pasižiūrėti į žmoną, kol baigėsi Vud Holou Roudas ir jie sustojo prie posūkio į kairę, į miestą. Jis uždėjo ranką Melanei ant riešo, vis dar tylėdamas.

Ji atsigręžė, ramiai, atviraširdiškai.

- Ko? - paklausė.

Krisas prisiminė, kaip vaikystėje jiedu su Emile vaizdavosi galį pasidaryti nematomi. Užsidėdavo kokias nors paikas beisbolo kepuraites arba užsimaudavo pigius žiedelius iš parduotuvės, ir - op, be jokio vargo, - jau niekas jų nematys įsėlinančių į podėlį sausainiukų su kremu ar pilančių butelį prausiklio į unitazą. Tai būdavo taip paranku - tikėti neįtikimais dalykais. Iš to, aišku, greitai išaugama. Vėliau kad ir kaip Krisas stengėsi įsivaizduoti, jog niekas nemato jo einančio nuobodžiais siaurais vidurinės mokyklos koridoriais, nebegalėjo savęs įtikinti, kad taip yra iš tikrųjų.

Jis išsitreniravo žiūrėti tiesiai priešais, manevruodamas po oranžinį vaikų srautą tarp klasių, pro besiglamonėjančias prie rakinamų spintų poreles ir narčius mažus peštukus. Klasėje jis tiesiog sėdėdavo nunarinęs galvą, atsijungęs nuo visko. O koridoriuose būdavo bjauru. Ar mokykloje visi iki vieno spokso į jį? Tai buvo justi kuo aiškiausiai. Niekas nebandė jo klausinėti, kas atsitiko.

Užuot kalbėjęsi, visi šnibždėjosi ranka prisidengę burną. Vienas kitas pažįstamas vaikinas pasakė - gerai, kad tu vėl mokykloje, ir taip toliau, tačiau atsargiai, kad per daug neprisiartintų, jei kartais nelaimė užkrečiama.

Kai nutinka tokių bjaurių dalykų, nesunku sužinoti, kas iš tikrųjų yra tavo draugai. Krisui buvo visiškai aišku, kad vienintelė tikra jo draugė - Emilė.

Penkta pamoka buvo retorika, mokytoja ponia Bertran. Dalykas jam patiko, ėjosi gerai. Ponia Bertran norėjo, kad jis anglų kalbą studijuotų kaip pagrindinį dalyką koledže. Kai sučirškė skambutis, iš pradžių Krisas jo neišgirdo. Taip ir sėdėjo susmukęs savo suole, kol ponia Bertran palietė ranką.

- Krisai! - tyliai tarė ji. - Kas tau?

Jis pažvelgė prisimerkęs.

- Nieko, - atsakė ir atsikosėjo. - Nieko, tikrai.

Ėmė krautis į kuprinę knygas.

- Žinok - jei reikės su kuo nors pasikalbėti, aš pasiruošusi. - Ji atsisėdo į suolą priekyje. - O gal nori parašyti apie savo išgyvenimus? Kartais taip lengviau negu išsakyti balsu. - Krisas linktelėjo, nieko labiau netrokšdamas, tik atsikratyti ponios Bertran. - Na, - tarė ji suplojusi delnais, - džiaugiuosi, kad tau nieko blogo. - Ji atsistojo ir nuėjo prie savo stalo. - Mokytojai planuoja susirinkimą Emilei atminti, - pranešė ir pažvelgė į Krisą laukdama, ką jis pasakys.

- Jai patiktų, - suniurnėjo Krisas ir bėgdamas nuo vilko pataikė ant meškos, nes į jį per saugų atstumą sužiuro šimtai smalsių akių.

Krisas negalėjo nepastebėti paradokso: užėjus į daktaro Fainšteino kabinetą apima palengvėjimas. Jau kur kur, o šičia jis tikrai nenorėjo būti, tačiau už permainą dabar turėjo būti dėkingas Beinbridžo vidurinei mokyklai. Jis sėdėjo įsirėmęs alkūnėmis į kelius, nekantriai tapnodamas kojomis.

Daktaras Fainšteinas pats atidarė duris į laukiamąjį.

- Krisai, kaip malonu vėl tave matyt. - Krisui nusprendus įsitaisyti prie knygų lentynų, daktaras gūžtelėjo pečiais ir priėjęs atsistojo greta. - Šiandien atrodai truputį neramus.

- Aš vėl nuėjau į mokyklą. Bjauru buvo.

- Kodėl?

- Kažkaip keista. Niekas prie manęs nepriėjo, tik žiūrėjo, kad gink Dieve neprisiliestų... - Krisas atsiduso bjaurėdamasis. - Lyg sirgčiau AIDS. Ai, nekreipkit jūs dėmesio. Tik gal visiems derėtų būt šiek tiek palankesniems.

- Kaip manai, kas tave nuo jų skiria?

- Nežinau. Nė nenumanau, ar daug jie žino, kas atsitiko. Juk negalėjau prieiti pasiklausyti, kokie sklinda gandai. - Krisas pasitrynė smilkinius. - Visi žino, kad Emilė negyva. Visi žino, kad aš ten buvau. Jei ko nežino, tai prikuria. - Jis atsilošė į sukamosios kėdės atkaltę ir perbraukė nykščiu eilę knygų odos viršeliais. - Bent pusė turbūt mano, kad ketinu mokyklos valgykloj persipjaut riešus.

- O ką mano kiti?

Krisas pamažu atsigręžė. Jis puikiai žinojo, kad kita pusė vaikų tiki viskuo, iš ko galima išpūsti įdomią istoriją. Gandais.

- Nežinau, - atsakė kuo atsainiau. - Gal kad ją nužudžiau.

- O kodėl jie turėtų taip manyt?

- Juk aš ten buvau, - išpyškino Krisas. - Ir gyvas. Viešpatie, nežinau. Paklauskit policijos. Policija taip mano nuo pat pradžių.

Krisas pats nesuvokė, kol neištarė balsu, koks yra įsižeidęs dėl tokio netiesioginio kaltinimo.

- Tu dėl to jaudinies?

- Velniškai. O jūs nesijaudintumėt?

Daktaras Fainšteinas gūžtelėjo pečiais.

- Nė nežinau. Gal jei žinočiau, kad esu teisus, tai tikėčiau, jog ir visi anksčiau ar vėliau patikės.

Krisas prunkštelėjo.

- Neabejoju, visos raganos Salemo teisme irgi taip manė, užuodusios užkurto laužo dūmus.

- O dėl ko tu jaudinies labiausiai?

Krisas tylėjo. Ne dėl to, kad tas klausimas jam būtų pasirodęs nerimtas. Jei aplinkybės būtų buvusios kitokios, tai gal jam būtų kilę abejonių. Ir jaudinosi net ne dėl to, kad mokykloje, po galais, bus laikomas pabaisa, kuriai per naktį išaugo šešios siaubingos galvos. O dėl to, kad visi, matydavę jį su Emile, gali patikėti, esą jis savo valia padarė jai ką bloga.

- Aš ją mylėjau, - pasakė Krisas lūžtančiu balsu. - Negaliu to pamiršt. Tai ir nesuprantu, kodėl gali kiti.

Daktaras Fainšteinas vėl mostelėjo j sukamąją kėdę. Krisas klestelėjo į ją. Įsmeigė akis į mažulyčius sraigtelius magnetofono viduje, pamažu pukšinčius.

- Gal papasakotum apie Emilę? - paprašė psichiatras.

Krisas užsimerkė. Kaip apsakyti žmogui, nė karto jos nemačiusiam, kaip ji kvepėdavo lietumi arba kaip jam suvirpėdavo širdis kaskart, vos ją išvydus purtančią nuo kaspino išlaisvintus plaukus? Kaip nusakyti savo jausmus, kai ji baigdavo jo pradėtus tarti sakinius, kai puoduką, iš kurio abu geria, pakreipdavo taip, kad lūpos paliestų tą kraštelį, prie kurio prisilietė jo lūpos? Kaip paaiškinti, kad ir persirengimo kambaryje, ir po vandeniu, ir Meino valstijos pušynuose jam būdavo jauku tol, kol Ema kartu?

- Ji buvo mano, - paprastai tarė Krisas.

Daktaras Fainšteinas kilstelėjo antakius.

- Ką tu nori tuo pasakyt?

- Ji buvo... suprantat... visa tai, kas nebuvau aš. Ir aš buvau visa tai, kas ne ji. Ji mokėjo bet ką nutapyt. O aš nė tiesios linijos nubrėžt nemokėjau. Ji buvo visai ne sportininkė. O aš nuolat sportuodavau. - Krisas atkišo į priekį plaštaką ir užlenkė pirštus. - Jos ranka atitiko mano ranką.

- Tęsk, - paragino daktaras Fainšteinas.

- Na... mes ne taip dažnai kur nors važiuodavom. Tik pastaruosius porą metų. Bet pažinau ją amžiams. - Staiga Krisas nusijuokė. - Mano vardas buvo pirmas jos ištartas žodis. Ji mane vadindavo Kišu. Ir paskui, kai iš tikrųjų išmoko žodį kiss, „bučkis“, visai sumišo. Pažiūrėjo į mane ir sučepsėjo lūpom. - Krisas pakėlė akis. - Pats tai aš to neprisimenu. Mama papasakojo.

- Kiek tau buvo metų, kai susipažinai su Emile?

- Gal kokie šeši mėnesiai. Kai ji gimė. - Krisas palinko į priekį svarstydamas. - Mudu kasdien žaisdavom. Na, ji gyveno čia pat kaimynystėj ir mūsų mamos bendraudavo, todėl nieko nuostabaus.

- Kada pradėjot eit į pasimatymus?

Krisas susiraukė.

- Tiksliai neatsimenu. Ema būtų prisiminusi. Prasidėjo tiesiog savaime. Visi ir manė, kad šitaip nutiks, tai nelabai nustebo. Vieną kartą aš kažkaip į ją pažvelgiau ir išvydau ne šiaip Emą. Aš pamačiau gražią mergaitę. Ir... na... suprantat.

- Ar bendravot intymiai?

Krisas pajuto karštį, iš po marškinių apykaklės kylantį aukštyn. Tų dalykų jis nenorėjo aptarinėti.

- Ar privalau atsakyti, jeigu nenoriu?

- Tu apskritai neprivalai nieko man sakyt, - paaiškino daktaras Fainšteinas.

- Na, aš nenoriu.

- Bet ją mylėjai.

- Taip.

- Ir ji buvo pirmoji tavo draugė.

- Na, beveik. Taip.

- O kaip tu supratai? - paklausė daktaras Fainšteinas. - Kaip supratai, kad tai meilė?

Pasiteiravo nei piktai, nei priešiškai. Tiesiog pasidomėjo. Jeigu būtų paklausęs piktai ar tiesmukai, kaip ta bjaurybė detektyve, Krisas iš karto būtų nutilęs. Tačiau tas klausimas atrodė geras, pagrįstas.

- Pajutau potraukį, - pasakė jis atsargiai. - Bet ne vien. - Krisas pakramtė apatinę lūpą. - Kartą truputį buvom išsiskyrę. Aš ėmiau slankiot su tokia mergaite, neva labai aistringa, su sirgalių šokėja Dona. Buvau lyg visai pakvaišęs dėl Donos, gal net ir draugaudamas su Ema. Šiaip ar taip, ėmėm visur kartu vaikščiot, net šiek tiek glamonėtis. Ir kai būdavau su Dona, vis pagalvodavau, kad nelabai gerai ją pažįstu. Mintyse buvau ją pakylėjęs gerokai aukščiau, negu ji verta. - Krisas sunkiai atsiduso. - O kai vėl ėmėm draugaut su Ema, pamačiau, kad ji tikrai nėra menkesnė, negu aš įsivaizdavau. Gal net vertesnė, nei maniau. Tai ir yra, mano nuomone, meilė, - tyliai pridūrė. - Kai tu protingas po laiko ir nieko nebeatkeisi.

Kai jis nutilo, psichiatras pakėlė akis.

- Krisai, kokie tavo ankstyviausieji prisiminimai?

Klausimas buvo labai netikėtas. Krisas garsiai nusijuokė.

- Prisiminimai? Nežinau. Ak... palaukit... Turėjau tokį žaislą, traukinuką su mygtuku, kuris garsiai pypsėdavo. Prisimenu, kaip laikau įsikibęs, o Emilė bando išlupt.

- O dar?

Krisas suglaudė plaštakas stogeliu ir pamėgino prisiminti.

- Kalėdos. Mes nulipom į svetainę - apie eglutę riedėjo elektrinis traukinukas.

- Mes?

- Taip. Emilė žydė, tai atėjo pas mus švęsti Kalėdų. Kai buvom visai mažiukai, ji pas mus nakvodavo Kūčių naktį.

Daktaras Fainšteinas mąsliai linktelėjo.

- Pasakyk man - ar turi kokių nors vaikystės prisiminimų be Emilės?

Krisas pabandė vėl grįžti mintimis į praeitį ir peržvelgti gyvenimą lyg į kilpą suklijuotos kino juostos kadrus. Regėjo save stovintį vonioje su Emile, besišlapinantį į vandenį jai kikenant, paskui mamai garsiai barantis. Matė save griūvantį išsiskėtusį nugara į sniegą, kad jame liktų „sniego angelas“, atsitrenkiantį į Emilę, kuri tą patį daro greta. Juto savo tėvų piktus žvilgsnius, kai Emilę nubloškė į šalį.

Krisas papurtė galvą.

- Iš tikrųjų tai neturiu.

Tą vakarą, kol Krisas prausėsi po dušu, Guste išdrįso nueiti pavalyti jo kambario. Jos nuostabai, netvarka buvo ne per didžiausia - tik krūva nešvarių indų su paliktu valgiu. Ji išlygino Kriso patalą ir instinktyviai atsiklaupė po lova paieškoti nederančių puskojinių porų išskalbti ar nubyrėjusių trupinių.

Jos nykštys pabaksnojo standžias batų dėžutės briaunas, protui kol kas aiškiai nesuvokiant, ką užčiuopia. Įkišo ranką. Pirštai užčiuopė popieriaus lapus su slaptais žaidimų kodais, plonus trimačio vaizdo akinius, nematomu citrinų sulčių rašalu rašytus laiškus, skaitomus virš plikos elektros lemputės. Dieve, kokio amžiaus jiedu tada buvo? Devynerių, dešimties metų?

Guste paėmė slaptą laišką, gulintį ant viršaus. Emilės „saulučių vainikėlio“ braižu ten buvo kategoriškai pareikšta, kad „ponas Polaskis yra mulkis“. Ji pabraukė pirštu per žodį „mulkis“, kurio „i“ buvo su storu skrituliuku vietoj taško, tartum balionu, galinčiu bet kurią akimirką nuskristi nuo lapo. Panaršiusi po palaidais lapais rado žibintuvėlį su išsekusiais elementais ir veidroduką. Šypsodama, bet prislėgta Guste atsisėdo ant lovos ir pakraipė rankoje veidroduką. Atspindys šoko į šalį ir nuliuoksėjo virš miškų.

Emilės kambario lange irgi žybtelėjo šviesa.

Guste žioptelėjusi pašoko ir nuėjo prie palangės. Pamatė prie Emilės kambario lango Maiklo Goldo siluetą. Jis laikė rankoje mažytį sidabrišką veidroduko ketvirtainį.

- Maiklai, - sušnibždėjo ji keldama ranką sveikintis, tačiau tą akimirką Emilės tėvas nuleido naktinę užuolaidą.

Trečiadienį Beinbridžo vidurinė mokykla surengė Emilės Gold paminėjimą. Jos mokyklinė nuotrauka, daryta praėjusį rudenį, buvo išdidinta beveik iki nepadorumo ir pakabinta salės scenoje ant užpakalinės užuolaidos. Atrodė, kad ji vaiduoklio žvilgsniu seka salėje mokinius, persėdančius į kitą vietą ar einančius į tualetą. Ant sustatytų po nuotrauka kėdžių sėdėjo direktorius ir pavaduotoja, vyresnysis konsultantas ir daktaras Pinėjus, paauglių depresijos specialistas.

Krisas atsisėdo pirmoje salės eilėje su būreliu mokytojų. Tos vietos niekas nebuvo jam numatęs, tačiau be dvejonių nuspręsta, kad jis turi teisę čia sėdėti. Tam tikra prasme tai buvo beveik net malonu. Jis galėjo žiūrėti į Emos nuotrauką ir nematyti kitų vaikų, besielgiančių kaip visad susirinkime - besišnabždančių, baigiančių namų darbus, besičiupinėjančių tarpusavyje tamsoje. Ponia Kenli, sėdinti greta Kriso, direktoriaus pristatyta atsistojo. Kaip dailės mokytoja, ji tikriausiai pažino Emą geriau nei visi kiti. Ji pakalbėjo, kokia kūrybinga buvo Emos siela, pritauškė dar visokių niekų, bet gražių niekų, kaip pasirodė Krisui. Emilei būtų patikę.

Paskui atsistojo medicinos daktaras ir papylė nesuprantamų pliauškalų apie paauglių savižudybes. Prrvardijo paūmėjimo požymių, tartum tai grėstų visiems klausytojams kaip koks gripas. Daktarui kalbant Krisas krapštinėjo džinsų klešnę, jausdamas sunkų jam į kaktą įremtą žvilgsnį.

Kol Krisas susivokė, kas darosi, geras trečdalis klausytojų - trys šimtai šešiasdešimt trys baigiamųjų klasių moksleiviai - jau buvo atsistoję ir genami į salės galą. Ten stovintys mokytojai netvarkingai judantį būrį surikiavo vorele. Ji nuvinguriavo laiptukais į sceną. Prieš prieidamas Emilės nuotrauką kiekvienas gavo po raudoną gvazdiką numesti po portretu.

Sumanymas buvo geras. Teoriškai. Tačiau Krisui, kuris liko paskutinis ne dėl draugystės su Ema, o tik dėl to, kad visi pamiršo, jog dar vienas baigiamosios klasės mokinys sėdi pirmoje eilėje su visais mokytojais, pasirodė juokinga. Gėlės buvo metamos į vaikišką baseinėlį, per pavasario karnavalą naudojamą žaisti žvejybai. Pro raudonus gvazdikus žvilgčiojo geltonos antys. „Neskoninga“, - būtų pasakiusi Emilė. Krisas, priėjęs baseinėlį, liko scenoje vienas. Metė raudonąjį gvazdiką ant krūvos kitų. Didžiulė krūva gėlių tartum žiūrėjo aukštyn į milžinišką Emilės veidą. Tai buvo ji, tačiau ir ne ji. Dantys buvo nupurkšti baltai kaip kokios pasaulinio garso manekenės. O nosiaskylė didumo sulig visa jo galva.

Eidamas nuo scenos Krisas pastebėjo, kad direktorius moja jam prieiti arčiau.

- Kaip vienas artimiausių jos draugų, - tarė ponas Lorensas, - Krisas Hartas galbūt pasidalys su mumis savo mintimis.

Krisas pajuto direktoriaus ranką, suspaudžiančią jam petį ir tempiančią prie tribūnos su mikrofonu, primenančiu pasiruošusios kirsti barškuolės galvą. Jam ėmė drebėti rankos.

Susivokė spoksantis į vilnijančią veidų jūrą. Atsikosėjo. Mikrofonas spiegtelėjo.

- Ak. - Jis atsitraukė. - Atsiprašau. Čia... hm... tikrai nepaprastas dalykas, ką visi jūs padarėt dėl Emilės. Esu tikras, ji stebi, iš kažkur. - Krisas truputį pasisuko į šalį, mirkčiodamas prožektorių šviesoje. - Ir ji būtų pasakiusi... - Jis žvilgtelėjo į krūvą vystančių gėlių, į koplyčią, visų pastatytą Emai. Jis nesunkiai ją įsivaizdavo paskutinėje eilėje šalia savęs, prunkščiančią iš neskoningo vaidinimo, žiūrinčią į laikroduką, kiek laiko liko iki skambučio. - Ir ji būtų pasakiusi... - pakartojo Krisas.

Jis taip ir nesupras, kas ten jam nutiko. Staiga emocijos, užgniaužtos nuo pat sugrįžimo, tėvui liepus, į mokyklą, ėmė lietis iš prarajos širdyje, kur jis slėpė jų perteklių. Paveiktas kvapo, sklindančio nuo gėlių, kurios geibo po lempomis ir po akį rėžiančia nuotrauka, stebimas šimtų akių, laukiančių pirmiausia jo paaiškinimo, Krisas ėmė juoktis.

Iš pradžių juokėsi tyliai, paskui pratrūko kvatoti, nemandagiai, bjauriai, lyg raugėdamas. Juokėsi ir juokėsi visiškoje salės tyloje. Juokėsi taip smarkiai, kad pravirko.

Varvančia nosimi, su tokia migla akyse, kad nebematė nė tribūnos priešais, Krisas atsitraukė ir nuėjo prie laiptukų scenos pakraštyje. Perbėgo salę ilgu tarpueiliu, su trenksmu išpuolė pro suveriamąsias duris į tuščią mokyklos koridorių ir nudūmė į sporto salės persirengimo kambarį.

Čia buvo tuščia - aktų salėje į jį žiūrėjo visi, - ir jis įšoko į glaudes rekordiniu greičiu. Paliko ant cementinių grindų sutryptų drabužių krūvelę ir pro kitas duris nuėjo tiesiai prie baseino. Ramybe dvelkiantis melsvas vandens paviršius jam pasirodė kaip stiklas. Įsivaizdavo, kaip suduš ir prasiskirs, jam neriant į gilųjį baseino galą.

Degte degė gyjanti galvos odos žaizda. Tik vakar buvo išimtos siūlės. O vanduo buvo pažįstamas kaip mylimoji, jo plačiame glėbyje Krisas tegirdėjo vien plakančią savo paties širdį ir trūkinėjantį šildytuvo pupsėjimą. Nejudėdamas plūduriavo po vandeniu, žvilgčiodamas į raibuliuojančius suolus ir dienos šviesos lempas. Paskui palengva, atsargiai, ėmė leisti iš burnos ir nosies oro burbulus, visas deguonies atsargas, ir juto, kaip grimzta, skausmingai, po truputėlį.

- Klausykit, - tarė balsas, šį kartą pikčiau. - Tai Emilė gyvena čia ar ne?

Melanė sugniaužė ragelį taip smarkiai, kad krumpliai pabalo.

- Ne. Čia ji negyvena.

- Čia šeši penki šeši keturi trys nulis devyni?

- Taip.

- Na, matot.

Melanė atrėmė galvą į šaltas podėlio duris.

- Nebeskambinkit. Duokit man ramybę.

- Klausykit. Aš turiu šį tą priklausančio Emilei. Gal tiesiog taip ir pasakykit, kai ją pamatysit.

Melanė pakėlė galvą.

- Ką jūs turit?

- Tiesiog pasakykit jai, - pasakė balsas, ir ryšys nutrūko.

Daktaras Fainšteinas atidarė gretimo kambario duris piktai susiraukęs.

- Krisai, suprask, - rėžė jis, - negalima čia šiaip sau imt ir atbėgt. Jei kokia bėda, paskambink. Aš juk dabar laisvas vien todėl, kad kitas pacientas serga.

Krisas nė nesiklausė. Nėrė pro psichiatrą į kabinetą.

- Neketinau taip, - suniurnėjo.

- Atsiprašau, - kaip?

Krisas pakėlė persikreipusį iš skausmo veidą.

- Neketinau taip.

Daktaras Fainšteinas uždarė kabineto duris ir atsisėdo priešais.

- Tu susijaudinęs. Luktelėk, nusiramink. - Psichiatras kantriai palaukė, kol Krisas keletą kartų giliai įkvėps ir atsities kėdėje. - Na, - tarė patenkintas, - pasakyk man, kas atsitiko.

- Šiandien mokykloj buvo Emilės paminėjimas. - Krisas pasitrynė delnais akis, nes sielvartas kartu su baseino chloro liekanomis jas baisiai graužė. - Visiška nesąmonė, su tom gėlėm ir... visa kita.

- Ar dėl to ir susijaudinai?

- Ne. Aš buvau priverstas lipt ant scenos ir, tipo, kalbėt. Ir visi spoksojo į mane, lyg žinočiau, kaip tai daroma, kas sakoma. Juk aš tada ten buvau ir norėjau padaryt, ką padarė Emilė, tai lyg turėčiau sugebėt paaiškint, kas atsitiko, kad mudu su ja užsimanėm nusižudyt. - Krisas prunkštelėjo. - Kaip kokiame, po galais, anoniminių alkoholikų susirinkime. „Sveiki, aš vardu Krisas ir aš norėjau nu- sižudyt.“

- O gal šitaip norėta parodyt, kad tu visiems rūpi?

- Ak, teisingai, - nusišaipė Krisas. - Dauguma vaikų per visą susirinkimą šaudėsi sukramtyto popieriaus gumulais.

- Kas dar nutiko?

Krisas nunarino galvą.

- Visi norėjo, kad kalbėčiau apie Emilę, kad išrėžčiau mirusiajai panegiriką. Ir aš tik prasižiojau ir... - Krisas kilstelėjo akis ir iškėlė rankas delnais aukštyn. - Pratrukau juoktis.

- Pratrukai juoktis?

- Užsikvatojau. Bjauriai užsikvatojau.

- Krisai, tu buvai paveiktas didžiulio streso, - paaiškino daktaras Fainšteinas. - Neabejoju, kai žmogus...

- Ar jūs nesuprantat? - užsidegė pykčiu Krisas. - Aš juokiausi. Ten buvo tokios nedidelės neva laidotuvės, o aš juokiausi.

Daktaras Fainšteinas pasilenkė prie Kriso.

- Labai stiprios emocijos kartais susipina. Tu buvai...

- Prislėgtas. Sutrikęs. Susisielojęs. - Krisas atsistojo ir žengė kelis žingsnius. - Rinkitės. Ar aš kenčiu dėl Emilės mirties? Ogi kiekvieną, po galais, minutę, su kiekvienu, po galais, oro gurkšniu. O visiems atrodo, kad aš koks nenormalus, tuoj imsiu ir pats persirėšiu venas. Visiems atrodo, kad aš tik ir laukiu tinkamos progos nusižudyt.

Visai mokyklai taip atrodo - visi turbūt tikėjosi, kad palūšiu tiesiog tribūnoj, - ir mamai taip atrodo, net ir jums taip atrodo, ar ne? - Krisas įsikarščiavęs pervėrė gydytoją rūsčiu žvilgsniu ir žengė žingsnį artyn. - Nesiruošiu žudytis. Aš į savižudybę nelinkęs. Ir apskritai nebuvau.

- Net ir tą vakarą?

- Net ir tą vakarą, - tyliai atsakė Krisas.

Daktaras Fainšteinas palinksėjo.

- O kodėl ligoninėj sakei, kad linkęs?

Krisas pablyško.

- Nes aš nualpau, o kai atsipeikėjau, prie manęs stovėjo policininkai, laikė pistoletą. - Krisas užsimerkė. - Aš išsigandau, tai ir pasakiau, kas pirmiausia šovė į galvą.

- Jei neketinai žudytis, kodėl paėmei pistoletą?

Krisas susmuko ant grindų, raumenys suglebo.

- Aš jį paėmiau Emilei. Ji tai tikrai norėjo nusižudyt. Ir aš pamaniau. .. - Krisas nunarino galvą ir vėl ėmė piktai košti žodžius: - Maniau, kad ją sulaikysiu. Pagalvojau, kad sugebėsiu atkalbėt mums dar prie to nepriėjus. - Jis pakėlė į daktarą blizgančias akis. - Man nusibodo vaidint, - sušnibždėjo. - Aš ne pats žudytis ten važiavau. Aš ten važiavau išgelbėt jos. - Jo skruostais pasipylusios nebesulaikomos ašaros gėrėsi į marškinius ant krūtinės. - Tik... - Krisas sukūkčiojo, - neišgelbėjau.

Prisiekusieji Graftono apygardos aukštesniajame teisme ištisą dieną klausėsi vyriausiojo valstijos prokuroro padėjėjos S. Baret Delani, smulkiai vardijančios vis gausėjančius įkalčius prieš Kristoferį Hartą dėl Emilės Gold nužudymo. Prisiekusieji išklausė teismo medicinos eksperto komentarų dėl aukos mirties laiko ir mirties pobūdžio, dėl kulkos pėdsako smegenyse. Paskui Beinbridžo policijos departamento operatyvinis budėtojas apibūdino nusikaltimo vietą. Prisiekusieji gilinosi į kriminalinės policijos seržantės Anos Marijos Maronės paaiškinimus dėl balistinės ekspertizės pateiktų įrodymų. Vyriausiojo prokuroro padėjėja detektyvės Maronės paklausė, kiek procentų nužudymų įvykdo nusikaltėliai, pažįstantys savo auką. Ir detektyve atsakė - devyniasdešimt procentų.

Kaip ir paprastai, prisiekusiųjų teismo posėdyje, skirtame bylos medžiagai išklausyti, atsakovas ne tik nedalyvavo, bet nė žinoti nežinojo, kad tas posėdis vyksta.

Penkioliktą valandą keturiasdešimt šešios minutės prokuroro padėjėjai S. Baret Delani buvo įteiktas užantspauduotas vokas su pranešimu, kad Kristoferis Hartas yra apkaltintas tyčiniu nužudymu sunkinančiomis aplinkybėmis.

- Sveiki. Ar galėčiau pasikalbėt su Emile?

Melanė patylėjo.

- Kas čia skambina?

Pašnekovė dvejojo.

- Draugė.

- Jos nėra. - Melanė kabinosi nagais į ragelį, mėšlungiškai rydama seilę. - Ji mirė.

- Ak. - Regis, pašnekovė nustėro. - Ak.

- Kas čia skambina? - dar kartą paklausė Melanė.

- Dona. Aš iš „Aukso karštligės“. Ar žinote juvelyrinę parduotuvę prie Pagrindinės ir Karterio sankryžos? - moteris kostelėjo. - Emilė kai ką iš mūsų pirko. Turim paruošę.

Melanė čiupo automobilio raktelį.

- Jau važiuoju, - pasakė.

Važiuoti neprireikė nė dešimties minučių. Melanė sustojo laisvoje vietoje tiesiai priešais juvelyrinę parduotuvę ir užėjo. Prieš akis mirguliavo dėžutėse deimantai, ant žydro aksomo spindėjo aukso grandinėlių parabolės. Prie kasos aparato krapštinėjosi nugara į Melanę moteris.

Ji atsigręžė su spindinčia šypsena, bet ši nublanko ir dingo, kai moteris pastebėjo susivėlusius Melanės plaukus ir kad ji be žieminio palto.

- Aš Emilės motina.

- A, taip. - Dona nenuleido akių gerą penketą sekundžių, kol pats jos kūnas savaime sureagavo. - Labai užjaučiu. - Ji nuėjo prie kasos ir ištraukė ilgą siaurą dėželę. - Jūsų dukra užsakė prieš kurį laiką. Ir išgraviruota, - pranešė pakėlusi dangtelį ir išėmusi vyrišką laikrodį.

„Krisui, - perskaitė Melanė. - Amžinai. Myliu. Ema.“ Moteris grąžino laikrodį ant atlaso pagalvėlės ir paėmė prekės čekį. Jo apačioje buvo juodu šriftu parašyta žinutė parduotuvės darbuotojams: „Dovana yra slapta. Kai skambinsite, kvieskite Emilę. Niekam kitam nieko nesakykite.“ Tai štai iš kur tas paslaptingumas, pagalvojo Melanė. Tik kodėl tai reikėjo laikyti paslaptyje?

Paskui Melanė pamatė kainą.

- Penki šimtai dolerių?! - sušuko.

- Čia keturiolika karatų aukso, - pasiskubino paaiškinti moteriškė.

- Jai buvo septyniolika metų! Aišku, ji norėjo tai laikyt paslapty. Jei tėvas arba aš būtume sužinoję, kad išleido šitiek pinigų, būtume privertę grąžinti!

Aiškiai susinepatoginusi Dona ėmė gudrauti.

- Už laikrodį visiškai atsiskaityta, - pasiūlė ji dingstį nusileisti. - Gal vis tiek norėsite įteikti dovaną tam asmeniui, kuriam buvo numačiusi jūsų dukra.

Tada Melanei toptelėjo - tai gimtadienio dovana Krisui, šis tas ypatinga aštuoniolikos metų sukakčiai. Emilės supratimu, dėl to vertėjo išleisti visos vasaros uždarbį.

Melanė paėmė dėželę ir nusinešė į automobilį. Atsisėdo ir įsižiūrėjo į priekinį stiklą, teberegėdama tą lemtingai ironišką laiškelį. „Amžinai.“

Įdomu, kodėl Emilė užsakė Kriso gimtadieniui laikrodį, jeigu... kaip jisai sako... jiedu ketino iki tol nusižudyti?

Melanei vos palietus durų rankenos bumbulą, suskambo telefonas. Ji paskubomis įsiveržė į namus, šiek tiek tikėdamasi, kad skambina juvelyrė Dona, kad tai klaida, yra kitas Krisas ir kita Emilė, tad...

- Klausau!

- Ponia Gold! Čia Bari Delani iš valstijos prokuratūros. Praėjusią savaitę kalbėjomės, ar ne?

- Taip, - atsakė Melanė, mesdama laikrodį ant ilgojo virtuvės stalo. - Prisimenu.

- Pamaniau, kad reikia pranešti, - pasakė Bari. - Prisiekusieji šiandien apkaltino Kristoferį Hartą tyčiniu nužudymu sunkinančiomis aplinkybėmis.

Melanė pajuto, kaip linksta keliai. Susmuko ant grindų, kojos nei šiaip, nei taip išsižergė.

- Supratau, - atsakė ji. - Ar Krisas... Kada bus nagrinėjama byla?

- Rytoj, - tarė Bari Delani. - Graftono apygardos teisme.

Melanė paskubomis užsirašė pavardę bloknote, skirtame prekių

sąrašams. Ji girdėjo, ką kalba prokurorė, tačiau daugiau nė žodžio nebepajėgė suprasti. Atsargiai padėjo ragelį.

Žvilgsnis užkliuvo už juvelyrinės parduotuvės dėželės. Kuo atsargiausiai iškėlė laikrodį iš atlasinio guolio ir patrynė nykščiu plataus ciferblato stiklą. Šiandien Kriso gimtadienis. Ji žinojo šią datą kuo puikiausiai, kaip Emilės.

Įsivaizdavo Gustę su Džeimsu ir net Keitę, sėdinčius prie savo plačiojo vyšninio stalo, jų pokalbius, susiraizgančius į mazgus, didumo sulig kumščiais. Įsivaizdavo Krisą, atsistojantį ir pasilenkiantį prie torto, blyksinčias žvakeles, švelninančias jo veido bruožus. Kitomis aplinkybėmis Melanė, Maiklas ir Emilė irgi būtų buvę pakviesti.

Melanė taip smarkiai suspaudė saujoje laikrodį, kad briaunos įsirėžė į delną. Pajuto sieloje augantį nebesuvaldomą įniršį. Jis prasibrovė pro širdį, išsiveržė pro odą ir išdygo lyg dar viena galūnė. Melanė atsargiai, bet atkakliai pamėgino įsiremti į tą įniršį visu savo svoriu.

Viskas turėjo būti nepriekaištinga.

Guste atbula atsitraukė nuo stalo, paskui priėjo artyn dar pataisyti servetėlės. Krištolo taurės stovėjo lyg pagal komandą „Ramiai!“, supjaustytas kumpis pūpsojo pasiraitęs spiralėmis didžiojoje lėkštėje. Prašmatnūs porceliano indai, paprastai snaudžiantys indaujoje, išskyrus Padėkos dieną ir Kalėdas, buvo sustatyti visa savo grožybe, su padažine ir su viskuo. Išėjusi iš valgomojo visų pakviesti, Guste stengėsi save įtikinti, kad jie švenčia anaiptol ne dar vienus gyvenimo metus žmogaus, kuris kaip tik norėtų, kad to nebūtų.

- Na, - sušuko ji, - vakarienė paruošta!

Džeimsas, Krisas ir Keitė atėjo iš didžiojo kambario, kur žiūrėjo pavakario žinias. Keitė mojavo rankomis, rodė, koks buvo paleistas helio balionas, didumo sulig ševrolė, su pritvirtintu laišku, kad tai mokyklos gamtos mokslų projektas.

- Jis gal nuskris į Kiniją, - džiūgavo ji. - Ar Australiją.

- Nė kvartalo neperskris, - suniurnėjo Krisas.

- Ot ir nuskris! - užriko Keitė, paskui nutilo ir nudelbė akis.

Krisas nukreipė žvilgsnį nuo sesutės į tėtį su mama ir dribtelėjo ant savo kėdės kiek smarkiau, nei buvo būtina.

- Na, - tarė Guste, - ar ne gražu?

- Tik pažiūrėkit, koks tortas, - pasakė Džeimsas. - Kokosų glajus?

Guste linktelėjo.

- Su žemuogių įdaru.

- Tikrai? - paklausė Krisas, nejučia susigundęs. - Iškepei man?

Guste linktelėjo.

- Ne kasdien sukanka aštuoniolika. - Ji žvilgtelėjo į kumpį ir į morkas, į batatų pyragą. - Beje, tokia garbinga proga, manau, turėtume pradėt nuo torto.

Krisui akys nušvito.

- Tu teisi, mama, - pareiškė jis.

Guste paėmė nuo stalo prie tortinės degtukus ir uždegė devyniolika žvakučių... vieną sėkmei. Iš viso jai prireikė užžiebti tris degtukus, pirmas ir antras nudegė iki pirštų nespėjus uždegti visų žvakučių.

- Linksmo gimtadienio, - uždainavo Guste. Niekas jai nepritarė, tad ji atsistojo, įsisprendė į klubus ir susiraukė. - Jeigu norit valgyt, tai turit ir dainuot.

Tada jau Džeimsas su Keite prisidėjo. Krisas paėmė šakutę, pasiruošė dar Gustei nė nespėjus atpjauti pirmojo gabalo.

- Ar kai aštuoniolika, viskas jau kitaip? - paklausė Keitė.

- Ak, žinoma, užpuola artritas, - pajuokavo Krisas.

- Kaip juokinga. Aš turiu galvoj - ar jautiesi bent kiek protingesnis? Labiau subrendęs?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Dabar mane galėtų paimt į kariuomenę. Tik toks skirtumas.

Guste žiojosi sakyti, kad, ačiū Dievui, nėra dabar jokio karo, bet

susivokė - tai nebus tiesa. Nelygu kaip supranti karą. Kad Jungtinės Valstijos nekariauja, dar nereiškia, jog Krisas nekovoja.

- Na, - tarė Džeimsas, siekdamas antro gabalo torto. - Aš manau, kad Krisui aštuoniolika sueina sulig kiekviena diena.

- Taip taip, - pritarė Guste, ir Krisas nunarino galvą šypsodamas.

Pasigirdo durų skambutis.

- Aš atidarysiu, - pasakė Guste, mesdama ant stalo servetėlę.

Vėl suskambo, prieš pat Gustei prieinant. Ji atidarė. Verandos

lempa apšvietė du uniformuotus policijos pareigūnus.

- Labas vakaras, - pasisveikino aukštesnio ūgio pareigūnas. - Ar Kristoferis Hartas namie?

- Na, taip, - atsakė Guste, - bet mes ką tik susėdom...

Pareigūnas atkišo lapelį.

- Mes turim orderį jį suimt.

Guste žioptelėjo, iš plaučių plūstelėjus orui.

- Džeimsai, - prisivertė pašaukti, ir prie durų pasirodė jos vyras.

Jis paėmė iš policininko orderį, peržvelgė.

- Kokiu pagrindu? - atžariai paklausė.

- Pone, jis kaltinamas tyčiniu nužudymu sunkinančiomis aplinkybėmis. - Policininkas prasiveržė pro Gustę ir nuėjo į apšviestą valgomąjį.

- Džeimsai, - ėmė maldauti Guste, - daryk ką nors.

Džeimsas suėmė ją už pečių.

- Skambink Makfi, - pasakė ir puolė į valgomąjį. - Krisai! - sušuko. - Nieko nekalbėk. Nesakyk nė žodžio.

Guste linktelėjo, bet prie telefono nėjo. Nusekė paskui Džeimsą į sambrūzdį valgomajame. Keitė sėdėjo prie stalo ir verkė. Krisas buvo ištrauktas iš užstalės. Vienas pareigūnas segė jam už nugaros antrankius, kitas skelbė jo teises. Kriso akys buvo didžiulės. Veidas baltas kaip popierius. Ant apatinės lūpos tirtėjo kokosų glajus.

Policininkai čiupo Krisą už alkūnių vestis iš namų. Jis klupinėjo tarp jų nesusigaudydamas, iš sumišimo suraukęs antakius, žvilgsniu nebeužkliūdamas už jokio pažįstamo daikto. Prie valgomojo durų, kur stovėjo Guste, pareigūnai stabtelėjo, laukė, kol ji pasitrauks. Tą trumpą akimirką Krisas pažiūrėjo tiesiai jai į akis.

- Mama! - sušnibždėjo ir buvo ištemptas laukan.

Ji dar bandė paliesti sūnų, tačiau policininkai jį išvedė labai greitai. Jos ranka, pakibusi ore, susigniaužė į kumštį. Prisikišo jį prie burnos. Ji girdėjo Džeimsą lakstant po namus, skambinant Makfi. Girdėjo Keitę, kūkčiojančią kitame kambaryje. Bet geriau už viską Guste girdėjo Krisą, aštuoniolikos metų amžiaus, šaukiantį ją taip švelniai, kaip nebuvo šaukęs jau gerą dešimtį metų.

ANTRA DALIS

Kaimynų mergaitė

O kas gi yra melas? Viso labo Tiesa maskarade.

GEORGE GORDON BYRON „Don Žuanas“

Nėra kaip kitaip išvengti prisipažinimo, tik nusižudyti; bet ir savižudybė yra prisipažinimas.

DANIEL WEBSTER

DABAR

1997-ųjų lapkričio pabaiga

Sėdėdamas policijos automobilyje ant užpakalinės sėdynės Krisas drebėjo. Šildymas buvo įjungtas visu smarkumu, tačiau jis turėjo sėdėti įstrižai, kad antrankiai nebadytų nugaros. Kad ir kaip stengėsi prisitaikyti, vis tiek drebėjo.

- Ar gerai tau ten? - paklausė tas pareigūnas, kuris nevairavo, ir Krisas atsakė „taip“, balsas tariant tą vienintelį skiemenį skilo kaip melionas.

Gerai jam nebuvo. Nė truputėlio. Jis dar niekad gyvenime nebuvo taip išsigandęs.

Automobilis buvo prakvipęs kava. Iš radijo balsas tarškėjo tokia šnekta, kad Krisas nieko nesuprato ir net pagalvojo: jeigu visas jo gyvenimas subyrėjo, tai ar nėra savaime suprantama, jog daugiau jis nebegalės ir kalbėti jokia kalba? Jis pašokčiojo ant sėdynės, kad tik neprisišlapintų kelnių. Tai klaida. Tėtis su tuo advokatu atvažiuos, kad ir kur jis bus nuvežtas, Džordanas Makfi išrėš kalbą kaip koks Peris Meisonas iš serialo, ir visi supras klydę. Rytoj jis nubudęs gardžiai pasijuoks iš šio nuotykio.

Staiga automobilis pasviro į kairę, ir Krisas pamatė lange šviesą. Jis buvo visiškai praradęs laiko ir erdvės nuovoką, bet išmąstė, kad jie atvažiavo prie Beinbridžo policijos nuovados.

- Einam, - pasakė aukštesnio ūgio policininkas, atidaręs užpakalines dureles.

Krisas čiuožtelėjo prie sėdynės krašto ir pamėgino išlaikyti pusiausvyrą kaip kokio Hudinio už nugaros sukaustytomis rankomis. Vieną koją iškėlęs ant pakelės pylimėlio, palinko ir išvirto iš policijos automobilio veidu žemėn.

Policininkas jį pakėlė už antrankių ir be ceremonijų nutempė į nuovadą. Pro užpakalines duris, kurių anksčiau Krisas nė nebuvo pastebėjęs. Pareigūnas užrakino seife savo pistoletą, prisistatė vidaus ryšiu, durys tarp patalpų suburzgė ir atsivėrė. Krisas atsidūrė prie registracijos stalo, kur sėdėjo seržantas apsnūdusiomis akimis. Kol klausinėjo vardo, pavardės, amžiaus ir adreso, Krisas irgi galėjo pasėdėti. Jis atsakinėjo kuo mandagiausiai - gal kartais už gerą elgesį čia skiriama taškų. Tada policininkas, kuris Krisą priėmė, pastatė jį prie sienos ir liepė laikyti iškėlus kortelę, visai kaip televizijos filmuose, su užrašytu numeriu ir data. Blykčiojant fotoaparatui Krisas pasisuko į dešinę, paskui į kairę.

Pagal komandą Krisas ištuštino kišenes ir atkišo rankas duoti pirštų atspaudų, iš viso dvidešimt vieno - komplektas vietos policijai, valstijos policijai, FTB. Paskui prižiūrėtojas nušluostė jam rankas servetėle, atėmė batus, striukę, diržą ir paskambinęs vidaus telefonu liepė atidaryti trečią kamerą.

- Šerifas atvažiuoja, - pasakė.

- Šerifas? - paklausė Krisas, vėl visas drebėdamas. - O ko?

- Tau negalima šičia likt per naktį, - paaiškino policininkas. - Jis tave nuveš į Graftono apygardos kalėjimą.

- Į kalėjimą?! - pašnabždomis ištarė Krisas.

Jis uždaromas į kalėjimą? Šitaip?

Krisas sustojo, stabtelėjo ir greta einantis faras.

- Aš negaliu niekur važiuot. Čia atvyksta mano advokatas.

Policininkas nusijuokė.

- Ak taip? - tarė ir trūktelėjo jį pirmyn.

Kamera nuovados rūsyje buvo šešių žingsnių ilgio ir penkių pločio. Krisas jau buvo ją matęs per skautų ekskursiją į Beinbridžo viešojo saugumo įstaigą. Čia buvo nerūdijančio plieno praustuvė su unitazu ir gultas. Durys su tikromis grotomis ir vaizdo kamera, nukreipta į patalpą. Policininkas patikrino, ar nieko nėra po čiužiniu. Blakių? Ginklų? Tada atrakino antrankius ir įgrūdo Krisą vidun.

- Alkanas? Ištroškęs?

Krisas, apstulbęs, kad policininkui rūpi jo žemiškos reikmės, pakėlęs akis sumirksėjo. Jis nebuvo alkanas, viskas aplinkui net vimdė. Papurtė galvą stengdamasis negirdėti, kaip kamera su žvangesiu užsidaro. Palaukė, kol policininkas nueis koridoriumi, tada atsistojo ir nusišlapino. Policininkui, tam, kuris jį užregistravo ir atvedė į šią kamerą, jis norėjo pasakyti, kad nežudė Emilės Gold.

Tačiau tėvas buvo liepęs tylėti, ir tas įspėjimas užgožė net Krisą užliejusią baimę.

Prisiminė gimtadienio tortą, pagamintą mamos. Žvakutes, nudegusias iki glajaus. Nepaliestą gabalą, likusį jo lėkštelėje, su žemuogių įdaru - ryškiu lyg kraujo brūkšnys.

Perbraukė pirštais per duobėtą šlakbetonio bloką. Ir ėmė laukti.

Džordanui Makfi nebuvo nieko malonesnio kaip slysti žemyn per moters teritoriją.

Šiugždant patalams jis lūpomis ir rankomis tarsi vis iš naujo žymėjosi kelią, lyg braižytų schemą.

- Ak, taip... - niurnėjo ji graibydama juodus jo plaukus. - Ak, Dieve.

Jos balsas garsėjo. Nejaukiai garsėjo. Jis glostė jai pilvą.

- Tyliau, - suniurnėjo prie pat jos šlaunies. - Neužmiršai?

- Kaip... galėčiau... užmiršt!

Ji sugriebė jo galvą ir sulaikė priešais, o jis atšlijo ir pamėgino užspausti jai burną. Pamaniusi, kad tai toks žaidimas, ji įkando jam į ranką.

- Po velnių, - ištarė jis risdamasis nuo jos.

Metė į moterį šnairą žvilgsnį, girtas ir piktas. Papurtė galvą, daugiau ji jo nebejaudino. Įvertinti tokius dalykus paprastai jam sekdavosi geriau. Advokatas pasitrynė skaudamą delną ir pagalvojo, kad niekada niekur nebeis su savo padėjėjo drauge, o jeigu ir eis, tai jau nieku gyvu taip nenusigers per vakarienę, kad kviestųsi namo.

- Klausyk, - pasakė jis bandydamas maloniai nusišypsoti. - Aš sakiau tau, kodėl...

Moteris - ji buvo vardu Sandra, - užsirito ant jo, prišlijo burna. Atsitraukė ir persibraukė pirštu apatinę lūpą.

- Man patinka vyrukas, kurio skonis kaip mano.

Džordanas vėl pajuto stiprėjant erekciją. Gal dar vakaras jam

nesibaigė.

Suskambo telefonas. Sandra nubloškė jį nuo naktinio stalelio. Džordanui plūstantis ir graibant ragelį, ji apsivijo ranka jo riešą.

- Tegu sau, - sušnibždėjo.

- Negaliu, - atsakė Džordanas, risdamasis šalin ir grabaliodamas ant grindų. - Makfi, - tarė į ragelį. Ėmė tyliai klausytis, staiga susikaupė, automatiškai ištraukė iš naktinio stalelio rašiklį ir bloknotą, pradėjo užsirašinėti, ką sako skambintojas. - Nesijaudinkit, - ištarė tyliai. - Šituo mes pasirūpinsim. Taip. Ten ir susitiksim.

Padėjo ragelį ir šoko ant kojų grakščiai tartum liūtas, sėkmingai pataikė į kelnes, nusviestas prie tualeto durų.

- Atsiprašau, kad šitaip, - tarė užtraukdamas praskiepą. - Man reikia važiuot.

Sandra išpūtė akis.

- Išvažiuoji?!

Džordanas gūžtelėjo pečiais.

- Darbas. Juk kas nors turi jį dirbt. - Jis pažvelgė į pasirimusią jo lovoje moterį.

- Tau... na... neverta manęs laukt, - pridūrė.

- O ką, jei aš noriu laukt? - paklausė Sandra.

Džordanas atsuko jai nugarą.

- Galiu labai užtrukt. - Jis susikišo rankas į kišenes ir paskutinį kartą žvilgtelėjo į ją. - Aš tau paskambinsiu.

- Nepaskambinsi, - linksmai paprieštaravo Sandra. Paskui švystelėjo iš lovos ir dingo vonios kambaryje, užsisklendė.

Džordanas papurtė galvą ir tyliai nuėjo į virtuvę. Pagrabinėjo ieškodamas, ant ko rašyti. Staiga virtuvę užliejo šviesa, ir Džordanas įsispoksojo į savo trylikametį sūnų.

- Ko atsikėlei?

Tomas gūžtelėjo pečiais.

- Išgirdau, ko man nederėtų klausytis.

Džordanas pasižiūrėjo rūsčiai.

- Jau turėjai kietai miegot. Rytoj į mokyklą.

- Dar tik pusė devintos, - paprieštaravo Tomas.

Džordano antakiai šoktelėjo iš nuostabos. Tikrai? Tai kiek jis per vakarienę turėjo išgert?

- Tai tu... - tarė Tomas išsišiepęs, - atėjai atsikvėpt?

Džordanas kvailai šyptelėjo.

- Man labiau patiko, kai tu buvai mažytis.

- Tada aš netyčia apšlapindavau tualeto sieną. Manau, dabar kur kas geriau.

Džordanas dėl to nebuvo tikras. Jis vienas augino sūnų nuo ketverių metų, kai Debora nusprendė, kad motinystė ir santuoka su karjeros siekiančiu teisininku jai netinka. Ji atėjo j jo kabinetą su sūnumi, skyrybų dokumentais ir bilietu į Neapolį. Paskutinė Džordano išgirsta naujiena - kad ji gyvena Paryžiuje, Kairiajame krante, su dailininku, dvigubai už ją vyresniu.

Tomas žiūrėjo, kaip tėvas maukia vakarykštę šaltą kavą tiesiog iš aparato indo.

- Kaip šlykštu. Nors gal ne taip šlykštu, kaip parsivest namo...

- Gana, - nukirto Džordanas. - Nederėjo. Ar ne? Tu teisus, o aš ne.

Tomas linksmai išsišiepė.

- Taip? Tai gal galim šią istorinę akimirką nufilmuot?

Džordanas įstatė indą atgal į Mr. Coffee aparatą ir užsiveržė kaklaraiščio kilpą.

- Man paskambino klientas. Turiu važiuot. - Jis įsirangę į švarką, užmestą ant kėdės. - Neskambink man gaviklio numeriu, jei prireiktų. Gaviklis tikriausiai bus bombarduojamas. Skambink į kabinetą. Balso paštą aš pasitikrinsiu.

- Man tavęs neprireiks, - atsakė Tomas. Tada mostelėjo į tėvo miegamąjį. - Gal man derėtų nueit pasakyt „labas“?

- Gal derėtų tau nešt kulnis atgal į savo kambarį, - pasakė Džordanas nusišypsojęs Tomui ir šmurkštelėjo pro duris, jausdamas ant pečių išsinešantis sūnaus susižavėjimą.

Guste pasilenkė prie užpakalinės sėdynės ir užsegiojo Keitei striukelę iki kaklo.

- Ar tau tikrai nešalta?

Keitė linktelėjo, vis dar nelabai sąmoningai, per daug priblokšta minties, kad brolis išgabentas policijos. Kol Guste, Džeimsas ir advokatas tvarkys šį jovalą, ji palauks automobilyje. Nuspręsta ne per geriausiai, bet kitaip neįmanoma. Keitė per maža, kad paliktum vieną dvyliktą valandą nakties, o kam Guste galėjo paskambinti? Jos tėvai gyveno Floridoje, Džeimso tėvai būtų gavę infarktą vos išgirdę apie tokį skandalą. Melanė - vienintelė artima draugė, kuriai Guste būtų paskambinusi kaip iškviečiamai auklei, bet juk Krisas nužudė jos dukrą.

Kad ir kaip Guste troško apsaugoti nuo viso to savo dukrą, įkyrus balselis galvoje ragino laikyti Keitę kuo arčiau savęs. „Tau liko vienintelis vaikas. Neiškišk jo iš akių.“

Guste ištiesė ranką ir paglostė plaukus Keitei, sėdinčiai per žingsnį.

- Mes greit grįšim. Kai išlipsiu, užsisklęsk visas duris.

- Žinau, - atsakė Keitė.

- Ir būk gerutė.

„Ne tokia kaip Krisas“, - ta mintis plūstelėjo tarp Gustės ir Keitės lyg baisus klastingas srautas, ir jiedvi išsiskyrė nespėjusios ištarti to balsu, net pripažinti sau, kad šitaip pagalvojo.

Guste ir Džeimsas Hartai trypčiojo nedideliame šviesos rate po lauko žibintu prie nuovados, tartum peržengti slenkstį be teisės riterio palydos būtų buvę neįsivaizduojama, net pavojinga. Džordanas perėjęs gatvę kilstelėjo ranką sveikindamasis. Prisiminė seną posakį, kad žmonės, ilgai išgyvenę kartu, supanašėja. Hartų veido bruožai nebuvo panašūs, tačiau bendras siekis, kuriuo užsidegdavo akys, akimirksniu juos suartindavo.

- Sveiki, Džeimsai, - tarė Džordanas, purtydamas daktarui ranką. - Labas, Guste. - Jis žvilgtelėjo į nuovados duris. - Ar buvot užėję?

- Ne, - atsakė Guste. - Laukėm jūsų.

Džordanas ketino paraginti juos eiti į priimamąjį, bet apsigalvojo. Verčiau pasikalbės nuošalesnėje vietoje. Kaip buvęs prokuroras, jis žinojo, kad policijos nuovados sienos turi ausis. Jis labiau įsisupo į paltą ir paprašė Hartų papasakoti, kas nutiko.

Guste smulkiai papasakojo apie suėmimą vakarieniaujant. Jai bedėstant, kaip viskas buvo, Džeimsas stovėjo kiek nuošaliau, lyg būtų atvažiavęs pasigrožėti architektūra, o ne ginti sūnaus. Džordanas klausėsi Gustės ir mąsliai stebėjo jos vyrą.

- Tai štai... - baigė Guste, trindamasi sušalusias rankas. - Jūs galit su kuo nors pakalbėt ir jį ištraukt, ar ne?

- Tiesą sakant, ne. Krisas bus sulaikytas per naktį, kol bus pareikštas kaltinimas. Tas įvyks tikriausiai rytą Graftono apygardos teisme.

- Tai jis turi likt šičia per naktį?

- Na, ne. Beinbridžo policija neturi tinkamų patalpų. Jis bus pervežtas į Graftono apygardos kalėjimą.

Džeimsas nusigręžė.

- Ką mes galim padaryt? - pašnabždomis pasiteiravo Guste.

- Nedaug ką, - pripažino Džordanas. - Aš dabar užeisiu ir pasikalbėsiu su Krisu. O iš pat ankstyvo ryto nuvažiuosiu ten, kai jis bus pakviestas išklausyt kaltinimo.

- O kaip ten bus?

- Generalinė prokurorė pateiks Krisui kaltinimą. O mes - prašymą pripažinti nekaltu. Sieksiu, kad jis būtų išleistas už užstatą, nors gali būt nelengva, nes kaltinimas labai rimtas.

- Jūs sakot, - atsiliepė Guste iš įniršio drebančiu balsu, - kad mano sūnus, kuris nieko blogo nepadarė, turi sėdėt kalėjime per naktį, o gal net dar ilgiau, ir jūs nieko negalit padaryt, kad to nebūtų?!

- Gal jūsų sūnus nieko blogo nepadarė, - ramiai pasakė Džordanas, - tačiau policija neima už gryną pinigą jo pasakojimo apie susitarimą nusižudyt.

Džeimsas atsikosėjo ir sutrikdė tylą klausimu:

- O jūs?

Džordanas nužvelgė Kriso tėvus - motiną, kuri tuoj balutę padarys ant šaligatvio, tėvą, didžiai sumišusį ir susinepatoginusį, - ir nusprendė pasakyti jiems tiesą.

- Atrodo... policija neklysta.

Kaip Džordanas ir tikėjosi, Džeimsas nusigręžė, o Guste pratrūko įniršiu.

- Na, - prašvokštė ji, - jeigu jums ši byla ne prie širdies, mes susirasim ką nors kitą.

- Mano reikalas - ne tikėt jūsų sūnumi, - atsakė Džordanas. - Mano reikalas jį ištraukt. - Jis pažiūrėjo Gustei tiesiai į akis. - Tą aš galiu, - tyliai pasakė.

Ji gerą valandėlę į jį žiūrėjo, taip ilgai, kad Džordanas net pajuto, kaip tartum perkrato jo smegenis atskirdama pelus nuo grūdų.

- Aš noriu tuoj pat pamatyt Krisą, - pasakė ji.

- Negalima. Tik kai keisis pamaina... po kelių valandų. Aš perduosiu jam ką tik norit.

Džordanas palaikė Gustei nuovados duris. Paskui ją nupleveno pasipiktinimo dvelksmas. Jis ir pats jau žengė vidun, bet sulaikė Džeimsas Hartas.

- Ar galiu kai ko paklaust?

Džordanas linktelėjo.

- Konfidencialiai.

Džordanas vėl linktelėjo, kiek padelsęs.

- Reikalas tas, - atsargiai tarė Džeimsas, - kad ginklas mano. - Jis sunkiai atsiduso. - Aš ne apie tai, kas atsitiko ar neatsitiko. Aš tik sakau, jog policija žino, kad koltas iš mano ginklų sandėliuko. - Džordanas suraukė antakius. - Tai... ar dėl to aš tampu bendrininku?

- Žmogžudystės? - pasitikslino Džordanas. Ir papurtė galvą. - Jūs ten ginklą laikėt ne tam, kad Krisas jį paėmęs ką nors nušautų.

Džeimsas sunkiai atsiduso.

- Aš nesakau, kad Krisas juo ką nors nušovė, - patikslino.

- Taip, - pritarė Džordanas. - Žinoma.

Ir nusekė paskui pašnekovą į Beinbridžo policijos nuovadą.

Išgirdęs žingsnius Krisas atsistojo ir prigludo veidu prie plastikinio kameros langelio.

- Atėjo advokatas, - pranešė policininkas, ir kitapus grotų pasirodė Džordanas Makfi.

Jis atsisėdo ant kėdės, atneštos prižiūrėtojo, ir išsitraukė iš portfelio liniuotą bloknotą.

- Ar ką nors sakei? - staiga paklausė Džordanas.

-Ką?

- Ką nors policininkams, nuovados budėtojui. Apskritai ką nors.

Krisas papurtė galvą.

- Tik kad jūs atvažiuojat.

Džordanas aiškiai pasijuto ramiau.

- Gerai. Puiku. - Jis akimis pagavo Kriso žvilgtelėjimą į vaizdo kamerą, nukreiptą į vienutę. - Šitai nebus įrašinėjama ar klausomasi. Tokia pagrindinė suimtojo teisė.

- Suimtojo, - pakartojo Krisas. Stengėsi vaizduotis, kad jam nesvarbu, jis nesiskundžia, tačiau balsas drebėjo. - Ar dar negalima grįžti namo?

- Ne. Visų pirma, niekam nieko nesakyk. Jau tuoj atvažiuos šerifas vežtis tavęs į Graftono apygardos kalėjimą. Ten tave priims, užregistruos. Daryk, ką tau sakys. Ten būsi vos kelias valandas. Kai rytą atsikelsi, aš jau lauksiu ir vyksim į teismo rūmus išklausyt kaltinimo.

- Aš nenoriu į kalėjimą, - tarė Krisas blykšdamas.

- Nėra iš ko rinktis. Kol lauki kaltinimo, turi būti suimtas. Kaltintoja taip sutvarkė, kad lauktum per naktį. Vadinasi, Graftono kalėjimas. - Jis pažiūrėjo Krisui į akis. - Ji šitaip padarė, kad išsigąstum kaip reikiant. Ji nori, kad rytoj teismo rūmuose drebėtum žiūrėdamas jai į akis.

Krisas linktelėjo ir nurijo kamuolį gerklėje.

- Tu apkaltintas tyčiniu nužudymu sunkinančiomis aplinkybėmis, - toliau aiškino Džordanas.

- Aš nežudžiau, - įsiterpė Krisas.

- Man nerūpi, žudei ar ne, - ramiai tarė Džordanas. - Tai nesvarbu. Vis tiek aš tave ginsiu.

- Aš nežudžiau, - pakartojo Krisas.

- Puiku, - šaltai atsakė Džordanas. - Rytoj prokurorė siūlys tavęs neišleist už užstatą, veikiausiai atsižvelgiant į kaltinimo sunkumą.

- Jūs turit galvoj - tipo, neišleist iš kalėjimo?

Džordanas linktelėjo.

- O ilgai?

Kažin kaip Kriso balsas suvirpino jautrią stygą. Džordanas pakreipė galvą. Iš baimės kliento veidas staiga persimainė, ir Džordanas išvydo priešais Tomą, daug jaunesnį savo vaiką, klausiantį, kada vėl pamatys mamą. Balsas būtų tikęs bet kuriam berniūkščiui, ką tik supratusiam, kad jis nėra nepažeidžiamas, ką tik suvokusiam, kaip lėtai gali slinkti laikas.

- Kiek prireiks.

Vidunaktį Džeimsas pašoko iš miegų. Nelabai susigaudydamas, kur esąs, mintimis nuklydo prieš daug metų - staiga atsisėdo, lyg išgirdęs kimias Keitės aimanas dėl ausies skausmo, Kriso kojyčių tapenimą, kai išsipainiojęs iš košmaro tykino į tėvų lovą paguodos. Tačiau jį supo tyla. Kai akys apsiprato su tamsa, Džeimsas suprato, kad Gustės pusėje lova tuščia.

Nusipurtė miegus ir nuėjo per koridorių. Keitė ramiai parpė, o Krisas... na, Kriso lova buvo tvarkingai paklota. Netikėtai susivokus Džeimsui dūrė į paširdžius, skausmas privertė kluptelėti. Jis nulipo žemyn, išgirdęs kažkokį burzgesį. Prieškambaryje kažkas rausvai švytėjo. Džeimsas tyliai nusėlino per virtuvę, nugara į sieną, ir neryžtingai sustojo per kelis žingsnius nuo prieškambario durų.

Guste sėdėjo ant šaltų grindų plytelių, atsirėmusi į besisukantį džiovintuvą, kurį įsijungė savo verksmui prislopinti. Jos veidas buvo raudonas, išterliotas, iš nosies varvėjo, pečiai nulinkę iš nuovargio kaip senutės.

Ji nebuvo verksnė. Bet kūkčiojo taip, kaip darydavo ir visa kita - su besaike aistra. Džeimsui buvo nuostabu, kad pajėgė taip ilgai tramdyti verksmą.

Pagalvojo, kad reikia pastumti praviras duris ir atsiklaupti prie žmonos, apkabinti pečius ir padėti užlipti į viršų. Pakėlė ranką, paglostė durų medieną ruošdamasis ką nors sakyti, nuraminti. Tačiau ką išmintingo pasakyti Gustei, kai ir pats negeba elgtis išmintingai?

Džeimsas vėl užlipo laiptais, atsigulė, užsidengė galvą pagalve. Po kelių valandų, kai Guste įsėlino po antklode, jis pasistengė dėtis nejaučiantis jos širdgėlos, kuri gulėjo tarp jų kaip neramus vaikas, - tokios didžiulės, kad jis nepajėgė pro ją pasiekti žmonos.

Kalėjimą supo aukštos metalo grotos su spygliuotos vielos spirale viršuje. Krisas užsimerkė vaikiškai atkakliai svarstydamas, kaip išvengti viso to sunkaus išbandymo, lyg jo nė nebūtų.

Šerifas padėjo jam išlipti iš automobilio ir nuvedė prie kalėjimo durų. Prižiūrėtojas atrakino sunkias plienines duris. Krisas žiūrėjo, kaip durys vėl užsitrenkia.

- Dar vienas, Džo?

- Jų kaip musių, - pasakė šerifas. - Vienas po kito.

Atrodė, kad visiems linksma, visi nusijuokė. Šerifas atidavė plastiko maišelį, kuriame buvo Kriso daiktai - piniginė, automobilio raktas, smulkių pinigų. Kitas prižiūrėtojas maišelį paėmė.

- Ar dokumentus sutvarkysi? Štai čia.

Šerifas išėjo nė nepažvelgęs į Krisą. Likęs vienas su dviem vyrais, kuriuos pažino net mažiau nei šerifą, Krisas vėl ėmė drebėti.

- Rankas į šonus, - įsakė vienas iš prižiūrėtojų.

Jis apčiupinėjo Krisą nuo kaklo žemyn iki juosmens, paskui kojas nuo apačios į viršų. Kitas ėmė surašinėti asmeninius Kriso daiktus.

- Einam. - Pirmasis sargybinis griebė Krisą už alkūnės ir nuvedė prie registracijos kambario. Pasikrapštė su informaciniu lapu, padavė Krisui, pastatė jį prie sienos.

- Šypsokis, - suniurnėjo ir nufotografavo su blykste.

Pasodino Krisą prie vienintelio stalo, pirštų galus įmerkė į rašalą - vėl atspaudams. Padavė skudurėlį rankoms nusišluostyti ir stumtelėjo jam lapą popieriaus. Krisas perbėgo akimis anketą, kol prižiūrėtojas ieškojo pieštuko.

- Užpildyk.

Jau pirmas klausimas Krisą suglumino. „Ar esate linkęs j savižudybę?“ Jo psichiatras žinojo, kad ne. Advokatas manė, kad taip. Dvejodamas jis pažymėjo „taip“, tada ištrynė ir atsakė „ne“.

„Ar sergate AIDS?“

„Ar turite kokių nors nuolatinių sveikatos negalavimų?“

„Ar norėtumėte čia būdamas pasimatyti su gydytoju?“

Krisas pakramtė pieštuko galą. „Taip“, - pažymėjo. Paskui užrašė paraštėje: „Su daktaru Fainšteinu.“

Baigė pildyti anketą ir peržiūrėjo atsakymus taip pat atidžiai kaip mokykloje atlikęs testą. O ką, jei pameluosi? Jei esi linkęs į savižudybę arba miršti nuo AIDS, o parašai, kad ne?

Kam taip labai rūpėtų patikrinti?

Prižiūrėtojas nulydėjo jį laiptais aukštyn, į kontrolės zoną, pilną mažyčių vaizdo stebėjimo prietaisėlių, pranešė ką reikia budėtojui, kuris Krisui nė kiek nerūpėjo, tada įvedė į kitą nedidelį kambarį. Už nugaros užsirakinus vartams, Krisas krūptelėjo.

- Šalta? - abejingai paklausė prižiūrėtojas. - Tavo laimė, šioje vietoje drabužiai už dyką. - Jis palaukė, kol Krisas atsistos tiesiai, tada padavė mėlyną kombinezoną. - Nagi, apsivilk.

- Čia? - paklausė Krisas sumišęs. - Dabar?

- Ne, - atsakė prižiūrėtojas. - Paplūdimy. - Ir susinėrė rankas ant krūtinės.

Na ir kas čia tokio, pagalvojo Krisas. Daugybę kartų jam teko nusirenginėti persirengimo kambaryje būrio vaikinų akivaizdoje. Prie vienintelio sargybinio ir tik iki trumpikių - apskritai vieni niekai. Tačiau kol užsitraukė kombinezono užtrauktuką iki kaklo, rankos drebėjo taip, kad paslėpė jas už nugaros.

- Gerai, - pasakė prižiūrėtojas. - Einam.

Nulydėjo Krisą koridoriumi į griežčiausiai saugomą sektorių. Sulig kiekvienu įkvėpimu Kriso plaučiams darėsi vis sunkiau. Ar jam tik taip atrodo, ar tikrai oras kalėjime retesnis negu lauke? Prižiūrėtojas atrakino sunkias duris ir nusekė paskui Krisą siauru tamsiu tilteliu. Čia buvo vienutės, dvi prie pat tiltelio, užsklendžiamos durys atviros. Sekcijos gale už grotų buvo televizorius. Rodė vakaro žinias.

Staiga orą perskrodė skambutis, nuaidėjo pro atviras grotas ir tuščiais tilteliais.

- Užrakinti, - trenkė šauksmas, ir Krisas išgirdo lėtai grįžtančių į kameras kalinių kojų bildesį.

- Va, - pasakė prižiūrėtojas, nuvedęs Krisą prie laisvos kameros. - Apatinis gultas.

Sekcijoje buvo dar trys žmonės. Nedidukas žmogelis įkritusiomis juodomis akutėmis ir smailia barzdele įėjo į gretimą kamerą ir atsisėdo ant gulto. Tiltelio gale televizorius mirktelėjo ir užtemo.

Prižiūrėtojas užstūmė Kriso kameros duris. Lempos pritemo, bet neužgeso. Pamažu visas kalėjimas nutilo, girdėjosi tik kalinių šnopavimas.

Krisas įsitaisė ant apatinio gulto. Akims apsipratus su prieblanda, įžiūrėjo kitapus grotų praeinančio prižiūrėtojo siluetą, švystelėjusią šypseną.

Persivertė į kitą pusę, kad matytų vien nuo visko atribojančią šlakbetonio blokų sieną. Susikimšęs į burną gumulą kombinezono audeklo garsui prislopinti, atsidavė ašaroms.

Kai kitą rytą Maiklas nulipo į virtuvę, nepatikėjo savo akimis. Melanė stovėjo prie viryklės su mentele vienoje rankoje ir su puodkėle, puošiančia kitą ranką. Žiūrėdamas, kaip ji apverčia blyną ir susibruka už ausies plaukų sruogą, pagalvojo: „O... Štai ką aš vedžiau.“

Jis tyčia įžengė garsiai, kad Melanė pamanytų jį ką tik atėjus. Atsisukusi blykstelėjo skaisčia šypsena.

- O, gerai. Kaip tik jau norėjau tave kelt.

- Valgyt, tikiuosi.

Melanė nusijuokė. Juokas nuskambėjo taip neįprastai, kad abu pristigo žodžių. Paskui Melanė vikriai nusigręžė ir paėmė lėkštę blynų. Palaukė, kol Maiklas įsmuks į savo įprastą vietą prie stalo ir pastatė blynus priešais, nė akimirkos nenukreipdama žvilgsnio nuo jo akių.

- Čia grikieniai, - tyliai pranešė.

- Na, - tarė jis, - jei čia ponai Grikieniai, tai aš Maiklas.

Melanė nusišypsojo, o Maiklas ilgai nesvarstęs apkabino jos šlaunis ir prisitraukė ją prie savęs, prisispaudė galva prie pilvo. Juto ranką, glostančią jam plaukus.

- Pasiilgau tavęs, - suniurnėjo.

- Aišku, - atsakė Melanė. Ji dar palaikė ranką jam ant galvos, paskui atsitraukė. - Tau reikia sirupo.

Atnešė nuo viryklės prikaistuvį su kunkuliuojančiu klevų sirupu ir apšlakstė Maiklui blynus.

- Pagalvojau, gal šįryt pavažiuotume...

Maiklas užčiaupė burną su sultingu pusryčių kąsniu. Jis turėjo išvaryti kirminus šuniukų vadai gretimame mieste, apžiūrėti dieglių kamuojamą arklį ir aplankyti sergančią lamą. Tačiau jis nebuvo matęs Melanės tokios... na, tokios draugingos - jau daug dienų.

- Žinoma. Man tik reikia paskambint keliems žmonėms - atidėt vizitus.

Melanė prisėdo ant kėdės priešais. Maiklas atkišo ranką, jos plaštaka įslydo jam į saują.

- Tai būtų puiku, - tarė ji.

Jis baigė valgyti ir nuėjo į kabinetą skambinti. Kai grįžo, Melanė stovėjo prieškambaryje priešais veidrodį, plonu sluoksniu ryškindamasi lūpas. Pačepsėjo, pamatė Maiklo atspindį.

- Pasiruošęs?

- Žinoma. Kur važiuojam?

Melanė įsikibo į parankę.

- Jei pasakyčiau, nebebūtų staigmena.

Maiklas tyliai spėliojo, kur jinai jį vežasi. Ne prie Emilės kapo. Tada Melė nebūtų tokia linksma. Ne pietų - tai jau tikrai, nors jiedu važiavo pagrindine gatve su visais Beinbridžo restoranais. Ne apsipirkti, nes per anksti. Ne į biblioteką, ji priešingoje pusėje.

Melanė pasuko iš miesto. Jie važiavo tuščiais laukais, pro pieno fermas, kai kur prie kelio nebuvo apskritai nieko. Nedidelis žalias kelio ženklas skelbė, kad už dešimties mylių Vudsvilio miestelis.

Kas, po galais, yra tame Vudsvilyje?

Kartą Maiklas ten buvo - užmigdyti arklio, susilaužiusio koją. Ar tada važiavo per miestelio centrą, nebeprisiminė.

Melanė važiavo pro mūrinį pastatą, už jo pasirodė kuokštas spygliuotos vielos. Ir Maiklas prisiminė, kad juk Vudsvilyje yra apygardos kalėjimas. Lengvai pasiekiamas iš apygardos teismo rūmų.

Žmona įsuko į teismo rūmų automobilių aikštelę.

- Čia esama šio to, - ramiai tarė ji, - ką, manau, tau reikėtų pamatyt.

***

Krisas jau buvo nubudęs, kai be penkiolikos šeštą cypdamos atsivėrė jo kameros durys. Akys peršėjo kaip smėlio pripiltos, kad ir kiek trynėsi. Kombinezono užtrauktukas braižė odą, kamavo alkis.

- Maistas, - paskelbė prižiūrėtojas, įstūmęs į kamerą padėklą.

Krisas nusuko žvilgsnį nuo nepatrauklių gumulų lėkštėje į tiltelį.

Iš kitos kameros į jį spoksojo kažkoks juodaakis. Paskui nustypino už dušo užuolaidos.

Krisas pavalgė, išsivalė dantis šepetėliu, gautu vakar registracijos kambaryje, ir paėmė vienkartinį skustuvėlį, prižiūrėtojo padėtą kameroje. Nedrąsiai išėjo iš kameros ir nuėjo tilteliu link dušo kabinos ir prausyklės.

Krisas skutosi laukdamas, kol kitas kalinys baigs praustis po dušu, ir šnairavo į veidrodį, kurio teikiamas atspindys buvo ne ryškesnis nei folijos. Kai žmogus išėjo, Krisas jam linktelėjo ir įėjo pats.

Užsitraukė užuolaidą, bet pro pat kraštelį matė juodaakį, prie praustuvės besimuilinantį veidą, rankšluostį, karantį jam nuo juosmens, kol skutinėjosi apie smailą barzdelę. Krisas nusirengė ir pasikabino drabužius ant užuolaidos virbo. Paleido vandenį, išsimuilino užsimerkęs ir pamėgino įsivaizduoti ką tik nuplaukęs neįtikimus, velniai griebtų, keturis šimtus metrų peteliške ir po varžybų ruošiąsis keliauti namo.

- Už ką tu šičia?

Krisas sumirksėjo vandens pilnomis akimis.

- Atleiskit, kaip?

Pro tarpą tarp dušo užuolaidos ir sienos Krisas pamatė vyriškį, pasilenkusį prie praustuvės.

- Kodėl tu čia?

Krisas stovėjo šlapias, plaukai beveik siekė pečius. Štai iš ko gali atskirti kalinį nuo sulaikytojo prieš pateikiant kaltinimą. Atliekančiųjų bausmę plaukai kerpami trumpai kaip kariuomenėje. Kaip to vyriškio.

- Aš neturėčiau būt šičia. Išėjo klaida.

Vyriškis nusijuokė.

- Visi taip sako. Kalėjime gyva pekla tokių, kurie nė velnio nepadarę.

Krisas nusisuko ir išsimuilino krūtinę.

- Jei tu manęs nematai, dar nereiškia, kad aš pasišalinau, - pasakė vyriškis.

Purtydamasis nuo plaukų vandenį, Krisas užsuko dušo čiaupą.

- O ką padarėt jūs?

- Nukirtau galvą savo bobikei, - šaltai pranešė vyriškis.

Staiga Krisas pajuto, kaip linksta keliai. Nebesitikėjo išstovėsiąs,

atsirėmė į plastikinę dušo sieną. Nejaugi jis, Krisas, stovi greta sunkaus nusikaltėlio apygardos kalėjime? Jis nenorėjo būti nuteistas už nužudymą. Paskubomis apsijuosę rankšluosčiu, čiupo drabužius ir nuslinko atgal į savo kamerą. Atsisėdo ant gulto ir įspraudė galvą tarp kelių.

Norėjosi namo.

Į kamerą įėjo prižiūrėtojas - paimti skustuvėlio.

- Atvyko advokatas. Atnešė tau drabužių. Apsirenk, nuvesim į viršų persirengt.

Krisas linktelėjo manydamas, kad prižiūrėtojas liks kameroje ir stebės jį besirengiantį, tačiau tas išėjo. Kamerų durys buvo atviros. Vyriškis, nukirtęs galvą savo žmonai, tiltelio gale žiūrėjo per televiziją Today ryto žinias su pokalbių laida.

- Aš, hm... pasiruošęs, - pasakė Krisas kitam prižiūrėtojui, ir šis nulydėjo iki kamerų sekcijos vartų.

- Sėkmės, - šūktelėjo juodaakis, nenukreipdamas žvilgsnio nuo televizijos laidos.

Krisas stabtelėjo, pažvelgė per petį.

- Ačiū, - tyliai ištarė.

Registracijos kambaryje jo laukė drabužiai. Krisas pažino Brooks Brothers švarką, pirktą su mama Bostone. Jiedu tada važiavo pirkti aprangos prieš pokalbį dėl priėmimo į koledžą.

O apsivilks tą švarką eidamas išklausyti kaltinimo.

Po apačia pasivilko baltus marškinius su sagutėmis apykaklės kampuose, apsimovė pilkas flanelės kelnes, apsiavė minkštus mokasinus. Po marškinių apykakle paspraudė kaklaraištį, pamėgino užsirišti, bet nepavyko. Jis buvo pratęs rištis žiūrėdamas į veidrodį, o registracijos kambaryje jokio veidrodžio nebuvo.

Susitaikė su tuo, kad apatinis galas išėjo ilgėlesnis už viršutinį.

Paskui įsirangę į švarką ir priėjo prie prižiūrėtojo, kuris laukdamas rašė kažkokį dokumentą. Jiedu tylėdami nuėjo prie kitų durų - Krisas net nebuvo jų pastebėjęs. Prižiūrėtojas atidarė.

Pokalbių kambaryje laukė Džordanas Makfi.

- Ačiū, - padėkojo jis prižiūrėtojui ir mostelėjo Krisui sėstis priešais prie stalo. Palaukė, kol prižiūrėtojui išėjus užsidarys durys. - Labas rytas. Kaip praėjo naktis?

Makfi kuo puikiausiai suprato, kaip ta naktis praėjo. Bet kuris skystagalvis, pažvelgęs į ratilus Krisui po akimis, būtų supratęs, kad jis visiškai nemiegojo. Tačiau Džordanas laukė, ką pasakys jo klientas. Kriso žodžiai turės didelę reikšmę nurodant, kokios didžios tvirtybės advokatas tikisi iš jo iki sunkaus išbandymo pabaigos.

- Gerai, - nė nemirktelėjęs atsakė Krisas.

Džordanas sulaikė šypseną.

- Ar atsimeni, ką aš tau sakiau apie šią dieną?

Krisas linktelėjo.

- Kur tėtis ir mama?

- Jie teismo rūmuose, jau laukia.

- Jums drabužius atvežė mama?

- Taip. Gražūs drabužėliai. Labai tvarkingi, madingi. Padės teisėjui susidaryti įspūdį apie tave.

- Aš turiu sudaryti įspūdį?

Džordanas mostelėjo ranka.

- Žinoma. Baltasis, aukštesnioji vidurinė klasė, studentas, sportininkas, geruolis bičas pramogautojas. - Advokatas įbedė į jį akis. - Vulgaraus šunsnukio žudiko priešybė. - Jis bilsnojo pieštuku į atkištą Krisui bloknotą, kuriame buvo prirašęs tokių niekų. Kai pateikiamas kaltinimas, advokatas privalo veikti ekspromtu, kaip katė turi būti pasirengęs nutūpti ant letenų pagalvėlių, kad ir kaip jį numestų. Yra kaltinimas, iškeltas klientui, bet ką galvoja kaltintojas, neaišku tol, kol negauni į rankas bylos. - Šiandien klausyk manęs. Jei reikės, kad ką nors padarytum, parašysiu bloknote. Rašysiu labai paprastai.

- Gerai, - atsakė Krisas. Atsistojo drebančiomis kojomis, lyg prieš žemą startą. - Na, tai einam.

Džordanas kilstelėjo akis nustebęs.

- Tau negalima eiti į teismo rūmus su manim. Tave nuveš šerifas.

- Ak, - atsiduso Krisas, vėl klestelėjęs ant kėdės.

- Aš būsiu ten, lauksiu, - pasiskubino pridurti Džordanas. - Ir tavo tėvai.

- Aišku.

Džordanas įsikišo liniuotą bloknotą atgal į portfelį. Pažiūrėjo į Krisą, susiraukė pamatęs kaklaraištį.

- Eikš, - tarė ir Krisui atsistojus parišo kaklaraištį tinkamai.

- Negalėjau gerai pasirišt, nėra veidrodžio.

Džordanas nieko nebesakė. Patapšnojo per petį, palinkčiojo įvertinęs Kriso išvaizdą. Paskui išėjo iš kambario, palikęs Krisą spoksantį į atlapas duris, į koridorių, kuriuo išeinama iš kalėjimo, ir į sargybinį, stovintį tarp jųdviejų.

Graftono apygardos teisme buvo sunkių nusikaltimų diena.

Kaimiškoje Naujojo Hampšyro valstijoje sunkių nusikaltimų pasitaikydavo gana retai, todėl kaltinimai dėl jų būdavo skelbiami tą pačią dieną kas keletą savaičių. Teismo procedūras, daug įdomesnes negu dėl smulkių pažeidimų, stebėdavo vietos korespondentai, teismo mėgėjai, studentai teisininkai.

Tačiau vis tiek Hartai sėdėjo pirmoje eilėje, už gynybos suolo. Į teismo rūmus jie atvažiavo tuoj po šeštos valandos ryto, dėl visa ko, kaip sakė Guste. Jos rankos ant kelių buvo taip kietai sugniaužtos, kad nė nebežinojo, ar pajėgs atpalaiduoti. Džeimsas sėdėjo šalia, žiūrėjo į teisėją. Tokia motiniška moteris, vidutinio amžiaus, su prasta ilgalaike šukuosena. Be abejo, pagalvojo Guste, taip atrodančiam žmogui pakaks tik žvilgtelėti į tokį vaiką kaip Krisas - ir nebeleis toliau siautėti šitai katastrofai.

Ji pasilenkė prie Džordano Makfi, ant kelių tvarkančio dokumentus.

- Kada jį atveš?

- Jau tuoj pat, - atsakė Džordanas.

Džeimsas kreipėsi į vyriškį šalimais:

- Skaitote The Times?

Vyriškis pasiūlė nebereikalingą laikraštį, Džeimsas šyptelėjo ir padėkojo.

Guste stebeilijo į savo vyrą priblokšta.

- Tu dar gali skaityt?! Dabar?!

Džeimsas tvarkingai perlenkė laikraštį. Perbraukė lenkimo liniją nykščio nagu. Paskui dar kartą.

- Jei neskaitysiu, - ramiai atsakė, - išeisiu iš proto. - Ir įsigilino į pirmą puslapį.

Čia buvo ir daugiau moterų, Guste tą žinojo. Moterų, kurios gal dėvi ne modeliuotojų siūtus drabužius ir segi ne deimantų auskarus kaip ji, tačiau turi sūnų, kuris bus atvestas prie to stalo kaip Krisas ir apkaltintas dėl kokio siaubingo dalyko. Kai kurie tų vaikų iš tikrųjų įvykdė nusikaltimą. Dėl šito, Gustės manymu, jai dar pasisekė.

Ji neįsivaizdavo, kaip jaučiasi motinos, kurių sūnūs tyčia padegė namus, ką nors nudūrė ar išprievartavo merginą. Ji nesuvokė, ką reiškia žinoti, kad išnešiojai įsčiose žmogų, galintį daryti šitokias žiaurybes. Ką reiškia žinoti, kad jeigu nebūtum pagimdžiusi, gal ta porcija blogio nebūtų tekusi pasauliui.

Guste pasuko galvą, išgirdusi tarpueiliu taukšint aukštakulnius. Melanė ir Maiklas Goldai įsmuko į eilę anoje pusėje. Melanė įrėmė į Gustę tuščią žvilgsnį, ir šiai suspaudė krūtinę. Ji tikėjosi paniekos. Nemanė, kad abejingumas gali žeisti dar skaudžiau.

Šerifo padėjėjas atidarė užpakalines teismo salės duris iš dešinės ir įleido Krisą. Jo rankos buvo surakintos priešais, pritvirtintos prie grandinės ant juosmens. Jis ėjo nuleidęs akis. Džordanas tuoj pat atsistojo ir priėjo prie gynybos suolo, padėjo Krisui atsisėsti šalia.

Valstijos generalinio prokuroro padėjėja buvo jauna moteris trumpais juodais plaukais ir neramia eigastimi. Jos balsas Gustę erzino. Žemas ir gergždžiantis. Jis jai priminė cinamono lazdelės džerksėjimą, kai trauki per trintuvę. Teisėja Hokins stumtelėjo akinius aukštyn.

- Kas toliau?

Sekretorius perskaitė:

- Naujojo Hampšyro valstija prieš Kristoferį Hartą. 1997 metų lapkričio 17 dieną didysis žiuri 5327 priėmė kaltinamąją išvadą dėl kaltinimo pirmo laipsnio nužudymu. Kristoferis Hartas kaltinamas tyčia, sąmoningai ir apgalvotai nušovęs Emilę Gold į galvą ir tyčia sukėlęs mirtį.

Krisui linguojant barškėjo antrankiai. Girdėdamas garsiai tariamus tokius žodžius ir su jais susiejamą savo pavardę, jis užvirė siaubingu troškimu vėl užsikvatoti kaip per Emilės minėjimą. Prisiminė daktarą Fainšteiną, aiškinantį, kaip glaudžiai susijusios tam tikros stiprios emocijos, ir ėmė spėlioti, kokia galėtų būti panikos priešybė.

Žiūrovų salėje pasigirdo šiurkštus juokas. Krisui pasirodė, kad tai jis išleido tuos garsus pro sukąstus dantis. Tačiau greitai pasukęs galvą - kartu su visais - išvydo tebeprunkščiančią Emilės mamą.

Teisėja spoksojo į Krisą.

- Pone Hartai, ką atsakysite į kaltinimą?

Krisas pažiūrėjo į Džordaną, tas linktelėjo.

- Aš nekaltas, - atsakė plonu balsu.

Jam už nugaros prunkštė Melanė Gold.

- Nekaltas dėl ko?

Teisėja susiraukė ir tarė Melanei:

- Ponia, turiu jūsų paprašyti netriukšmauti.

Tuo metu Guste nežiūrėjo į Melanę. Jos galva skaitant kaltinimą prilinko prie kelių. Nužudymas sunkinančiomis aplinkybėmis - tai iš romanų apie teismus, iš televizijos filmų. Tai ne tikrovė. Jos gyvenime to nebuvo.

- Ar valstija sutiks būti išklausyta dėl paleidimo už užstatą?

Valstijos generalinio prokuroro padėjėja atsistojo.

- Jūsų kilnybe, - pasakė Bari Delani, - atsižvelgdami į kaltinimo sunkumą mes prašome, kad kaltinamasis nebūtų išleistas už užstatą.

Džordanas Makfi paprieštaravo jai nė nebaigus:

- Jūsų kilnybe, tai absurdas. Mano klientas geras mokinys, puikus sportininkas. Šeima gerbiama bendruomenėje. Savo lėšų jis turi nedaug. Visai nėra pavojaus, kad pabėgs.

- Kaipgi, - sušuko Melanė, - jis bus paleistas? Mano dukros tai nebepaleisit.

Teisėja stuktelėjo plaktuku.

- Šerifo padėjėjau, išveskit šią moterį iš teismo salės.

Guste klausėsi Melanės aukštakulnių kaukšėjimo iki pat salės durų.

- Jūsų kilnybe, - tarė kaltintoja, lyg niekas nė nebūtų jos nutraukęs, - turint galvoje bausmę, skiriamą už pirmo laipsnio nužudymą, tikrai kyla pavojus, kad pabėgs.

- Jūsų kilnybe, - atrėmė Džordanas, - kaltinančioji šalis daro klaidingą prielaidą, kad kaltinamasis bus nuteistas.

- Gerai, gerai. - Teisėja suspaudė rankomis smilkinius ir užsimerkė. - Advokate, šitai pataupykite iki bylos nagrinėjimo. Kalbame apie nužudymą sunkinančiomis aplinkybėmis. Kaltinamasis nebus išleistas už užstatą.

Guste įkvėpė, bet vis tiek pristigo oro. Pajuto, kaip Džeimso ranka atsėlino jai ant kelių ir tvirtai sugriebė jos rankas.

Antstolis priėjo išvesti Kriso iš teismo salės.

- Palaukit, - tarė Krisas žiūrėdamas per petį. Pažvelgė į mamą, į savo advokatą. - Kur dabar mane?

Jį suėmė drebulys. Antrankiai raižė riešus, o grandinė ant juosmens žvangėjo sulig kiekvienu žingsniu. Jis vėl atsidūrė kameroje - apygardos teismo rūmuose, šerifo įstaigoje. Šerifo padėjėjas užrakino kameros duris.

- Atsiprašau, - tarė Krisas sutelkęs visas jėgas, nes vyriškis jau ėjo šalin. - Kur dabar mane nuves?

- Atgal, - atsakė šerifo padėjėjas.

- Į teismą?

Tas papurtė galvą.

- Į kalėjimą.

Nedidukėje užkandinėje prie apygardos teismo rūmų Guste užsipuolė Džordaną Makfi.

- Jūs nieko nė nepasakėt, - karščiavosi ji. - Nė nepabandėt jo apsaugot nuo kalėjimo!

Džordanas gynėsi iškėlęs rankas ir ramino Gustę.

- Tai buvo standartinis tokio pobūdžio kaltinimo pateikimas. Mažai ką tegalėjau. Už nužudymą sunkinančiomis aplinkybėmis baudžiama kalėjimu iki gyvos galvos. Generalinė prokurorė nusprendė, kad tai pakankama paskata pabėgti iš miesto. Arba jums padėti jam pabėgti. - Jis padvejojo. - Su pačiu Krisu čia nieko bendro. Tiesiog teisėjai neišleidžia už užstatą kaltinamųjų nužudymu.

Guštė, visa išblyškusi, nieko nebesakė. Džeimsas sėdėjo palinkęs į priekį, susinėręs rankas.

- Gal mes galim kam nors paskambint? Pasitelkt ryšius. Tai neteisinga - nekaltam sėdėti kalėjime iki teismo.

- Visų pirma, - tarė Džordanas, - taip sutvarkyta teisės sistema. O antra, Krisui tik į naudą palaukti teismo keletą mėnesių.

- Mėnesių?! - sušnibždėjo Guste.

- Taip, mėnesių, - kuo ramiausiai patikino Džordanas. - Aš neketinu teikt prašymo paspartinti procesą... Jis palauks bylos svarstymo, o aš tuo tarpu pasiruošiu gynybai.

- Mano sūnus, - tarė Guste, - keletą mėnesių gyvens su nusikaltėliais?!

- Jis bus apgyvendintas su suimtaisiais. Neabejoju, kad dėl savo elgesio pateks į vidutinės apsaugos sektorių. Nesusidurs su atliekančiais bausmę nuteistaisiais, bus su kitais, laukiančiais teismo.

- Ak, - išpyškino Guste, - sakot, su tuo, kuris išžagino dvylikametę, su tuo, kuris per apiplėšimą nušovė degalinės savininką, ir su panašiais piliečiais, kuriems šiandien pareikšti kaltinimai?!

- Guste, - tyliai tarė Džordanas, - kai kurie iš tų žmonių irgi gali būti neteisingai apkaltinti, kaip, jūsų įsitikinimu, ir jūsų sūnus.

- Liaukitės! - šūktelėjo Guste taip ūmiai atsistodama, kad nuvertė kėdę. - Pažiūrėkit į juos. Tik pažiūrėkit į juos, palyginkit su Krisu.

Džordanas buvo užtektinai gynęs pasiturinčių klientų, iš išorės švarių ir tvarkingų, o iš tikrųjų didžiausių nusikaltėlių. Jis prisiminė Elegantiškąjį Žudiką, brolius Menendesus, Džoną Diuponą - visi turtingi, išvaizdūs, žavūs. Tačiau pasakė:

- Laikas prabėgs greičiau, nei manot.

- Jums. Ne Krisui. Ir kaip jį paveiks... jei prieš savaitę norėjo nusižudyt...

- Mes galim pateikt prašymą, kad leistų Graftone jį aplankyt psichiatrui, - pasakė Džordanas.

- O kaip dėl mokslų?

- Mes kai ką sutvarkysim.

Jis pažvelgė į Džeimsą, stebintį žmoną per atstumą, lindintį už savo paties baimės sienos. Džordanas jau buvo matęs tokią veido išraišką. Ne tiek abejingumas, kiek nuogąstavimas, kylantis iš įsitikinimo, kad bent menkiausia parodyta emocija suskaldys rūpestingai prisitaikytą santūrumo kaukę ir beliks subyrėjusi asmenybė.

- Atleiskit, - kimiai ištarė Džeimsas išeidamas iš užkandinės.

Guste susirietė, apsikabino kelius.

- Aš turiu jį pamatyt. Aš turiu ten nueit ir jį pamatyt.

- Galėsit, - užtikrino Džordanas. - Yra kassavaitinės lankymo valandos. - Jis atsilošė ir atsiduso. - Klausykit, Guste. Aš pasiryžęs padaryt viską, kas tik įmanoma, ir išmąstyt, kaip Krisą ištraukti visam laikui. Noriu, kad manim pasitikėtumėt.

Guste linktelėjo.

- Gerai.

- Gerai, - tyliai pakartojo Džordanas. - Gal jus palydėti?

Guste smarkiai papurtė galvą.

- Aš dar truputį liksiu, - pasakė siūbuodama pirmyn atgal ant aukštos kėdės.

- Na, gerai. - Džordanas atsistojo. - Kai ką nors sužinosiu, aš iš karto paskambinsiu.

Guste išsiblaškiusi linktelėjo spoksodama į stalą. Galų gale pasigirdęs jos balsas buvo toks tylus, jog Džordanas pagalvojo, kad jam pasirodė. Vis dėlto atsigręžė ir pamatė, kad ji įsmeigusi žvilgsnį į jį.

- Ar Krisas - žino?

Paskui jis suvokė - ji teiravosi, ar sūnus suprato, kad bus kalėjime keletą mėnesių. O iš pradžių tas klausimas Džordanui pasirodė kuo paprasčiausias: „Ar Krisas žino?“ Ir jis pagalvojo, kad Krisas bene vienintelis, kuris žino.

Šerifo padėjėjas palydėjo Melanę per vestibiulį keletą žingsnių nuo teismo salės durų. Ji visai nesijaudino išvaryta iš teismo, taip apsijuokusi. Ji visai neketino šūkauti. Žodžiai tiesiog patys iššoko iš burnos lyg užėjus keršto priepuoliui, kaip kad būna dėl Turėto sindromo. Pirmą kartą pratrūkusi juto kažką atsipalaidavus krūtinėje, lyg seno laikrodžio spyruoklę, per daug prisuktą. Kai prabilo antrą kartą, jos kūnu tarsi pasklido teisumas, primenantis kelias svaigulio akimirkas po gimdymo, kai jautėsi ir išsekusi, ir galinti kalnus nuversti. Jos net nebežeidė teismo salėje sėdinčio Kriso vaizdas. Melanė apžiūrinėjo antrankius jam ant riešų, raudonas jų pritrintas dėmes. Dieve, galvojo ji.

Dabar ji ramstė mūro sieną laukdama, kada baigsis procedūra ir išėjęs Maiklas pasakys, kaip ten buvo. Kai teismo salės durys atsidarė, jos akys buvo užmerktos, galva atlošta. Prisiartino jaunas vyriškis, vilkintis zomšinę vairuotojo striukę, ir sustojo per kelis žingsnius. Iš vidinės kišenės išsitraukė pakelį Camel ir atkišo jai.

Melanė nebuvo rūkiusi nuo 1973-iųjų. Paėmė cigaretę.

- Ačiū, - pasakė ir nusišypsojo.

- Atrodėt lyg reikalaujanti remonto.

Remonto. Tikrai. Tik kiek paprastesne reikšme.

- Mačiau jus ten, - pasakė vyriškis atkišęs ranką. - Aš Lu Balardas.

- Melanė Gold.

- Gold, - pakartojo Lu švilptelėjęs. - Tai jūs aukos motina.

Melanė linktelėjo.

- Todėl ten ir buvau.

- Aš neetatinis Grafton County Gazette korespondentas.

Melanė kilstelėjo antakius ir giliai įkvėpė.

- Ieškom teismo sensacijų?

- Ne kitaip. - Jis nusijuokė. - Neabejoju, kad esat mačiusi mano rašliavos, užkištos aštuonioliktam puslapy po orų žemėlapio.

Melanė kulnu sutrėškė cigaretę.

- Ar teisėja jau apsisprendė?

- Prašymą išleist už užstatą atmetė.

Melanė atsiduso.

- Aha! - tyliai ištarė. Pasijuto sklandanti per kelis centimetrus nuo žemės. - Turbūt man reikia dar vienos cigaretės.

Lu pasirausė striukės kišenėje.

- Kaip dėl lygiaverčių mainų? Jūs gaunat cigarečių. - Jis padavė jai visą pakelį. - O aš medžiagos pirmam puslapiui.

Kalėjimo registracijos kambaryje Krisas vėl apsivilko kombinezoną. Prižiūrėtojas nuvedė jį į tą pačią sekciją, kur praleido naktį. Televizorius tebeveikė, buvo du nauji žmonės. Vienas, regis, labai girtas, vėmė Kriso kameros tualete.

Nepaisydamas triukšmo nei smarvės, Krisas krito ant čiužinio. Pagulėjo kelias minutes susirietęs.

- Aš noriu važiuot namo, - ištarė girto vyriškio stebimas blausiu žvilgsniu. - Aš noriu važiuot namo.

Atsistojo, išėjo iš kameros, nuėjo į sekcijos galą, kur už užrakintų metalinių vartų stovėjo prižiūrėtojas. Kaip prie kokio prakeikto narvo. Dabar Krisas buvo žvėris. Sugriebė grotas ir smarkiai supurtė.

Prižiūrėtojas įsistebeilijo į jį. Kiti kaliniai nekreipė dėmesio. Keli sukikeno. Krisas vėl supurtė grotas, paskui dar kartą, kol įskaudo sugniaužtos rankos. Suklupo ir ilgokai išklūpojo.

Paskui Krisas atsistojo. Be ašarų nuėjo pro savo kamerą prie televizoriaus tiltelio gale. Atsisėdo ant kėdės prie juodaakio su ožio barzdele. Niekas su Krisu nekalbėjo. Niekas nė nerodė pastebėjęs jo įniršio priepuolį. Per televiziją ėjo Salės Džesės Rafael laida. Krisas išplėtęs akis spoksojo į ekraną, kol liovėsi ką nors matęs.

ANUOMET

1996-ųjų balandis

- Plaukikai, į startą.

Sėdėdama tarp vidurinės mokyklos žiūrovų ant suolo briaunos, Emilė pasviro į priekį. Stebėjo Krisą - jis dukart pliaukštelėjo plaukimo akinių juostele dėl sėkmės, papurtė rankų ir kojų raumenis. Paskui užsikabino kojų pirštais už starto bokštelio. Pasilenkęs pasuko galvą ir nė neklaidžiojęs žiūrovų jūroje rado Emilės akis. Mirktelėjo.

Sugaudė signalas, Krisas šovė į priekį, švystelėjo po vandeniu ir išnėrė jau baseino viduryje. Jo pečiai kilo kaip didžiulio banginio, rankos malė galingais peteliškės stiliaus mostais. Penkiasdešimties metrų žymę jis priplaukė greičiau už visus kitus plaukikus.

Kai apsigręžė, jo padai sušvysčiojo sidabru skubant į finišą.

Mokykla sugriaudėjo žiūrovų pritarimo šūksniais, ir Emilė nusišypsojo. Krisui pasiekus sienelę triukšmas prasiveržė sprogimu. Pro džiaugsmo šauksmus moksleivis, komentuojantis varžybas, paskelbė Kriso laiką.

- Asmeninis rekordas, - išgiedojo jis, - ir naujas šimto metrų plaukimo peteliške mokyklos rekordas!

Sunkiai alsuodamas Krisas išlipo iš baseino. Išsišiepęs iki ausų. Emilė atsistojo ir prasigrūdo pro sėdinčiuosius eilėje. Tarpueiliu nusigavo iki pakylos, kur jau turėjo prasidėti kitos varžybos.

Krisas ją apkabino ir įsikniaubė veidu į kaklą. Emilė jautė, kokia įsitempusi jo širdis, plaučiai. Vaizdavosi, kaip minia stebi juos apsikabinusius. Tai, kad visi žino, jog jis yra išsirinkęs ją, buvo viena iš priežasčių, dėl kurios jai patiko būti Kriso drauge.

Deja, dėl kai ko ir nepatiko.

Karloso Kreitono, kone tokio pat garsaus plaukiko krūtine kaip Krisas peteliške, spintelė buvo šalia.

- Gražiai pavarei, - pagyrė Karlosas Krisą, išnirusį iš po rankšluosčio styrančiais plaukų kuokšteliais.

- Ačiū. Ir tu pavarei.

Karlosas gūžtelėjo pečiais.

- Na, gal būčiau ir greičiau pavaręs, jeigu prie finišo linijos būtų laukusi tokia gardi pupytė.

Krisas šyptelėjo. Kad jiedu su Ema susitikinėja, nebuvo paslaptis, nes susitikinėjo jau beveik trejus metus, tik iš to buvo daromos nebūtinai teisingos išvados. Pavyzdžiui, kad Emilė „davė“ - antraip ko Krisas taip ilgai neatsiklijuoja nuo jos?

Tačiau ryžęsis Karlosą pataisyti Krisas būtų pasirodęs mulkis.

- Šiandien iš jos tikrai gausi, - pasakė Karlosas.

Krisas įsirangę į marškinius.

- Kas ten žino, - atsakė kuo paprasčiau, neva kuklindamasis.

- Na, kai jai įkyrėsi, duok mano telefono numerį, - tarė Karlosas.

Krisas užsisegiojo praskiepą ir užsimetė ant peties kuprinę.

- Kai gaidžiai kiaušinius dės.

Emilė suprato, kad jos santykiai su Krisu labai skiriasi nuo daugumos paauglių santykių mokykloje. Pirmiausia - tie santykiai buvo ne trumpalaikiai, ji Krisą pažino visą gyvenimą. Antra, tai buvo tikra meilė, o ne aklas susižavėjimas. Krisas buvo kone šeimos narys.

Štai todėl Emilė ir negalėjo suprasti, kas jai darosi.

Kai jiedu su Krisu ėmė skirti pasimatymus, prieš gerus dvejus metus, prasidėjo nuostabus pažinimo metas. Nėra saugesnio būdo intymioms klajonėms kaip su geru draugu. Bet paskui kažin kas pasikeitė. Kriso rankos nerimdavo. Emilė pajuto besiginanti. Iš pradžių apėmė baimė, paskui smalsumas. Kažin, ar smalsumo nepakeis dar kas nors.

Ema nežinojo, koks tas seksas, bet spėjo, kad dėl to oda neatšoktų nuo jo odos, viduriai neapsiverstų, galvoje nebūgnytų būgnai, kaip tai nederama. Kaskart, kai kūnas ją taip išduodavo, ji sutrikdavo. Krisas aiškiai ją mylėjo. Žinoma, jis norėjo su ja mylėtis. Ir tai buvo teisinga - dėl Dievo, ji juk girdėdavo savo ir Kriso vardą drauge dar nė neišmokusi kalbėti. Ji negalėjo įsivaizduoti savęs, taip pavojingai atsiduodančios kam nors kitam, ne Krisui. Deja, negalėjo įsivaizduoti savęs, šitaip atsiduodančios ir Krisui.

Jis šaukdavo ant jos, kai ji ištrūkdavo. Kartą net pavadino „gaidžio“ erzintoją. Tačiau ji neėmė į galvą, nes paskui Krisas viso labo paklausdavo, kas yra. Taip nutikus ji nutildavo, nes nenorėjo ir negalėjo užgauti jo sakydama tiesą.

Skaudžiai brūkštelėjusi šepečiu per plaukus, Emilė nusigręžė nuo veidrodžio savo kambaryje. Vakarienė praėjo labai tyliai, nes tėtis išvykęs pagal iškvietimą, o mama įnikusi į vakaro žinias. Ji sviedė šepetį ant lovos ir susirinko nuo žemės matematikos vadovėlius.

- Kur susigalvojai keliaut, kai rytoj į mokyklą? - paklausė mama, Emilei su striuke įžengus į virtuvę.

- Pas Krisą. Mokytis.

- Ak. Gerai. - Melanė suspaudžiojo kelis indaplovės mygtukus, ši atgijo, suūžė. - Paskambink, kai susiruoši namo. Nereikia vaikščioti po mišką sutemus.

Emilė linktelėjo ir užsitraukė striukės užtrauktuką. Balandis tebebuvo šaltas. Ji pajuto ant peties mamos ranką.

- Kaip savijauta?

- Gerai. Tikriausiai. - Emilė pakėlė akis, įsižiūrėjo į motiną trokšdama, kad sudėliotų tai, ko pati susidėlioti nepajėgia.

- O jeigu pas ką nors kitą, ne pas Krisą, - ar išleistum?

Melanė paglostė dukrai plaukus.

- Tikriausiai ne, - atsakė šypsodama. - Bet kam kalbėt apie tai, ko nėra?

Jie stabtelėjo prie Kriso kambario slenksčio nedrįsdami įeiti.

Krisas nurijo seilę. Kas čia yra - kaip neatkreipė dėmesio, kad kambary taip mažai baldų? Tualetinis stalelis, rašomasis staliūkštis ir ta lova.

- Gal sėdam ant grindų? - pasiūlė.

Emilė su palengvėjimu nutūpė ant grindų ir iš karto ėmė dėlioti užrašus.

- Tikriausiai Makarti norės patikrint mūsų žinias. Tai pagalvojau, kad galėtume pasikartot kai ką iš... - Emilė nutilo, Krisui pasilenkus ir ją pabučiavus. - Mums reikia mokytis, - sušnibždėjo.

- Na, taip. Tiesiog privalėjau tai padaryt.

Emilės lūpos trūktelėjo.

- Privalėjai.

- Lyg nesuprastum, - pasakė Krisas.

Jis įsitaisė šalia, susirietė apie ją, savo didele ranka globėjiškai apkabino.

Taip jai patiko. Patiko būti prie Kriso, būti apkabintai, na, tiesiog būti su juo. Tai irgi liūdino.

Ji žiūrėjo į švariai išspausdintą puslapį su diagramomis, mėgindama išvengti to, ką daro Krisas. Juto jo dantis, kramsnojančius jos kaklo sausgysles. Galvojo apie sinusoidę savo namų darbe: viena kreivės dalis linksta žemyn, kita aukštyn.

Grindys. Regis, geras sumanymas. Vienuoliškai. Kai Emilė prigulusi ant šono, jos kūno nuožulnumos ir kreivės atrodo aiškesnės. Krisas nesiliovė stebėjęsis, kaip Ema gali būti jam tokia pažįstama, kaip tikra sesuo, ir kartu tokia didelė paslaptis.

Jis vis galvojo, ką pasakė Karlosas. Turbūt visas pasaulis mano, kad jie su Ema mylisi. Niekas nė neabejoja, kad jiedu kada nors susituoks, tai kas čia tokio? Bet negali sakyti, kad tik dėl šito jis nori būti su Emile. Ji tą tikrai žino.

Ji leidosi jo pabučiuojama. Kartais leisdavo pakišti ranką po marškiniais. Jis niekada nebandydavo nieko paliesti žemiau juosmens. Taip pat ir ji.

Krisas prislinko arčiau jos ir ėmė bučiuoti kaklą. Ji pamėgino išsisukti iš glėbio.

- Tai mes nesimokysim, a?

Jis papurtė galvą.

- Aš vakar mokiausi, - prisipažino.

- Puiku, - suniurnėjo Emilė ir atsigręžusi pažvelgė jam į akis. - Tai ką dabar daryti man?

Jis jau buvo besakąs: „Pasimokysi rytoj.“ Bet pasakė visai kitaip. Nė pats nesuvokdamas, ką daro, sugriebė Emilės riešą ir suspaudė tarp kojų.

- Tu turi mane paliest, - tarė.

Akimirką jos pirštai prisilietė prie jo kūno. Krisas užsimerkė nejudėdamas. Paskui jos ranka atšoko virpėdama. Emilė staiga atsisėdo.

- Aš... aš... negaliu, - sušnibždėjo ir nugręžė akis.

Priblokštas - ji verkia? - Krisas atsiklaupė.

- Ema, - tyliai pasakė. - Atsiprašau.

Bijodamas prie jos prisiliesti, jis išskėtė rankas. Ji pažvelgė išsiplėtusiomis drėgnomis akimis. Ir po akimirkos prigludo prie jo.

- Man šis metų laikas labiausiai patinka, - paskelbė Guste. Ji sėdėjo pas Melanę ant slenksčio, gėrė citrinų sultis su vandeniu, neįprastai šiltiems orams tirpdant paskutinį žiemos sniegą. - Jokių mašalų, jokių uodų, jokio sniego.

- Purvas, - pasakė Melanė, įsmeigusi žvilgsnį kažkur virš medžių. - Daug purvo.

- O man labiau patinka purvas, - nusprendė Guste. - Ar prisimeni, kaip leisdavom Emai su Krisu voliotis purve lyg paršeliams?

Melanė nusijuokė.

- Prisimenu, kaip šveisdavau vonią.

Abi moterys žiūrėjo į kitą keliuko galą.

- Geri tie praėję laikai, - atsiduso Melanė.

- Ak, nežinau. Jiedu tebesivolioja... tik jau ne purve.

Guste gurkštelėjo iš stiklinės.

- Užklupau juos vieną vakarą Kriso kambary.

- Ką darė?

- Na, tiesą sakant, nieko nedarė.

- Tai iš kur žinai?

- Žinau, ir tiek. - Guste suraukė antakius. - Tu nemanai?

- Nesu tokia tikra kaip tu, - atsakė Melanė.

- Na, o jeigu, tai kas? Vis tiek jie kada nors pasimylės.

- Taip, - pagalvojusi sutiko Melanė, - bet ne penkiolikos metų.

- Šešiolikos.

- Na ne. Šešiolika Krisui. O Emilei penkiolika.

- Penkiolika metų brandos.

- Penkiolika metų moteriškumo.

Guste pastatė savo gėrimą.

- O tai kas, jei šitaip?

- Ogi viskas, kai šitaip. - Melanė papurtė galvą. - Palauk, ateis eilė ir Keitei.

- Aš manau, kaip kad dabar dėl Kriso, jog Keitė bus užtenkamai suaugusi ir protinga deramai apsispręsti.

- Ne, nesakyk. Norėsi, kad ji kuo ilgiau būtų tavo mažoji dukrelė.

Guste nusijuokė.

- Emilė tai amžinai bus tavo dukrytė.

Melanė pasisuko krėsle.

- Prisimink save, kaip buvo po pirmo karto, - pasiūlė. - Emilė kol kas priklauso man. O paskui... na, bus Kriso.

Guste patylėjo.

- Tu klysti, - tyliai tarė. - Emilė jau dabar Kriso.

Aną pavasarį Krisas buvo pradėjęs dirbti „Pavėsinguose akruose“ - nedidelėje žaidimų aikštelėje, kuri nei buvo pavėsinga, nei užėmė bent vieną akrą. Aikštelė puikavosi aštuonkojo pavidalo plastikine konstrukcija laipioti, smėliadėže ir senoviška karusele, kuria buvo galima suktis už dvidešimt penkis centus.

Krisas tvarkėsi prie karuselės. Darbas kvailas iki blogumo - rinkti monetas, sodinti vaikus ant žirgelių, tikrinti saugos diržus, spaudyti mygtuką varikliui įjungti, paskui laukti, kol baigsis kaliopės melodijos magnetofoninis įrašas, tada variklį išjungti ir leisti karuselei dar lėtai suktis, kol sustos. Jam patiko salsvas vos pradedančių vaikščioti kūdikių kvapas, kai juos užkeldavo ant balnų. Jam patikdavo suptis įsikibus atraminio stiebo karuselei lėtėjant, padėti vaikams nusisegti diržus ir nučiuožti nuo žirgelių. Jam patikdavo po darbo dienos drėgnu skuduru šluostyti žirgelių karčius ir žiūrėti į sustingusias, aukštyn užverstas jų akis.

Šiemet karuselės savininkai buvo davę jam atskirą raktą.

Buvo penktadienis, neįprastai šiltas balandžio vakaras. Krisas su Emile nuėjo į kiną, bet dar buvo anksti ir Krisas dar nenorėjo grįžti namo. Nejučia privažiavo mašinų aikštelę prie karuselės.

- Ei, - sušuko Emilė nušvitusi. - Einam ant sūpynių.

Ji išlipo iš automobilio ir nubėgo per purvynę. Kol atstypseno Krisas, ji jau suposi ore, užvertusi veidą į tamsų dangų. Jis nuėjo į kitą pusę, nors Ema jį šaukė, ir savu karuselės raktu atrakino pultą.

Mėnesienoje žirgeliai leidosi bėgti.

Susižavėjusi Emilė išlipo iš sūpuoklių ir priėjo arčiau.

- Kada tau davė raktą?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Aną savaitgalį.

- Ak, nuostabu. Ar galima įlipt?

Jis sugriebė ją už juosmens ir kilstelėjo prie baltojo žirgelio, kuris jai patiko labiausiai.

- Labai prašom.

Emilė sėdo raita ant medinio žirgo ir karuselei apsukus ratą ištiesė ranką Krisui.

- Eikš ir tu, - paragino.

Jis išsirinko žirgelį greta ir vos atsisėdęs suprato savo klaidą: Emilei kylant jis leidosi, ir atvirkščiai. Žirgeliams atsidūrus viename aukštyje, jis pasilenkęs pabučiavo ją į skruostą. Emilė nusijuokė, paskui pasilenkė ir pabučiavo jį.

Jis nulipo nuo savo žirgelio ir ištiesė rankas Emilei. Ir tada jiedu atsigulė ant storų spalvotų lentų po žirgeliais, medinės kanopos vos tik nekliudė jų rankų ir kojų. Emilė atsilošė, užsimerkė, jos dvasia prisipildė muzikos. Krisas pakišo rankas po jos palaidinuke.

Jos liemenėlė atsisegė priekyje. Ak, Dieve, kaip jai buvo gera. Švelnu ir labai gera, viskas iš karto. Ir ji kvepėjo persikais. Krisas nuleido galvą prie jos kaklo linkio ir palaižė neabejodamas, kad jos ir skonis bus kaip persikų. Emilei iš krūtinės gelmių išsiveržė kažkoks garsas ir jis suprato, kad jai patinka taip pat kaip jam.

Jis užkišo ranką už džinsų iš priešakio, nuslydo kartu ir po kelnaičių juosmeniu, ir pirštai palietė šilkinius plaukelius. Sulaikęs kvapą atsargiai stūmė pirštus žemyn.

- Liaukis, - suaimanavo ji. - Krisai, liaukis.

O kai jis nesiliovė, sugniaužė kumštį ir trinktelėjo per ausį.

Jis pakėlė perkūniškai spengiančią galvą. Nė nespėjęs surikti išvydo baltą Emos veido ovalą, ji prieštaraudama purtė galvą, paskui atsistojo. Nušoko nuo besisukančios karuselės. Parkrito, pašoko ant kojų ir paliko Krisą suktis ratu.

Kai tokie dalykai nutinka filmuose, veikėja kaip nors parsigauna namo. Emilei toptelėjo, kad tikrame gyvenime net ir šitaip įžeidus draugužį vis tiek reikia, kad parvežtų.

Krisas įsmuko į sėdynę greta. Sėdėjo nusisukusi, kol džipe virš galvos užgeso lemputė. Bet nereikėjo nė žiūrėti - ji žinojo, kaip įsitempęs jo veidas, kaip smarkiai sučiauptos lūpos.

Jai net kilo noras prie jo priglusti, gal šitaip bent kiek suminkštins. Prisiminė, kaip mažytė pradėjo vaikščioti - šaukė mamai, kad pastatytų ant žemės, o pati vis tvirčiau į ją kabinosi.

- Gal... - sušnibždėjo Emilė, - mums kurį laiką nereikia matytis.

Krisas įjungė variklį. Ir linktelėjo.

Dona Difelis garsėjo viskuo - nuo cukrinių gijų šukuosenos ir greipfruto dydžio krūtų iki sirgalių šokėjos špagato, vikriausio, kokį kas nors prisimena matęs vidurinėje mokykloje. Jau dveji metai ji Krisui aiškiai leido suprasti, kad jei jis nori, ji jam prieinama. Kai Emilė taip suvėlė jam smegenis, jis nusprendė atsakyti tuo pačiu.

Džipe jis nieko nematė. Aprasojęs iš vidaus langas sudrėkino pro marškinius petį, kai brūkštelėjo per stiklą. Po Krisu ant užpakalinės sėdynės rangėsi Dona.

Krisas nė nenusivežė jos vakarieniauti. Važiuojant į restoraną ji uždėjo ranką jam ant kojos ir paprašė to, ko pats buvo ištroškęs.

Ir dabar - stebuklas - ji buvo visiškai nuoga, apkabinusi jį, ir Krisui neatrodė, kad ji bent numano, jog jis šito dar niekada nedarė.

Blausioje prietaisų skydo šviesoje Donos krūtinė buvo nusidažiusi švytinčia žalia spalva ir dėl to atrodė didingai. Akys primerktos, apskrita burna taria jo vardą. Vienintelis negeras dalykas - kad ji ne Ema.

- O Dieve, - sudejavo Dona. - Paimk mane. - Ir užsitraukė jį ant savęs.

Kartą stumtelėsiu, pagalvojo jis, ir pamesiu galvą. Tačiau, savo paties nuostabai, toli gražu neapkvaito taip kaip tikėjosi. Jautėsi lyg stebėtų save iš džipo salono kampo. Žiūrėdamas į Doną, besitampančią po juo, nežinojo nė kaip tai pavadinti.

Kai viskas buvo baigta, ji nustūmė jį nuo savęs ir įsirangę į apatinius. Paskui susirietė jam po ranka, niekaip nerasdama sau vietos.

- Buvo nuostabu, - tyliai tarė, - ar ne?

- Nuostabu, - pritarė Krisas.

Jis žiūrėjo pro priekinį langą stebėdamasis, kaip galėjo būti toks bukas - manyti, kad trokšta sekso, nors iš tikrųjų jam tereikia Emilės.

Ištisą dieną Emilė slapstėsi mokyklos koridoriuose ir vis nerdavo į tualetą, kad niekas nepamatytų jos verkiančios. Tačiau kur tik eidavo, vis išgirsdavo kalbant, kaip Krisas Hartas vaikštinėjo apsikabinęs Doną Difelis. Prieš šeštą pamoką - tai buvo trigonometrija, kurios Emilė mokėsi kartu su Krisu, - ji pamatė jį netoli kabineto prie rakinamų spintelių, pasilenkusį prie Donos, ir nebeišlaikė. Pasiprašė ponios Makarti išleidžiama pas seselę ir be vargo šią įtikino serganti. Jokio gerklės uždegimo ar karščiavimo, bet vis tiek Emai buvo bloga iš sielvarto.

Kai mama atvažiavo jos pasiimti, tik susmuko sėdynėje ir nusigręžė. Parvažiavusi užlipo į savo kambarį ir pasirausė po patalais. Taip ir išgulėjo iki sutemų.

Penkiolika po šeštos išvažiavo Kriso džipas. Emilė žiūrėjo į nykstančias Vud Holou Roude žibintų šviesas, kol jos galiausiai išnyko. Galvojo, kur penktadienio vakarą Krisas galėtų vežtis Doną Difelis. Nereikėjo didelės vaizduotės suprasti, ką jie veiks.

Piktindamasi savimi atsisėdo prie rašomojo stalo ir pabandė sutelkti dėmesį į anglų referatą, kurį reikėjo parašyti iki pirmadienio. Tačiau tepajėgė nutraukti sąvaržėlę nuo lapų su referato apmatais. Spoksojo į parašytus žodžius, nė vieno neperskaitė, lankstė sąvaržėlę į vieną pusę, į kitą, kol įkaitusi nuo trinties ši sulūžo.

Vienuoliktą, Krisui dar negrįžus namo, mama pasibeldusi užėjo į kambarį.

- Kaip jautiesi, mieloji? - pasiteiravo sėsdamasi prie Emilės ant lovos.

Emilė nusigręžė į sieną.

- Negerai, - atsakė prislopusiu balsu.

- Gal iš ryto nuvažiuokim pas gydytoją? - pasiūlė Melanė.

- Ne... čia ne tas. Aš sveika. Tiesiog aš... Tiesiog noriu šiek tiek pabūt namie.

- Tai dėl Kriso?

Nustebusi Emilė staigiai atsigręžė ir pažiūrėjo mamai į akis.

- O kas tau sakė?

Melanė nusijuokė.

- Ir be mokslinių laipsnių galima pastebėt, kad judu visą savaitę viens kitam neskambinot.

Emilė persibraukė ranka plaukus.

- Susipykom, - prisipažino.

- Na ir?..

Kas - na ir? Emilė anaiptol neketino sakyti mamai, dėl ko jiedu susipyko.

- Turbūt aš taip smarkiai jį užpykdžiau, kad nesirodo. - Ji sunkiai atsiduso. - Mama, ką man daryt, kad sugrįžtų?

Melanė apstulbo.

- Nieko tau nereikia daryt. Jis ateis.

- Iš kur žinai?

- Juk judu esate dvi puselės, sudarančios visumą, - paaiškino Melanė, pabučiavo dukrą į kaktą ir išėjo iš kambario.

Emilė žvilgtelėjo į smarkiai suskaudusį dilbį ir pamatė tebelaikanti aštrią sąvaržėlės nuolaužą. Susidomėjusi brūkštelėjo ja, įsidrėskė odą. Raudona linija ryškėjo - perbraukus antrą kartą, paskui trečią. Raižė vis giliau, kol pasirodė kraujas, kol Kriso inicialai buvo įrėžti jos rankoje taip, kad liktų randai.

Kriso džipas grįžo namo tuoj po pirmos valandos nakties. Emilė stebėjo Krisą pro savo miegamojo langą. Eidamas per virtuvę ir lipdamas į viršutinį aukštą jis degiojo lempas. Priėjęs savo kambarį ėmė ruoštis gulti. Emilė užsimetė ant naktinių marškinių medvilninį sportinį nertinį ir basomis kojomis įsistojo į sportbačius.

Žemė, gerokai suminkštinta pastarųjų dienų orų, buvo drėgna ir minkšta, o pušų spygliai, išlindę iš po sniego, šlapi šliurksėjo po kojomis. Kriso langas buvo tiesiai virš virtuvės. Jau daug metų ji nebuvo taip dariusi - paėmė laibą šakelę ir sviedė į lango stiklą. Šakelė nesmarkiai barkštelėjo ir atšoko atgal. Emilė ją pakėlė iš po kojų ir vėl sviedė.

Dabar jau ant stalo užsiplieskė lempa ir lange pasirodė Kriso veidas. Išvydęs Emilę Krisas pakėlė langą ir iškišo galvą.

- Kas? - prašvokštė jis. - Palauk.

Po kelių sekundžių jis atsargiai pradarė virtuvės duris.

- Kas? - paklausė.

Ji daug ko tikėjosi iš šio susitikimo, tik jau ne pykčio. Gal sąžinės graužimo. Džiaugsmo, palankumo. Tikrai ne tokio žvilgsnio, kokiu dabar pažiūrėjo Krisas.

- Atėjau paklaust, - pratarė ji virpančiu balsu, - ar smagus buvo pasimatymas.

Krisas nusikeikė ir pasitrynė veidą.

- Nereikia. Negaliu aš dabar. - Apsisuko ant kulno ir žengė vidun.

- Palauk! - sušuko Emilė. Jos žodžiai skendo ašarose, bet ji iškėlė smakrą ir tvirtai susinėrė rankas ant krūtinės, kad nedrebėtų. - Aš... aš turiu štai kokią bėdą. Supranti, aš nebesimatau su savo vaikinu. Ir man dėl to labai liūdna, todėl norėjau pasikalbėt su savo geriausiu draugu. - Ji nurijo seilę ir pažvelgė į juodą žemę. - Reikalas tas, kad abu jie - tai tu.

- Emile, - sušnibždėjo Krisas ir prisitraukė ją artyn.

Ji stengėsi negalvoti apie nepažįstamą nuo jo sklindantį kvapą, lyg kvepalai būtų sumišę su kažkuo sodriu ir nemaloniu. Visa susitelkė į jausmą, ką reiškia vėl atsidurti prie Kriso. Dvi puselės, sudarančios visumą.

Jis pabučiavo jai kaktą, akių vokus. Ji įsikniaubė veidu į jo marškinius.

- Negaliu šito ištvert, - tarė ji nelabai suvokdama, ką sako.

Staiga Krisas sugriebė jos riešą.

- Viešpatie, tau bėga kraujas.

- Žinau. Aš pati įsipjoviau.

- Kuo?

Emilė papurtė galvą.

- Niekai.

Tačiau leidosi Kriso nuvedama į virtuvę ir pasodinama. Jis atsinešė tvarstį su marlės įklotėliu. Jeigu jis ir pastebėjo jai ant rankos savo inicialus, tai išteko išminties patylėti. Ji užsimerkė, Krisui liečiantis prie jos neapsakomai atsargiai, ir žaizda ėmė gyti.

DABAR

1997-ųjų gruodis

Krisas vienas pats turėjo trisdešimt penkias kvadratines pėdas.

Jo kalėjimo kamera buvo išdažyta keisto atspalvio pilka spalva, sugeriančia visą šviesą. Ant apatinio gulto buvo pagalvė ir plastiko čiužinys, dar antklodė. Greta gulto buvo unitazas ir prausyklė. Kamera buvo įsprausta tarp dviejų kitų, tartum glaudžioje dantų eilėje. Kai grotuotos durys būdavo atviros - beveik visą dieną, išskyrus valgymo metą, - Krisas galėdavo išeiti ant siauro tako ir perbėgti visą kamerų sekciją. Viename gale buvo dušas ir telefonas - jis galėdavo skambinti atsiliepiančiojo sąskaita. Kitame televizorius, patogiai pastatytas, kad neužstotų grotos.

Pačią pirmą dieną Krisas labai daug perprato nė neklausinėdamas. Suvokė, kad nuo tos akimirkos, kai įžengi į kalėjimą, prasideda naujas gyvenimas. Tavo padėtį - nuo apsaugos griežtumo iki gulto vietos, - lemia ne nusikaltimas, kuriuo esi kaltinamas, ne tavo elgesys prieš įkalinant, o kaip elgiesi čia atsidūręs. Geras dalykas, kad kas antradienį susirinkdavo atestacijos komisija ir galėdavai kreiptis su prašymu perkelti kitur. Blogas - kad šiandien buvo ketvirtadienis.

Krisas nusprendė, kad savaitę pratrauks su niekuo nesikalbėdamas. O paskui, kitą antradienį, tikrai bus perkeltas iš griežčiausio režimo skyriaus į vidutinio griežtumo.

Jis buvo girdėjęs, kad viršutiniame aukšte sienos geltonos.

Ką tik baigė valgyti, kas buvo atnešta jam į užrakintą kamerą ant plastikinio padėklo, kai prie durų priėjo du kaliniai.

- Sveikas, - tarė vienas, tas, su kuriuo Krisas kalbėjosi vakare. - Kuo vardu?

- Krisas. O jūs?

- Hektoras. O čia Damonas.

Nepažįstamasis ilgais riebaluotais plaukais linktelėjo Krisui.

- Tu man taip ir nepasakei, už ką esi šičia, - pasakė Hektoras.

- Įtariama, kad nužudžiau savo draugę, - suniurnėjo Krisas.

Hektoras su Damonu susižvalgė.

- Tikrai? - paklausė Damonas. - O man sakė, kad už kvaišalus.

Hektoras pasikasė į grotas nugarą. Jis mūvėjo dukslias trumpikes

ir sportinius marškinėlius, avėjo gumines šliures.

- O su kuo tu ją? - pasidomėjo Hektoras ramiai žiūrėdamas į akis. - Na, su peiliu, pistoletu?

Krisas pabandė pro juos praeiti.

- Nenoriu apie tai kalbėt, - pareiškė ir ėmė spraustis plačiais savo pečiais pro Damoną, bet pajuto stambesnio už jį vyriškio ranką ant peties.

Žvilgtelėjęs žemyn pamatė Hektoro saujoje savadarbį peilį, ašmenys buvo įremti Krisui į šoną.

- O aš gal noriu, - pasakė Hektoras.

Krisas nurijo seilę ir atsitraukė atatupstas. Hektoras pasikišo peilį po marškiniais.

- Klausykit, - atsargiai tarė Krisas. - Gal verčiau elkimės racionaliai?

- Racionaliai, - pakartojo Damonas. - Liežuvį gali nušliaužt.

Hektoras prunkštelėjo.

- Kalbi kaip riestašiknis studenčiokas. Tu iš koledžo?

- Iš vidurinės.

Tai išgirdęs Hektoras apsidžiaugė.

- Keistumėlis, studenčioke, kad tu sėdi. - Jis pastukseno ranka grotas. - Ei! - šūktelėjo. - Mes čia turim genijų. - Paskui užkėlė koją ant apatinio gulto. - Sakyk man, studenčioke, jeigu toks protingas, kaip čia yra, kad įkliuvai?

Nuo būtinybės aiškintis Krisą išgelbėjo prižiūrėtojas, einantis grotuotu tilteliu.

- Ar niekas nenori į sporto salę?

Krisas susiruošė eiti. Hektoras su Damonu irgi nupėdino prie galinių sekcijos durų. Damonas atsigręžęs tarė:

- Nebaigėm, biče.

Visi žengė vorele koridoriumi, pilnu vaizdo kamerų. Keli vyrai susišūkčiojo. Tik šiuo metu kasdien visi ir galėjo pabendrauti. Sukdamas už kampo Krisas pamatė Damoną šmukštelint už jo, paskui už kito, trečio kalinio, kol gaus progą gerai nutaikęs besti alkūnę j nugarą vienam kaliniui koridoriaus posūkyje. Krisas suprato - ten vaizdo kameros nesiekia.

Prie pat sporto salės buvo du izoliatoriai. Čia galėjai atsidurti dviem būdais - įgrūstas prievarta, jei nederamai elgiesi, arba pasiprašęs, jei bijai kitų kalinių. Tik viena iš tų kamerų buvo užimta. Kaliniai ėmė šūkauti, belsti į užimtosios kameros duris, vienas net pasilenkė spjauti pro plyšį.

Sporto salė buvo maža ir menkai aprūpinta, vos keli prietaisai. Bet ir čia, kaip visur kalėjime, galiojo tam tikros taisyklės. Niekas nestojo į eilę ir neprieštaravo, kai du stambūs juodaodžiai pareiškė teisę į treniruoklius dviračius, kai Hektoras su Damonu pasiėmė stalo teniso raketes, o aukštaūgis su svastika ant skruosto atsigulė ant suolelio kiloti svarmenų. Krisas suprato, kad čia neoficiali hierarchija, kurios jis nežino. Kita vertus, o kodėl turėtų žinoti? Jis čia pašalinis.

Susiraukęs išėjo į mankštos kiemą - purviną aikštę, visą apjuostą spygliuota viela. Vyrai grupelėmis kalbėjosi mostaguodami rankomis. Kiti be tikslo slinko ratu prieš laikrodžio rodyklę. Krisas pastebėjo žmogų, atsirėmusį į tinklo tvorą ir žiūrintį į kalnus tolumoje.

- O tas vyrukas iš izoliatoriaus, - paklausė be jokių įžangų, - ką jis padarė?

Žmogus gūžtelėjo pečiais.

- Negyvai užpurtė savo kūdikį. Prakeiktas galvijas.

Krisas pažvelgė virš spygliuotos vielos ir pagalvojo apie vagims būdingą garbingumą.

Jis paskambino namiškiams.

- Krisai, tu?

- Mam, - ištarė jis tą vienintelį žodį ir vis kartojo, nunarinęs galvą ant mėlyno telefono.

- Ak, mielasis. Mėginau tave aplankyt, ar tau kas sakė?

Krisas užsimerkė.

- Ne, - rūsčiai atsiliepė.

- Na, mėginau. Bet man pasakė, kad lankymas tik šeštadienį. Tada jau tikrai ateisiu. - Guste giliai įkvėpė. - Tai siaubinga klaida. Džordanas jau turi kaltinimo dokumentus. Žada sugalvot, kaip tave kuo greičiau ištraukti.

- Kada jis ateis pasimatyt su manim?

- Aš jam paskambinsiu ir paklausiu, - pasakė mama. - Ar gerai valgai? Gal ko nors atnešti?

Krisas pasvarstė nelabai žinodamas, kas leidžiama.

- Pinigų, - pasakė.

- Palauk, Krisai. Su tavim nori pasikalbėti tėtis.

- Aš... ne. Jau turiu eit. Čia žmogui reikia paskambint, - pamelavo Krisas.

- Ak... gerai. Skambink mums kada tik norėsi, ar supranti? Mums visai nesvarbu, kokios bus telefono sąskaitos.

- Gerai, mam.

Staiga pasigirdo į magnetofoną įrašytas balselis.

- Šis pokalbis, - paskelbė balselis, - vyksta paskambinus iš apygardos pataisos įstaigos.

Abu, Krisas ir jo motina, kiek patylėjo.

- Myliu tave, brangusis, - galiausiai pasakė Guste.

Krisas nurijo seilę ir įstatė ragelį atgal į lizdą. Luktelėjo nunarinęs galvą ant telefono. Staiga pajuto už nugaros kažkieno kūną.

Damonas trynė jam nugarą, kvėpuodamas į sprandą.

- Ilgiesi mamytės, profesoriau?

Prišlijo šlaunimis, slėpsnomis palietė Krisui užpakalį.

Ar ne to jis tikėjosi? Ar ne to bijojo? Krisas ūmiai grįžtelėjo ir atstūmė aukštaūgį.

- Neliesk manęs, - pasakė žybtelėjęs akimis ir nuėjo į savo kamerą.

Net ir užsiklojęs galvą girdėjo Damono juoką.

Krisas dėkojo Dievui, kad kameroje yra vienas. Vis būgštaudavo, kad staiga ant gulto bus užpultas Damono. Nors prižiūrėtojai gana akylai prižiūrėjo kalinius dieną, kas žino, ar jiems rūpi ką nors girdėti naktį? Jis ėmė sekti kas savaitę rodomų „Mūsų gyvenimo dienų“ siužeto linijas, trečiadienio vakarą nuėjo į anoniminių alkoholikų susirinkimą, kad tik mažiau būtų kamerų sekcijoje.

Užpildė prekių užsakymo blanką, primenantį viešbučio Kanadoje kambarių tarnybos pusryčių lapą, - visa jų šeima ten lankėsi praėjusią vasarą. Aštuonių uncijų kavos dėžutė -5 doleriai 25 centai. Batonėliai „Trys muškietininkai“ - 60 centų. Šliurės - 2 doleriai. Užsakymas buvo jam pristatytas prižiūrėtojo tos dienos popietę, o bendra suma išskaičiuota iš jo kalėjimo sąskaitos.

Krisas daug miegodavo, vaidindavo miegantį net kai nebūdavo pavargęs, kad jam duotų ramybę. O kai vyrai būriuodavosi mankštos kieme, Krisas visada stovėdavo vienas.

Jau prieš daug metų Džordanas liovėsi tikėjęs tiesa.

Tiesos nebuvo, bent jau jo darbe - tikrai. Būdavo versijų.

Ir teismas, šiaip ar taip, nagrinėdavo ne tiesą, o tai, ką sužinojo policija ir kaip tu gebi į tai reaguoti. Geras baudžiamųjų bylų advokatas mąsto ne apie tiesą, o apie tai, ką išgirs prisiekusieji.

Jau seniai Džordanas liovėsi klausinėjęs klientų, kaip buvo iš tikrųjų. Dabar jis ateidavo bejausmėmis akimis ir paprasčiausiai paklausdavo: „Kas atsitiko?“

Jis stovėjo griežtojo režimo skyriaus kontrolės zonoje ir laukė, kol budėtojas atkiš segtuvą pasirašyti. Į pirmą po kaltinimo pateikimo pokalbį su Krisu jis atsivedė Seleną Damaskus, aukštaūgę juodaodę privačią detektyvę, kuri atrodė tinkamesnė madoms demonstruoti nei varginančiam Džordano darbui, bet vis dėlto jau daug metų dirbo velniškai gerai.

- Kur jis laikomas? - pasidomėjo Seleną.

- Griežtasis režimas, - atsakė Džordanas. - Jis čia dar tik dvi dienos.

Kažkur viršuje užsitrenkė sunkios grotuotos durys ir žemyn nulipo uniformuotas kalėjimo prižiūrėtojas.

- Sveikas, Bilai, - tarė kontrolės zonos prižiūrėtojas. - Pasakyk Hartui, kad atėjo jo advokatas.

Traškėdamos atsidarė kitos grotuotos durys... Kad ir kiek kartų Džordanas girdėjo šį garsą, niekaip negalėjo priprasti, panašiai kaip prie šūvio... Jis įėjo, vos akies krašteliu žvilgtelėjo į kalinius ir pasuko į kairę, į susitikimų kambarį, skirtą klientams aplankyti.

Seleną žengė paskui kaip šešėlis ir prie stalo atsisėdo greta jo. Atsilošė su visa kėde ir nukreipė žvilgsnį į lubas.

- Velniškai bjaurus kalėjimas, - pasakė. - Pagalvoju taip kiekvieną kartą, kai čia ateinu.

- Mhm, - pripažino Džordanas. - Tikrai ne dėl interjero puošybos jis toks populiarus.

Durys atsidarė, įžengęs į kambarį Krisas nuo Džordano nukreipė žvilgsnį į Seleną.

- Krisai, - tarė Džordanas stodamasis, - tai Seleną Damaskus. Ji privati tyrėja, padės tavo byloj.

- Klausykit, - pasakė Krisas be įžangų, - man reikia iš čia išeit.

Džordanas išsiėmė iš portfelio pluoštą dokumentų.

- Jei įvykiai klostysis gerai, Krisai, kaip tik taip ir bus.

- Ne, jūs nesuprantat. Man reikia išeit iš čia tuojau pat!

Vaikino tonas privertė Džordaną pakelti akis. Tas persigandęs

berniūkštis, vos nulaikantis ašaras Beinbridžo policijos nuovadoje, buvo kažkur dingęs, priešais stovėjo kur kas kietesnis, tvirtesnis ir gebantis slėpti savo baimes vaikinas.

- Kokios bėdos?

Ir tada Krisas pratrūko.

- Kokios bėdos? Kokios bėdos? Ogi aš tupiu uždarytas kalėjimo kameroj, štai kokios. Man reikia šiemet baigt mokyklą. Man reikia stot į koledžą. O aš užrakintas narve su krūva... nusikaltėlių!

Džordanas nė nemirktelėjo.

- Gaila, kad teisėja nepatenkino prašymo išleisti tave už užstatą. Tu teisus... teks sėdėti kalėjime iki teismo, kuris gali įvykt po šešių ar devynių mėnesių. Tačiau tai nebus prarastas laikas. Kuo ilgiau tu sėdi toj kameroj, tuo svaresnių randu argumentų tau išlaisvinti. - Jis prisilenkė ir tarė tvirtesniu balsu: - Turi kai ką aiškiai suprast. Aš tau ne priešas. Ne dėl manęs tu atsidūrei kalėjime. Aš esu advokatas, o tu mano klientas. Ir taškas. Tau pareikštas kaltinimas dėl nužudymo sunkinančiomis aplinkybėmis, užtraukiančio laisvės atėmimą iki gyvos galvos. Taigi, Krisai, tavo gyvenimas tiesiogine prasme yra mano rankose. Ar tu toliau gyvensi kalėjime ar Harvarde, priklausys nuo to, ar aš įstengsiu tave ištraukt. - Jis atsistojo ir užėjo Selenai už nugaros. - O tai priklauso nuo tavęs, kiek tu man talkinsi... Kad ir ką tu pasakysi mudviem su Seleną, niekas neišeis už šio kambario sienų. Aš tau nurodinėsiu, ką kam sakyti. Ir jei man reikia ką nors žinot, vadinasi, tikrai reikia. Aišku?

- Aišku, - sutiko Krisas, pažvelgęs jam į akis.

- Gerai. Paaiškinsiu, kokie yra mūsų reikalai. Dėl šios bylos aš daug ką spręsiu tardamasis su tavim... Tačiau yra trys dalykai, dėl kurių spręsti gali tik tu. Pirmas toks - ar verčiau prisiimti kaltę ar palikti teismui ją įrodinėti. Antras - kai stosi prieš teismą, ar nori, kad bylą nagrinėtų vien teisėjas, ar kartu su prisiekusiaisiais. Ir galiausiai, ar tu duosi parodymus. Aš tau suteiksiu kuo daugiau informacijos, kad apsispręstum protingai, tačiau pasiruošęs rinktis turėsi pats. Ar supranti? - Krisas linktelėjo. - Puiku. Toliau. Aš gana greit gausiu dokumentus iš generalinės prokuratūros. Tada vėl ateisiu ir mudu smulkiai juos aptarsim.

- O kada?

- Po kokių dviejų savaičių, - pasakė Džordanas. - Paskui po kokių penkių savaičių bus parengtinis pasitarimas dėl teismo. - Jis kilstelėjo antakius. - Ar turi kokių nors kitų klausimų?

- Taip. Ar galiu pasimatyt su daktaru Fainšteinu?

Džordanas prisimerkė.

- Nemanau, kad geras sumanymas.

Krisas išpūtė akis.

- Juk jis mano psichiatras.

- Ir asmuo, kurį galima pakviesti į teismą liudyti. Gydytojo ir paciento santykių konfidencialumo kartais leidžiama nesilaikyti, ypač kai kaltinama žmogžudyste. Jei kam nors papasakoji apie nusikaltimą, tie žodžiai gali grįžt ir smogti tau pačiam. Taigi primenu - niekam nieko kalėjime nešnekėk.

Krisas prunkštelėjo.

- Lyg būčiau šičia įgijęs daugybę draugų.

Džordanas apsimetė neišgirdęs.

- Čia yra vyrukų, sėdinčių už narkotikus, nuteistų iki septynerių metų. Jeigu jie bent ką nors išgaus apie tave ir turės progą pranešti, tai ir praneš. Policija gal net pasodins su tavim skundiką.

- O jeigu mudu su daktaru Fainšteinu nekalbėtume apie... apie tai, kas įvyko?

- Tai apie ką ruošiesi kalbėt?

- Ai, niekai, - tyliai pasakė Krisas.

Džordanas įsirėmė į stalą greta Kriso.

- Jeigu tau reikia kam nors atsiverti, tai tas žmogus - aš. - Jis grįžo prie savo kėdės. - Dar klausimų turi?

- Taip. Ar jūs turit vaikų?

Džordanas sustojo kaip įbestas.

- Aš... ką?

- Aš klausiu rimtai.

- Nesuprantu, kuo čia dėta tavo byla?

- Niekuo, - sutiko Krisas. - Tik jei ruošiatės, kol visa tai baigsis, pažint mane kiaurai, tai, manau, ir aš turėčiau kai ką žinot apie jus.

Džordanas išgirdo Seleną kikenant.

- Aš turiu sūnų, - pasakė jis. - Jam trylika. Na, jei baigėm pažindintis, imkimės reikalo. Dabar pagal darbotvarkę reikia susirinkti informaciją. Reikia, kad pasirašytum sutikimą dėl dokumentų paviešinimo, nes turime gauti tavo medicininius duomenis. Ar esi gydęsis ligoninėj ir ką mes turėtume žinot apie tai? Gal esama kokių fizinių ar psichinių negalių, dėl kurių būtum nepajėgus nuspausti gaiduko?

- Vienintelį kartą gulėjau ligoninėj po to vakaro. Dėl galvos. Kai sugijo, pabėgau. - Krisas prikando lūpą. - Aš nuo aštuonerių medžiodavau.

- Iš kur tą vakarą gavai ginklą? - paklausė Seleną.

- Ginklas mano tėvo. Jis buvo ginklų sandėliuke su visais medžiokliniais, šratiniais šautuvais.

- Vadinasi, esi pratęs naudotis šaunamaisiais ginklais.

- Žinoma, - tarė Krisas.

- Kas užtaisė revolverį?

- Užtaisiau aš.

- Prieš išeidamas iš namų?

- Ne. - Krisas žiūrėjo į savo rankas.

Džordanas persibraukė ranka plaukus.

- Gal pasakytum pavardes žmonių, kurie galėtų apibūdinti tavo santykius su Emile?

- Mano tėvai. Jos tėvai. Tikriausiai kone visi mokykloj.

Seleną pakėlė akis nuo bloknoto.

- O ko man tikėtis, ką tie žmonės mums pasakys?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Kad mudu su Emile, kaip čia pasakius, būdavom drauge.

- Gal tie žmonės yra pastebėję, kad Emilė linkusi į savižudybę? - pasidomėjo Seleną.

- Nežinau. Ji tą laikė giliai širdy.

- Mes turim įrodyt prisiekusiesiems, kad ir tu planavai tą vakarą nusižudyt. Ar kalbėjaisi su kokiais nors konsultantais? Su psichikos sveikatos specialistais?

- Aš kaip tik norėjau apie tai pasikalbėt su jumis, - tarė Krisas apsilaižydamas išdžiūvusias lūpas. - Niekas kitas jums nepasakys, ar aš planavau nusižudyt.

- Gal rašei dienoraštyje? - pakišo mintį Seleną. - Ar Emilei?

Krisas papurtė galvą.

- Reikalas tas, kad aš nesiruošiau. - Jis atsikrenkštė. - Žudytis.

Džordano tai nesudomino.

- Apie tai pakalbėsim vėliau, - pasakė jis ir tyliai atsiduso.

Jo nuomone, apie kliento nusikaltimą geriau nežinoti nieko daugiau, nei tau reikia. Šitaip gali imtis gynybos nenusižengdamas etikai. Jei klientas tau pasipasakojo, tai pasipasakojo. O jeigu jau davė kokius nors parodymus, vadinasi, turi jų laikytis.

Sutrikęs Krisas nukreipė žvilgsnį į Seleną.

- Palaukit, nejaugi nenorit, kad papasakočiau, kaip iš tikrųjų buvo?

Džordanas atvertė naują, švarų bloknoto puslapį.

- Tiesą sakant, aš - ne.

Tos dienos pavakare Krisas gavo kameros draugą.

Prieš pat vakarienę jis gulėjo susirietęs ant gulto, paskendęs savo mintyse, kai prižiūrėtojas įvedė žmogų. Šis vilkėjo kombinezoną ir avėjo sportbačius - kaip visi, tačiau buvo kažin koks kitoks. Kažkoks atsiribojęs, užsidaręs. Linktelėjo Krisui ir užsiropštė ant viršutinio gulto.

Prie kameros durų priėjo Hektoras.

- Atsibodo spoksoti į savo fizionomiją, a, biče?

- Dink, Hektorai. - Žmogus atsiduso ir net neatsigręžė.

- Tuoj aš tau dingsiu, tu...

- Maistas! - pranešė prižiūrėtojas.

Hektorui nuėjus į savo kamerą, žmogus nulipo pasiimti padėkliuko. Krisas, gulėdamas ant apatinio gulto, suvokė, kad nėra kur atsisėsti kitam. Jei vėl užsiropš viršun, turės valgyti gulomis.

- Jūs, hm... galit sėstis čia, - pasakė nukreipęs žvilgsnį į kitą savo gulto galą.

- Ačiū. - Žmogus atidengė savo padėkliuką. Viduryje stirksojo nepatrauklus trispalvis gumulas. - Aš Stivas Vernonas.

- Krisas Hartas.

Stivas linktelėjo ir ėmė valgyti. Krisas pastebėjo, kad Stivas nedaug vyresnis už jį. Ir atrodė taip pat linkęs laikytis nuošalyje.

- Ei, Hartai, - šūktelėjo Hektoras iš savo kameros, - tu naktį miegok verčiau atsimerkęs. Berniukai su juo nėra saugūs.

Kriso žvilgsnis tuoj smigo į Stivą, o tas toliau tvarkingai valgė. Ar tai jis nužudė vaiką?

Krisas prisivertė nukreipti žvilgsnį atgal į savo lėkštę. Prisiminė, kad žmogus nekaltas, kol jo kaltė neįrodyta. Jis pats buvo geriausias įrodymas.

Tačiau Krisas nepamiršo, ką buvo sakęs Hektoras, kai jie ėjo pro izoliatorių: „Vidury nakties čiupo savo vaikiūkštį ir tarsi iš proto išsikraustė. Taip smarkiai supurtė, kad nebliautų, jog tam kakliukas ir trakštelėjo.“ Kas ten žino, kodėl?

Krisui užtirpo viduriai. Jis padėjo lėkštę ir žengė prie kameros durų, ketino eiti į vonią koridoriaus gale. Tačiau durys dar bent pusvalandį turėjo būti užrakintos, ir pirmą kartą jis buvo kameroje ne vienas. Pažvelgė į pilką unitazą, per sprindį nuo Stivo Vernono kelio, ir išraudo sumišęs. Nuleidęs kelnes atsisėdo stengdamasis negalvoti, ką daro. Rankas laikė susinėręs ant pusiaujo, žiopsojo į grindis.

Kai baigė ir atsistojo, Stivas vėl gulėjo ant viršutinio gulto, o jo pusiau išvalgyta lėkštė - ant apatinės lovos. Vernonas buvo nusigręžęs nuo unitazo į pliką sieną, kad nežeistų Kriso orumo.

Telefonas suskambo Maiklui jau ruošiantis išvažiuoti pagal iškvietimą.

- Klausau! - nekantriai atsiliepė, jau pradėjęs prakaituoti po sunkia žiemine striuke.

- O, Maiki, - tarė jo pusseserė Febė iš Kalifornijos, vienintelis žmogus, vadinantis jį Maikiu. - Skambinu pasakyt tau, kaip labai labai užjaučiu.

Febės jis nemėgo. Ji buvo jo tetos dukra. Tikriausiai po laidotuvių sužinojo iš jo motinos, nes Maiklas pats niekam neskambino ir nepranešė giminaičiams apie Emilės žūtį. Febė augino Heit Ašberio stiliaus kasas ir žiesdavo kreivašonius puodus. Dažnai per giminės susitikimus ji jam primindavo tuos laikus, kai jie buvo ketverių metukų amžiaus - kaip ji kikendavo, jam prišlapinus kelnytes.

- Febe, ačiū, kad paskambinai.

- Man pasakė tavo mama, - pridūrė ji, ir Maiklui pasidarė įdomu - kaip motina galėjo perduoti žinią, kurios jis pats dar neįsisąmonino? - Pamaniau, gal norėsi pasikalbėt...

„Su tavim?!“ - vos neištarė garsiai Maiklas, bet laiku atitoko. Paskui prisiminė, kad neoficialusis Febės vyras prieš dvejus metus pasikorė ant sieninės spintos strypo.

- Aš žinau, kas tai yra, - kalbėjo Febė. - Staiga ima ir paaiškėja, ką turėjai pastebėti prieš daug metų. Jie išeina į geresnį pasaulį, tą, kurio taip seniai troško. O tu ir aš - mudu liekam su visais tais klausimais, į kuriuos jie atsakyt neįstengė.

Maiklas tylėjo. Ar ji vis dar sielvartauja - po dvejų metų? Ar nori pasakyti, kad jiedu turi ką nors bendro? Jis užsimerkė ir pajuto, kaip virpa, kad ir kokia šilta striukė. Netiesa. Tiesiog netiesa. Jam Febės vyro pažinti neteko, bet ir ji nepažino savo vyro taip gerai, kaip Maiklas pažino Emilę.

Gal gerai, pagalvojo, kad šitai nutinka nelauktai.

Staiga sudiegė krūtinę, jį užgriuvo kaltės jausmas, pirmiausia kad neįžvelgė dukros bėdos, paskui kad yra toks savanaudis - net dabar iškart pagalvojo apie save, nusižudžiusios Emilės tėvą, o ne apie pačią Emilę.

- Ką gi aš darau? - suniurnėjo jis nelabai numanydamas, kad taria tai balsu, ir vėl išgirdo Febę.

- Tu gyveni toliau. Darai tai, ko jie nepajėgė. - Ragelyje pasigirdo Febės atodūsis. - Žinai, Maiklai, aš vis sėdėdavau ir svarstydavau, kokia to, kas atsitiko, prasmė, tartum galėčiau rast atsakymą, jeigu tik gerai paieškočiau. Paskui vieną gražią dieną supratau, kad jeigu toks atsakymas būtų, tai Deivas tebebūtų čia. Ir man pasidarė smalsu, ar... tas jausmas, kurio nepajėgiau visiškai perprast... buvo apėmęs ir Deivą. - Febė kostelėjo. - Aš iki šiol nesuprantu, kodėl jis tai padarė. Ir man nepatinka, kad šitaip padarė. Tačiau bent jau truputėlį geriau suprantu, kas darėsi jo galvoj.

Maiklas įsivaizdavo, kad Emilės viduriai buvo susimazgę tokiais pat Gordijo mazgais kaip jo, kad Emilės mintys buvo taip pat susipynusios. Ir gailėjosi, jau milijoninį kartą, kad nebuvo užtenkamai akylas ir neapsaugojo jos nuo tokio skausmo.

Jis vėl išniurnėjo Febei padėką ir padėjo ragelį. Paskui, vis dar su avikailio striuke, užlipo į tuščių namų viršutinį aukštą. Įėjo į Emilės kambarį, išsitiesė ant lovos ir ėmė spoksoti iš eilės į veidrodį, į vadovėlius, į nebereikalingus drabužius, stengdamasis pamatyti pasaulį dukros akimis.

Frensis Kasavetesas buvo nuteistas kalėti šešis mėnesius, tačiau bausmę atlikinėjo savaitgaliais. Tokia įprasta bausmė tiems, kurie dirba ir duoda naudos bendruomenei - teisėjas nurodo atvykti į kalėjimą penktadieniais ir išvykti sekmadieniais, o kitomis dienomis leidžia dirbti. Savaitgalio svečiai kalėjime buvo kaip besilankantys karališkosios šeimos nariai, o apsilankę imdavo kyšius iš nuteistų kalėti draugų, kuriems ne taip pasisekė. Slapta atgabendavo cigarečių, adatų, tailenolio tablečių - visko, už atitinkamą užmokestį.

Įėjęs į griežtojo režimo sekciją, Frensis suėmė delnais Hektoro veidą.

- Kuo galiu padėt? - paklausė.

Paskui pro Hektorą nuėjo į išvietę. Grįžo kažką sugniaužęs kumštyje.

- Hektorai, už šitą tu man skolingas dvigubai. Nuo tos velniavos ėmiau kraujuoti.

Krisas matė, kaip Hektoras brūkšteli per Frensio ranką ir kaip žybteli perduodama balta tūbelė. Apsisuko ir grįžo į savo kamerą.

Stivas užlenkė skaitomo žurnalo kampą.

- Frensis vėl jam atnešė cigarečių?

- Tikriausiai.

Stivas papurtė galvą.

- Hektoras verčiau paprašytų nikotininio pleistro, - suniurnėjo. - Gal ir Frensiui būtų lengviau įnešt.

- O kaip?.. - paklausė smalsaudamas Krisas. - Kaip jis įneša?

- Buvo pratęs slėpti burnoj, kiek girdėjau. Bet jį pričiupo, tai dabar naudojasi kita ertme. - Krisui spoksant ir nieko nesuprantant, Stivas papurtė galvą. - Kiek tu turi skylių? - paklausė reikšmingai.

Krisas išraudo. Stivas pavirto ant kito šono ir vėl atsivertė žurnalą.

- Viešpatie švenčiausias, po galais, - suniurnėjo. - Kaip, velniai griebtų, tu šičia atsiradai?!

Vos įžengęs į salę su ilgais apibraižytais stalais ir būriu kalinių su savo artimaisiais, Krisas iš karto pamatė mamą. Ji priėjusį sūnų apsivijo rankomis.

- Krisai. - Atsiduso glostydama taip, kaip glostydavo mažą. - Kaip tu?

Prižiūrėtojas švelniai patapšnojo mamai per petį.

- Ponia, prašom jį paleist.

Krūptelėjusi Guste paleido sūnų ir atsisėdo. Krisas įsitaisė priešais. Tarp jų nebuvo organinio stiklo lango, tačiau tas nereiškė, kad nėra užtvaros.

Jis galėjo mamą ir įspėti, kad vidaus tvarkos taisyklėse - segtuve didumo sulig žodynu - nurodyta, jog vizitas gali prasidėti trumpu apsikabinimu ar bučiniu (tik ne atvira burna) ir taip pat pasibaigti. Dar buvo draudimas turėti cigarečių, vartoti keiksmažodžius, stumdyti kitą kalinį. Tokie pažeidimai, laisvame pasaulyje laikomi nesunkiais, kalėjime prilygo nusikaltimui. Bausmė už juos - pailgintas kalinimo laikas.

Guste pasiekė per stalą Kriso ranką. Tik dabar jis pastebėjo, kad atėjęs ir tėtis. Džeimsas buvo atsisėdęs ant kėdės kiek atokiau, lyg bijotų prisiliesti prie stalo. Dėl to kone lietėsi prie kalinio su tatuiruote - voratinkliu - ant kairio žando.

- Kaip malonu tave matyt, - pasakė mama.

Krisas linktelėjo ir nunarino galvą. Jei būtų pasakęs, ką norėjo pasakyti, - kad nori grįžti namo, kad gyvenime nėra matęs nieko gražesnio už ją, - būtų apsipylęs ašaromis, todėl tylėjo. Tik Dievas žino, kas jų klausosi ir kaip tai gali būti panaudota prieš jį.

- Atvežėm tau pinigų, - pasakė Guste atkišusi voką su banknotais. - Jeigu reikės daugiau, paskambink.

Ji padavė voką, Krisas iš karto pasikvietė prižiūrėtoją ir paprašė įtraukti į sąskaitą.

- Taigi, - tarė mama.

- Taigi.

Ji žiūrėjo į savo kelius. Jį beveik apėmė gailestis. Tikrai nebuvo apie ką šnekėtis. Jis ištisą savaitę išsėdėjo griežtojo režimo sekcijoje apygardos kalėjime, ir jo tėvams tai neatrodo derama tema.

- Kitą savaitę turėsi galimybę persikelt į vidutinį lygį, ar ne? - staiga paklausė Džeimsas, net išgąsdino.

- Taip, - atsakė Krisas. - Turiu pateikti prašymą skirstymo komisijai.

Stojo tyla.

- Vakar plaukikų komanda nugalėjo Litltoną, - pranešė Guste.

- O! - Krisas pamėgino suvaidinti, kad jam nusispjaut. - Kas plaukė vietoj manęs?

- Nelabai supratau. Robertas Rikas... ar Ričas.

- Ričardsonas. - Krisas brūžino sportbačiu grindis. - Turbūt bjauriai privargo...

Jis klausėsi mamos pasakojimo, kokią istorijos užduotį gavo Keitė - apsirengti kolonijinio stiliaus drabužiais. Dar ji pasakojo apie vietos teatro vaidinimus ir apie savo kelionę į automobilių asociaciją sužinoti trumpiausio kelio tarp Beinbridžo ir Graftono. Ir Krisas suprato, kad štai šitaip jie ir kalbėsis per lankymo valandas ateinančius devynis mėnesius - aptarinės ne jo siaubus, apie kuriuos jis nė nenorėjo pasakoti tėvams, o mamos vaizduojamą pasaulį, kurį jis paliko.

Kriso mintis išblaškė mama. Ji kostelėjo ir tarė:

- Tai ką? Ar su kuo nors susipažinai?

Krisas prunkštelėjo.

- Čia ne Kalėdų vakarėlis, - atsakė jis ir staiga suprato padaręs klaidą, nes mama nuraudusi nukreipė žvilgsnį į kelius.

Krisas pats nusistebėjo, koks yra vienišas: negeba prisiderinti prie kalinių - dėl to, kas buvo, ir negeba prisiderinti prie savo tėvų - dėl to, kas yra dabar.

Džeimsas pervėrė žvilgsniu sūnų.

- Atsiprašyk, - trumpai tarė. - Mamai dėl šito labai sunku.

- O jei ne? - atšovė Krisas. - Ką man padarysit? Įmesit kalėjiman?

- Kristoferi, - griežtai pasakė Džeimsas, tačiau Guste jį nutildė palietusi ranką.

- Nieko tokio, - nuramino ji. - Jisai sutrikęs. - Ji per stalą siektelėjo Kriso plaštakos.

Krisas prisiminė vaikystę: kaip ji jam šitaip pasakydavo automobilių aikštelėje ar judrioje gatvėje, tada suimdavo pirščiukus. Prisiminė gumos kvapą, sklindantį nuo asfalto, griausmingai raunančias pro šalį mašinas ir koks saugus jis jausdavosi tol, kol jos ranka laiko jo ranką.

- Mam, - tarė lūžtančiu balsu, - nereikia su manim šitaip.

Kol nepravirko, atsistojo ir pašaukė prižiūrėtoją.

- Palauk! - šūktelėjo Guste. - Mums dar liko dvidešimt minučių!

- Kam? - tyliai paklausė Krisas. - Sėdėt šičia ir gailestaut?

Jis pasilenkė per stalą ir negrabiai ją apkabino.

- Tu mums skambink, Krisai, - sušnibždėjo Guste. - Pasimatysim antradienį vakare.

Tai buvo artimiausios kitos lankymo valandos griežtojo režimo skyriuje.

- Antradienį, - patvirtino Krisas. O tėčiui pasakė: - Tik... nenoriu, kad ateitum tu.

Tą pavakarę temperatūra nukrito iki nulio. Mankštos kiemas buvo tuščias - šaltis visus suginė vidun. Krisas žengė į lauką, iškvepiamas oras virto garo debesimi. Apėjo ratu kiemą ir pamatė Stivą Vernoną, atsirėmusį į mūro sieną.

- Pernai du vyrukai per čia paspruko, - pasakė Stivas linktelėjęs į aukštą kampą, kur spygliuota viela siekė plytų pastatą. - Prižiūrėtojas nuėjo uždaryt sporto salės durų, o jie švyst ir dingo.

- Visai pabėgo?

Stivas papurtė galvą.

- Sučiupo juos - po dviejų valandų, Dešimtajam kely.

Krisas nusišypsojo. Jei žmogus toks bukas, kad pasprukęs iš kalėjimo stypso automagistralėje, jam ir dera būti sučiuptam.

- O jūs kada nors planavot taip padaryti? - paklausė Krisas. - Peršokti tvorą?

Stivas iškvėpė pro nosį baltą debesį.

-Ne.

-Ne?

- Neturiu pas ką bėgt.

Krisas ūmiai atsigręžė.

- Kaip jūs pakliuvot į izoliatorių?

- Nenorėjau trintis su kitais.

- Ar jūs tikrai čia dėl to, kad mirtinai užpurtėt savo kūdikį?

Stivo akys visai susiaurėjo, bet Kriso žvilgsnį atlaikė.

- O tu tikrai čia dėl to, kad nužudei draugę?

Krisas akimirksniu prisiminė Džordano Makfi įspėjimą, kad kalėjimas pilnas šnipelių. Jis nusuko akis į šalį, patrypčiojo ir papūtė šilto oro pašildyti rankas.

- Šalta, - konstatavo.

- Taip.

- Norit eit vidun?

Stivas papurtė galvą. Krisas atsirėmė nugara į mūrą, pajutęs nuo šalimais stovinčio žmogaus sklindančią kūno šilumą.

- Aš irgi kol kas ne.

Tuoj po vakarienės buvo krata.

Ji prižiūrėtojo potvarkiu vykdavo kartą per mėnesį. Prižiūrėtojai apžiūrėdavo kameras, iškilodavo čiužinius ir pagalves, apčiupinėdavo atsarginius drabužius, nebeavimus batus, tikėdamiesi rasti kokių nors įkalčių. Krisas su Stivu stovėjo kitapus grotų ir stebėjo, kaip niekinamas jų privatus kampelis.

Dručkis prižiūrėtojas ūmiai atsitiesė kažką gniauždamas saujoje. Parodė į sportbačius ant grindų - Krisas miegojo basas, kai jie įėjo.

- Kieno?

- Mano, - atsakė Krisas. - O ką?

Prižiūrėtojas atlankstė pirštus kaip dešreles, vieną po kito. Ant delno gulėjo stora balta cigaretė.

- Ne mano, - pasakė Krisas, aiškiai apstulbęs.

Prižiūrėtojo žvilgsnis nuo Kriso nukrypo į Stivą.

- Pranešiu apie tvarkos pažeidimą.

Sargybiniui išėjus Krisas pasitaisė guolį ir vėl atsigulė.

- Ei, - tarė Stivas purtydamas jį už peties. - Aš nepakišau.

- Eikit sau.

- Aš tau sakau.

Krisas pakišo galvą po pagalve, bet dar spėjo pastebėti pro kamerą einančio Hektoro šypsnį.

Per aštuoniolika valandų nuo cigaretės radimo iki oficialios apžiūros Krisas susidėliojo visus dėlionės kibučius. Hektoras atsisveikino su vienu iš brangiųjų savo neteisėtų laimikių dėl to, kad gavo progą vienu šūviu nušauti du zuikius: patikrinti Krisą, naujoką, ar patikimas, ir prišikti Stivui, kūdikio žudikui. Jei Krisas paskųs Hektorą, pasigailės. O jei suvers kaltę Stivui - kaip kameros draugas, tas turėjo daugiausia progų įkišti cigaretę į sportbatį, - tai susidės su Hektoro kompanija.

Sargybinis nuvedė Krisą į vyriausiojo prižiūrėtojo padėjėjo kambarėlį. Čia buvo prižiūrėtojas, išvertęs kamerą, ir pats vyriausiojo prižiūrėtojo padėjėjas, raumenų kalnas, tinkamesnis futbolininkams treniruoti, o ne dėlioti popierius kalėjime. Padėjėjui skaitant oficialų kaltinimą ir pažindinant kalinį su jo teisėmis, Krisas stovėjo labai tiesus.

- Na, pone Hartai, ar tu turi ką pasakyt gindamasis?

- Taip. Paprašykit manęs ją surūkyt.

Prižiūrėtojo padėjėjas kilstelėjo antakius.

- Neįsivaizduoju, kas tau patiktų labiau.

- Aš nerūkau, - paaiškino Krisas. - Tai bus įrodymas.

- Tai bus įrodymas, kad sugebi suvaidint kosulį. Nemanau, kad verta bandyt. Na, tai ar turi ką pasakyt gindamasis?

Krisas pagalvojo apie Hektorą ir apie skustuvo aštrumo jo rašiklį. Pagalvojo apie Stivą, su kuriuo tuo tarpu sudarė paliaubas. Ir prisiminė, kas jam buvo sakyta apie smulkius nusižengimus kalėjime: jeigu jis būtų nuteistas, ši cigaretė pridurtų prie bausmės laiko nuo trejų iki septynerių metų.

Vis dėlto viskas atrodė labai abejotina.

- Ne, - tyliai ištarė Krisas.

-Ne?

Jis pažiūrėjo į akis vyriausiojo prižiūrėtojo padėjėjui.

- Ne, - pakartojo.

Prižiūrėtojai susižvalgė, pagūžčiojo pečiais.

- Juk žinai, - pasakė padėjėjas, - jeigu tau atrodo, kad mes ne viską žinom, gali patart mums pasikalbėt su kitu kaliniu.

- Žinau. Nereikia jums su niekuo kalbėt.

Vyriškis papūtė lūpas.

- Gerai, pone Hartai. Remiantis įkalčiu, esi pripažįstamas kaltu dėl neteisėtos medžiagos laikymo kameroje ir tau skiriama griežta penkių dienų izoliacija. Sėdėsi kameroj dvidešimt tris valandas per parą, vienai valandai būsi išleidžiamas į dušą.

Jis linktelėjo pavaldiniams, šie išlydėjo Krisą iš kambarėlio. Krisas tyliai nuėjo per griežtojo režimo sekciją, nė žodžio netardamas kameroje susirinko daiktus. Tik jau vedamas į kitą kamerą susivokė, kad sėdės joje iki ketvirtadienio, dar dvi dienas po mamos apsilankymo. Dar dvi dienas po skirstymo komisijos sprendimo perkelti jį į vidutinės apsaugos sekciją.

Tas dienas Krisas miegojo. Dažnai sapnuodavo. Emilę, jos prisilietimą, skonį. Kaip ją bučiuoja, giliai įkišęs liežuvį, o ji kažką įstumia jam į burną, kažką mažutį ir kietą kaip metinuką. Išspjovęs į delną jis pamato, kas tai. Tiesa.

Jis darydavo atsisėdimus iš gulimos padėties - be galo, nes tik tam vieninteliam pratimui pakako vietos ankštoje kameriūkštėje. Po dušu šveisdavosi tol, kol oda parausdavo ir nusibrozdindavo, vien kad visiškai išnaudotų skirtą valandą. Atgaivindavo atmintyje plaukimo varžybas, vakarus su Ema, pamokas mokykloje. Kai kamera prisigrūdo prisiminimų, ėmė suprasti, kodėl kaliniai nenori atsiminti, ką yra palikę praeityje.

Aišku, mamai nepaskambino ir antradienį spėliojo, ar ji atvažiavo šitokį kelią į Vudsvilį vien išgirsti, kad sūnus griežtai izoliuotas už drausmės pažeidimą. Dar spėliojo, kas perkeltas į vidutinio griežtumo sekciją. Tą dieną Stivas turėjo teikti prašymą skirstymo komisijai.

Ketvirtadienio rytą vos tik baigęs pusryčiauti Krisas pabeldė į grotas ir pasakė prižiūrėtojui norįs būti perkeltas.

- Būsi perkeltas, - atsakė prižiūrėtojas, - kai tik turėsim galimybę.

Galimybės nebuvo iki pavakario, ketvirtos valandos. Prižiūrėtojas

atlapojo izoliatoriaus duris ir nulydėjo Krisą į kitą griežtos apsaugos sekciją - į tą, kurioje jis buvo ankstesnę savaitę.

- Sveikas grįžęs, Hartai, - pasakė prižiūrėtojas.

Krisas numetė savo kuklią mantą ant žemutinio gulto. Jo nuostabai, nuo viršutinio kažkas prie jo pasilenkė.

- Sveikas, - tarė Stivas.

- Ką jūs čia veikiat?

Stivas nusijuokė.

- Ruošiausi važiuot į barą, bet neradau mašinos raktelio.

- Aš turiu galvoj... maniau, jau būsit viršuj.

Abu pažvelgė į kameros lubas, lyg pro jas būtų įmanoma išvysti vidutinio griežtumo sekciją su geltonomis šlakbetonio sienomis, su darbo kambariu, kuriame puslankiu sustatyti stalai, su erdviomis dušo patalpomis. Stivas gūžtelėjo pečiais ir nepasakė to, ką Krisas ir taip suprato: dėl rastosios cigaretės visi kalėjime būtų badę pirštais į Stivą, net jei pats Krisas ir nebūtų taip daręs.

- Apsigalvojau, - tarė Stivas. - Viršuj daugiau erdvės, užtat kameroj dar trys vaikinai.

- Dar trys?

Stivas linktelėjo.

- Pamaniau, palauksiu, dar su kuo nors susipažinsiu šičia.

Krisas atsigulė aukštielninkas ant gulto ir užsimerkė. Po šitokios

pertraukos buvo malonu girdėti kito žmogaus balsą, išgirsti kito mintis.

- Jau vėl greitai antradienis, - pasakė.

Išgirdo Stivo atodūsį.

- Taigi. Gal ir persikelsim.

Įdomiausia, kad Krisas tapo didvyriu. Nesukėlęs triukšmo dėl to, kad Hektoras pakišo cigaretę, jis buvo pakylėtas iki garbingo kalinio lygmens - tokio, kuris pasiruošęs priimti kitam skirtus smūgius. Net jei tas kitas visai to nevertas.

„Mano biče“, - dabar kreipdavosi į jį Hektoras. Krisui būdavo leidžiama rinktis - nuo ketvirtos iki penktos, - kurį televizijos kanalą žiūrėti. Sporto salėje būdavo duodama laiko kiloti svarmenis gulomis ant suolelio.

Kartą grįžtant iš sporto salės Hektoras prirėmė jį prie sienos tamsiame laiptinės linkyje, kur nesiekė stebėjimo kameros.

- Duše, - prašvokštė, - penkiolika po dešimtos.

Ką, po perkūnais, tai galėjo reikšti? Krisas iki vakaro spėliojo, ar jam skirtas pasimatymas pridaužyti iki sąmonės netekimo ar vis dėlto Hektoras turi kokį kitą reikalą, jei prireikė susitikti prie keturių akių. Palaukė iki dešimtos, tada čiupo rankšluostį ir nuėjo į kambarėlį sekcijos gale.

Čia nieko nebuvo. Gūžtelėjęs pečiais Krisas nusirengė ir paleido vandenį. Žengė į būdelę. Vos pradėjo muilintis, per būdelės viršų žvilgtelėjo Hektoras.

- Ką darai, po velnių?!

Krisas pamirkčiojo, kad išvarvėtų vanduo.

- Jūs man sakėt būt šičia.

- Nesakiau lįst po dušu.

Na, jis palindo po dušu. Bet neketino aiškintis. Užsuko vandenį, tačiau Hektoro ranka įsirangę į būdelę ir vėl atsuko.

- Tegu. Paslepia dūmus.

Hektoras išsitraukė iš kombinezono Bic rašiklį, kaitinant išlenktą lankeliu ir viename gale suplotą kaip kaušelis tabakui. Išlankstė popieriaus skiautelę ir įbėrė kažin ko brangaus į savadarbę pypkę, tada spragtelėjo draudžiamu žiebtuvėliu.

- Va, - pasakė giliai užsitraukdamas.

Krisas nebuvo toks kvailas, kad atmestų Hektoro vaišingumą. Pakreipė galvą nuo siauros vandens srovelės ir įkvėpė. Pratrūko kosėti. Tai tikrai buvo ne cigaretė, bet nebuvo justi ir hašišo saldumo.

- Kas čia? - paklausė Krisas.

- Bananų žievės, - atsakė Hektoras. - Mudu su Damonu pasidžiovinom. - Jis paėmė pypkę ir prikimšo. - Už indelį kavos padarysiu tau pakutį.

Krisas juto sprandu varvantį šaltą vandenį.

- Pažiūrėsim, - pasakė, vėl imdamas iš Hektoro pypkę.

- Žinai, studenčioke, visai neteisingai apie tave galvojau.

Krisas nieko neatsakė. Gerai apžiojo pypkės kandiklį, įkvėpė ir

visai nenustebo, kad šį kartą pavyko lengvai.

Šeštadienio rytą Krisas vienas pirmųjų buvo nuvestas susitikti su lankytojais. Kitaip nei aną kartą, mama stovėjo skausmingai įsitempusi, įtūžis ir baimė traškėte traškėjo apie ją lyg elektros srovė, ir Krisas tai pajuto iš toliausiai. Apsikabino jį, ir akimirką jam pasirodė, kad daugybė metų kažkur dingę, jis vėl mažesnis ir silpnesnis už ją.

- Kas atsitiko? - griežtai paklausė ji. - Atvažiavau antradienį ir sužinojau, kad negaliu tavęs pamatyt, nes tu nubaustas už drausmės pažeidimą. Kai paklausiau, kas per bausmė, man buvo pasakyta, kad tu uždarytas kažkokiam... narve dvidešimt keturias valandas per parą.

- Dvidešimt tris, - patikslino Krisas. - Valandą gauni dušui.

Guste prisilenkė arčiau, jos lūpos buvo išblyškusios.

- Ką tu padarei? - paklausė pašnabždomis.

- Man pridirbo, - suniurnėjo Krisas. - Vienas kalinys pabandė man pridirbt.

- Jis... ką? - Priblokšta Guste net atsilošė. - Ir tu... su tuo sutikai?

Krisas pajuto, kaip skruostai užsiplieskė raudoniu.

- Jis įkišo man į sportbatį cigaretę. Krėsdami kamerą prižiūrėtojai ją rado. O aš su tuo sutikau, nes vienam sėdėt penkias dienas geriau, negu kai tas tipas ateina su peiliu, padarytu iš skustuvo.

Guste užsispaudė burną kumščiu. Krisas paspėliojo, kokius žodžius ji stengiasi užgniaužti.

- Reikia su kuo nors pasikalbėt, - pagaliau pasakė ji. - Kai iš čia išeisiu, eisiu pas vyriausiąjį prižiūrėtoją. Ne šitaip reikia tvarkyt kalėjimą ir...

- Iš kur tu žinai? - Krisas papurtė galvą. - Tu už mane nekariauk, - pasakė nuovargio kupinu balsu.

- Tu nesi kaip tie nusikaltėliai, - tarė Guste. - Tu dar vaikas.

Krisas kilstelėjo galvą.

- Ne, mama. Aš ne vaikas. Aš tokio amžiaus, kad būsiu teisiamas kaip suaugęs. Ir galbūt atliksiu bausmę suaugusiųjų kalėjime. - Jis nukreipė žvilgsnį. - Nelaikyk manęs tuo, kas nesu.

Kriso žodžiai tartum atverstos kortos sugulė ant stalo tarp jųdviejų.

Šeštadienio vakarą siautė baisi vėtra, net storiausios cementinės kalėjimo sienos, rodos, grėsmingai girgždėjo. Savaitgaliais kaliniai būdavo izoliuojami vėliau - antrą nakties, - ir dauguma įsitriukšmaudavo labiau nei įprastai. Krisas dar nebuvo išsiugdęs gebėjimo miegoti kaip užmuštas, kai visi kiti sekcijoje judrūs ir triukšmingi, tad tysojo ant gulto su pagalve ant galvos ir spėliojo, ar įmanoma išgirsti, kaip lietus sunkiasi į plytas ir varva stogu.

Iš pradžių kaliniai susivaidijo - žiūrėti Saturday Night Live ar Mad TV. Baigėsi tuo, kad dvi kameros buvo valandai užrakintos, kaliniai toliau rėkavo vieni ant kitų pro grotas. Stivas pažiūrėjo laidą, paskui grįžo į kamerą ir užsiropštė ant viršutinio gulto. Krisas dėjosi miegantis, o iš tikrųjų klausėsi, kaip Stivas plėšia popierėlį nuo NutRageous batonėlio, kurį įsigijo tą savaitę iš prižiūrėtojo.

Jis buvo kai ko parūpinęs ir Krisui. Ai&M saldainiukų, kavos, Twinkies pyragėlių. Dėl bausmės Krisas buvo praleidęs prekių užsakymo dieną. Jo manymu, šitaip Stivas atsidėkojo, kad nebuvo įskųstas.

Netrukus šnaresys ant viršutinio gulto nutilo ir Krisas suprato, kad Stivas užmigo. Sulaukė, kada prižiūrėtojai praneš uždarantys kameras, ir ėmė klausytis, kaip gurgžda per grindis guminės šliurės, kaip kažkas šlapinasi į unitazą, kaip garsai išskysta ir nutyla.

Gesinti šviesas.

Iš tikrųjų šviesos taip ir neužgesdavo, tik gerokai priblėsdavo. Tačiau griežtojo režimo sekcijoje buvo taip niūru, kad reikėdavo tiek pat laiko priprasti akims dieną, kiek užmigti prieblandoje. Krisas klausėsi vėjo, vaizduodamasis esąs vidury lauko, kurio nei galo, nei krašto nesimato. Ant jo lijo, jis atkišo lietui veidą ir matė vien dangų.

Kažkas knarktelėjo, paskui dar kartą.

Krisas taukštelėjo delnu per viršutinį gultą. Jau kartą kitą buvo taip daręs, kai Stivas užknarkdavo. Tačiau užuot išgirdęs apsiverčiant ir nugrimztant į miegus, pašoko nuo veriamo, šaižaus verksmo.

Krisas nulipo nuo gulto ir atsistojo ant grindų. Stivas blaškėsi, krūtinę purtė kūkčiojimas. Krisas žiūrėjo lyg stabo ištiktas. Stivas buvo užsimerkęs, alsavo sunkiai. Aiškiai kankinosi ir aiškiai per miegus.

Sulig nauju šūksniu Krisas uždėjo ranką Stivui ant peties. Paskui smarkiau krestelėjo ir blausioje naktinėje kalėjimo šviesoje išvydo sidabriškus akių plyšelius. Stivas nusipurtė Kriso ranką. Krisas pajuto raustantis iš sutrikimo. Pagrindinė kalėjimo taisyklė - neprisiliesti prie žmogaus, kol tavęs nepaprašo.

- Atsiprašau, - suvapėjo Krisas. - Susapnavot košmarą.

Stivas sumirkčiojo.

- Košmarą?!

- Šūkavot ir visa kita, - neryžtingai tarė Krisas. - Pamaniau, nenorėsit prižadint visų.

Stivas nusliuogė nuo viršutinio gulto. Apėjo Krisą ir atsisėdo ant uždengto unitazo, apsiglėbė rankomis galvą.

- Velnias, - ištarė.

Krisas žnektelėjo ant savo gulto. Tolybėje tebešvilpavo vėjas.

- Grįžkit į lovą.

Stivas kilstelėjo akis.

- O ar žinai, kad ir tu kartais naktį pašūkauji?

- Aš nešūkauju, - iškart paprieštaravo Krisas.

- Šūkauji. Aš juk girdžiu.

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Gal, - sutiko krapštinėdamas odelę apie nagus.

- Tu regi ją? Emą?

- Iš kur, po paraliais, jūs žinot apie Emą?!

- Tu šauki ją vardu. Naktį. - Stivas atsistojo, atsirėmė nugara į metalines kameros grotas. - Tiesiog pasidarė įdomu, ar tu ją regi taip kaip aš... jį.

Krisas prisiminė Džordano Makfi įspėjimą dėl šnipų, kartais pasodinamų tau į kamerą, kad išgautų iš tavęs prisipažinimą. Jeigu ims klausinėti, tai ir pats bus klausinėjamas, o jis nebuvo tikras, ar nori tokių santykių. Ir vis tiek išgirdo save šnibždantį:

- Kas atsitiko?

- Aš buvau namie su juo vienas, - atsiliepė Stivas. - Mudu su Laiza buvom gerokai susivaidiję, ir ji išlėkė į kirpyklą, į darbą. Nė nekalbėjo su manim prieš išeidama, tik pasakė prižiūrėt vaiką. Aš buvau užsiutęs, ėmiau gert, ko tik buvo likę šaldytuve. Ir tada jis nubudo. Rėkė taip garsiai, kad man ėmė skaudėt galvą. - Stivas nusigręžė, kakta atsirėmė į grotas. - Pabandžiau įduot buteliuką, pervysčiau, o jis vis rėkė. Ėmiau nešioti, spiegiantį be paliovos man į ausį, galvą plėšte plėšė. Ir staiga suvokiau, kad jį purtau vis kartodamas, kad baigtų galų gale bliovęs. - Stivas apsiašarojęs sunkiai atsiduso. - O paskui ėmiau purtyti, kad vėl pradėtų bliaut.

Stivas ūmiai atsisuko, jo akys buvo niūrios, stiklinės.

- Ar žinai, koks jausmas, kai laikai tokį... tokį mažytį žmogutį savo rankose... po visko... ir kai žinai, kad privalėtum būti jo gynėjas?

Krisas vargais negalais nurijo seilę.

- Kuo jis buvo vardu?

- Bendžaminas, - tarė Stivas. - Bendžaminas Taileris Vernonas.

- Ema, - atsiliepė Krisas tyliai, visiškai taip pat. - Emilė Gold.

ANUOMET

1996- ųjų gegužė

Jis kvėpuoja taip arti, kad aš net juntu. Jo rankos pasiekia mano juosmenį, paskui slysta aukštyn, aukštyn ir mane žnaibo. Aš noriu jam pasakyti, kad skauda, bet negaliu ištarti žodžio. Aš noriu jam pasakyti, kad man taip nebepatinka.

Jis mane atstumia, tada jo ranka ten žemai ir aš imu cypti.

Nuo žadintuvo cypimo Emilė pašoko ir atsisėdo lovoje įsitempusi. Patalai buvo susivėlę apie kojas. Naktiniai marškiniai prakaituoti. Ji permetė kojas per lovos kraštą, pasirąžė. Nuėjo į vonios kambarį, paleidusi dušą palaukė, kol garas debesiu apsups galvą, ir žengė į kabiną. Eidama pro veidrodį nusigręžė. Pamatyti save nuogą kažin kodėl atrodė ne visai gerai.

Atlošė galvą, kad vanduo raminamai užlietų viršugalvį. Paskui paėmė muilą ir ėmė šveisti odą. Keliose vietose pasirodė kraujas, o vis tiek nesijautė švari.

Šį kartą istorijos pamoka buvo įdomi. Šiurpi ir nepaprastai jaudinanti. Ponas Voterstounas, sausai, be jokios vaizduotės dėstęs apie mokesčius, padarė pertrauką - ėmė smulkiai pasakoti apie gyvenimą Amerikoje iki pilietinio karo. Pastarąją savaitę nagrinėjo kartūno ritinio, medvilnės, sveiko vergo kainas. Šiandien jie mokėsi apie indėnus.

Ak! Apie Amerikos čiabuvius. Tokio nukrypimo nuo vadovėlio standarto esmė buvo siekis supažindinti mokinius su kolonistų gyvenimu. Kai ne tik kišdavosi Anglijos valdžia, bet ir sąmoningai buvo nebendraujama su vietiniais.

Emilė negalėjo atplėšti akių nuo ekrano klasės priekyje. Kiek pastebėjo, dabar jau ne tik klasės žvaigždutės - visiškos iškvaišėlės - liovėsi siuntinėjusios viena kitai laiškelius. Visų dėmesį buvo užvaldžiusi filmuota medžiaga, kurioje su aktorių pagalba vaizduojama, kaip mohaukų karys perskrodžia krūtinę belaisviui - prancūziškai kalbančiam Kanados jėzuitų kunigui - ir jo paties akyse ima valgyti širdį.

Klasės gale pasigirdo bumbtelėjimas, Emilė atplėšė akis nuo ekrano ir pamatė Adrieną Voli, sirgalių šokėją, be sąmonės sudribusią ant grindų.

- Ak, velnias, - tylutėliai ištarė ponas Voterstounas, nors vis tiek nusikeikė.

Jis sustabdė filmą, uždegė šviesą ir pasiuntė mokinį žemyn į medicinos sesers kabinetą. Pats pasilenkė prie Adrienos, patrynė ranką. Emai dingtelėjo, ar tik tai ne Adrienos gudrybė. Jaunasis ponas Voterstounas su pečius siekiančiais juodais blizgiais plaukais ir žalsvomis akimis buvo patraukliausias mokyklos mokytojas.

Skambutis nuaidėjo kaip tik įkrypuojant į klasę medicinos seseriai su buteliuku amoniako; Adrienai, jau atitokusiai, jo nebeprireikė. Emilė susirinko knygas ir žengė prie durų, kur jau laukė pas ją atėjęs Krisas. Jos ranka tvarkingai įsmuko į jo saują, ir jiedu išėjo drauge.

- Kaip praėjo Voterstouno pamoka? - paklausė Krisas. Jam istorija turėjo būti septinta.

Pro šalį plaukiant miniai Emilė prie jo prisiglaudė ir stabtelėjo.

- O, tau patiks.

Jai patikdavo bučiuotis.

Tiesą sakant, jei būtų galėjusi grįžti į praeitį, vien dėl šito būtų grįžusi. Jai patikdavo praverti lūpas ir laukti, kad Krisas įsibrautų į burną liežuviu, tartum įsmuktų į jos paslaptis. Jai patikdavo jausti, kaip jo aimana - tartum ledinukas apvali, šilta, - įsirita ir į jos burną. Jai ypač patikdavo, kaip jo didelės rankos atsargiai laiko jos galvą, lyg suėmusios jos mintis, kartais lakstančias į visas šalis, nė nesupaisysi.

Tačiau pastaruoju metu, regis, jiedu bučiuodavosi mažiau, vis dažniau ginčydavosi, kur turėtų sustoti Kriso rankos.

Jie sėdėjo džipo užpakalyje - jau kiek kartų Emilė spėliojo, ar Krisas šią mašiną išsirinko ne dėl sulankstomų ir nuleidžiamų sėdynių, - visi langai buvo aprasoję. Ant vieno jų Emilė buvo nupiešusi širdį su jųdviejų inicialais. Krisas nugara viską nutrynė.

- Kaip aš tavęs trokštu, Ema, - sušnibždėjo Krisas jai į kaklą, ir ji linktelėjo.

Ji irgi troško Kriso. Tik nevisiškai taip pat.

Sumanymas pasimylėti su Krisu intrigavo. Kodėl gi ne, juk ji myli jį labiau už viską pasaulyje? Na, bet fizinė pusė - tai, kaip jis liečia jos kūną, - jai kėlė blogumą. Ji baiminosi, kad kol įsidrąsins, ims taip vemti, kad nė nebegalės užbaigti ką pradėjusi. Bėda ta, kad žiūrėdama į Kriso ranką ant savo krūtinės ji vaizduodavosi, kaip ta pati ranka, nors ir mažesnė, pavagia pustuzinį ką tik iškeptų sausainių, mamai nė nespėjus pastebėti. Arba regėdavo ilgus pirštus, sukryžiuotus žaidžiant „Žirkles, popierių ir akmenį“, - jiedu sėdi šalimais ant užpakalinės sėdynės, abiem šeimoms važiuojant kur nors atostogauti.

Kartais jausdavosi besivoliojanti džipo užpakalyje su nepaprastai žaviu, patraukliu vaikinu. O kartais - lyg einanti imtynių su broliu. Kad ir kaip stengėsi, nepajėgė šito atpainioti.

Ji švelniai atstūmė Kriso krūtinę, pabandė priversti atsisėsti. Jis pakėlė galvą susiraukęs, ji jam nusišypsojo. Jo lūpos tebebuvo žvilgios, drėgnos, ji pajuto vėsą apie spenelį. Susikibo su juo pirštais.

- Ar jautiesi... na, man artimas?

Kriso akys liepsnojo.

- O Dieve, žinoma.

Emilė sutrikusi patylėjo.

- Aš ne tai... norėjau pasakyt, - pasitaisė ji. - Na, tiesiog tu mane pažįsti geriau už tikrą brolį.

- Tu neturi brolio.

- Na, taip. Bet jei turėčiau, tas brolis būtum tu.

Krisas bjauriai išsišiepė.

- Tai padėkokim Dievui, kad aš ne brolis, - pasakė vėl nuleisdamas galvą.

Ji patąsė jį už plaukų.

- O tu kada nors galvojai apie mane šitaip? - paklausė susigėdusi. - Kaip apie seserį.

- Šiuo metu tikrai ne, - tarė Krisas slopiu balsu ir palietė lūpomis jos lūpas. - Galiu tau prisiekt, kad niekad... - vėl pabučiavo, - niekad... - vėl pabučiavo, - nenorėjau to daryt su Keite. - Jis pats nusirito į šalį, storas gūbrys po džinsais suglebo. - Dieve, - ištarė virpėdamas. - Tu taip mane suerzinai.

Emilė uždėjo ranką jam ant krūtinės. Jai patiko jo krūtinė su plaukų „dūmeliu“ ir ilgais raumenimis.

- Atsiprašau. Aš nenorėjau. Ji įsirangę Krisui į glėbį ir pajuto ją glaudžiai apkabinusias rankas. - Nekalbėkim, - pasiūlė ir įsikniaubė veidu į karštą jo odą.

Jo iškvepiamas oras įpuola man į burną, aš tik juo kvėpuoju. Jo rankos nuo mano kulkšnių slysta prie blauzdų, jas išskiria kaip spaustuvus, ir aš žinau, kas artėja, kai jo pirštai sminga į mane.

Jis neleidžia man suglausti kojų, neleidžia atšlyti. Jam ant rankos kraujas. Jis spaudžia man pečius ir brėžia raudoną liniją per krūtinę. Krūtinė plyšta, atsiveria - ir aš jaučiu jį įsibraunantį į mane, standų ir nemalonų. Tada kažkas išslysta laukan kaip drebučiai, ir pakėlusi akis matau Kriso dantis, susmingančius man į širdį.

- Ne. - Emilė patampė Kriso marškinių apykaklę. - Ne, - pakartojo, o jo rankoms stipriau suspaudus įgnybo į kaklą. - Ne! - sušuko, nustūmusi jį nuo savęs. - Pasakiau, ne, - prašvokštė.

Krisas nurijo gumulą gerklėje. Varpa rausva kyšojo per džinsų kraštą.

- Nemaniau, kad tą turi galvoj, - pasakė jis.

- Viešpatie brangiausias, - tarė ji. Pasitrynė rankas pašiurpusia oda ir nusigręžė.

Džipe nekas - labai toli nepasitrauksi.

Ji laukė, kad jo rankos apkabintų pečius - kaip visada tokią akimirką. Tai būdavo lyg teatro vaidinimas, kaskart pasibaigiantis vis taip pat, kiekvieną vakarą. Uždanga nusileidžia, o rytoj jiedu vėl viską pakartos. Tačiau šį kartą Emilė nepajuto Kriso prisiglaudžiant. Išgirdo džirkštelint užtrauktuką, girgžtelint džipo krovinių skyrių - jis atsiklaupė ir ėmė tvarkytis manevruodamas aplink ją.

- Pasitrauk, - trumpai paliepė, tada pakėlė užpakalinę sėdynę ir spragtelėjo.

Užsidegus viršutinei lemputei Krisas atidarė vairuotojo duris ir Emilė suprato, kad ketina važiuoti. Įsikibusi į prietaisų skydelį ji užsisegė saugos diržą džipui išriaumojant iš tuščios automobilių aikštelės.

Krisas važiavo greitai, su įtūžiu, be jam būdingo atsargumo. Kai ties posūkiu pasviro ant dviejų ratų, Emilė uždėjo ranką jam ant plaštakos.

- Kas tau darosi?!

Gatvės žibintų blausumoje jis dėbtelėjo į ją tokia griežta mina, kad akimirką Ema jo tiesiog nepažino.

- Kas man darosi? Kas man darosi? - pakartojo kaip papūga.

Be įspėjimo pasuko automobilį iš aklagatvio į dešinę ir trinktelėjęs

per pavarų svirtį nudūmė Parko gatve.

- Tu nori žinot, kas man pasidarė, Ema? - Jis sugriebė jos ranką ir įbruko sau į slėpsnas. - Va kas man darosi. - Paleido jos riešą, leido rankai palįsti po šlaunimi, pasislėpti. - Tik apie tai ir tegaliu galvoti, tik šis dalykas mane palaiko. O tu kas vakaras sakai, kad ne. Aš privalau nukęst ir susitvarkyt, bet reikalas tas, kad negaliu. Daugiau nebegaliu.

Emilė nuraudo, pažvelgė sau į kelius, po akimirkos išgirdo Kriso atodūsį. Jis persibraukė ranka plaukus, pašiaušė.

- Ar tu numanai, - tarė jis tyliai, - ar bent kiek numanai, kaip aš tavęs trokštu?

Ji prikando lūpą.

- Troškimas - ne tas pat kas meilė.

Jis nustebęs nusijuokė.

- Juokauji? Aš tave myliu jau... Viešpatie, visą savo gyvenimą. Nauja tėra tik troškimas. - Krisas nykščiu brūkštelėjo Emilei per smilkinį. - Troškimas ne tas pat kas meilė, - pritarė. - Tačiau šiedu dalykai gali būt ir tas pats, bent jau man.

- Kodėl? - prisivertė paklausti Emilė.

Krisas jai nusišypsojo, tirpdydamas tvirčiausią gynybą.

- Nes trokšdamas tavęs, Ema, aš tik dar labiau tave pamilau.

Viskas buvo ryškiau. Ji užuodė nešvarų jo iškvepiamų orų, jautė šiurkščius plaukus ant plaštakos, regėjo į save spoksančias savo pačios akis. Ji mūvėjo kažką su guma per liemenį. Tas kažkas pakštelėjo į šlaunis. Ji juto pažįstamą jo nagų drėskimą, jo delnai trynė spenelius, tarp kojų degė.

Tačiau šį kartą buvo kai kas daugiau. Tolygus dūzgesys - kas čia? - bitės? Dezinfekavimo priemonė. Ir neabejotinas virtuvės kvapas, kažkas lyg kepama riebaluose.

***

Emilė atsibudo sutrikusi, nepajėgdama prisiminti, kas čia atsitiko, kad ji tokia sunerimusi, įsitempusi. Užmigti buvo nebeįmanoma. Tikriausiai ji sapnavo tai, kas atsitiks vakare. Jiedu su Krisu tą vakarą skyrė pirmam kartui.

Pasimylėti, priminė ji sau, lyg eufemizmas tą dalyką padarytų priimtinesnį.

Prisimerkusi pasidairė tamsoje sportbačių. Išsitraukė juos iš po rašomojo stalo ir įsistojo, nevarstė. Tada ant naktinių marškinių užsimovė Kriso medvilninį plaukiko nertinį ir nutipeno žemyn, išėjo į lauką.

Kaip gegužę, oras buvo šiltas, didelis mėnulis kabojo aukštai ir kaspinais dalijo taką tarp Hartų ir Goldų lyg sidabro upelį. Emilė skubėjo, jos rankos blyksėjo baltai kaip plonos beržų šakelės, pro kurias ėjo.

Kai priėjo Kriso namus, nustebo miegamajame išvydusi šviesą. Trečią ryto?! Ketvirtadienio naktį?! Ji paėmė akmenuką ir švystelėjo į langą. Veidas pasirodė bemaž akimirksniu. Šviesa mirktelėjusi užgeso, ir štai Krisas jau stovi už kelių žingsnių, su teniso marškinėliais ir plačiomis trumpikėmis, įsikibęs į šoninių durų staktą.

- Negaliu užmigt, - pasakė Emilė.

- Aš irgi, - prisipažino Krisas šypsodamas. - Vis galvoju apie rytdieną ir jaudinuosi.

Emilė tylėjo. Leido Krisui manyti, kad ir ji nemiega dėl šito.

Jis nulipo nuo verandos, basas, raukydamasis dėl žvyro ir šakelių, badančių padus einant prie Emilės.

- Einam, - pakvietė. - Galėsim pasirgt nemiga dviese.

Jis nutempė ją vejos pakraščiu ten, kur veja nyra į mišką. Čia žemė buvo minkštesnė - pušų spygliai, vis dar šlapi po žiemos, pataisai, augantys susitaršiusiais žaliais kuokštais. Kriso žingsniai sutvirtėjo įžengus į mišką, prie didžiulės granito plokštės.

Ne vieni metai jau buvo prabėgę nuo tų laikų, kada jiedu ateidavo čia žaisti, su lazdomis muškietomis ir akmenukais - patrankų sviediniais. Krisas užkopė ant aukšto plokščio akmens ir padėjo užlipti Emilei. Apkabino ją per pečius ir atsigręžęs pažvelgė į savo namus.

- Ar prisimeni, kaip mane nustūmei ir man reikėjo siūti žaizdas?

Emilės ranka nejučia nuslinko prie Kriso skruosto.

- Septyniolika metų, - ramiai tarė ji. - Iki šiol man neatleidai.

- Ak, atleidau, - užtikrino Krisas. - Tik nepamiršau.

- Gerai, - tarė ji išskėsdama rankas. - Nustumk mane, ir būsim atsiskaitę.

Krisas puolė, pargriovė ant nugaros Emą - besijuokiančią, spardančią kulnais jam blauzdas. Jiedu kuteno vienas kitą ir rangėsi taip pat kaip vaikystėje, tartum šuniukai, gaudantys vienas kito uodegą. Ir staiga Kriso rankos sustingo ant jos krūtų, burna pakibo virš jos burnos per iškvėpimo atstumą.

- Pasiduok, - sušnibždėjo jis ir švelniai spustelėjo.

- Pas... - atsiliepė Emilė, ir jo liežuvis užpildė jos burną, rankos nuslinko nuo raktikaulio iki klubo, žaisdamos jau visai kitokį žaidimą. Ji užsimerkė klausydamasi Kriso kvėpavimo ir kimaus pelėdos ūbavimo.

Kaip ūmiai šį žaidimą Krisas pradėjo, taip ūmiai ir pašoko. Timptelėjęs už rankos ją pasodino ir jau nekaltai apkabino.

- Manau, - tarė, - kad jau gana.

Emilė atsigręžė išsižiojusi.

- Dabar jau gali laukt?

Tamsoje jo dantys buvo labai ryškūs.

- Dabar, kai tunelio gale matyti šviesa, galiu, - pasakė jis.

Jis nuleido ranką nuo jos pečių ant krūtinės. Emilė suvirpėjo - pasistengė save įtikinti, kad nuo šalčio.

Jiedu gulėjo ant lentinių karuselės grindų ir žiūrėjo į žvaigždes, besisukančias pro drožtinių uodegų ir pasagų raizginį. Jiedu lietė vienas kito pečius, alkūnes, šlaunis ir tas vietas, kurios degte degė. Krisas suėmė jos ranką, ir ji kone pašoko.

Jis pasirėmė alkūne.

-Kas?

Ji papurtė galvą, gerklę skausmingai veržė.

- Aš negaliu tiesiog taip sėdėt ir laukt, kada tai atsitiks, - pasakė. - Noriu, kad visa tai baigtųsi.

Krisas išpūtė akis.

- Klausyk, čia juk ne egzekucija.

- Aha, ne, - suniurnėjo Emilė.

Krisas nusijuokė ir atsisėdo.

- Na, o ką, jeigu tiesiog valandžiukę pasišnekėtume ir pažiūrėtume, kas bus?

- Pasišnekėtume, - prašvokštė Emilė, tartum net pati mintis, kad pašnekesys nuves prie sekso, neįmanoma. - O apie ką?

- Nežinau. Pavyzdžiui, apie tuos laikus, kai stebėdavom, kaip tą daro šunys?

Emilė sukikeno.

- Aš ir pamiršau. Ponios Morton pudelis su spaniele iš Fildkrest Leino. - Ji pajuto Kriso pirštus, įslystančius tarp jos pirštų, ir šnekėtis pasidarė truputį lengviau. - Nemaniau, kad pudelis įstengs ant jos užlipt.

Krisas nusišypsojo.

- Atrodė juokingai, a? - Jis nusijuokė.

-Kas?

- Pagalvojau, kad būtų teisinga susirast tuos šunis ir leist jiem stebėti mus.

Ji prisiminė ilgą kaip stygą pudelio penį, nuslystantį nuo didesnės spanielės ir besiplakantį į šokinėjančias kojas. Ką ketino daryti jiedu su Krisu, negalėjo būti kebliau. Kriso ranka nušliaužė jos pečiais.

- Jau geriau?

- Taip, - pripažino ji, nusukdama veidą į jo pažasties duobelę. Jis kvepėjo saldžiu dezodorantu, prakaitu ir jauduliu.

- O ką, - pasakė jis kilstelėdamas jos veidą, - jeigu tiesiog tave pabučiuočiau?

- Tiesiog pabučiuotum.

- Kol kas. Apie kitką negalvok.

Emilė nusišypsojo prie jo lūpų.

- O, taip.

Krisas apžiojo jos lūpas.

- Pamalonink mane. - Jis perbraukė jos lūpų liniją liežuviu, tada bučiuodamas nuslinko kaklu.

Ji pajuto jo virpančias rankas lendant po palaidinuke, ir nuo to jai pasidarė geriau nei nuo ko nors kito: geriau buvo žinoti, kad ir Krisas nervinasi.

Tada, kaip apskritai paauglystėje, kai laikas eina ir per greitai, ir kartu vos slenka, Emilė suvokė, kad jos drabužiai nuvilkti, oda pašiurpusi smulkiomis kruopelėmis. Ji žiūrėjo, kaip Krisas užsineria sargį, ir nustebo, kad jai jis gražus, ne keistas ir ne bjaurus. Leido Krisui ant jos atsigulti, degančia ant jos krūtinės krūtine, ir patogiai įsitaisyti tarp kojų.

- Kaip manai, - sušnibždėjo ji išsigandusi, - ar skaudės?

Jis sustingo.

- Nežinau. Turbūt turėtų, truputį. - Jis pavirto prie Emilės šono ir susimąstęs perbraukė ranka jos šlaunį.

- Kas yra? - pasidomėjo Emilė.

- Nieko, - atsakė jis, pasitikęs jos žvilgsnį. - Tiesiog pamiršau šitą dalyko pusę.

- Esu tikra, kad nėra taip blogai. Vargu ar kas nors dėl šito numirė. - Ką aš darau, šovė beprotiška mintis. Kodėl aš jį raginu?

Krisas nusišypsojo ir nubraukė jai nuo kaktos plaukus.

- Jei galėčiau tau nesuteikti skausmo, tai nesuteikčiau. Verčiau skaudėtų man.

Emilė palietė jo dilbį.

- Kaip malonu.

- Nieko malonaus. Savanaudiška. Žinau, kad galiu atlaikyt šiek tiek skausmo. Bet nepajėgčiau matyt, kaip skauda tau.

Emilė siektelėjo Krisui tarp kojų, apsivijo jį pirštais, privertė smarkiai sualsuoti. Jis užgulė ją ir įsirėmė alkūnėmis.

- Jei skaudės, žnybk. Suskaus abiem.

Ji juto jo liečiama, juto kažką drėgna atsiradus iš jos, o paskui jis ją prispaudė ir sustingo. Jai pro akis pralėkė regėjimas - tūkstančio kibučių dėlionė, kurią jiedu dėliojo vaikystėje, ir kaip Krisas bandydavo grūsti kibučius ten, kur jie niekaip nepritinka.

- Ema, - tarė jis, ant kaktos sublizgo prakaitas. - Ar tu šito nori?

Ema suprato, kad jis liautųsi, jei tik ji papurtytų galvą. Bet nusprendė, kad tai, ko nori ji, ir tai, ko nori Krisas, neatskiriamai susipynę. Žinojo, kad jis to trokšta labiau už viską.

Jai vos linktelėjus, Krisas švelniai į ją įsiterpė.

Akimirką suskaudo, ir ji suleido nagus jam į nugarą. Paskui taip blogai nebebuvo. Keistas pojūtis, iš vidaus plūstantis į išorę, bet be skausmo. Ji pajuto savo šlaunis banguojant, Krisui pradėjus stumdyti ir dejuoti, vis greičiau, ir nustūmus ją vos ne per sprindį karuselės grindų lentomis.

Kai jis sušuko, ji žiūrėjo išpūtusi akis į pliką žirgelio papilvę - pirmąkart pastebėjo, kad jis ne visas nudažytas.

Krisas nusirito nuo jos besikilojančia krūtine.

- O Dieve, - pasakė išsitiesęs ant nugaros. - Maniau, kad man jau galas. - Po valandėlės prispaudė ją prie savęs. - Aš tave myliu, - sušnibždėjo, paliesdamas pirštais jos smilkinius. - Bet priverčiau tave verkt.

Ji papurtė galvą, nors vis dėlto susivokė, kad ašaros tebesiveržia.

- Tu privertei mane... - Ji nutilo ir nebaigė minties.

Tai tikras iššūkis, pagalvojo ji tą dieną, pastūmusi McDonald’s restorano vyrų tualeto duris. Jos nuostabai, tualetas buvo visiškai toks pat kaip moterų, tik prie sienos stovėjo du pisuarai ir čia labiau smirdėjo. Vienoje kabinoje buvo kažkoks žmogus. Emilė matė jo kojas. Paralyžiuota sumišimo - o ką, jei jisai pastebės devynmetės mergaitės batelius? - stovėjo kaip įbesta priešais plovyklę. Suburbuliavo nuleidžiamas vanduo, kabinos durys atsidarė. Priekvaišis taip ir sustingo, jo drabužiai dvokė riebalais ir dezinfekavimo priemone.

- Kas čia dabar?

Emilė juto, kaip dreba kojos.

- Aš... Tikriausiai ne ten užėjau, - išlemeno. Puolė prie durų, bet jis čiupo už riešo.

- Ak, tikrai? - paklausė apsupdamas ją balsu lyg dūmais ir prisitraukdamas. - O iš kur žinai, kad ne ten?

Jis ją prirėmė prie durų, užtverdamas kelią kam nors įeiti. Iškėlęs jos rankas virš galvos, pakišo ranką po palaidinuke.

- Papų nėr. Tikriausiai vyras. - Tada užkišo ranką už šortų gumelės ir patrynė pirštais tarp suspaustų kojų. - Bet ir pimpalo neužčiuopiu. - Prisilenkė taip arti, kad ji užuodė jo iškvepiamą orą. - Reikia išsiaiškint, - pasakė ir sugrūdo į ją pirštą.

Baimė taip ją sukaustė, sustingdė kūną ir taip užkimšo burną, kad net jei ir šaukė mintyse, jokio garso nebuvo. Jis paleido ją - taip pat greitai kaip sugriebė. Jam išėjus Emilė parpuolė ant rudų plytelėmis išklotų grindų jausdama, kaip joje dega dezinfekcinė priemonė nuo jo rankų. Išsivėmė gulomis. Paskui atsistojo ir išsiskalavo burną. Pasitaisė drabužius ir nuėjo atgal prie stalelio, kur jos laukė Krisas.

***

- Ššš, - ramino Krisas, priglaudęs ją prie krūtinės. - Tu rėkei.

Ji tebebuvo nuoga, Krisas irgi, jai prie šlaunies vėl sukilo erekcija. Ji nustūmė jį šalin, susirietė į kamuolį.

- Buvau užmigusi, - pasakė netvirtai.

- Ak, - tarė Krisas švelniai šypsodamas. - Atleisk, jei pasidarė taip nuobodu.

- Ne dėl to.

- Suprantu. Na, eikš, pasėdėk su manim. - Jis atkišo ranką, draugiškai, ir Emilė užropojo jam ant kelių, stengdamasi įtikėti, kad taip elgtis visai nieko bloga, nors nė vienas nebuvo prisidengęs nė menkiausiu drabužėliu.

Ji juto Kriso rankas, vėl ją guldančias ant šaltų lentų. Pabandė nusiristi šalin, jis ją sulaikė, ji suinkštė.

- Suprantu, įsižeidusi, - pasakė jis. - Tik noriu į tave pažiūrėt. Iš pradžių labai skubėjau.

Paglostė krūtis žvilgsniu, paskui pirštais. Pabraukė ratukais apie spenelius, kąstelėjo raktikaulį. Leido savo rankoms nuslinkti pilvu, šlaunimis, o paskui pražergė ir brūkštelėjo. Ji drebėdama pamėgino jį nublokšti šalin, bet jis laikė ją už kulkšnių.

- Ne, tik leisk į tave pažiūrėt.

Pajuto jo burną, ant bambos palikusią drėgną žymę, šliaužiant žemyn.

- Tu tobula, - paskelbė jis, ir ji išblyško, nes dabar žinojo, kad tai nė iš tolo nepanašu į tiesą. - Nejudėk, - paprašė, jo žodžiai suvirpėjo jai tarp kojų, o ji jau kūkčiojo.

Jis iš karto atsilošė išsigandęs.

- Kas yra? Ar užgavau?

Ji papurtė galvą taškydama ašaras.

- Nenoriu nejudėt. Nenoriu nejudėt. - Ji apsivijo Krisą rankomis ir kojomis ir netikėtai pajuto jį vėl įsiterpiantį į ją, standžiai, stulbinamu glaudumu.

- Aš tave myliu, - be garso ištarė Krisas, jau po visko.

Emilė nusuko veidą.

- Liaukis.

DABAR

1997- ųjų gruodis

Guste spėliojo, ar Krisas neklysta su savo sprendimais.

Stebeilydama į linksmą vaisių šventę prekybos centre, į pūpsančius vienas greta kito kaip įvairiaspalviai kareiviai vaisius, ji negalėjo Graftono apygardos kalėjimo rusvųjų ir pilkųjų nelyginti su netyčiniu maisto parduotuvės grožiu. Pasirinkimas buvo stulbinamas - mandarinai, žali Granny Smith obuoliai, glotniaskruosčiai pomidorai? Pasirinkimas kas žingsnis - visiška priešybė nurodymams valgyti tą, vaikščioti čia, lįsti po dušu tuojau pat.

Ji siektelėjo klementinų. Krisas juos labiausiai mėgsta, nuveš jam kitą antradienį... bet ar galima? Vaizduotėje iškilo vienas iš tų stambių vyrų mėlyna uniforma, dalijantis vaisių skiltimis, ieškantis skutimosi peiliukų, kaip pati kadaise yra sutrėškusi mažojo Kriso Helovino ledinuką tikrindama, ar nėra smeigtukų. Skirtumas tik toks, kad ji ieškojo iš meilės. Kalėjimo prižiūrėtojai ieškos iš pareigos.

Guste pravėrė maišelį ir supylė klementinus atgal į krūvą.

- Ar patikėtumėt?!

- Toj šeimoj?!

Guste apsisuko, nustūmė vežimėlį prie tvarkingai sudėliotų salotų, tačiau ten pastebėjo kelias Beinbridžo bobas, apsiperkančias savaitei.

- Na, aš tai tikiu. Kartą mačiau tą vaikinuką, jis buvo...

- Ar žinot, jo tėvas pelnė kažkokį medicinos garbės vardą?

Guste sugniaužė parduotuvės vežimėlio rankeną. Sukaupusi jėgas

pristūmė vežimėlį prie moteriškių, įnikusių uostyti melionus.

- Dovanokit, - tarė iššiepusi dantis ir šykščiai šypsodama. - Gal norit ką nors pasakyt man tiesiai?

- Ai, ne, - atsakė viena moteriškių, purtydama galvą.

- O aš tai norėčiau, - pareiškė jos drauge. - Man regis, kai sūnus, toks jaunas, padaro šitokį siaubingą nusikaltimą, tai kaltė neišvengiamai krinta tėvams. Juk vis dėlto jis turėjo kažkur išmokt šitaip elgtis.

- Nebent pikta sėkla, - suniurnėjo pirmoji.

Guste sukrėsta tyliai atrėžė:

- Ar nepasakytumėt, ko jums taip parūpo?

- Kai šitaip atitinka mūsų mieste, tai jau mūsų bėda. Einam, Ana, - paragino kita moteris, ir abi nuplaukė į gretimą tarpueilį.

Raudonų dėmių išmuštais skruostais Guste paliko puspilnį prekių vežimėlį ir patraukė lauk iš parduotuvės. Prie kasos braudamasi pro motiną su dvynukais, pastebėjo ant stovo laikraščius. Sulankstytas taip, kad matytųsi stambi antraštė, Grafton County Gazette rėžė akį: ŽMOGŽUDYSTĖ MAŽAME MIESTELYJE, II DALIS. Ir mažesnėmis raidėmis: „Vis daugėja kaltės įrodymų vidurinės mokyklos sportininkui, laikomam kalėjime dėl draugės nužudymo.“

Guste dar kartą pažvelgė į antraštę. II DALIS. O kur pirmoji?

Kaip dauguma aplinkinių gyventojų, Hartai gaudavo Graftono apygardos laikraštį. Kad ir koks paikas - su vedamaisiais apie sudegusias pienininkystės ūkio silosines, apie mokyklos biudžeto skyles, - šis laikraštis informavo ir apie Beinbridžo miesto įvykius. Nemažai šeimų prenumeruodavo ir The Boston Globė dienraštį, vien nusikaltimų statistikai ir politinei padėčiai palyginti, o iš esmės - kad primintų, koks idiliškas jų gyvenimas Naujojo Hampšyro valstijoje. Vakarais žmonės pristigdavo laiko pavartyti Globė, o Gazette - daugiausia trisdešimt dviejų puslapių - paskaityti laiko ištekdavo.

Guste prisiminė vienintelį laiko tarpą, kai neskaitė laikraščio. Tai buvo tos dienos - iki kaltinimo pateikimo ir vėliau, kai taip skaudėjo širdį, kad ji vargiai aprėpė savo pačios pasaulėlį, ką jau kalbėti apie aplinkinį.

Ji keletą kartų giliai įkvėpė ir perskaitė straipsnį. Tada atsivertė pirmą puslapį, susirado ką reikia, laikraštį susuko ir pasikišo po pažastimi. Ir kas, jei rasta įrodymų, kad Krisas buvo prie karuselės? Juk niekas nė neabejojo, kad jis buvo nusikaltimo vietoje. Kol nusigavo iki automobilio, Guste nė nesuvokė pasiėmusi laikraštį ir neužmokėjusi. Jau ketino grįžti sumokėti trisdešimt penkių centų, o paskui apsigalvojo. Velniop. Tegu mano, kad visa šeima - nusikaltėliai.

***

Grafton County Gazette redakcijos patalpos buvo kone tokios pat niūrios kaip kalėjimas. Ši maloni mintis Gustei suteikė jėgų nužygiuoti iki sekretorės su dvispalviais plaukais ir pareikalauti susitikimo su Saimonu Favru, vyriausiuoju redaktoriumi.

- Deja, - kaip ir tikėjosi, pasakė sekretorė, - ponas Favras dabar turi...

- Problemų, - baigė Guste už sekretorę ir pro suveriamąsias duris įsmuko į redakcijos patalpas.

Ekranuose slankiojo žali vaizdai, kompiuteriai pypčiojo, už jų ūžė spausdintuvas.

- Atsiprašau, - kreipėsi Guste į moterį, prie vieno stalo užsigulusią su lupa virtinę negatyvų, - Gal pasakysit, kur ponas Favras?

- Tenai, - moteris mostelėjo į duris salės gale.

Guste linktelėjo, nužingsniavo prie durų, pabeldė ir jas atlapojo. Išvydo žemoko ūgio vyruką su telefonu, prikištu prie ausies.

- Tas man neįdomu, - kalbėjo jis. - Aš tau jau sakiau. Gerai. Sudie.

Pažvelgė į Gustę ir prisimerkė.

- Ar galėčiau kuo pagelbėt?

- Vargiai, - nukirto Guste. Tėkštelėjo atsineštą laikraštį ant stalo, kad aiškiai matytųsi bjaurioji antraštė. - Noriu žinot, nuo kada laikraščiai spausdina prasimanymus.

Favras atsikrenkštė iš gerklės gelmių ir atsuko laikraštį taip, kad galėtų aiškiai perskaityti.

- Kas jūs?

- Guste Hart. To vaikinuko, kuris apkaltintas neva nužudymu, motina.

Favras bakstelėjo pirštu vieną žodį.

- Mes va čia ir sakom, kad nežinia, ar būta nusikaltimo. Taigi nesuprantu...

- Ne, kaipgi jūs suprasit, - nutraukė Guste. - Nesuprasit, nes neturit sūnaus, kuris nekaltas, bet privalo sėdėt kalėjime devynis mėnesius, kol gaus progą savo nekaltumui įrodyt. Nesuprasit, nes leidžiat korespondentui imti informaciją iš policijos ir sukelti skandalą. Mano sūnus visai nė neslėpė, kad buvo su Emile Gold, kai ji žuvo, tai kam reikia sudaryt įspūdį, jog tai esminis lūžis bylos tyrime?!

- Ponia Hart, - ėmė aiškinti Favras, - tai geras masalas. Mūsų kraštuos įdomybių ne taip jau daug.

- Naudojatės byla savo tikslais. Galėčiau paduot jus į teismą.

- Galėtumėt, - pripažino vyriausiasis redaktorius. - Bet jūs tikriausiai ir taip jau užtektinai mokat advokatui. - Spoksojo į Gustę tol, kol ji nusigręžė. - Žinoma, noriai išklausytume ir jūsų pasakojimą. Tikriausiai žinote, merginos motina pateikė mūsų korespondentui Lu išskirtinės medžiagos. Lu su džiaugsmu paimtų interviu ir iš jūsų.

- Nieku gyvu, - atsakė Guste. - Kodėl turėčiau ką nors pasakoti, kai Krisas nieko blogo nepadarė?!

Favras mirktelėjo.

- Paaiškinkit.

- Klausykit, mano sūnus nekaltas. Jis tą merginą mylėjo. Ją mylėjau ir aš. Tai tiesa. - Guste pliaukštelėjo delnu per laikraštį. - Aš noriu, kad būtų išspausdintas paneigimas.

Favras nusijuokė.

- Įvykio?

- Tono. Reikia dar aiškiau už šitą šlamštą pasakyti, kad Kristoferis Hartas nėra kaltas, kol jo kaltumas neįrodytas teisme.

- Puiku, - sutiko Favras.

Labai jau greitai nusileido.

- Puiku?

- Puiku, - pakartojo Favras. - Bet niekas dėl to nepasikeis.

Guste susinėrė rankas ant krūtinės.

- Kodėl?

- Todėl, kad skaitytojai jau viską sužinojo, - paaiškino redaktorius. - Gal net pasičiupo informacijos agentūros. - Jis suglamžė laikraštį į gniužulą ir sviedė į šiukšliadėžę. - Aš galėčiau pranešt, kad jūsų sūnelis užsiaugino angelo sparnus ir nuskrido į rojų, ponia Hart. Tegu net tai bus tiesa. Bet žmonės jau suleido dantis į šią istoriją ir nebesiruošia paleist.

Seleną įėjo į Džordano namus, nusimetė paltą ir išsitiesė ant sofos. Tomas, išgirdęs varstomas duris, atbėgo iš savo miegamojo.

- O, oho. Kas nutiko?

- Nieko sau, - tarė Seleną žiovaudama. - Kasdien tu vis gražesnis.

- Tai jau eitumėt su manim į pasimatymą?

Seleną nusijuokė.

- Aš tau jau sakiau. Arba į mokyklos išleistuvių vakarą, arba kai pasieksi šešių pėdų dviejų colių ūgį. Priklauso nuo to, kas įvyks pirmiau. - Ji paėmė pustuštę Pepsi skardinę, paauostė ir atsigėrė apžiūrinėdama popieriais nuklotas kambario grindis.

- Kur tėtis?

- Čia, - pranešė Džordanas atitrinksėdamas iš savo miegamojo su duksliomis treningo kelnėmis ir Nike teniso marškinėliais. - Kas, po perkūnais, tau davė mano namų raktą?!

- Aš pati, - ramiai atsakė Seleną. - Pasidariau prieš kelis mėnesius.

- Kaip jau kitaip. Nė nepaklausei leidimo.

- Nusiramink. - Seleną kreipėsi į Tomą: - Kas jį apsėdo?

- Šiandien gavo iš generalinės prokuratūros dokumentus susipažint. - Tomas liūdnai palingavo galvą. - Jam reikia jautrios sielos - išsiverkt.

- Aš jautrios sielos neturiu ir neturiu sentimentų tiems, kurie man moka, - pasakė Seleną.

- Aš tai jums nemoku, - atkreipė dėmesį Tomas.

- Sudie, Tomai, - vienu balsu tarė Seleną su Džordanu.

Tomas juokdamasis grįžo į savo kambarį ir užsidarė.

Seleną atsisėdo. Džordanas pasinėrė į šūsnis popierių, apklėtusių grindis.

- Ar taip jau viskas blogai?

Džordanas patapšnojo pirštu per lūpas.

- Nebūtinai taip jau viskas blogai. Tiesiog nėra visai gerai. Daug įrodymų - nelygu kaip pakreipsi.

- Tu ketini neduot jam kalbėti teisme.

Seleną išsakė tą mintį kaip teiginį, puikiai žinodama Džordano planus.

- Taip. - Džordanas perliejo žvilgsniu Seleną, atsilošusią į pagalves su Pepsi skardine rankoje. - Manau, šitaip įrodymai bus svaresni.

Krisas nė neprašytas pasakė neketinęs nusižudyti - tai jo asmeninė versija. Tuščia retorika. Jeigu jis kalbėtų teisme, Džordanui reikėtų jį korektiškai pamokyti, ką sakyti. O jeigu Krisui kalbėti neleis, Džordanas savo klientui išlaisvinti galės kalbėti ką tik širdis geidžia. Jeigu Krisas neliudys pats prieš save, Džordanas galės taikyt kokią nori gynybą, po paraliais.

- Tarkim, tu prisiekusioji, - pasiūlė įsivaizduoti Džordanas. - Katra versija labiau tikėtum: Krisas, sunkesnis už Emilę penkias- dešimčia svarų, nusiteikęs tą vakarą pabandyt ją sulaikyt nuo savižudybės, neįstengė išplėšti jai iš rankų ginklo? Ar kita: jiedu abu ketino nusižudyti, šitaip gražiai paliudydami savo meilę?.. O kai Emilė išsitaškė smegenis tiesiai jam ant marškinių ir pasidarė nebe taip gražu, jis neteko sąmonės, nespėjęs tuo ginklu nusižudyti pats.

- Suprantu, - pasakė Seleną, mostelėjusi į pasklidusias šūsnis popierių. - O nuo ko pradėt man?

Džordanas pasitrynė rankomis veidą.

- Nežinau. Tikriausiai viskam perverst man prireiks kelių dienų. Gal pirmiausia pasikalbėk su jo tėvais. Mums reikia vieno kito jo nepriekaištingos moralės liudytojo.

Seleną pakėlė lapą popieriaus, apvertė - skalbyklos kvitas - ir ėmė sudarinėti sąrašą. Džordanui įkišus nosį į teismo medicinos išvadas, pasiėmė arčiausiai gulintį segtuvą. Goldų apklausa policijoje tuoj po įvykio. Iš Emilės Gold motinos nieko netikėto - daug isterijos, didelė dozė sielvarto, griežtas neigimas, kad jų brangioji dukra buvo linkusi į savižudybę.

- Ak, tu žiūri tą? - tarė žvilgtelėjęs Džordanas. - Perverčiau šiandien. Iš tos moteriškės ničnieko neištrauksi. Ji davė išskirtinės medžiagos Gazette. - Jis pasivaipė. - Toli gražu ne objektyvus pranešimas, galintis paspartinti procesą.

Seleną nieko nepasakė. Ji jau buvo pervertusi puslapį ir susitelkusi prie kitos apklausos.

- Melanė Gold - beviltiškas reikalas, - pripažino ji. Paskui nusišypsojo Džordanui. - Bet Maiklas Goldas gali būti tau Dievo siųstas išsigelbėjimas.

Kai esi motina, turi ypatingo įžvalgumo, tarsi prizmę, pro kurią matai daug skirtingų savo vaiko veidų. Štai kodėl jis sudaužo keraminę lempą - o tau vis tiek toks pat angelas. Arba laikai ant rankų verkiantį ir vaizduojies jo šypseną. Arba ateina pas tave kone suaugęs, o tu regi kūdikio odą su duobutėmis.

Guste kostelėjo, nors Krisas niekaip negalėjo jos išgirsti per kitų lankytojų šurmulį iš taip toli. Ji susinėrė rankas ir susiėmė už alkūnių - bandė suvaidinti, kad matydama savo pirmagimį su kalėjimo apranga nesijaudina, o blausi liuminescencinių lempų akvarelė ant jo plaukų jai neatrodo keista. Jam priėjus arčiau nutaisė kuo plačiausią šypseną, nors buvo tikra, kad įtampa ją perplėštų pusiau.

- Sveikas, - tarė linksmai ir vos pasišalinus prižiūrėtojui apsikabino Krisą. - Kaip laikaisi?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Gerai. Apskritai imant.

Jis ėmė knaibyti gerokai nuskalbtų savo marškinių spraustukus. Vilki ne išblukusį kombinezoną, kaip anksčiau, pastebėjo Guste. Marškiniai, derantys prie kelnių su gumele, priminė chirurgo apdarą. Trumpomis rankovėmis - net gruodžio mėnesį.

- Tau nešalta?

- Nė kiek. Termostatas nustatytas kuo šilčiausiai. Dažniausiai net per šilta.

- Tai paprašyk prižiūrėtojų pamažini, - patarė Guste. Krisas pavartė akis.

- O kam, ar man svarbu?

Abu įkliuvo įtemptos tylos spąstuose.

- Buvo atėjęs Džordanas Makfi, - pagaliau pasakė Krisas. - Su kažkokia ponia, savo padėjėja.

- Seleną, - tarė Guste. - Mačiau. Ji įspūdinga, ar ne?

Krisas linktelėjo.

- Kalbėjomės ne per daugiausia. - Krisas nukreipė akis į kelius. - Jis man prisakė niekam nepasakot, kaip ten buvo.

- Turi galvoj bylą, - lėtai ištarė Guste. - Nieko nuostabaus.

- Mhm, - pritarė Krisas. - Tik nežinau, ar negalima sakyt ir tau.

Tai štai kokie reikalai. Įprastinis Gustės gebėjimas iš paskutiniųjų nutaisyti šypseną, apkabinti, tuščiai pasišnekėti išgaravo. Kad ir kaip ji stengtųsi vaidinti, motinos santykis su sūnumi negrįžtamai pasikeičia, kai vienas iš jų kalėjime.

- Nežinau, - atsakė ji, stengdamasi neapsunkinti dialogo. - Turbūt priklauso nuo to, ką nori pasakyt. - Ji palinko į priekį ir sušnibždėjo frazę iš žaidimo: - Profesorius Plamas... bibliotekoj... veržliarakčiu?

Krūptelėjęs Krisas nusijuokė, ir tai buvo geriausia akimirka, Gustės išgyventa nuo pat to košmaro pradžios.

- Neketinau sakyti taip tiesiai, - tarė jis tebešypsančiomis akimis. - Bet, manau, vis tiek tau būtų skaudu.

Ji stengėsi nepaisyti oda nubėgusio šiurpulio.

- Aš drėbta iš gana kieto molio.

- Tikriausiai, nes iš kur būčiau gavęs tvirtumo aš? - Akmeniu tarp jų nukrito mintis apie Džeimsą su jo narsiais protėviais iš Mayflower burlaivio. - Matai, - ėmė pasakoti Krisas, - aš pasakiau Džordanui, ką jau buvau sakęs daktarui Fainšteinui. O tau ne.

Guste atsilošė, vydama blogiausias mintis. Nusišypsojo jį drąsindama.

- Aš neketinau žudytis, - sušnibždėjo Krisas. - Bent tą vakarą. Ir dabar neketinu.

Suvokusi, kad prisipažinimas - anaiptol ne „Aš kaltas“, Guste išsišiepė lyg nevisprotė.

- Na, tai nuostabu, - pasakė nė nespėjusi visko perprasti.

Krisas kantriai į ją spoksojo ir laukė, kada jau galės kirsti didįjį

smūgį. Kai ji pagaliau išsprogino akis ir sauja užsispaudė burną, jis linktelėjo.

- Aš buvau išsigandęs, - prisipažino jis. - Todėl taip ir pasakiau. O Ema... na, ji tai norėjo nusižudyt. Aš juokais pritariau, maniau, atkalbėsiu.

Guste susverdėjo suvokusi to prisipažinimo reikšmę. Vadinasi, jos sūnus nebuvo per plauką nuo savižudybės. Tokia naujiena tikrai verta atšvęsti. Taigi jie su Džeimsu iki to vakaro neįžvelgė sūnaus polinkio žudytis ne dėl savo aplaidumo, o dėl to, kad tokio polinkio nė nebuvo.

Vadinasi, Krisas ne tik neteisingai apkaltintas, jis smerkiamas už tai, kad yra didvyris. Jeigu būtų kreipęsis į ką nors pagalbos, kad padėtų išgelbėti Emilę, gal šitaip siaubingai ir nebūtų pasibaigę.

Staiga įsisąmoninusi, kad aplinkui daugybė ausų, Guste vos vos papurtė galvą.

- Gal tau viską surašyt, - patarė ji, - ir atsiust man. - Ji žvilgtelėjo į kalinį greta Kriso.

Pakreipęs į jį galvą Krisas nuraudo.

- Teisingai.

- Gerai, kad pasakei man, - greitai pridūrė Guste. - Aš net suprantu, kodėl tu šitaip aiškinaisi... pareigūnams. Bet mums nereikėjo meluot.

Krisas patylėjo.

- Tai ne visai melas, - pagaliau tarė. - Veikiau ne visa tiesa.

- Gerai. - Guste pasišluostė akis, dėl to pasijutusi kvailai. - Tėvas susijaudins. Jis negalėjo suprasti, kaip jo šitaip mylimas sūnus ryžosi nusižudyt.

Krisas sukaustė motiną žvilgsniu.

- Taip galėjo atsitikti.

- Gal tėvui tai pasakysi pats, - tyliai tarė Guste. - Jis automobily. Norėjo ateit...

- Ne, - nukirto Krisas. - Nenoriu jo matyt. Pati jam pasakyk, jei nori. Man dėl jo nei šilta, nei šalta.

- Nekalbėk taip, - tvirtai pasakė Guste. - Jis tavo tėvas. - Krisui gūžtelėjus pečiais, ji pajuto vis labiau pykstanti ant Džeimso. - Jis tave palaiko ne mažiau negu aš, - priminė Krisui. - Kodėl nenori jo matyt, o man lankytis leidi?

Krisas perbraukė pirštu stalo įbrėžimą.

- Todėl, kad... - tyliai tarė, - tu nereikalaudavai, kad būčiau tobulas.

Trečiadienį po pietų vienas iš prižiūrėtojų sustojo ant tiltelio prie Kriso ir Stivo kameros.

- Susirinkit mantą, vyručiai. Gaunat kambarį su vaizdu.

Stivas, skaitęs ant viršutinio gulto, pasilenkė ir pažiūrėjo į Krisą.

Nušokęs ant grindų susirankiojo daiktus.

- Ar viršuj mus paliks kartu? - paklausė.

- Kiek žinau, - atsakė prižiūrėtojas, - buvo tokių ketinimų.

Jiedu abu skirstymo komisijai buvo padavę prašymus dėl perkėlimo į vidutinio griežtumo sekciją, nors tikimybė, kad leidimas bus duotas, atrodė menka, - visų atmintyje dar tebebuvo gyva katastrofa su Hektoru. Tačiau nei Krisas, nei Stivas nesiruošė žiūrėti dovanotam arkliui į dantis. Krisas pašoko nuo gulto, susidėjo dantų šepetėlį, antrąjį kombinezoną, šortus ir parduotuvės maisto atsargą. Žvilgtelėjo į pagalvę ir paklodę ant gulto ir paklausė prižiūrėtojo:

- Ar reikia ir tą pasiimt?

Prižiūrėtojas papurtė galvą, nurodė jiedviem išeiti ant tiltelio ir traukti pro kitas griežtojo režimo kameras. Kai kurie kaliniai šūkčiojo praeinantiems, klausinėjo. Kai jiedu priėjo laiptinę prie budėtojų posto, vėl buvo tylu.

- Judviejų gultai viršutiniai, - pasakė prižiūrėtojas lipant aukštyn.

Krisui tas nebuvo didelė staigmena. Kuo tu toliau nuo senjorų,

tuo prastesnę vietą gauni - viršutiniai gultai buvo ne tokie pageidaujami kaip apatiniai. Vadinasi, kameroje, į kurią jiedu su Stivu turėjo įžengti, bus dar du žmonės. Kaip bet koks elementų derinys, iš anksto nebuvo aišku, ar jie visi sutars.

Viršuje sienos buvo šlakbetonio blokų, tačiau dažytos blausiu saulės geltoniu. Tilteliai dvigubai platesni. Kameros per pusantros pėdos ilgesnės ir platesnės. Kiekvienoje kameroje keturi gultai, buvo dar ir didelis bendras kambarys, jungiantis dvi sekcijas, su stalais ir kėdėmis. Ten buvo tiek daug vietos, kad Krisas pajuto, kaip jam atsitiesia nugarkaulis, - tik tada suprato, kaip kamavosi.

- O ką aš tau sakiau? - tarė Stivas, mėčiodamas savo daiktus ant kairio viršutinio gulto. - Nirvana.

Krisas linktelėjo. Kitų įnamių kameroje nebuvo, tik jų turtas buvo tvarkingai sudėtas į dėžes tiesiai ant abiejų apatinių gultų, aiškiai siekiant parodyti naujokams jų vietą.

Gal penkiolika vyrų sėdėjo bendrajame kambaryje. Kai kurie žiūrėjo televizorių, įtaisytą aukštai ant sienos, kiti dėstė dėliones, kurių buvo prikrauta ant rakinamų spintelių.

Krisas atsisėdo ant plastikinės kėdės - kaip čia daug vietos, tai ne siauras tiltelis griežtos apsaugos sekcijoje. Stivas atsisėdo priešais ir užsikėlė ant stalo kojas.

- Ką manai?

Krisas išsišiepė.

- Manau, nuosavą močiutę parduočiau, kad tik nebesiųstų vėl žemyn.

Stivas nusijuokė.

- Taip, žinoma. Viskas reliatyvu. - Jis paieškojo ant spintelių ir nukėlė dvi Milton Bradley dėžutes. - Daugiau nieko nėr, - atsiduso. - Aną mėnesį kažkoks tipas sudegino „Monopolio“ lentą.

Krisas nusikvatojo. Kambarys pilnas nusikaltėlių, o žaidimai - tik „Atsiprašau!“ ir „Rizikuok“.

- Ko juokiesi? - pasidomėjo Stivas.

Krisas paėmė dėžutę iš kairės Stivo rankos, „Atsiprašau!“

- Nieko, - atsakė. - Šiaip sau.

***

Džeimsas atsistojo ir kolegoms griausmingai plojant nuėjo prie tribūnos. Guste pagalvojo, koks jis įspūdingas tamsiai raudonų valgyklos sienų fone, iškėlęs savo garbės ženklą.

- Tai... - tarė Džeimsas mosuodamas apdovanojimu, - man didžiulė garbė.

Beinbridžo memorialinė ligoninė kaip kiekvienais metais puotavo kartu su gretimos medicinos mokyklos dėstytojais. Vakarienė neva turėjo priversti jaunus vyrus ir moteris, įžengiančius į medicinos sritį, suprasti, prie kokių pusdievių jie prisideda. Tais metais daktaras Džeimsas Hartas buvo išrinktas apdovanoti už ilgametį darbą Beinbridžo memorialinėje ligoninėje, nors visi dalyviai žinojo - jis pagerbiamas už tai, kad yra įtrauktas į geriausių gydytojų sąrašą. Kadangi renginys buvo suplanuotas iš anksto, nominacijų komitetui iškilo šiokių tokių keblumų dėl daktaro Harto sūnaus.

- Geras dalykas tas, - kalbėjo Džeimsas, - kad prieš šį ypatingą apdovanojimą aš turėjau šiek tiek laiko pamąstyti, ką jums visiems pasakyt. Man buvo liepta: „Ką nors įkvepiančio.“ Taigi prieš pradėdamas gal turėčiau atsiprašyti, kad nusprendžiau būti chirurgu, o ne ministru.

Jis palaukė, kol nutils mandagus juokas.

- Kai buvau daug jaunesnis, maniau, kad jei noriu tapti gydytoju, man pakaks vien stropiai mokytis ir išlaikyti virtinę egzaminų. Tačiau yra didžiulis skirtumas tarp gydytojo, kuris atlieka praktiką ir kuris yra įgijęs praktikos. Man atrodė - oftalmologijos studijų pakaks, kad prisikasčiau prie ligos. Žiūrėdavau žmonėms - tiesiogine prasme, - tiesiai į akis, bet nebūtinai jas pamatydavau. Jau po laiko - tai joks kalambūras - įsisąmoninau, kaip daug man trūksta. Tad tuos iš jūsų, kurie pradeda karjerą, raginu nepamiršti - esate mokomi gydyti ne ligą, o ligonį. - Jis gestu parodė į chirurgijos skyriaus vedėją. - Žinoma, niekaip nebūčiau to perpratęs be protingų kolegų pagalbos ir be šios puikios gydymo įstaigos Beinbridže, kur galėjau tos praktikos įgyti. Turiu padėkoti savo tėvams: kai buvau dvejų, jie man padovanojo žaislinį gydytojo rinkinėlį. Ir savo mokytojui daktarui Ariui Gregaranui - tai jo dėka įgijau išmanymo. Ir, žinoma, Augustai su Keite - už tai, jog man įdiegė supratimą, kad jeigu ligoninėje yra pacientų, namie reikalinga kantrybė. - Jis vėl iškėlė savo apdovanojimą, ir salėje sugriaudėjo plojimai.

Guste taukšėjo mediniais delnais, su sustingusia šypsena veide. Jis pamiršo paminėti Krisą.

Tyčia?

Jai svaigo galva. Ji atsistojo Džeimsui nė nespėjus grįžti prie savo stalelio ir ėmė brautis moterų tualeto link. Įėjusi pasilenkė prie plo- vyklės ir paleido ant riešų šaltą vandenį. Galvoje sukosi Džeimso pasakyti žodžiai: „Žiūrėdavau žmonėms tiesiai į akis, bet nebūtinai jas pamatydavau.“

Pasitaisė suknelę, pasiėmė rankinę - ketino išėjusi iš tualeto sukti į vestibiulį ir paprašyti durininko iškviesti taksi. Džeimsas supras, o kol ji parvažiuos namo, gal pyktis išsisklaidys ir galės vėl su juo kalbėti.

Trūktelėjo medines tualeto duris ir vos neužvirto ant Džeimso.

- Kas atsitiko? - paklausė jis. - Tau negera?

Guste kilstelėjo galvą.

- Tiesą sakant, taip. - Ji susinėrė rankas. - Ar pastebėjai, kad toj savo oficialioj kalboj nepaminėjai Kriso?

Džeimsui užteko mandagumo nurausti.

- Taip. Susivokiau vos žengęs nuo pakylos, kai pamačiau tave išeinančią. Kaip vis dėlto gerai, kad aš ne aktorius, - nuėjęs atsiimt Oskaro užmirščiau paminėti kokį nors brangų žmogų.

- Nejuokinga, Džeimsai, - rūsčiai tarė Guste. - Va kaip tu elgiesi, rodai palankumą visiems tiems... pataikūnams studentams, o nesugebi taip elgtis savo kieme. Kriso vardo neištarei tyčia. Nenori, kad kas nors tą skandaliuką susietų su tavo Didžiuoju Vakaru.

- Aš netyčia, Guste, - ėmė teisintis Džeimsas. - Gal pasąmoningai? Na, gal. Taip, tiesą sakant, šiandien nenorėjau nieko sugadint. Norėjosi, kad klausytojai sakytų: „O, tai geriausias akių chirurgas šiaurės vakaruose“, o ne „Jo sūnus teisiamas už žmogžudystę“.

Guste juto, kaip kaista veidas.

- Eik šalin, - tarė braudamasi pro jį. - Nieko nuostabaus, kad tu toks patenkintas. Čia visi tokie pat. Nė vienas man nė neužsiminė apie Krisą. Nė vienas nepasiteiravo, kaip jis jaučiasi, ar žinom, kada bus teismas. Nieko.

- Aš dėl to nekaltas, - atkirto Džeimsas. - Tokie klausimai būtų per daug tiesūs. Ar nesupranti, Guste? Aš išties panašus į tuos žmones. Jeigu tai galėjo nutikt man, kas žino, ar kada nenutiks ir jiems?

Guste prunkštelėjo.

- Na, taip jau įvyko, Džeimsai. Ir tebevyksta. Ir nesvarbu, ką tu sakai ir ko nesakai, - vis tiek juk negali užsimerkti.

Jau perėjusi pusę vestibiulio Guste išgirdo vyro balsą, tokį tylų, kad gal tik įsivaizdavo jį persmelkusį skausmą.

- Ne, - atsakė jis. - Bet neuždrausi man stengtis.

Viena, ką Seleną Damaskus suprato per dešimtį privačios detektyvės darbo metų, - kad nelaimingi atsitikimai nebūna atsitiktiniai. Kartais jie kuo kruopščiausiai suplanuojami, apskaičiuojami ir įvykdomi kieno nors naudai - be abejo, viską pridengiant atsitiktinumo skraiste.

Bet kuriam klausiančiam ji pasakytų, kad tyrėjo darbe nėra jokio žavesio. Reikia tik sveiko proto ir gebėjimo prakalbinti žmones. Ji buvo išsiugdžiusi gebėjimą kuo daugiau sužinoti per kuo trumpesnį laiką. Prireikus įsigauti už uždarų durų, nesigėdydavo pasinaudoti ir savo išvaizda, savo kūnu arba protu. O jei jau įsmuko į vidų, tai tebus prakeikta, jei iš ten išeis nieko vertingo nepešusi.

Tą dieną, kai ketino susitikti su Maiklu Goldu, Seleną atsikėlė ketvirtą ryto. Apsimovė džinsus, užsivilko oaltus Gap teniso marškinėlius. Laukė Goldo savo automobilyje ketvirtos klasės kelyje, į kurį įsukama iš Vud Holou Roudo. Kelios minutės po penktos Maiklo Goldo sunkvežimiukas išbildėjo iš garažo. Seleną tuo metu jau žinojo, kad Maiklas turi veterinarinę klientūrą, daugiausia gydo stambius gyvulius. Žinojo, kad jis vairuoja keturių varomųjų ratų tojotą. O sustojęs atsigerti kavos važiuodamas pagal pirmą iškvietimą balina ją pienu, cukraus nesiberia.

Seleną slapčia sekė paskui Maiklo sunkvežimiuką, nors neišsiduoti buvo sunku, nes kelyje tokią ankstyvą valandą nedaug mašinų. Kai jis įsuko į ilgą alėją su iškaba „Septynių akrų ferma“, ji pravažiavo pro šalį neatsigręždama. Sustojo už pusmylės ir grįžusi leidosi tolyn į laukus paskui kvepiantį šieną ir arklius.

Kelias dienas pasidomėjusi Maiklu, Seleną žinojo: pirmiausia jis eis į tvartą, pasisveikins su visais gyvuliais ir viską išsiaiškins pats, kad ir kas jam skambino. Tą rytą ūkyje darbavosi ir kalvis, jai tai buvo labai paranku: tvirtas vyriškis, kalantis pasagas, manys, kad ji veterinaro padėjėja, o veterinarijos gydytojas manys, kad padeda kalviui. Ji šypsojosi kiekvienam sutiktajam - visiems iš pat ankstaus ryto smarkiai dirbantiems, - o Maiklą surado garde pasilenkusį prie bėros kumelės priešakinės kojos.

Išgirdęs besiartinant žmogų, jis paleido kumelės koją ant šiaudų.

- Henri, šunvotės nematau nė ženklo, - pasakė ir atsisuko žvilgtelėti per petį. - O... - Atsistojo, nusivalė rankas ir vėl palinko prie kumelės. - Atleiskit. Maniau, ne jūs.

Seleną papurtė galvą.

- Nieko baisaus. Ar galiu pagelbėt?

- Susitvarkau ir pats. Ar Henrio nematėt?

- Ne, - sąžiningai atsakė ji. - Jei pamatysiu, pasakysiu, kad jo laukiate.

Jam nespėjus nieko paklausti, ji nuėjo tvarto taku ir dingo.

Paskui stropiai vengė Maiklo visą valandą, kol jis pasisveikino su vyriškiu, išvedančiu iš tvarto didelį bėrį, ir nuėjo prie alėjos. Tada ji užsiėmė poziciją prie tvoros stulpo netoli jo sunkvežimiuko. Nusišypsojo, kai jis ją pasveikino ir ėmė krautis darbo įrankius.

- Jūs daktaras Goldas? - paklausė Seleną.

- Taip, - atsakė Maiklas, - bet tik ant savo blanko. Klientai vadina mane Maiklu.

- O aš maniau, kad jūsų klientai apskritai nieko niekaip nevadina, - paerzino Seleną.

Maiklas nusijuokė.

- Na, gerai jau. Jų šeimininkai.

- Ar turėtumėt minutėlę pasikalbėti?

- Žinoma. Ar dėl kurio nors arklio?

- Pasakysiu tiesiai, - tarė Seleną, - dėl Kristoferio Harto.

Ji pastebėjo, kaip iš netikėtumo pasikeitė jo mina, kaip veidą išlygino pagirtinas abejingumas.

- Jūs korespondentė? - galų gale pasiteiravo jis.

- Aš tyrėja, - prisipažino Seleną. - Gynybos pusėje.

Maiklas nusijuokė.

- Ir tikitės, kad aš norėsiu su jumis kalbėtis?

Praėjęs pro ją jis atidarė sunkvežimiuko duris, vikriai įsėdo.

- Nemaniau, kad norėsit, - sušuko Seleną. - Bet pagalvojau - gal jums reikia.

Jis nuleido jau užtrenktų durų stiklą.

- Kaip suprast?

Seleną gūžtelėjo pečiais.

- Aš mačiau, kaip jūs dirbat. Ir neįsivaizduoju, kaip žmogus, iš paskutiniųjų gelbstintis gyvybę gyvūnams, galėtų tyčia sugriaut gyvenimą žmogui. - Ji patylėjo pastebėjusi jausmų sumaištį jo akyse. - Štai kaip, - tyliai pridūrė.

Maiklas Goldas pažvelgė į ją rydamas seilę. Seleną palietė jo ranką.

- Tai, kas atsitiko jūsų dukrai, yra siaubinga, tragiška. Gynybos šalis to neatmeta.

- Kažin, ar su manim jums derėtų kalbėtis.

- Klystat, - paprieštaravo Seleną. - Kaip tik su jumis man ir reikia pasikalbėti. Noriu paklausti jūsų... kaip Emilės tėvo... Ar ji būtų norėjusi, kad Krisas įsiveltų į tokį užburtą ratą? Ar ji būtų patikėjusi, kad jis gali ją nužudyt?

Maiklas perbraukė vairą nykščio nagu.

- Panele... hm...

- Damaskus. Seleną Damaskus.

- Seleną, taigi. Ar nenorėtumėt puodelio kavos?

Restoranėlis, į kurį važiavo Maiklas, labiausiai priminė pigią pakelės kavinę. Jame buvo pilna stambių vyrų raudonomis flanelės kelnėmis ir nešvariomis beisbolo kepuraitėmis. Jų sunkvežimiai buvo surikiuoti aikštelėje tartum ilgi ksilofono klavišai.

- Patiekalų čia ne per daugiausia, - pasakė jis lyg atsiprašydamas, ir jiedu įsmuko į kabiną restoraniūkščio gilumoje.

Jis ėmė žaisti su druskine ir pipirine - susinervinęs, pagalvojo Seleną. Galop padavėja atnešė du baltus keramikos puodukus su garuojančia kava.

- Atsargiai, - įspėjo jis, kai Seleną prisidėjo puoduko kraštelį prie lūpų. - Kava čia būna labai karšta.

Seleną atsargiai gurkštelėjo ir išsišiepė.

- Ir graužia kaip akumuliatoriaus rūgštis, - pridūrė. Pastatė puoduką ir susidėjo ant stalo plaštakas abipus bloknotėlio su rašikliu. - Na... - nerūpestingai tarė.

Maiklas iškvėpė.

- Aš turiu būti tikras, - pasakė, - ar tai nepateks į spaudą.

- Aš jau jums sakiau, daktare Goldai. Aš ne korespondentė. Jokių įrašų.

Jis atrodė nustebęs.

- Tai kam jums su manim kalbėtis?

- Bus teismas, - tyliai tarė Seleną. - Mums svarbu žinot, ką jūs sakysite.

- Ak. - Maiklui dar nebuvo kilusi mintis, kad bus tempiamas į tribūną rodyti savo sielvarto teismo akivaizdoje. - Ar kas nors sužinos, kad mudu kalbėjomės?

Seleną linktelėjo.

- Žinos advokatas. Ir Krisas.

- Na, gerai. Tik... kaip jums paaiškinti? Nenoriu, kad atrodytų, tartum persimečiau į kitą pusę.

- Nemanau, kad tai įmanoma. Aš tik noriu užduot kelis klausimus apie dukrą ir jos santykius su Krisu. Jei jie bus nepatogūs, galit neatsakyt.

- Gerai, - pagalvojęs sutiko Maiklas. - Varykit.

- Ar jūs žinojot, kad dukra linkusi į savižudybę?

Maiklas atsiduso.

- Oho. Smarki pradžia, a? - Jis papurtė galvą. - Suprantat, tai užburtas ratas. Jei pasakysiu, kad buvo linkusi, pritarsiu tam, kam pritart visai nenoriu. Reikalas tas, kad nežinau, ar tuo netikiu dėl to, kas tai yra... suprantat, Savižudybė iš didžiosios S... ar dėl to, kad iki šiol negaliu su tuo sutikti. - Jis prikando apatinę lūpą. - O jeigu sakysiu, jog Emilė nebuvo linkusi žudytis, kaip tada paaiškinti, kad ji negyva?

Seleną kantriai klausėsi aiškiai suprasdama, kad jis neatsakė... ir kad jis neapkaltino Kriso. Maiklas lėtai iškvėpė.

- Aš nežinojau, ar ji linkusi į savižudybę, - pagaliau atsakė. - Tik nelabai numanau, ar nežinojau dėl to, kad nesupratau, ko tikėtis, ar kad ji visai neketino žudytis.

- Ar ji noriai dalydavosi su jumis savo bėdomis?

- Tikriausiai, - atsakė Maiklas, leisdamas Selenai manyti, kad ne.

- Į ką dar Emilė būtų galėjusi kreiptis pagalbos? - prisispyrusi klausė ji.

- Turbūt j Melanę, greičiau nei į mane. - Jis liūdnai šyptelėjo. - Manau, tai moteriški reikalai. Kartais supykusi ji užsirakindavo savo kambary ir nutapydavo tris keturis paveikslus, kol visiškai atsikratydavo pykčio. - Jis padvejojo, papurtė galvą.

- Kas? - ragino kalbėti Seleną.

- Norėjau pasakyt, kad, aišku, kalbėdavosi ir su Krisu. Bet apsigalvojau.

- Ne paslaptis, kad jūsų dukra ir Krisas - abu su tuo susiję, - atkreipė dėmesį Seleną.

- Susiję, - pakartojo Maiklas, lyg vartydamas tą žodį ant liežuvio. - Galit sakyt ir taip.

- O kaip sakytumėt jūs?

Jis nusišypsojo.

- Jiedu buvo kaip dvi vienos monetos pusės. Tiesą sakant, vaikai augo taip, kad aš kartais pamiršdavau, jog Krisas nėra mano sūnus.

- Išeina, kad jiedu labai artimai bendravo?

- Buvo neperskiriami, tikriausiai taip reikia sakyti.

- Gana įspūdinga - kaip mokykliniam romanui, - tarė Seleną.

- Tai buvo ne mokyklinis romanas. Bent jau niekam taip neatrodė. Niekas nebūtų nustebęs, jei po koledžo jiedu būtų susituokę.

- Manot, Emilė būtų to norėjusi?

- Taip. Ir Krisas. Viešpatie, jei atvirai, tai ir mes, tėvai.

Seleną užsirašė: „Iš meilės? Ar dėl tėvų lūkesčių?“

- Gynybai labai praverstų, jei leistumėt man pamatyti Emilės kambarį.

Visiškas avantiūrizmas. Tačiau ji suvokė, kad ten daugybė smulkmenų, kurios gal padėtų gynybai, - nuotraukos, užkaišiotos už veidrodžio, meilės laiškeliai papuošalų dėžutėje, bloknotai su įsispaudusiu vardu, kuriuo ji kreipdavosi į Krisą.

- Negaliu. Net jei aš leisčiau... na, mano žmona nesuprastų. - Maiklas apibraukė pirštu puoduko briaunelę. - Suprantat, Melanė... lyg apkvaitusi nuo to teismo. Žiūriu kartais į ją ir galvoju, kaip norėčiau, kad ir man būtų taip paprasta. Norėtųsi pamiršt... ak, prieš šešetą mėnesių visi juokais aptarinėjom, kur rengsim vestuves. Aš bandžiau pamiršt, suprantat, kai šitaip su Emile, bet kažkaip nepajėgiu atsikratyt praeities.

Seleną nepravėrė burnos - taikė seną garbingą kvotos gudrybę, skatinančią kvočiamąjį kalbėti toliau.

- Žinot, man teko atpažinti Emilės palaikus ligoninėj. O išvakarėse mačiau Emilę per pusryčius. Ji išbėgo, kai Krisas pasignalizavo atvažiavęs vežti jos į mokyklą. Mačiau, kaip jis ją pabučiavo įsėdusią. Ir man galvoj nesutelpa šiedu priešingi dalykai.

Seleną žiūrėjo Maiklui į veidą.

- Kaip manot, ar Krisas Hartas nužudė jūsų dukrą?

- Negaliu pasakyt. - Maiklas įsispoksojo į stalą. - Jei atsakyčiau, tarsi paneigčiau savo dukros apsisprendimą. O niekas Emilės nemylėjo labiau negu aš. - Jis pakėlė akis. - Nebent tik Krisas.

Seleną nulenkė galvą.

- Ar dar pasikalbėsit su manim, daktare Goldai?

Maiklas nusišypsojo, nuo širdies nusirito akmuo.

- Su malonumu.

Melanė pastovėjo prie dukros kambario žiūrėdama į storą dažų sluoksnį ant durų su šešiomis stačiakampėmis įsprūdomis. Ji nepajėgė visiškai ištrinti iš atminties giliai įsirėžusio perspėjimo NEITI.

Emilei buvo... ak, kokie devyneri, kai peiliuku išgremžė medienoje skelbimą, o paskui buvo įkalinta namie už durų sugadinimą ir dar už tai, kad iš tėčio rašomojo stalo pasiėmė pavojingąjį įrankį. Jei gerai atsimena, Melanė privertė Emilę pačią perdažyti duris. Nors tie žodžiai buvo uždažyti, už jų slypinti mintis vis tiek išliko. Nuo tos dienos nei Maiklas, nei Melanė nebeįžengdavo į kambarį nepasibeldę.

Vis dar jausdamasi kiek kvaištelėjusi, Melanė kumščiu dukart pabeldė į duris, tada pasuko apvalią rankeną. Kiek žinojo, Maiklas irgi šičia nebuvo užėjęs. Paskutiniai čia buvo policininkai, dievai žino ko ieškantys. Regis, jie nieko nepaėmė. Tualetinio staliuko veidrodis tebebuvo apkaišiotas Kriso nuotraukomis, pagalvę ant lovos vis dar apkabinusios jo medvilninio plaukikų komandos nertinio rankovės - Ema sakydavo, kad kvepia juo. Vadovėlis, Emilės skaitytas prieš anglų kalbos pamoką, buvo atverstas, padėtas kniūbsčias ant naktinio staliuko. Krūva drabužių, Melanės išskalbtų ir duotų Emai pasidėti, pūpsojo ant komodos krašto.

Dūsaudama Melanė paėmė drabužius nuo viršaus ir ėmė dėlioti į stalčius. Paskui pastovėjo kambario vidury, apsisuko ratu bandydama nuspręsti, ką daryti toliau.

Melanė neketino naikinti Emilės pėdsakų kambaryje - čia ji gyveno, šičia miegojo, šičia kvėpavo vos prieš kelias savaites. Tačiau kai ko nebegalėjo čia matyti.

Pirmiausia ėmė pešti iš už veidrodžio Kriso nuotraukas. Myli nemyli, pagalvojo. Surinko į pluoštelį ir padėjo ant lovos, tada nuvyniojo nuo pagalvės Kriso nertinį ir susuko į kamuolį. Atsargiai nulupo Emilės su Krisu šaržą, kuris buvo prilipdytas prie sieninės spintos durų, ir padėjo ant lovos prie kitų slėptinų daiktų. Tada patenkinta pasidairė, kur viską padėti.

Jeigu nebūtų ištraukusi tuščios batų dėžutės sieninės spintos gilumoje, Melanė taip ir nebūtų pastebėjusi, jog tinke yra skylė. Keturpėsčia grabaliodama sieną pajuto, kaip ranka lenda į kiaurymę.

Pagalvojus apie žiurkes, vabalus ir šikšnosparnius, gerokai palengvėjo, kai užčiuopė kietą ir nejudantį daiktą. Ištraukė į drobę įrištą knygą. Atvertusi pamatė pažįstamas dailias Emilės rašysenos kilpeles.

- Nė nežinojau, kad ji tebeturi dienoraštį, - suniurnėjo Melanė.

Vaikystėje Ema turėjo dienoraštį, bet jau daug metų buvo prabėgę nuo tada, kai Melanė matė ją rašančią. Atsivertusi paskutinį puslapį, paskui vėl pirmą, suprato, kad dienoraštis nesenas. Pradėtas maždaug prieš pusantrų metų. Ir rašytas iki pat žūties išvakarių.

Be abejo, jausdamasi nepatogiai, Melanė ėmė skaityti. Daug kasdieniškų įrašų, tačiau kai kurie sakiniai iš karto krito į akis.

Kartais atrodo, lyg bučiuočiau brolį, tik kaip jam pasakyti?

Privalau žiūrėti Krisui į veidą, kad suvokčiau, ką turiu jausti, o paskui iki ryto klausinėju savęs, kodėl nejaučiu.

Vėl sapnavau tą sapną, dėl kurio jaučiuosi purvina.

Kokį sapną? Melanė pervertė kelis puslapius atgal. Vėl į priekį. Galop surado dar vieną to sapno paminėjimą ir suvokė skaitanti apie vakarą, kai jos dukra prarado skaistybę.

Emilė pirmąjį kartą mylėjosi ten pat, kur buvo nužudyta.

Melanė perskaitė visą dienoraštį - prarado laiko nuovoką. Iš nusvirusių rankų dienoraštis nuplazdeno ant grindų, atsivertė paskutinis puslapis. Įrašas tą dieną, kai Emilė žuvo.

Jeigu jam pasakysiu, jis mane ves. Viskas labai paprasta.

Ji kalbėjo apie vaikelį. Tai buvo aišku net be konkrečių žodžių. Kai šitai rašė, lapkričio septintą, Emilė nebuvo pasakiusi Krisui, kad nėščia. Kaip ir tėvams.

Visi Bari Delani kaltinimai Krisui buvo pagrįsti prielaida, neva jis ketino nužudyti Emilę dėl to vaikelio. Tik kaip galima norėti atsikratyti vaikelio, jei nieko apie jį nežinai?

Melanė užvertė dienoraštį. Jai buvo bloga. Protą tebedrumstė keršto troškimas, toks teisuoliškas, kad ji nė nepagalvojo, kodėl Emilė savo dienoraštyje neatsisveikino.

Surinko Kriso nuotraukas, išpešiotas iš už veidrodžio, ir suvyniojo į nertinį. Tada nulipo žemyn, dienoraštį pasikišusi po pažastimi, nertinį sugniaužusi saujoje. Nuėjo į svetainę, negyvenamą kambarį, kur buvo vienintelis namo židinys.

Kol jie gyveno šiame name, židinys buvo užkurtas gal tik kokius keturis kartus. Turint virtuvėje malkomis kūrenamą krosnį, jis atrodė nereikalingas, ypač kambaryje, apstatytame nepatogiais karalienės Onos stiliaus baldais, paveldėtais iš kažkokios pamirštos giminaitės. Melanė atsiklaupė ir paskleidė nuotraukas ant geležinių židinio grotelių, ant nuotraukų uždėjo nertinį. Atsinešė iš virtuvės pakelį degtukų ir užkūrė. Žiūrėjo į liepsnas, laižančias Kriso nuotraukas, paskui priglundančias prie nertinio rašto ir šokančias aukštyn mėlyna smaile. Tada metė ant grotelių dienoraštį ir susinėrė rankas, kai įrišti lapai ėmė raitytis ir virsti pelenais.

- Melane!

Grįžęs iš darbo Maiklas apėjo namus, galiausiai sustojo prie nenaudojamos svetainės. Pažvelgė į teberusenantį židinį ir paklausė žmonos:

- Ką darai?

Melanė gūžtelėjo pečiais.

- Man buvo šalta.

ANUOMET

1997-ųjų rugsėjis

Dešinėje rankoje treneris Krulis laikė bananą. Kairėje buvo prezervatyvas.

- Ponios ir ponai, - santūriai pasakė, - pasiruoškit.

Per klasę, suskirstytą poromis ir išsitraukusią savo sargius, nusirito pakuočių plėšimo banga. Emilei prireikė pasitelkti dantis, kad praplėštų pakelį. Iš gretimo suolo į ją, kandančią foliją, pažvelgė vaikinas.

- Oi, - vaikinas susiraukė.

Hiterė Berns, Emilės draugė ir tos juokingos sanitarinio švietimo pamokos porininkė, sukikeno.

- Jis teisus, - sušnibždėjo. - Dantimis plėšt netinka.

Emilė įtūžusi nuraudo, milijoninį kartą dėkodama Dievui, kad jos partnerė Hiterė, o ne Krisas. Procedūra ir šiaip bjauri, o su juo būtų buvę dar nesmagiau.

Sanitarinis švietimas baigiamosios klasės moksleiviams buvo privalomas, nors dauguma jų savo sargius maustė ant tikrų penių jau kelerius metus. O kad vidurinės mokyklos treneriai - kaip plaukikų komandos treneris Krulis - ėjo mokytojų pareigas, tas pamokas darė dar nemalonesnes. Be to, visi treneriai buvo drūti vyriškiai, baigiantys penktą dešimtį. Kad ir kokią išmintį pirštų paaugliams dėl sekso, į viską jie temokėjo žiūrėti skeptiškai. Bene vienintelis malonumas pamokoje buvo išgirsti trenerį Krulį mikčiojanf žodį „menstruacijos“.

Treneris prisidėjo prie lūpų švilpuką ir sušvilpė. Švelnios rankos sujudo sukruto, trisdešimt sargių užsiraitė ant trisdešimties bananų. Suraukusi kaktą, labai stengdamasi negalvoti apie Krisą, Emilė perbraukė ranka geltoną banano žievę - išlygino sargio raukšles.

- Ei! Mano bananas sukiužo! - sušuko vienas vaikinas.

Kažkas prunkštelėjo.

- Ar tau dažnai taip nutinka, Makmiuri?

Emilė brūkštelėjo sargį iki banano galo.

- Tvarka. - Ji atsiduso.

Hiterė pašoko ant kojų.

- Mes nugalėjom! - suklykė.

Visų akys nukrypo į jas. Treneris Krulis atžingsniavo tarpueiliu ir sustojo prieš jųdviejų suolą.

- Na, pažiūrėkim. Viršuj turim puikų tarpelį, kaip ir pridera. Ir prezervatyvas nesusimetęs į vieną šoną... glaudžiai apima apačią. Ponios, - tarė jis, - aš jus sveikinu.

- Aha, - tarė Makmiuris valgydamas bananą, - jau aišku - Hiterei Berns rūp kiekviens berns.

Klasė patyliukais suprunkštė.

- Pasvajok, Džoji, - atkirto Hiterė taisydamasi plaukus.

Treneris Krulis įteikė Emilei su Hitere po didelį SKOR saldainį.

Emilė nesuprato: ar čia tokie juokai?

- Tikrame gyvenime, - ėmė aiškinti treneris Krulis, - sargio užmovimas nėra lenktynės. - Ir išsišiepęs pridūrė: - Nors gal taip ir atrodo. - Jis pakėlė nuo grindų banano žievę ir sviedė puslankiu į šiukšliadėžę. - Jeigu naudojamas tinkamai... tinkamai... kaip žinom, tai geriausia priemonė, be susilaikymo, apsisaugot nuo lytinių ligų ir AIDS. Bet septyniasdešimt penkių procentų efektyvumas - ne pats įspūdingiausias saugantis pastojimo. Bent jau taip atrodo toms dvidešimt penkioms moterims iš šimto, kurios ėmė ir pastojo. Taigi jei pasirinkot šį būdą, pagalvokit ir apie atsarginį planą.

Treneriui Kruliui kalbant Hiterė išsivyniojo saldainį ir atsikando. Emilė pagavo draugės žvilgsnį ir šyptelėjo.

- Oi, - ištarė veik be garso.

Besidaužančia širdimi Emilė užsklendė vonios kambario duris ir išsitraukė iš po suknelės kartoninę dėžutę. Pasitrynė aštrių briaunelių įspaustą pilvą, pasidėjo dėžutę ant praustuvės ir įsižiūrėjo.

Išimk iš komplekto strypelį. Prieš pradėdama testą būtinai perskaityk nurodymus.

Virpančiomis rankomis Emilė ištraukė folijos pakelį. Testo komplektas buvo ilgas ir siauras plastiko strypelis su kvadratuku apkirptu tamponėliu gale ir su dviem langeliais kiek aukščiau.

Palaikyk tamponėlį po šlapimo srove dešimt sekundžių.

Kas gali sisioti dešimt sekundžių?

Įdėk testo strypelį į laikiklį ir palauk tris minutes. Kai pirmame langelyje atsiras žydras brūkšnelis, žinosi, kad tyrimas prasidėjo. Jei žydras brūkšnelis atsiras ir antrame langelyje, kad ir blyškiausias, vadinasi, esi nėščia. Jei antrame langelyje žydro brūkšnelio nematyti, tu nesi nėščia.

Emilė nusmaukė džinsus ir atsisėdo ant unitazo, nuleido strypelį tarp kojų. Užsimerkė, stengėsi lėtai, bet suskaičiavo tik iki keturių - ir pūslė ištuštėjo. Tada pakėlė strypelį su šlapimo lašeliais ant plastiko ir įstatė į plastikinį lyg šaukšto stovelį.

Trys minutės - labai ilgas laikas.

Ji žiūrėjo į pirmame langelyje pasirodžiusį kontrolinį brūkšnelį ir galvojo: „Visada būdavom atsargūs.“

Tada išgirdo trenerio Krulio balsą: „Septyniasdešimt penkių procentų efektyvumas - ne pats įspūdingiausias saugantis pastojimo. Bent jau taip atrodo toms dvidešimt penkioms moterims iš šimto, kurios ėmė ir pastojo.“

Antrasis brūkšnelis buvo plonytis lyg menkas įskilimas, bet jo sukeltas skausmas - anaiptol nemenkas. Emilė susirietė, ranka nesąmoningai apsikabino pilvą, įsižiūrėjusi į vienintelio testo, kurio ji troško neišlaikyti, pakuotę.

Kriso nugaros raumenys švytėjo įsitempę, pečiai užstojo Emilei mėnulį, kai iškilo virš jos. Ji pakėlė klubus, užvaldyta žiaurios minties, kad gal jis išvarys iš jos tą dalyką, o Krisas suprato jos judesį kaip aistrą ir ėmė glamonėti, lėtai ir giliai įsiskverbęs į ją. Jos galva pakrypo į šalį, ji juto Krisą lyg taraną. Juto jo ranką, įslenkančią tarp jų... jam būdavo negera, kai ji nepasiekia orgazmo kartu su juo... o ji suglaudė ir suspaudė kojas, užuot prisiminusi, kad reikia atsipalaiduoti.

- Ššša, - ištarė jis, dabar taip giliai joje, kad ji juto nepakenčiamą spaudimą, tartum ta būtybė joje stumtų Krisą lauk iš savo erdvės.

Staiga Krisą apėmė mėšlungis, ir ji - kaip visada, kai jis prarasdavo savitvardą, - smarkiai apsivijo jį rankomis ir kojomis. Jis gulėjo ant jos sunkus, akmuo ant širdies, spausdamas orą iš plaučių, o kartu turbūt ir jos paslaptį.

***

Šeimos planavimo kabinetas buvo patogiai pasiekiamas autobusu, važiuojančiu iš Beinbridžo per keletą nedidelių gyvenviečių pietuose ir rytuose. Laukiamajame būriavosi įvairiatautė publika. Kelios moterys buvo atėjusios vienos, kelios su partneriais, kai kurios išsipūtusiais pilvais, viena kita verkė užsidengusi veidą rankomis, tik nė viena neatrodė kaip Emilė - turtinga mergina iš turtingo miesto, kur šitokie dalykai nenutinka.

- Emile! - vėl pakvietė ją užeiti konsultantė, medicinos sesuo Stefanė Niuel. Čiupusi striukę Emilė nusekė paskui seselę į nedidelį jaukų kabinetą.

- Na, - tarė Stefanė, atsisėdusi priešais Emilę. - Tu nėščia. Maždaug šešias savaites. - Ji patylėjo, žiūrėdama Emilei į veidą. - Kaip suprantu, naujiena nėra džiugi.

- Ne visai, - sušnibždėjo Emilė.

Iki tol tai neatrodė taip tikra. Vis dar galėjai tikėtis, kad pačiai darantis testą įvyko klaida arba tai tik blogas sapnas. O dabar... kai pašalinė moteris jai sako, kad tiesa... vadinasi, tiesa jau nepaneigiama.

- Ar tėčiui sakei?

Emilė pastebėjo, visai netyčia, kad niekas nevartoja žodžio „vaikelis“. „Nėščia“, žinoma. „Tėčiui“ - taip. Tačiau dėl visa ko, pagalvojo, be reikalo nevaidinsiu, nes vargu ar pavyktų vaidinti iki galo.

- Ne, - atsakė tvirtai.

- Kaip nori, - švelniai pasakė Stefanė, - bet lengviau šitokius dalykus atlaikyti... nesvarbu, ką pasirinktum... su kuo nors, esančiu šalia.

- Aš jam nesakysiu, - užtikrino Emilė tvirtu balsu, aiškiai suprasdama, kad jos tariami žodžiai yra tiesa. - Jis nieko nežino.

- Ar nežino, - ėmė kamantinėti Stefanė, - ar tu nenori, kad žinotų?

- Negaliu aš turėt šito kūdikio, - ryžtingai rėžė Emilė. - Kitąmet stoju į koledžą.

Stefanė linktelėjo nemoralizuodama.

- Kaip vieną iš išeičių mes siūlom abortą. Jis kainuoja tris šimtus dvidešimt penkis dolerius, reikia mokėt iš anksto.

Emilė išblyško. Aišku, žinojo, kad mokėti reikės, bet juk pasiutiškai daug. Turės prašyti tėvų... arba Kriso... o tai juk neįmanoma.

Ji ėmė raityti pirštais palaidinės kraštą. Visą savo gyvenimą ji buvo tokia, kokios visi norėjo. Puiki dukra, busimoji menininkė, geriausia draugė, pirmoji meilė. Ji taip stengėsi pateisinti visų lūkesčius - prireikė ne vienų metų, kad aiškiai suprastų, kokia visa tai komedija. Ji nebuvo tobula, toli gražu. Išorė neatitiko to, kas yra viduje. Giliai širdyje nedorėlė, šitokie dalykai kaip tik tokioms ir nutinka.

- Trys šimtai dvidešimt penki doleriai, - pakartojo Emilė. - Gerai.

Šiaip ar taip, viskas buvo paprasta. Iš pradžių ji pamanė eisianti pas Krisą ir paprašysianti padėti gauti pinigų. Tačiau jis paklaus, kam jie, ir net jeigu ji pasakys apie tai negalinti kalbėti, jis vis tiek susigaudys. Turint septyniolika metų, ne per daugiausia yra dalykų, kad reikėtų tiek daug pinigų, ir dar greitai.

Taigi Emilė nusistatė žadintuvą, kad pažadintų ją vidunaktį. Nusėlino žemyn ir pagrabinėjo mamos rankinėje čekių knygutės. Išplėšė šeši šimtai aštuoniasdešimt aštuntą lapelį, užpildė čekį gauti grynaisiais visą reikiamą sumą, lengvai padirbo Melanės parašą. Mama čekiais mokėdavo tik mokesčius, kartą per mėnesį. Kol ims sukti galvą stengdamasi prisiminti, kam skyrė šeši šimtai aštuoniasdešimt aštuntą čekį, visas reikalas gal jau bus baigtas.

Kitą dieną po pamokų Emilė paprašė Kriso nuvežti į banką. Pasakė turinti mamai paimti grynųjų. Kasininkas ją pažino. Beinbridže visi pažįsta visus. Ir Emilė parvažiavo namo trimis šimtais dvidešimt penkiais doleriais turtingesnė.

Aborto dienos išvakarėse jiedu su Krisu nuėjo į paplūdimį prie ežero. Rugsėjo oras buvo neįprastai švelnus - bobų vasara. Vakaras blaškėsi dangumi permatomomis miglomis, nešdamas tamsą, bet ne slegiantį sunkumą. Emilė negalėjo nusiraminti, susitelkti. Netilpo savo kailyje. Kone juto, kaip joje auga toji būtybė. Netekusi vilties išmesti tą mintį iš galvos, puolė prie Kriso ir ėmė lyg pašėlusi bučiuoti - jis net atsilošė ir pažiūrėjo į ją klausiamai.

- Kas ne taip? - paklausė ji, bet jis tik papurtė galvą.

- Nieko, - suniurnėjo. - Tiesiog tu kaip nesava.

- O kokia, jei ne sava?

Krisas nusišypsojo.

- Mano didžiausia svajonė, - pasakė jis ir suleido rankas į jos plaukus. O paskui staiga užsivertė Emilę ant savęs, jos kojos išsiskėtė abipus jo šlaunų.

- Atsisėsk, - paragino Krisas.

Ji atsisėdo ir pajuto jį skverbiantis į vidų.

Tai buvo per anksti. Emilė įsirėmė rankomis į Kriso pečius, atsilošė stengdamasi kuo labiau nuo jo atitolti.

- O, kaip gera, - suniurnėjo Krisas, jo galva pasisuko į šalį.

Emilė sustingo, o paskui, raginama Kriso delnų, apėmusių jos

klubus, nedrąsiai sujudėjo.

- Tu kaip kentaure.

Ji nustebusi susijuokė.

Tada Krisas dar giliau įėjo į ją, ir pasidarė dar prasčiau. Jiedu juokavo kaip pratę. Kone ėjo imtynių - kaip vaikystėje, kaip tikri brolis su seseria. Bet tai nebuvo imtynės, ir jiedu nebuvo brolis su seseria, taigi mylėtis buvo galima. Argi ne?

Emilė smarkiai užsimerkė, vydama šalin mintis.

- Tai tada tu arklys, - atsakė ji truputį šlykštėdamasi.

Krisas suspaudė sėdmenis.

- Nuo! - tarė ir šoktelėjo po ja taip, kad mėnulis suraibuliavo jai virš peties, liedamas šviesą ant krūtinės.

Vėliau ji gulėjo ant šono, galva ilsėjosi ant Kriso plaštakos, jo ranka buvo ant jos šlaunies, mylavo. Šito ji laukdavo, dėl šito vertėdavo iškentėti seksą. Tūnojo susirietusi prie Kriso jau galybę kartų. Vėliau būdavo kaip visada, tarp jų jokio nesmagumo.

- Smėlis, - staiga sušnibždėjo jis, - aiškiai pervertinamas.

Ji šyptelėjo.

- Ką sakai?

- Mano užpakalis nutrintas iki žaizdų, - prisipažino jis.

Emilė išsišiepė.

- Taip tau ir reikia.

- Taip man ir reikia? Aš riteriškai pasiaukojau, leidau tau būt viršuj. - Jis išskėtė pirštus jai virš pilvo.

Staiga Emilė atsisėdo, čiupo arčiausiai gulintį drabužį - Kriso marškinius - ir susisupusi nuėjo paežere.

Ar Krisas turi teisę žinoti? Ar ji bus melagė, jei nieko nepasakys?

Jeigu pasakytų, jiedu susituoktų. Tik bėda, kad ji nežino, ar šito nori.

Juk šitaip nesąžininga prieš Krisą, kuris mano gaunantis merginą, nepaliestą vyro.

Vis dėlto kažkur minčių gelmėje kažkas neramiai smikčiojo, kad nesąžininga ir jos pačios atžvilgiu. Kartais ji pareidavo namo pasimylėjusi su Krisu ir kelias valandas vemdavo, kartais negalėdavo pakęsti jo rankų, klydinėjančių po liemenėle ir kelnaitėmis, nes visa tai labiau primindavo kraujomaišą, o ne aistringą susijaudinimą. Tai ar ji tikrai galės nugyventi visą gyvenimą už jo ištekėjusi?

Emilė sviedė į ežerą akmenėlį, pramušė lygų vandens paviršių. Keistas jausmas - žinoti, kad jos gyvenimas amžinai bus susipynęs su Kriso... Dieve, juk šitaip nuo pat gimimo dienos... bet vis dėlto slapčia viltis ištrūkti. Visi tikėjosi, kad Krisas su Emile bus drauge amžinai, tik „amžinai“ atrodydavo dar labai toli.

Ji prisidėjo ranką prie pilvo. „Amžinai“ dabar įgavo realaus laiko išraišką.

Anksčiau Emilė spėjo, kad atsakymas bus „taip“. Ji galėjo ištekėti už Kriso. Kitas variantas - paaiškinti, kad myli jį kaip sesuo, kaip draugė, nebūtinai kaip žmona. Tada pamatytų išblyškusį jo veidą, pajustų savo rankose dūžtančią jo širdį.

Ji nepakankamai mylėjo Krisą, kad už jo tekėtų, tačiau per daug mylėjo, kad galėtų tai pasakyti.

Emilė markstėsi žiūrėdama į raibuliuojantį ežero paviršių, aplink čirškėjo svirpliai. Vaizdavosi, kaip nesunku būtų įžengti į tą ežerą, kojoms slystant dumblinu dugnu, paskui juodas vanduo paslėptų galvą ir suslėgtų plaučius, nugramzdintų ją kaip akmenį.

Juto, kaip Krisas priėjo iš už nugaros ir švelniai apkabino pečius.

- Apie ką mąstai?

- Apie nusiskandinimą, - atsakė ji tyliai. - Brisčiau šičia, kol apsemtų vanduo. Visai ramiai.

- Dieve, - tarė Krisas, aiškiai išsigandęs. - Tik vargu ar ramiai. Imtum blaškytis kapstytis į paviršių...

- Tu - taip. Tu plaukikas.

-Otų?

Ji pasisuko jo glėbyje ir padėjo galvą jam ant krūtinės.

- Aš tiesiog atsipalaiduočiau.

Galbūt viskas būtų buvę gerai, tačiau Emilei skirtą aborto dieną gydytojas buvo vyras. Ji gulėjo ant ratukų, sulenktomis praskėstomis kojomis, šalia buvo Stefanė. Matė, kaip atėjo daktaras ir pasuko prie kriauklės plautis rankų. Muilas slysčiojo jam tarp pirštų, glitus, baltas. Daktaras atsigręžė ir nusišypsojo Emilei.

- Na, tai ką mes čia turim?

Tai ką mes čia turim!

Pakišo ranką po jos ilgais marškiniais, visai kaip kiti, ir vėl pakartojo tuos bjaurius žodžius. Įkišo j ją pirštus. Emilė ėmė spardytis, kulkšnys vartė j šalis kojų laikiklius, ji tvojo iš šono į galvą daktarui, tas atsargiai atsitraukė.

- Nelieskit manęs, - šaukė ji mėgindama sėstis, kišdama rankas tarp kojų ir brukdama marškinius po šlaunimis. Pajuto ant peties Stefanės ranką ir pasisuko veidu į jos plaštaką.

- Neleiskit jam manęs liest, - sušnibždėjo gydytojui jau išėjus pro duris.

Stefanė palaukė, kol Emilė liausis verkti. Atsisėdo ant gydytojo kėdutės.

- Gal... metas pasakyti tėčiui.

Krisui ji nesakys, ypač dabar. Juk jei pasakys, teks pasakyti ir apie tą siaubingą abortą, apie daktarą ir kodėl ji negali pakęsti, kai ją liečia vyras. Ir kodėl negali pakęsti, kai ją liečia Krisas. Ir kodėl ji nėra tokia, kokią mano ją esant Krisas. Jeigu jam pasakys, iškart išsikas sau duobę ir turės toje duobėje gulėti - su juo.

Galiausiai teks pasakyti ir tėvams. Ir jiedu spoksos j ją sukrėsti: jų mergytė?! Ji kalta, nes lytiškai santykiavo, kai jai nederėjo. Kalta, nes visai jaunutė taip šlykščiai patraukė vyro dėmesį.

Vis tiek labai greitai visi išsiaiškins. Ji įkliuvusi kaip reikiant ir beturi vienintelę slaptą išeitį - tokį tamsų gilų tunelį, apie kurį dauguma žmonių nėra nė galvoję.

Emilė klausėsi konsultantės Stefanės, kalbančios jau daugiau nei valandą. Stebėdamasi ir galvodama, kad apskritai jokios išeities nėra.

- Gal paduotum sviesto? - paprašė Melanė, ir Maiklas padavė.

- Skanu, - tarė Maiklas, rodydamas į savo lėkštę. - Ema, mieloji, privalai paragaut vištienos.

Emilė susispaudė pirštais smilkinius.

- Aš nelabai alkana.

Melanė su Maiklu susižvalgė.

- Tu visą dieną nieko nevalgei, - priminė Melanė.

- Iš kur žinai? - atrėžė Emilė. - Mokykloj prisišlamščiau iki soties. Tu nematei. - Ji nunarino galvą. - Man reikia tailenolio, - sušnibždėjo.

- Ar matei Sorbonos anketą? - paklausė Melanė. - Šiandien atėjo.

Emilės šakutė tarkštelėjo į lėkštę.

- Aš nevažiuosiu.

- O kas čia blogo - paduot prašymą? - nusistebėjo Melanė. Ji nusišypsojo priešais sėdinčiai Emilei, ne taip supratusi, kodėl ši prieštarauja. - Krisą rasi kur palikusi. Kai parvažiuosi namo, - paerzino.

Emilė papurtė galvą, net plaukai susiplaikstė.

- Tu tikrai manai, kad aš negaliu be jo gyvent? - Ji susilaikė ne- tėškusi klausimo, kuris degte degė giliai gerklėje: „Ar pajėgčiau?“

Metusi ant lėkštės servetėlę atsistojo.

- Duokit jūs man ramybę! - sušuko ir išbėgo.

Melanė su Maiklu pažiūrėjo vienas į kitą. Paskui Maiklas atsipjovė kąsnelį vištienos, įsidėjo į burną ir ėmė kramtyti.

- Va taip...

- Toks amžius, - pritarė Melanė ir paėmė peilį.

Važiuojant keliuku už Hartų ir Goldų sklypų buvo proskyna, kurioje žmonės sumesdavo senas virykles ir šaldytuvus, krepšius su storais buteliais ir rūdijančias skardines. Neradus geresnio žodžio, proskyna Beinbridže buvo pavadinta Sąvartynu ir metų metus naudojama kaip poligonas besimokantiems šaudyti. Krisas įsuko visureigį į proskyną ir paliko Emilę sėdėti ant variklio dangčio, o pats už trisdešimties jardų sustatė kaip tiro taikinius keletą butelių ir skardinių. Vaikydamas muses, kurios dūzgė minkštoje aukštoje žolėje aplink džipo padangas, užtaisė koltą. Pakšt - įstatė į vietą revolverio būgnelį, o Emilė pasilenkusi nusiskynė žolės stiebelį ir įsikišo tarp priekinių dantų. Krisas išsitraukė iš kišenės Kleenex nosinaičių ir susukęs rutuliukus užsikimšo ausis. Padavė ir Emilei.

- Kamšteliai, - paaiškino rodydamas į ausis ir ragindamas padaryti tą patį.

Abiem rankom pakėlęs revolverį išgirdo Emilę šaukiant:

- Palauk! Dar nešauk. Pasakyk, į ką taikaisi.

Krisas išsišiepė.

- A, taip. Kaipgi atrodyčiau nepataikęs... - Jis prisimerkė, vieną akį užmerkė visai ir vėl pakėlė ginklą. - Žydra etiketė, turbūt obuolių sulčių buteliukas.

Pirmas šūvis driokstelėjo kurtinamai. Be popierinių servetėlių, Emilė buvo užsispaudusi ausis ir rankomis. Ji nematė, kur nuskriejo kulka, tik už taikinių sušlamėjo medžiai. Antra kulka tiksliai pataikė į žydrąją etiketę, buteliuko stiklai, atsitrenkę į šiurkščius medžių kamienus, išsilakstė šukelėmis.

Emilė nušoko nuo variklio dangčio.

- Noriu pabandyt.

Krisas išsitraukė kamštelius.

-Ką?

- Aš noriu pabandyt.

- Tu?.. - Jis papurtė galvą. - Tu juk nekenti ginklų. Vis kartoji nenorinti, kad medžiočiau.

- Tu medžioji su šautuvu, o šautuvai dideli, - paaiškino Emilė, prisimerkusi smalsiai apžiūrinėdama revolverį. - O čia kitaip. - Ji prisigretino prie Kriso ir palietė jam ranką. - Ar galima?

Krisas linktelėjo, jos rankomis suėmė ginklą. Ji nustebo, koks sunkus, nors nedidukas, ir kaip keistai jos delnai glunda prie glotnių šaltų linkių.

- Va šitaip, - tarė Krisas, užeidamas jai už nugaros. Parodė jai kryptuką ant vamzdžio, paaiškino, kaip reikia taikytis.

Emilė nenorėjo, kad Krisas pastebėtų, kaip ji prakaituoja. Delnai slystelėjo metalu. Krisas apglėbęs pakėlė jos rankas į tokį aukštį, kuriame laikydama ginklą ji turėjo ryžtis iššauti.

- Palauk! - šūktelėjo Emilė, išsinėrusi iš Kriso glėbio ir atkišusi ginklą į jį. - O kaip aš...

Jis išblyško. Atsargiai pirštu nukreipė į šalį trumpą ginklo vamzdį.

- Niekada šitaip nemosuok pistoletu prieš žmogų, - tarė prislopusiu balsu. - Galėjo imt ir iššaut.

Emilė išraudo.

- Bet juk aš dar nė gaiduko neatlaužiau.

- O iš kur man žinot?! - Jis susmuko ant žemės, nunarino galvą ant kelių, virto rankų, kojų ir raumenų maišu. - Viešpatie brangiausias, - tyliai ištarė.

Nusiminusi Emilė vėl pakėlė revolverį, įsirėmė kojomis, atlaužė gaiduką ir iššovė.

Skardinė spengtelėjo ir apsisuko, pakilo į orą ir pakybojusi krito ant žemės.

O Emilė atšlijo dėl atatrankos ir būtų parvirtusi, jeigu Krisas nebūtų spėjęs pašokti ir jos sulaikyti.

- Oho, - tarė jis nuoširdžiai susižavėjęs. - Mano mylimoji - garsi šaulė Anė Oukli!

- Pasisekė geltonsnapei, - pasakė ji vis dėlto šypsodama, iš pasitenkinimo paraudusiais skruostais. Pažvelgė į savo pirštus, tebegniaužiančius ginklą, dabar jaukiai šiltą kaip seno draugo ranka.

Džipe buvo drėgna, nuo šildymo aprasojo langai, oras pasidarė kaip atogrąžose.

- Ką tu darytum, - tyliai paklausė Emilė, atsirėmusi nugara į Krisą, - jeigu viskas eitųsi ne taip, kaip esi numatęs?

Jis susiraukė.

- Tu turi galvoj - jeigu, pavyzdžiui, neįstočiau į gerą koledžą?

- Pavyzdžiui, jeigu net nestotum į koledžą. Jeigu tėvai žūtų autoavarijoj ir tau staiga tektų imt rūpintis Keite.

Jis tyliai iškvėpė, sujudindamas jos plaukus.

- Nežinau. Turbūt pasistengčiau atlaikyt. Gal tada į koledžą stočiau vėliau. O ką?

- Kaip manai, ar tėvai tavim nusiviltų, jei netaptum tuo, kuo tikėjosi tave tapsiant?

Krisas nusišypsojo.

- Tėvai būtų nebegyvi, - priminė Emilei. - Tai ir didelio šoko jiems nebūtų. - Krisas pasisuko ir susidūrė su Emilės žvilgsniu. Atsigulė pasirėmęs alkūne. - Man visai nerūpi, kas ką galvoja. Išskyrus tave, žinoma. Ar tave apvyliau?

Ji sunkiai atsiduso.

- O ką, jei taip? Jeigu nebenorėčiau būt... būt su tavim?

- Na, tada... - nerūpestingai atsakė Krisas, - tikriausiai nusižudyčiau. - Jis pabučiavo ją į kaktą, išlygindamas raukšles. - Bet kodėl mes apie tai kalbam?

Jis pasilenkė ir pravėrė užpakalines džipo duris. Šios atsilapojo, pasirodė dangus, nusėtas žvaigždžių.

Bobų vasara buvo praėjusi, oras gaivus ir lengvas, kupinas laukinių obuolių aromato su ankstyvų šalnų prieskoniu. Emilė įtraukė oro į plaučius ir sulaikė, nuo jo aštrumo peršėjo šnervės, o paskui jis išsiveržė balsvu debesėliu.

- Šalta, - pasakė ji priglusdama arčiau.

- Gražu, - sušnibždėjo Krisas. - Ir tu graži.

Jis palietė jai veidą ir pabučiavo giliu bučiniu, tartum norėdamas ištraukti jos liūdesį. Jųdviejų lūpos atsiskyrė lyg atplėštos.

- Aš negraži.

- Man graži.

Krisas prisitraukė ją tarp kojų, nugarą priglaudė prie krūtinės ir apglėbė. Dangus atrodė prašmatnus ir niūrus, ir staiga ta akimirka prisipildė daugybės smulkmenėlių, kurias, Emilė žinojo, visada prisimins - sprandą kutenančius Kriso plaukus, ruonio glotnumo nuospaudą ant vidurinio piršto, džipo stabdžių švieseles, metančias ant žolės kruviną atšvaitą.

Krisas prigludo nosimi prie jos peties.

- Ar gamtos mokslų skyrių jau perskaitei?

- Kaip romantiška. - Emilė nusijuokė.

Krisas šyptelėjo.

- Tikrai, savotiškai. Rašoma, kad žvaigždė tėra sprogimas, įvykęs prieš milijardus metų. O dabar mus pasiekia tik jo šviesa.

Emilė pašnairavo į dangų svarstydama.

- O aš maniau, kad iš jų galima ko nors tikėtis.

Krisas nusišypsojo.

- Man rodos, tikėtis tu vis tiek gali.

- Tu pirmas.

Jis tvirčiau suspaudė jos pečius, ir ją apėmė jau pažįstamas pojūtis - tartum Krisas atstotų jai odą, lyg priedangą nuo karščio, lyg kokią apsauginę užtvarą, gal net antrąjį „aš“.

- Norėčiau, kad viskas liktų šitaip... kaip dabar... amžinai, - tyliai pasakė ji.

Emilė pasisuko jo glėbyje bijodama to tikėtis, o dar labiau bijodama tokią galimybę praleisti. Jos galva buvo atmesta į šalį, ji negalėjo žiūrėti tiesiai Krisui į akis, tačiau jos žodžiai nuskambėjo prie pat jo lūpų.

- Galbūt jos tą gali, - tarė ji.

DABAR

1997-ųjų Kalėdos

- Hartas - į kontrolės zoną.

Krisas pakėlė akis nuo skaitomos knygos ir nusirito nuo gulto, stengdamasis nekreipti dėmesio į kameros draugą Bernardą, sėdintj ant savo guolio ir traškinantį ledukus. Prižiūrėtojai atnešdavo ledukų kartą per dieną ir padėdavo šaldytuve bendrajame kambaryje. Jų turėdavo užtekti iki pat vakaro. Deja, Bernardas juos iš ten išgraibydavo kitiems kaliniams dar nė nežinant, kad jų buvo atnešta.

Krisas nuėjo tilteliu prie užrakintų durų vidutinio griežtumo sekcijos gale. Palaukė, kol prižiūrėtojas, besisukinėjantis prie apsaugos posto, jį pastebės.

- Lankytojai, - pasakė prižiūrėtojas rakindamas duris ir laukdamas, kol Krisas žengs žingsnį į priekį.

Mama pastarąjį kartą su ašaromis buvo pranešusi Krisui, kad negalės atvažiuoti šeštadienį, nes kaip tik tuo metu bus Keitės šokių vakaras. Krisas pasakė - žinoma, tai suprantama, nors pavydėjo pasiutiškai. Keitė turėjo mamą septynias dienas per savaitę. Tai ar sunku atsisakyti vienos niekingos valandos?!

Prie pirmo aukšto durų laukė kitas prižiūrėtojas.

- Va ten, - pasakė, rodydamas Krisui tolimiausią stalą.

Krisas sustingo. Tai ne mama. Net ir ne tėtis, kurio pasirodymas

irgi būtų sukėlęs šoką. Tai buvo Maiklas Goldas.

Krisas žengė žingsnį sumedėjusiomis kojomis, paskui kitą, mašinaliai slinkdamas Emilės tėčio link. Šiek tiek drąsino tai, kad prižiūrėtojai, saugantys, kad jis nepabėgtų, kartu saugo ir jį patį.

- Krisai, - tarė Maiklas, linktelėjęs į kėdę.

Krisas žinojo turintis teisę nebendrauti su lankytoju. Tačiau jam nespėjus ištarti nė žodžio Maiklas atsiduso ir pasakė:

- Aš tavęs nekaltinu. Tavimi dėtas, būčiau užlėkęs tais laiptais vos išvydęs, kas atėjo.

Krisas pamažu atsisėdo.

- Iš dviejų blogybių ši mažesnė.

Maiklo veidas apsiniaukė.

- Ar čia taip jau blogai?

- Velniška kompanija, - karčiai ištarė Krisas. - O kaip jūs manėt?

Maiklas raustelėjo.

- Aš tik norėjau pasakyt... na... palyginti su kitu variantu. - Jis pažvelgė sau į kelius, paskui pakėlė galvą. - Jei viskas būtų ėjęsi taip, kaip planavai, tai čia nebūtum. Tu būtum negyvas.

Kriso pirštai, barbenę į stalviršį, sustingo. Pakako išminties suprasti, kad jam siūloma taika. Jeigu neklysta, Maiklas Goldas ką tik prisipažino: nesvarbu, kokius niekus kalba kaltintojai, jis tiki Kriso versija.

Nors ta versija nėra tiesa.

- O ko jūs atėjot? - paklausė Krisas.

Maiklas trūktelėjo vieną petį, paskui kitą.

- Pats savęs klausiu. Sukart šitokį kelią - pats stebiuosi. - Jis atkreipė į Krisą nuoširdžias akis. - Tikrai nežinau. O ką tu manai?

- Aš manau, kad pašnipinėti, generalinei prokurorei paliepus, - pasakė Krisas, ne tiek dėl to, kad taip manė, kiek norėdamas pamatyti, kaip pasikeis Maiklo žvilgsnis.

- Dieve, ne, - atsakė Maiklas priblokštas. - Ar prokurorė turi tokių šnipų?

Krisas brūkštelėjo sportbačiu per grindis.

- Kodėl ne? Juk svarbiausia laikyt mane uždarytą, ar ne? Kad neišžudyčiau dar būrio merginų.

Maiklas papurtė galvą.

- Aš tuo netikiu.

- Kuo netikit? - pasidomėjo Krisas jau garsiau. - Kad generalinė prokurorė nesiruošia sodint ilgam? Ar kad aš nežudžiau Emos?

- Nežudei, - pasakė Maiklas ašarodamas. - Tu jos nežudei.

Krisui užgniaužė gerklę. Jis atstūmė kėdę nuo stalo. Nebesuprato,

kas, po paraliais, jį privertė apskritai ant jos sėstis, kas vertė manyti, kad turi apie ką kalbėtis su Emilės tėvu.

Maiklas įsispoksojo į stalą, braukė nykščiu apdaužytą jo briauną.

- Aš atėjau... Reikalas, dėl kurio atėjau... toks, kad norėjau kai ko tavęs paklausti. Tiesiog mes to neperpratom. Mudu su Melane... Mes nežinojom, kad Emilė prislėgta. O tu žinojai. Tu negalėjai nežinot. Ir aš nesuprantu, kaip... - Jis patylėjo, pakėlė akis, įsižiūrėjo ir pašnabždomis paklausė: - Kaip aš pražiūrėjau? O ką ji galėjo pasakyti, kai aš jos nesiklausiau?

Krisas tyliai nusikeikė ir atsistojo ketindamas sprukti, tačiau Maiklas sugriebė jį už rankos.

Krisas atsigręžė degančiomis akimis.

- Ko? - šiurkščiai paklausė. - Ko norit, kad jums pasakyčiau?

Maiklas nurijo seilę.

- Kad ją mylėjai, - ištarė kimiai. - Kad jos ilgiesi. - Bandydamas susitvardyti, jis pasižnaibė akių kraštelius. - Melanė tai ne... Na, negaliu aš kalbėt apie Emilę su ja. Bet pagalvojau... Pagalvojau... - Jis nusuko akis į šalį. - Nė nežinau, ką aš pagalvojau.

Krisas įsirėmė alkūnėmis į stalą ir susiėmė rankomis veidą. Negalėjo jis Maiklui Goldui teikti jokių vilčių. Nors jeigu žmogus nori pasikalbėti apie Emilę, geresnio už Krisą pašnekovo per prievartą nė nerastų.

- Kas nors išsiaiškins, kad buvote šičia, - įspėjo Krisas. - Jums čia būt nederėtų, juk suprantat.

Maiklas padvejojo.

- Ne, - pagaliau tarė. - Nedera ir tau.

Guste išsiblaškiusi stūmė parduotuvės vežimėlį tarp Caldor lentynų stebėdamasi, kad jos šeima, kuri dabar jau nėra įprasta šeima, liko ištikima kasdienybės atributams, kad jai reikia šampūno ir dantų pastos, ir tualetinio popieriaus, - kaip bet kuriai kitai šeimai. Iš nevilties puolusi apsipirkti, ji klajojo po didžiulį prekybos centrą, kartkartėmis taip pagaunama savų minčių, kad prariedėjo pro Kleenex nosinaites, nė kiek neįsidėjusi į vežimėlį, o paskui keletą minučių spoksojo tuščiomis akimis į kačių ėdalą, nors namie visai nebuvo katės.

Atsidūrusi sporto prekių skyriuje, tingiai slinko pro žvilgius dviračius ir Rollerblades riedučius, kol sustojo kaip įbesta prie medžioklės ir žvejybos reikmenų vitrinos. Prasiskverbusi pro didžiulius maskuojamojo rašto lietpalčius ir oranžines liemenes, ėmė apžiūrinėti nedideles prekes, kabliukais prikabintas prie lentos - Hoppes #9 tirpiklį, marlės šluostes, mėlį. Lapės šlapimą, rujojančios. Atrodė keista, kad šitokie dalykai yra viešai pardavinėjami, nors jos vyras visada šypsodavosi radęs jų kalėdinėje kojinėje arba velykiniame krepšelyje.

Įsižiūrėjo į besitaikančio medžiotojo nuotrauką ir suprato nenorinti, kad Džeimsas vėl kada nors paimtų į rankas ginklą.

Jeigu jis nebūtų įsigijęs to senovinio kolto, ar būtų šitaip atsitikę?

Guste atsisėdo ant metalinės pakopos po vitrina. Ėmė giliai kvėpuoti, nuleidusi galvą tarp kelių. Per spengimą ausyse ji neišgirdo atriedančio vežimėlio - tas įsirėžė jai į batą.

- Oi, - tarė ji staiga pakeldama galvą.

Tą pačią akimirką kitas balsas pasakė:

- Atsiprašau.

Melanės balsas.

Guste nustebusi pažvelgė į griežtus jos veido bruožus, į papilkėjusią odą. Supykusi ji atrodė kiek aukštesnė, nei buvo iš tikrųjų. Melanė pastūmė vežimėlį taku.

- Žinai, - tyliai tarė, - vis dėlto neatsiprašau. - Ir nuriedėjo su vežimėliu tolyn.

Guste, palikusi savąjį vidury tako, nubėgo paskui ją. Palietė ranką. Melanė staigiai atsigręžė, akys buvo kupinos šaltos neapykantos.

- Traukis, - kandžiai kirto.

Guste prisiminė pirmą jųdviejų susitikimą. Kaip paskui jiedvi sėdėdavo laikydamosi už pilvų ir žinodavo - draugė irgi pažįsta besispardančio vaikelio judesius ir keliamus garsus, savo pirštų galų, sprando ir spenelių virpėjimą vėlyvuoju nėštumo laikotarpiu, kada esi atidavusi savo kūną kitam.

Norėjosi pasakyti Melanei: „Tu ne vienintelė nukentėjusi. Tu ne vienintelė praradai mylimą žmogų.“ Tiesą sakant, Melanė sielvartauja dėl vieno, o Guste dėl dviejų. Ji prarado Emilę... ir kartu prarado geriausią draugę.

- Meldžiu, - galų gale pajėgė ištarti Guste, rydama seilę. - Pakalbėk su manim.

Melanė paliko vežimėlį ir nužingsniavo lauk iš parduotuvės.

***

Netikėtai Džordanas pakilo nuo ankšto suolo pasimatymų kambaryje ir smarkiai trūktelėjo pakeliamąjį langą, tas su girgždesiu atsidarė. Žinoma, iš lauko buvo grotos, bet pūstelėjo gaivus vėjelis. Krisas palinko į langą šypsodamas.

- Bandot padėt man iš čia ištrūkti?

- Ne, - atsakė Džordanas. - Bandau neleist mudviem uždust. - Jis rankove persibraukė kaktą. - Norėčiau pamatyt sąskaitą už šių patalpų šildymą.

Krisas pliaukštelėjo delnais sau per pilvą.

- Pratinkitės.

Džordanas kilstelėjo akis.

- Manau, tau derėtų, - pasakė ir uždėjo rankas ant šūsnies popierių.

Teismui teikiamą generalinės prokuratūros dokumentą jiedu nagrinėjo tris valandas. Krisui tai buvo pats ilgiausias laiko tarpas išėjus iš kameros. Jis laukė, kada Džordanas užduos dar vieną klausimą, ir išsiblaškęs skaitinėjo antraštes ant knygų nugarėlių - Naujojo Hampšyro įstatymų sąvado tomai apsilankančių advokatų patogumui buvo sukrauti ant metalinio vežimuko.

Atvažiavęs tą rytą Džordanas jam pasakė, kad gynybos strategija bus grindžiama nebaigtos dvigubos savižudybės versija. Be to, jis neleis Krisui gintis pačiam. Tik šitaip, Džordano tvirtinimu, galima laimėti bylą.

- Tai kaip čia yra? - jau antrą kartą klausė Krisas. - Per televiziją kaltinamasis visada duoda parodymus.

- Ak tu Dieve šventas, - niurnėjo Džordanas. - Tai ir vėl grįšim prie šito? Ogi todėl, kad per televiziją prisiekusieji sako tai, ką liepia scenarijus, velniai griebtų. Gyvenimas toli gražu nėra toks aiškus.

Krisas patempė lūpą.

- Aš jums jau sakiau, kad nesiruošiau žudytis.

- Taigi. Va dėl to ir neduosi parodymų. Aš teisme galiu kalbėt ką noriu, kad tik būtum išteisintas, o tau negalima. Jeigu leisiu tau duot parodymus, turėsi pasakyt prisiekusiesiems, kad visai neketinai žudytis, ir susilpninsi gynybą.

- Bet juk tai tiesa.

Džordanas pasižnaibė viršunosę.

- Tai ne tiesa, Krisai. Tiesa nėra vienintelė. Svarbu, kas įvyko ir kaip tu tą suvoki. Jeigu aš neleisiu tau duot parodymų, man tereikės pateikti savo aiškinimą, kaip aš tą suprantu. Aš tiesiog nesiteirauju tavo nuomonės.

- Čia melavimas nutylint, - atkreipė dėmesį Krisas.

Džordanas šnarpštelėjo.

- Nuo kada tu toks doras katalikas? - Jis atsilošė į kėdės atkaltę. - Nebekartosiu vis to paties. Tu nori duot parodymus ir viską daryt savaip? Puiku. Pirmiausia, ką padarys kaltintojas - ištrauks policijos apklausas ir parodys prisiekusiesiems, kad tu keiti savo versiją. Paskui paklaus tavęs, kaip čia išeina: jeigu norėjai Emilę išgelbėt, tai kodėl į tą vaidinimą atsinešei ginklą su šoviniais, o ne tuščią? Ir tada prisiekusieji tave pripažins kaltu, o aš pats pirmas palinkėsiu sėkmės valstijos kalėjime.

Krisas kažką suniurnėjo ir atsistojo nusigręžęs į užpakalinę pasimatymų kambario sieną.

- Pasak balistikos išvadų, - tarė Džordanas, nepaisydamas Kriso niurnėjimo, - vienos iššautos kulkos tūtelė liko revolverio šovinio lizde, kartu su tuo antruoju šoviniu. Tavo pirštų atspaudai yra ant jų abiejų, o tai mums puikiausias įrodymas: kam būtų reikėję užtaisinėti dviem šoviniais, jeigu nebūtum ketinęs šautis ir pats?! Gerai, kad ir jos pirštų atspaudų yra ant ginklo. Kartu su tavaisiais.

- Taip. Tačiau jos atspaudų rasta tik ant vamzdžio, - patikslino Krisas, skaitydamas per Džordano petį.

- Nesvarbu. Mums tereikia iškelt pagrįstą abejonę. Emilės atspaudų yra ant ginklo. Taigi ji laikė ginklą kokiu nors kampu. - Džordanas išskėtė rankas.

- Jūs kalbat taip užtikrintai.

- Ar tau labiau patiktų neužtikrintai?

Krisas susmuko ant kėdės.

- Tiesiog baisingai daug įrodymų, dėl kurių reikia teisintis.

- Taip, - gyvai sutiko Džordanas. - Ir visi jie sieja tave su nusikaltimo vieta... ir tu to neneigei. Tačiau nerodo, ką tu ten veikei. - Jis nusišypsojo Krisui. - Nusiramink. Aš esu laimėjęs bylų, kur buvo daug mažiau kuo remtis.

Džordanas atsivertė teismo medicinos eksperto ataskaitą su Emilės skrodimo detalėmis. Lyg užkerėtas Krisas ištiesė ranką ir pasuko bylą, ėmė skaityti apie jos kūno ypatumus, kuriuos gal ir taip žinojo. Plaučių apimtis, smegenų spalva. Nereikėjo jam tikslių skaičių, ir taip žinojo, kokia didelė Emilės širdis. Pažino ją ne vienerius metus.

- Tu kairiarankis ar dešiniarankis? - paklausė Džordanas.

- Kairys, - atsakė Krisas. O ką?

Džordanas papurtė galvą.

- Kulkos trajektorija. O Emilė?

- Dešiniarankė.

Džordanas atsiduso.

- Na, tai atitinka įrodymus. - Jis ėmė toliau sklaidyti prokuratūros atsiųstus dokumentus. - Tu su ja lytiškai santykiavai prieš jai nusižudant, - pareiškė.

Krisas išraudo.

- Hm... taip.

- Vieną kartą?

Krisas pajuto, kaip skruostai užkaista dar smarkiau.

- Taip.

- Sueitis įprastinė? O gal ji užgulė tave?

Krisas nunarino galvą.

- Ar jum tikrai reikia žinot?

- Taip, - ramiai tarė Džordanas. - Tikrai reikia.

Krisas krapštė stalo įpjovą.

- Įprastai, - suniurnėjo. Žvilgtelėjo į advokatą, vartantį skrodimo ataskaitą. - Kas dar ten rašoma?

Džordanas garsiai iškvėpė pro nosį.

- Nepakanka, ko mums reikia. - Jis pažiūrėjo į Krisą. - Nežinai, ar negalima būtų paaiškint Emilės depresijos kokia nors fizine būkle?

- Kokia?

- Pavyzdžiui, hormonų disbalansas. Vėžys.

Krisas du kartus papurtė galvą.

- O kaip dėl nėštumo?

Akimirksniu oras kambaryje pasidarė sunkus.

- Dėl ko?

Krisas neabejojo atidžiai stebimas Džordano.

- Dėl nėštumo, - pakartojo advokatas, vėl atsukdamas Krisui skrodimo ataskaitą. - Vienuolika savaičių.

Krisas prasižiojo ir vėl užsičiaupė.

- Ji buvo... O Dieve. O Dieve. Aš nežinojau.

Jis prisiminė Emilę tokią, kokią matė paskutinį kartą: ji guli ant šono, po plaukais plečiasi kraujo dėmė, ranka nukritusi ant pilvo. Ir pasimatymų kambarys užtemo. Krisas regėjo save šalia jos.

Apsilankymas pas kalėjimo medicinos seserį paprastai kainuodavo tris dolerius, tačiau nualpimas per pasimatymą su advokatu garantavo kaliniui skubiai gelbėtino statusą ir nemokamą kelionę į medicinos kambarėlį. Krisas atsipeikėjo pajutęs ant kaktos šaltas rankas.

- Kaip jautiesi? - paklausė kažkas plonu prislopintu balsu, lyg iš kokio tunelio.

Krisas pabandė sėstis, bet šaltosios rankos buvo netikėtai stiprios. Po akimirkos jis ėmė giliai kvėpuoti ir pasistengė susitelkti. Žvilgsniu pagavo angelo veidą.

Medicinos seserys dirbdavo pakaitomis, ateidavo iš greta esančių senelių namų. Krisas žinojo, kad kai kurie kaliniai rašo prašymus apsilankyti pas medikus ir užmoka trejetą dolerių vien norėdami pakliūti pas seserį Karlailę, neabejotinai pačią karščiausią iš trijų.

- Tu buvai nualpęs, - pranešė jam sesuo Karlailė. - Palaikyk šitaip iškėlęs kojas, aha, šitaip, ir po kelių minučių viskas bus gerai.

Jis laikė kojas iškėlęs, bet pasuko galvą ant šiurkščios pagalvės, kad matytų seserį Karlailę, grakščiai besisukinėjančią po ligonių kambarėlį. Ji grįžo nešina stikline vandens... ak, Dieve, pilna brangaus ledo.

- Išgerk pamažu, - paliepė, ir jis ėmė gerti, vos tik jai nusisukus prisisėmęs į burną kubelių.

- Ar anksčiau esi alpęs? - paklausė sesuo Karlailė stovėdama nugara į jį, ir jis jau ketino sakyti „ne“, bet prisiminė tą vakarą, kai žuvo Emilė.

- Vieną kartą.

- Na, aš esu buvusi tuose pasimatymų kambarėliuose, - pasakė seselė. - Stebiuosi, kaip tenai nenualpstama, kai šitoks karštis.

- Taip, - pritarė Krisas. - Tikriausiai dėl to.

Dabar, jai paminėjus pasimatymų kambarį, viskas iškilo atmintyje. Dokumentai, kuriuos jiedu su Džordanu skaitė. Smulkios juodos raidės Emilės skrodimo ataskaitoje. Vaikelis.

Jis pajuto vėl susmunkantis ant stalo, kone iš karto prišoko medicinos sesuo.

- Ar vėl negera? - paklausė keldama aukštyn jo kojas ir jį užklodama.

- Ar jūs turit vaikų? - nežinia kodėl paklausė Krisas.

- Ne. - Seselė nusijuokė. - O ką? Ar elgiuosi kaip mama? - Ji apklostė jam šonus. - O tu?

- Ne, - atsakė Krisas. - Ne, neturiu. - Ant patalo susigniaužė kumščiai.

- Pabūk čia kiek nori, - pasakė sesuo Karlailė. - Dėl prižiūrėtojų nesijaudink. Aš jiems pranešiu, kas atsitiko.

O kas atsitiko? Krisas nė nebežinojo, ar dar ką nors supranta. Emilė... nėščia?! Jis neabejojo, kad vaikas jo. Žinojo taip pat aiškiai kaip tai, kad saulė vakare nusileis, o kitą rytą dangus vėl bus žydras. Susiraukęs užsimerkė ir pabandė prisiminti, ar jos pilvas nebuvo bent kiek atsikišęs. Ar veido bruožai neatrodė pasikeitę? Ar ta tiesa jau seniai laukė atskleidžiama? Tačiau, rodos, teprisiminė Emilę, vis besitraukiančią nuo jo, kada tik paliesi.

Gal Džordanas teisus. Kaip tik dėl nėštumo ją taip kankino depresija. Tačiau kodėl? Jiedu būtų susituokę ir susilaukę vaiko. O gal būtų nusprendę daryti abortą. Jai derėjo žinoti, kad viską reikia apgalvoti drauge.

Nebent kaip tik šito ji ir bijojo.

Staiga Krisą net nupurtė suėmęs didžiulis pyktis. Kaip ji drįso, dėl vienų dalykų taip juo pasikliaudama, dėl kitų nepasitikėti?!

Krisas atsargiai pavirto ant šono ir trenkė kumščiu į sienos plokštę.

Seleną sėdėjo ant aukštos kėdutės laukdama, kol Kima Kenli nusiplaus rankas. Žvilgsniu klajojo po klasę, apžiūrėjo plačius juodus stalus ir sieną su stelažu, kur buvo sudėtas spalvotas storas popierius, stendų veržlė, įvairūs dažai. Dailės mokytoja nusišluostė delnus į savo medvilninę prijuostę ir tarė Selenai šypsodama:

- Na? - Ji prisitraukė artyn kėdutę. - Kuo galėčiau padėti?

Seleną atsivertė bloknotą.

- Norėčiau, kad papasakotumėt apie Emilę Gold. Kaip suprantu, ji buvo viena iš jūsų mokinių.

Kima ilgesingai šypsojo.

- Taip. Ypač mylima.

- Girdėjau, ji turėjo meninių polinkių, - paskatino kalbėti Seleną.

- O, taip. Ji yra sukūrusi dekoracijas dramos klubui. O pernai mes nugalėjom valstijos vidurinių mokyklų dailės konkurse. Kalbėjom, kad baigus mokyklą jai reikia stot į dailiųjų menų koledžą, o gal net važiuot į Sorboną.

Tai jau įdomu. Spaudimą galėjo justi ne vien iš tėvų.

- Ar jums kartais neatrodydavo, kad Emilė nerimauja verčiama pateisinti visų lūkesčius?

Dailės mokytoja susiraukė.

- Nežinau, ar kas nors reikalavo iš Emilės daugiau, negu ji pati iš savęs. Daug meniškų asmenybių turi tą bruožą - siekti tobulybės.

Seleną atsilošė kantriai laukdama, kad Kima paaiškintų.

- Na, gąį geriausia bus pateikti pavyzdį. - Kima atsistojo ir nuėjusi pasirausė kabineto gale. Atsinešė vidutinio dydžio paveikslą - komišką Kriso atvaizdą.

Emilė Gold buvo tiesiog tobulybė. Nuostabi tapytoja.

- Štai, - tarė Kima. - Tiesa, jūs juk pažįstat Krisą.

- O jūs?

Mokytoja gūžtelėjo pečiais.

- Šiek tiek. Vedu pamokas devintose klasėse, taigi susiduriu su visais mokyklos mokiniais. Susidomėjusieji užsirašo tęsti dailės pamokas, o kitiems durys atviros. - Ji liūdnai nusišypsojo. - Krisas būtų su pirmaisiais išėjęs, jeigu ne Emilė.

- Tai ir jis lankė dailę?

- O Dieve, ne. Bet jis dažnai čia ateidavo per laisvas pamokas, papozuot Emilei. - Ji kilstelėjo ranką prie paveikslo. - Čia vienas iš daugelio.

- Ar jūs visad būdavot su jais?

- Dažniausiai. Man darė įspūdį jųdviejų bendravimo branda. Tokiame darbe kaip mano prisižiūri kikenimo ir bučiavimosi koridoriuose, bet retai sutinki tokį ryšį, koks buvo tarp jų.

- Gal paaiškintumėt?

Kima patapšnojo pirštu per lūpas.

- Turbūt geriausias pavyzdys - pats Krisas. Jis sportininkas, amžinai judantis. Tačiau jam nieko nereiškė ramiai išsėdėt ištisas valandas, kai šito paprašydavo Emilė. - Ji jau ketino grąžinti paveikslą į vietą, bet prisiminė, kam apskritai jį ištraukė. - Ak... tas tobulybės siekimas. Ar matot šičia? - Ji atidžiai įsižiūrėjo į paveikslą, Seleną

irgi, bet ši teįžvelgė vien dažų atspalvių sluoksnius. - Rankas Emilė pertapė tikriausiai šešis ar septynis kartus, per keletą mėnesių. Sakė neįstengianti tiksliai pagauti. Prisimenu, Krisas, kuriam jau bloga darėsi pozuojant, pasakė jai, kad paveikslas neturi būt nuotrauka. Bet, kaip matot, Emilei tai buvo nuotrauka. Jeigu nepajėgdavo pagaut bruožų taip, kaip regėjo savo vaizduotėj, portretas jai būdavo nepriimtinas. - Kima užkišo drobę už kitų. ~ Štai kodėl jis čia. Emilė nesinešė jo namo. Esu mačiusi, kaip ji sunaikino kelis kitus, kurie neišėjo, kaip ji norėjo. Supjaustė drobes arba visiškai užtapė. Negalėjau leist, kad ir šitam taip atsitiktų, tai paslėpiau ir pasakiau jai, kad valytoja kažkur nukišo. /

Seleną kažką užsirašė knygelėje ir vėl pakėlė akis į dailės mokytoją.

- Emilė buvo linkusi į savižudybę. Ar jums atrodė prislėgta paskutinius mėnesius, ar apskritai buvo kokių elgesio pasikeitimų?

- Ji man nieko nesakė, - prisipažino Kima. - Ji apskritai nedaug kalbėdavo. Tiesiog ateidavo ir imdavosi darbo. Tačiau jos tapybos stilius pakito. Pamaniau, gal tiesiog eksperimentuoja.

- Ar galėtumėt parodyt?

Emilės naujausias kūrinys stovėjo atremtas į molbertą prie didelių dailės kabineto langų.

- Jūs matėt jos tapytą Krisą, - pasakė Kima, kad būtų aiškiau.

Ta paskutinė drobė turėjo foną, užlietą raudona ir juoda spalva.

Paveiksle šiepėsi svaigstanti pasitenkinimu kaukolė, griaučių baltumo, net švytinti. Skausmu dvelkiantį mėlyną dangų raižė debesys, šviečiantys ir pro akiduobes. Pro nugeltusius dantis kyšojo tikroviškai rausvas liežuvis.

Paveikslo apačioje buvo Emilės parašas. Ji buvo pavadinusi kūrinį autoportretu.

Džordano valytoja, kaip ir šešios iki jos, galiausiai prarado kantrybę šluostydama dulkes ir siurbdama apie krūvas dokumentų, kurių „nieku gyvu negalima judinti“, ir metė darbą. Ji nebedirbo jau mėnesį, išėjo kaip tik tuo metu, kai Džordanas gavo Kriso bylą, todėl apie valytoją jis buvo visiškai pamiršęs. Iki to vakaro, kai atsilošęs ant lovos vartydamas užrašus suvokė, kad nuo jo patalų sklinda kvapas.

Atsidusęs Džordanas pakilo ir rūpestingai padėjo užrašus ant tualetinio staliuko. Nutraukė nuo čiužinio paklodę, sugniaužė į gniutulą ir nuėjo prie skalbyklės. Ir tik eidamas pro Tomą, ruošiantį namų darbus prie televizoriaus, rodančio „Laimės ratą“, įsisąmonino, kad gal derėtų surinkti ir sūnaus skalbinius.

Apskritai jeigu Marija nebūtų išėjusi, Džordanas gal taip ir nebūtų užtikęs Penthouse žurnalo. Kai šis nusklendė ant skalbinių krūvos, įsispoksojo priblokštas.

Galų gale nusipurtė sąstingį ir pakėlė žurnalą. Viršelyje puikavosi moteris su krūtimis, nepaisančiomis gravitacijos, lyties organus slėpė kabantys žiūronai. Džordanas pasitrynė žandą ir atsiduso. Nežinojo, kaip elgtis susidūrus su šia tėvystės puse. Kaip liepti sūnui nespoksoti į pornografinį žurnalą, kai pats vedžiojasi vieną skandalingą meilužę po kitos?

Jei ruošiesi tokiam pokalbiui, tarė pats sau, privalai priversti Tomą klausytis. Pasikišęs žurnalą po pažastimi, Džordanas nuėjo į bendrąjį kambarį.

- Labas, - tarė sėsdamas ant sofos, Tomui užsigulus stalelį su atverstu vadovėliu. - Ką mokaisi?

- Visuomenės mokslus, - atsakė Tomas, ir Džordanas nevalingai pagalvojo: „Kiek per daug visuomeniška.“

Stebėjo sūnų, rašantį lapuose, trimis žiedais įsegtuose į aplanką, kaire vedžiojantį spausdintines raides labai kruopščiai, kad rašiklis neteptų. Kairiarankystė. Tomas ją paveldėjo iš Deboros. Ir tankius juodus plaukus, ir akių formą. O žadančius gerokai išplatėti pečius, ilgą stuburo liniją - tikrai iš jo paties.

Matyt, jis perdavė sūnui ir aistrą.

Atsidusęs išsitraukė žurnalą ir numetė ant susegtų lapų.

- Gal paaiškinsi, kas čia?

Tomas žvilgtelėjo į viršelį.

- Tikrai ne.

- Tavo?

Tomas pasisupo ant kėdės, įsirėmęs kulnais.

- Jeigu turėsim galvoj, kad šičia gyvenam tik mes abu, ir jeigu tu žinai, kad ne tavo, tai, manyčiau, aišku.

Džordanas nusijuokė.

- Tu per daug tryneisi tarp teisininkų. - Paskui surimtėjo, pagavo Tomo žvilgsnį. - Kam tau? - tiesiog paklausė.

Tomas gūžtelėjo pečiais.

- Norėjau tik pažiūrėt, ir viskas. Norėjau sužinot, kaip atrodo.

Džordanas pažvelgė į gražuolę su žiūronais žurnalo viršelyje.

- Na, galiu tau pasakyt, kad ne viskas yra šitaip. - Jis prikando lūpą. - Galiu tau paaiškint viską, jeigu nori ko nors paklaust.

Tomas išraudo kaip burokas.

- Gerai. Kodėl tu neturi merginos?

Džordanas išpūtė akis.

-Ko?

- Juk supranti, tėti. Nuolatinės draugės. Moters, kuri su tavim miegotų ir paskui sugrįžtų.

- Ne apie mane kalbam, - griežtai nukirto Džordanas stebėdamasis, kodėl jam daug lengviau valdytis prieš svetimus žmones teisme. - Kalbam apie tai, kaip čia išeina, kad tu turi Penthouse?

- Apie tai tikriausiai kalbi tu. - Tomas gūžtelėjo pečiais. - Aš tai ne. Sakai, galiu tavęs klaust, ko tik noriu, bet juk nenori man atsakyt.

- Aš turėjau galvoj ne privatų mano gyvenimą.

- Kodėl, po galais, ne? - sušuko Tomas. - Juk tu klausi apie privatų mano!

- Ką aš veikiu laisvalaikiu, mano asmeninis reikalas, - pasakė Džordanas. - Jeigu tau neduoda ramybės, kad veduosi namo moteris, tu gali pareikšt savo nuomonę, ir mudu aptarsim. O šiaip tikiuosi, kad gerbsi mano asmeninį gyvenimą.

- Na, ką aš darau su savo laisvalaikiu, tai irgi mano reikalas, - atsakė Tomas. Ir pakišo Penthouse po vadovėlių krūva.

- Tomai, - pasakė Džordanas grėsmingai tyliai, - atiduok.

Tomas atsistojo.

- Atimk.

Jiedu sustojo atstatę krūtinę, įtampa ėmė augti, nedermę pabrėžė iš televizoriaus pasigirdę laidos žiūrovų plojimai studijoje. Staiga Tomas čiupo iš po vadovėlių žurnalą ir išdūmė į savo kambarį.

- Tuoj pat grįžk! - užriaumojo Džordanas, žengdamas Tomo kambario link, bet teišgirdo užsitrenkiančias duris ir pasisukantį užraktą. Stovėjo prieškambaryje svarstydamas, gal iš principo išlaužti duris, bet čia pasigirdo durų skambutis.

Seleną. Tikriausiai ateina aptarti Harto bylos. Gal iš tikrųjų dabar taip geriausia visoms suinteresuotoms šalims.

Džordanas priėjo prie paradinių durų ir atidarė. Nustebo išvydęs uniformuotą nepažįstamą vyriškį.

- Telegrama.

Paėmęs voką Džordanas grįžo į kambarį.

IŠTEKU GRUODŽIO 25 TŠK NORĖČIAU KAD BŪTŲ TOMAS TŠK BILIETĄ SKRYDŽIUI Į PARYŽIŲ ATSIŲSIU TAU Į DARBĄ TŠK AČIŪ DŽORDANAI TŠK DEBORA.

Jis pažvelgė į užsklęstas Tomo kambario duris ir pagalvojo, kaip jau daugybę kartų, kad visada svarbiausia nutaikyti laiką.

- Leisk spėt, - tarė Seleną po kelių minučių, kai atėjusi rado Džor- daną apgailėtinai išdribusį ant sofos. - Emilė prisikėlė ir bedė pirštu į tavo klientą.

- Hm? - Džordanas pasirėmė alkūne ir nukėlė nuo sofos kojas, kad Seleną galėtų atsisėsti. - Ne. Nieko panašaus. - Padavė telegramą ir palaukė, kol perskaitys.

- Aš nė nežinojau, kad tavo žmona gyva, juo labiau kad su kuo nors susitikinėja.

- Buvusi. Aš žinojau, kad ji gyva. Veikiau žinojo mano buhalteris. Turėjau siųst kur nors alimentus. - Jis atsiduso ir atsisėdo. - Reikalas tas, kad mudu su Tomu ką tik susibarėm.

- Judu juk nesibarat.

- Na, visad būna pirmas kartas. - Džordanas susiraukė. - Ir dabar jis spruks pas kitą tėvą.

- Paryžiun, - pridūrė Seleną žvalgydamasi po kambarį. - Turiu tau kai ką pasakyt, Džordanai. Neparungtyniausi su Paryžiaus intelektualais.

- Labai dėkoju, - suniurnėjo jis.

Seleną patapšnojo jam per kelį.

- Viskas susitvarkys, - nuramino.

- Tu tokia tikra?

Ji pažvelgė į jį nustebusi.

- Todėl, kad tu stiprus. - Ji išsitraukė keletą užrašų knygučių ir sukrovė ant stalelio šalia mokyklinių Tomo aplankų. - Ar šįvakar liūdėsim? Ar vis dėlto kalbėsimės apie bylą? Nors nesakau, kad vengčiau kurio nors iš šių dalykų, - paskubėjo pridurti.

- Ne ne, apie bylą, - pasakė Džordanas. - Kad negalvočiau apie Tomą. - Jis nuėjo į valgomąjį ir grįžo nešinas kalnu dokumentų. - Ką veiksi per Kalėdas?

- Važiuoju pas seserį, - atsakė Seleną pakėlusi akis. - Atleisk. - Ji laukė, kol Džordanas vėl atsisės šalia. - Gerai. Parodysiu tau savo, jeigu ir tu parodysi savo.

Džordanas nusijuokė.

- Kas iš Maiklo Goldo?

Seleną pavartė knygutę.

- Manau, jis mums padės. Kad ir nenoriai. Tu gali iškelt klausimą, kodėl Emilė taip mažai bendravo su tėvais, suabejoti, ar taip jau gerai jis pažino savo dukrą...

Džordanas mintimis grįžo prie Tomo, slapstančio Penthouse. Ar seniai jau tas žurnalas ten gulėjo? Juk jo paties vis nebūdavo namie, jis dirbdavo ir neturėdavo laiko ieškoti slepiamų žurnalų...

Seleną tebekalbėjo apie Maiklą Goldą.

- .. .jeigu jis ir nepasakytų prisiekusiesiems, kad Krisas to nepadarė, manau, tu galėtum priverst jį pripažint, kad Krisas Emilę mylėjo.

- Mhm. - Džordanas vartė jos užrašus. - Ir mes galim paminėti, kad Maiklas buvo nuvažiavęs aplankyt Kriso kalėjime.

- Buvo?!

Džordanas nusišypsojo.

- Kažką tu jam sujudinai.

- Dar vienas dalykas - iš Emilės dailės mokytojos. Ji apie savižudybę nieko nepasakė, bet parodė labai įspūdingą Emilės paveikslą.

Ir Seleną papasakojo Džordanui apie autoportretą.

- Reikės apie tai pagalvot. Ką galėtume pasitelkt, kad paaiškintų stiliaus skirtumus? Nors kalbam ir ne apie tikrą dailininkę.

- Pats nustebsi, - tarė Seleną ir nusispyrė batelius. - O ką tu turi?

- Na, - tarė Džordanas, - Emilė buvo vienuolika savaičių nėščia.

-Ką?!

- Tą patį ištarė Krisas, - suniurnėjo Džordanas. - Prieš apalpdamas. - Jis pasižiūrėjo į Seleną. - Žinai, per daug metų esu regėjęs daugybę melagių. Dieve, bendraudamas su jais pasidariau karjerą. Šis vaikis yra arba geriausias melagis, kokį kada sutikau, arba tikrai nežinojo apie vaiką.

Selenos mintys lėkte lėkė.

- Tai motyvas kaltintojams, - garsiai samprotavo ji. - Neva jis žinojęs ir bandęs atsikratyt to keblumo.

- Pridurk dar koledžą, ir būsi S. Baret Delani, - pašiepė Džordanas.

- Na, tada viskas paprasta. Turėsim dvigubą gynybą. Mes gavom jrodymų, kad Emilė buvo linkusi į savižudybę ir kad Krisas nežinojo apie vaiką.

- Lengva pasakyt, sunkiau padaryt, - priminė jai Džordanas. - Jeigu niekam nesakė, tai dar nereiškia, kad nežinojo.

- Aš dar kartą pasikalbėsiu su Maiklu Goldu, - pareiškė Seleną. - O dailės mokytoja... kalbėjo apie Emilės norą vykti mokytis į užsienį ar į menų mokyklą. Gal kaip tik ji to vaikelio ir nenorėjo.

- Savižudybė kiek per didelis kraštutinumas, kai nori nutraukt nėštumą, - pasamprotavo Džordanas.

- Ne, juk kokia įtampa, ar supranti? Emilė tokia perfekcionistė, ir staiga jos planai griūva. Ji nebegalėjo pasiekti to, ko visi iš jos tikėjosi, todėl ir nusižudė. Štai ir viskas.

- Kaip gražu. Kaip gaila, kad tu nesi prisiekusiųjų seniūnė.

- Užsičiaupk, - patenkinta pasakė Seleną. - Ar jos gydytoja žinojo apie nėštumą?

- Matyt, ne. Medicinos dokumentuose, kuriuos gavo kaltintojai, to nėra.

Seleną ėmė rašyti savo bloknotėlyje.

- Galim susisiekt su Wellspring ir Planned Parenthood sveikatos centrais. Galėtume pareikalauti dokumento teismui, bet aš pamėginsiu rast žmogų, kuris neatsisakytų pasikalbėt. Kitas dalykas, ką noriu padaryt, tai sukelti abejonių dėl to, kas atsinešė ginklą. Gal pasitelkt liudytoju Džeimsą Hartą ir paklaust, ar Emilė galėjo prieiti prie ginklų sandėliuko, ar žinojo, kur raktas, na, supranti... Ir vėl nukreipt prisiekusiuosius į šalį. Ak, ir dar susitinku su Kriso anglų mokytoja. Sklinda kalbos, kad jai Krisas - lyg Antrasis atėjimas.

Ji nutilo atsikvėpti, pakėlė akis ir pamatė, kad Džordanas spokso į ją ir vos pastebimai šypso lūpų kampučiu.

- Kas yra? - paklausė.

- Nieko, - atsakė Džordanas ir nusigręžė. Pasitapšnojo ranka apykaklę, tartum būtų įstengęs sugrūsti atgal raudonį, kylantį kaklu. - Visiškai nieko.

***

Buvo vargiai tikėtina, kad medicinos darbuotojai sutiks kalbėtis su gynybos tyrėja be oficialaus šaukimo j teismą. Vis dėlto taisyklės klinikose, atliekančiose nemokamus nėštumo tyrimus ir priežiūrą, buvo truputį kitokios. Nors oficialieji dokumentai slapti, ir sienos turi ausis. Klinikose kalbamasi, verkiama, ir iš šalies tai girdėti.

Selena iš pradžių pamėgino kreiptis į Wellspring, bet iš santūrios registruotojos nieko nepešė. Tada gretimoje kavinaitėje sukaupė visą užsispyrimą ir optimistiškai nusiteikusi nuvažiavo į Planned Parenthood. Tas sveikatos centras už dviejų miestelių nuo Beinbridžo buvo pasiekiamas autobusu. Emilė, neturinti savo automobilio, galėjo ten nusigauti be didelio vargo.

Kabinetas citrinos geltonumo sienomis buvo nedidukas, įsikūręs pertvarkytame kolonijinio stiliaus pastate. Registruotoja ilgais pašiauštais tokios pat kaip sienų spalvos plaukais, paryškintais antakiais.

- Ar galėčiau kuo padėti?

- Taip, - atsakė Selena įteikdama vizitinę. - Sakykit, gal galėčiau pasikalbėti su direktoriumi?

- Deja, dabar jos nėra. Ar galėčiau paklausti, kokiu reikalu?

- Aš dirbu gynybos pusėje byloje dėl įtariamo Emilės Gold nužudymo. Galbūt ne per seniausiai ji buvo jūsų pacientė. Tada norėčiau pasikalbėt su kuo nors, kas ją tyrė.

Registruotoja pažvelgė į vizitinę.

- Pranešiu direktorei. Bet galiu pamažint jums vargų. Ji jums pasakys, kad reikia oficialaus prašymo pateikti duomenis, jeigu jų turim.

- Puiku, - pasakė Selena išsišiepusi. - Ačiū už pagalbą.

Ji pažvelgė į registruotoją, žengiančią prie suskambusio telefono, ir išėjo įlaukiamąjį. Jau vilkosi paltą, kai ją pastebėjo konsultantė su sveikatos kortele rankoje. Selenai einant pro duris konsultantė lydėjo nėščiąją į kitą kabinetą.

Selena sėdo į automobilį ir įjungė degimą.

- Prakeikimas, - ištarė trenkdama per vairą taip smarkiai, kad net stūgtelėjo signalas.

Ji nenorėjo prašyti oficialaus dokumento, nes tada viską sužinotų ir kaltintojai, o vienas Dievas žino, ką praneš Planned Parenthood. Selena numanė, kad Emilė Gold juk galėjo pasakyti, esą vaikas ne Kriso ir Krisas grasinęs ją nužudyti.

Ji pašoko, kažkam garsiai pabeldus į langą. Nuleidusi stiklą Seleną susidūrė akis į ak| su konsultante iš sveikatos centro.

- Sveiki, - tarė konsultantė. - Mačiau, buvot užėjusi.

Seleną linktelėjo.

- Aš... Ar galėčiau į mašiną? Šalta.

Seleną pastebėjo, kad moteris vilki tik trumpą medicinos sesers chalatuką.

- Labai prašom. - Seleną atidarė dešines dureles.

- Aš Stefanė Niuel, - prisistatė konsultantė. - Dirbau tą dieną, kai pas mus atėjo Emilė Gold. - Ji sunkiai atsiduso, ir Seleną mintyse ėmė karštai melstis. - Vardą ir pavardę atmenu tik dėl to, kad esu daug prisiskaičiusi apie merginą laikraščiuose. Buvo atėjusi kelis kartus. Iš pradžių tarėsi dėl aborto, bet paskui išsigando, ėmė atidėlioti. Čia dirba konsultantai... Ar žinot, kad visos moterys privalo pasikalbėt su konsultantais? - Seleną linktelėjo. - Na, su Emile kalbėjausi aš. Kai paklausiau apie vaiko tėvą, ji pasakė, kad jis apie abortą nieko nežino.

- Nieko nežino? Ji kaip tik šitaip ir pasakė?

Stefanė linktelėjo.

- Aš norėjau išgaut išjos daugiau, bet ji nieko nepasakojo. Kai tik paklausdavau, gal tėvas gyvena ne mūsų valstijoj, ar apskritai žino apie vaiką, ji tiesiog atsakydavo jam dar nesakiusi. Mes, konsultantai, turime padėt klientėms susipažinti su visomis galimybėmis, bet neverst apsigalvoti. Emilė vis verkdavo, aš paprastai ją tik išklausydavau. - Konsultantė nenustygo ant keleivio sėdynės. - Paskui perskaičiau laikraščiuose apie vaikiną, nužudžiusį Emilę dėl vaiko, ir pagalvojau, kad tai neteisinga, nes jisai nė nežinojo, jog ji nėščia.

- Ar galėjo atsitikti taip, kad jūs įtikinot Emilę jam pasakyt? Gal po kurio nors apsilankymo pas jus jinai pasakė?

- Tai įmanoma, - sutiko Stefanė. - Bet kiekvieną kartą, kai susitikdavau su Emile, ji sakydavo vis tą patį... Kad vaiko tėvui nepasakiusi. Nenorinti. O paskutinį kartą aš ją mačiau tą dieną, kai ji žuvo.

Nuo sunkių grotuotų durų trenksmo daktaras Fainšteinas krūptelėjo. Džordanas suprato, kad nebus labai sunku įkalbėti šį žmogų čia nebeateiti.

- Čia, daktare, - paslaugiai tarė Džordanas, rodydamas siaurus laiptus, vedančius aukštyn į advokatų kambarį. Prižiūrėtojas, atrakinęs duris, niūriai šyptelėjo, užsikišo pirštus už diržo ir pranešė, kad Krisas ateina.

- Įdomus vyrukas, - pasakė Džordanas, sėsdamasis nedideliame tvankiame kambaryje.

- Jūs apie Krisą?

- Ne, apie prižiūrėtoją. Tai tas, kuris pernai čia buvo paimtas įkaitu.

- O. - Daktaras Fainšteinas pažvelgė pro duris. - Prisimenu, mačiau per žinias.

- Taip. Bjaurus dalykas. Maištui vadovavo žmogžudys, laukiantis teismo ir mirties bausmės. Skustuvu supjaustę veidą, kaliniai vyruką užrakino kameroj. - Džordanas atsilošė, susidėjo rankas ant pilvo ir ėmė gėrėtis blykštančiu daktaro Fainšteino veidu. - Na, ar jūs prisimenat šio pokalbio sąlygas?

Daktaras Fainšteinas prisivertė nusisukti nuo durų.

- Sąlygas? O, taip. Nors pasakysiu jums dar kartą: mano svarbiausias tikslas - gydyti Kriso psichiką, ir iš to, kad dabar jau saugioj aplinkoj nagrinėjama ta akimirka, kai psichikai buvo pakenkta, esama naudos.

- Na, jums reikės „gydyti“ kitaip, - šaltai pasakė Džordanas. - Neaptarinėjant nusikaltimo nei bylos.

Daktaras Fainšteinas vėl susikaupė.

- Kad ir ką kalbėtų Krisas, medicinoje galioja konfidencialumo principas. Jums tikrai nereikia dalyvaut.

- Visų pirma, paciento konfidencialumas jau pažeistas dėl ypatingų aplinkybių. Pirmo laipsnio nužudymas tikrai yra tokia aplinkybė. Antra, jūsų santykiai su mano klientu yra antriniai, po mano santykių su juo. Jeigu jis ketina šiomis dienomis kuo nors pasikliauti, tai manimi, daktare. Jūs gal įstengsit padėti jo psichikai, bet aš vienintelis galiu išgelbėt gyvybę.

Psichiatrui nespėjus atsakyti tarpdury pasirodė Krisas. Kai jis išvydo daktarą Fainšteiną, veidą nušvietė šypsena.

- Sveiki. Aš... hm, pasikeičiau adresą.

- Suprantu. - Daktaras Fainšteinas sukikeno ir atsilošė - toks ramus, kad Džordanas nusistebėjo: juk tas žmogus vos prieš kelias minutes šitaip drebėjo prie kontrolės posto. - Tavo advokatas malonėjo surengti mums neoficialų susitikimą. Su sąlyga, kad jam bus leista dalyvauti.

Krisas žvilgtelėjo į advokatą ir gūžtelėjo pečiais. Džordanui tai buvo geras ženklas. Jis atsisėdo ant kėdės ir padėjo ant stalo delnus.

- Gal pradėkim nuo to, kaip tu jautiesi, - tarė daktaras Fainšteinas.

Krisas pažvelgė į Džordaną ir atsakė:

- Na.... keistai, nes jis čia.

- Įsivaizduok, kad manęs nėra, - pasiūlė Džordanas užsimerkdamas. - Įsivaizduok, jog aš snaudžiu.

Krisas brūkštelėjo kėdės kojomis per grindis, pasisuko šonu, kad nematytų Džordano.

- Iš pradžių labai bijojau, - pasakė psichiatrui. - Bet paskui suvokiau, kad jeigu su niekuo neprasidedi, viskas gerai. Tai ir stengiuosi beveik su niekuo neprasidėt. - Jis pagnaibė nykščio odą prie nago.

- Tikriausiai daug galėtum papasakot.

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Gal. Truputį pasikalbu su kameros draugu, Stivu. Jis visai nieko. Bet yra dalykų, kurių visai niekam nesakau.

Šaunuolis, pagalvojo Džordanas.

- Ar norėtum apie tuos dalykus pasikalbėt?

- Ne. Nenoriu. Nors, manau, reikėtų. - Jis pakėlė akis į psichiatrą. - Kartais jausmas toks, kad, rodos, galva sprogs. - Daktaras Fainšteinas liktelėjo. - Sužinojau, kad Emilė buvo... Mudu būtume turėję vaiką.

Krisas patylėjo, tartum laukdamas pratrūkstant Džordano, keršto angelo advokato kailyje, kuris tuoj pasakys, kad tai per daug susiję su byla, todėl neaptarinėjama. Tyla užtruko, Krisas surėmė krumplius kuo smarkiausiai, kad skausmas padėtų susikaupti.

- Kada sužinojai? - paklausė daktaras Fainšteinas visas išblyškęs.

- Prieš dvi dienas, - tyliai pasakė Krisas. - Kai jau buvo per vėlu. - Jis pakėlė akis. - Ar norit išgirst, ką sapnavau? Ar psichiatrams rūpi sapnai?

Daktaras Fainšteinas nusijuokė.

- Froidininkams - taip. Aš ne psichoanalitikas, bet pasakok.

- Na, čia aš sapnuoju ne per daugiausia. Turbūt suprantat, durys visą naktį trankomos, kas keletą minučių prižiūrėtojai dunda tilteliais ir šviečia žibintuvėliais į akis. Todėl vien tai, kad įmigau gana giliai ir ėmiau sapnuot, yra keista. Taigi sapnavau, kad ji sėdi šalia manęs - Emilė, turiu galvoj, - ir verkia. Apkabinau ją ir pajutau, kad ji traukiasi, lieka vien oda ir kaulai, todėl suspaudžiau glėby. O ji tik dar smarkiau pravirko, labiau prisiglaudė ir staiga pasidarė beveik besvorė. Pažiūrėjau j ją ir pamačiau, kad rankose laikau kūdikį.

Džordanas sutrikęs pasimuistė. Įsikišęs į tokį asmenišką pokalbį jis tegalvojo vien apie teisinę Kriso apsaugą. Dabar ėmė suprasti, kad psichiatro ir paciento santykis labai skiriasi nuo advokato ir jo kliento santykio. Advokatui tereikia atskleisti faktus. O psichiatras privalo atskleisti jausmus.

Džordanas nieko nenorėjo žinoti apie Kriso jausmus. Jam nerūpėjo Kriso sapnai. Įsitraukti į asmeninius dalykus advokatui tikrai nėra gerai.

Jis įsivaizdavo Krisą, jųdviejų su daktaru Fainšteinu iščiulptą iki paskutinio lašo ir numestą kaip tuščią kevalą.

- Kaip manai, kodėl susapnavai tokį sapną? - paklausė daktaras Fainšteinas.

- Ak... Aš dar nebaigiau. Paskui dar kai kas nutiko. - Krisas sunkiai atsiduso. - Laikiau aš tą vaiką, suprantat, o jis klykė. Lyg būtų alkanas. O aš niekaip nesugalvojau, kaip jį pamaitint. Jis vis labiau spardėsi, aš jį kalbinau, bet jis vis tiek nesiliovė. Tai aš pabučiavau jį į kaktytę, atsistojau ir tėškiau galvytę į žemę.

Džordanas užsidengė rankomis veidą. „O Viešpatie, - ėmė tyliai melstis, - apsaugok Fainšteiną nuo šaukimo į teismą.“

- Na, psichoanalitikas turbūt pasakytų, kad tu bandai grįžt į savo paties vaikystę, - paaiškino Fainšteinas šypsodamas. - O aš manau, kad tikriausiai nuėjai miegot susierzinęs.

- Mokykloj turėjom psichologijos kursą, - toliau kalbėjo Krisas, lyg Fainšteinas nebūtų nieko sakęs. - Manau, suprantu, kodėl sapne Emilė pavirto kūdikiu... aš juodu kažkaip mintyse susiejau. Suprantu net, kodėl norėjau nužudyt kūdikį... Ar ne dėl to vyruko, Stivo, savo kameros draugo? Jis čia kali už tai, kad negyvai užkrate kūdikį. Tas irgi sukosi galvoj, kai ėjau miegot.

Daktaras Fainšteinas atsikosėjo.

- Kaip jauteisi pabudęs?

- Va čia tai įdomiausia. Buvau ne nusiminęs, o įsiutęs.

- Kaip atrodo, kodėl pykai?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Kaip tik jūs man ir sakėt, kad visi jausmai susimaišo į krūvą.

Fainšteinas šypsojosi.

- Vadinasi, klausaisi. Šitam sapne tu pakenkei kūdikiui. Gal buvai piktas dėl to, kad Emilė buvo nėščia?

- Luktelkit, - įsikišo Džordanas įsitikinęs, kad tuoj atsiskleis svarbi informacija.

Tačiau Krisas nekreipė dėmesio.

- O ko man pykt. Kai sužinojau, nebelabai jau buvo svarbu.

- Kodėl?

- Todėl... - niūriai ištarė Krisas.

- „Todėl“ - ne atsakymas, - pasakė Fainšteinas.

- Todėl, kad ji nebegyva, - pratrūko Krisas. Jis susmuko ant kėdės ir persibraukė ranka plaukus. - Dieve, - tyliai tarė. - Aš ant jos užsiutęs.

Džordanas palinko į priekį sunertomis tarp kelių rankomis. Prisiminė, kaip tą dieną, kai jį paliko Debora, važiavo į darbą apygardos prokuratūroje, paskui paėmė iš darželio Tomą ir elgėsi taip, tartum nieko ypatingo nenutiko. O praėjus savaitei Tomas išvertė puodelį pieno ir Džordanas vos kailio jam gyvam nenudyrė - jis, Džordanas, kuris nė karto nebuvo sūnui sudavęs. Tik vėliau įsisąmonino, ką iš tikrųjų ketino bausti.

- Ko tu ant jos pyksti, Krisai? - tyliai paklausė Fainšteinas.

- Ji laikė paslaptį, - užsidegęs išpyškino Krisas. - Ji sakė, kad mane myli. O jeigu ką nors myli, tai leidi tavim rūpintis.

Daktaras Fainšteinas tylėdamas stebėjo besitvardantį savo pacientą.

- O jeigu ji būtų pasakiusi apie vaiką, kaip tu būtum ja pasirūpinęs?

- Būčiau ją vedęs, - ūmiai atsakė Krisas. - Pora metų - nedidelis skirtumas.

- Hm. Ar Emilė žinojo, kad būtum ją vedęs?

- Taip, - užtikrino Krisas.

- O dėl ko tave ima siaubas?

Krisas sėdėjo nebylus, įsmeigęs žvilgsnį į daktarą Fainšteiną, tartum spėliodamas, ar tas žmogus nėra aiškiaregys. Paskui nusigręžė ir atgalia ranka nusibraukė nosį.

- Visas mano gyvenimas buvo skirtas jai, - pareiškė kimiu balsu. - O kas, jei jos gyvenimas nebuvo visas skirtas man?

Krisas nunarino galvą, tą pačią akimirką Džordanas pašoko ant kojų ir išėjo iš pasimatymų kambario, sulaužęs savo paties taisykles, kad nebereikėtų daugiau klausytis.

Hartų namas buvo įrengtas praktišku Naujosios Anglijos protestantų stiliumi: čipendeilio baldai, apsitrynę senoviški kilimai ir rūsčių žmonių, nesusijusių su Hartų gimine, portretai. Virtuvė, kurioje sėdėjo Džordanas, - priešingai, atrodė lyg po neseniai nugriaudėjusios liaudies šventės. Sieną prie plautuvės puošė fajansiniai kokliai. Kolonijinio stiliaus kėdės su atkaltėmis sudarė kontrastą su ledainės staleliu marmuro stalviršiu. Valgomojo durų angą dengė japoniška širma šodži. Margos indėnų sapotekų servetėlės buvo patiestos po vokiškais Hofbrauhaus alaus bokalais, o į juos buvo sukrauti sidabriniai ir visai nederantys plastikiniai rykai. Eklektiška aplinka ryškino Gustės Hart grožį - taip atrodė Džordanui, žiūrinčiam, kaip ji pila jam stiklinę šalto vandens. O dėl Džeimso - Džordanas nukreipė dėmesį į jį, susikišusį rankas į kišenes ir spoksantį pro langą į paukščių lesyklą - na, tikriausiai šis vyras leidžia laiką kitose namų vietose.

- Štai, prašom, - pasakė Guste, pritraukdama antrą kėdę prie apskrito stalelio. Susiraukė, koks jis mažas. - Gal eikim kitur? Čia ne per daugiausia vietos.

Kitur būtų buvę geriau. Džordanas atsigabeno visą dėžę dokumentų. Tačiau sėdėti viename iš tų senamadiškų, konservatyvių kambarių kažkodėl nesinorėjo, kai tenka šnekėtis apie bylą, reikalaujančią vos ne gimnasto lankstumo.

- Viskas puiku, - pasakė jis, stogeliu suglaudęs plaštakas. Nužvelgė Gustę ir Džeimsą. - Atvažiavau pasikalbėt apie jūsų parodymus.

- Parodymus? - paklausė Guste.

Džordanas išdrįso žvilgtelėti jai į veidą.

- Taip, - patvirtino. - Mums jūsų reikės kaip Kriso dorovės liudytojos. Kas jį pažįsta geriau už motiną?

Guste linktelėjo pablyškusi.

- Apie ką aš turėsiu kalbėt?

Džordanas prijaučiamai nusišypsojo. Žmonėms būdinga bijoti liudyti teisme. Juk visos akys salėje susminga j tave.

- Nieko tokio, ko iki tol nebūtumėt girdėjusi, Guste, - užtikrino ją. - Pasikalbėkim apie klausimus, kuriuos aš ketinu jums užduoti iki tikrojo liudijimo. Mes aptarsim Kriso charakterį, interesus, santykius su Emile. Ar, jūsų autoritetinga nuomone, sūnus apskritai galėjo žudytis.

- O generalinė prokurorė... ar ji irgi klausinės?

- Taip, - ramiai atsakė Džordanas. - Bet mes galim pagalvot, kokie bus tie klausimai.

- O ką, jeigu ji paklaus, ar Krisas linkęs į savižudybę? - išpyškino Guste. - Aš turėsiu meluot.

- Jeigu ji paklaus, aš pareikšiu prieštaravimą. Tuo pagrindu, kad jūs nesat paauglių savižudybių specialistė. O jei Bari Delani pabandys paklausti kitaip - ar Krisas kada yra užsiminęs apie ketinimą žudytis, - jūs paprasčiausiai atsakysit ne.

Džordanas pasisuko ant kėdės į Džeimsą, tebežiūrintį pro langą.

- O jūsų, Džeimsai, mes neketinam kviestis kaip dorovės liudytojo. Jūsų aš prašyčiau pritarimo, kad Emilė galėjo pasiimti ginklą pati. Ar Emilė žinojo, kur jūsų namuose laikomi ginklai?

- Taip, - tyliai atsakė Džeimsas.

- Ar matė kada jus, imantį iš sandėliuko kokį nors ginklą? Arba Krisą?

- Esu tikras - taip, - atsakė Džeimsas.

- Tai ar įmanoma, kad jums nesant Emilė, o ne Krisas paėmė iš seifo koltą?

- Įmanoma, - atsakė Džeimsas, ir Džordanas nusišypsojo.

- Tai va - tik tiek ir turėsit pasakyt.

Džeimsas prie lango pasuko pirštu spalvoto stiklo angeliuką - „saulės gaudyklę“.

- Deja, - tarė jis, - aš neliudysiu.

- Atleiskit, kaip? - Džordanas vos nepaspringo. Iki pat šios akimirkos jis buvo tikras, kad Hartai pateisins kone viską, net ir papirkimą, kad tik išlaisvintų sūnų. - Jūs neliudysit?

Džeimsas papurtė galvą.

- Aš negaliu.

- Suprantu, - tarė Džordanas, nors nesuprato. - Gal galit paaiškinti kodėl?

Ant sienos nemandagiai tarkštelėjo laikrodis su gegute, jo mažoji gyventoja išlindo kaip liežuvis septynis kartus iš eilės.

- Tiesą sakant, - tarė Džeimsas, - ne.

Džordanas atgavo žadą.

- Juk suprantat - Krisui apginti pakanka vien tik sukelti pagrįstą abejonę. O jūsų, kaip ginklo savininko, liudijimas net be pašalinės pagalbos tą abejonę sukeltų.

- Aš suprantu, - atsakė Džeimsas. - Ir atsisakau.

- Šunsnuki tu. - Prie širmos stovinti Guste susinėrė rankas. - Tu savanaudi bjaurybe šunsnuki. - Ji priėjo prie vyro taip arti, kad nuo jos pykčio net kilstelėjo Džeimso plaukų sruoga. - Pasakyk jam, kodėl tu to nedarysi. - Džeimsas nusigręžė. - Pasakyk! - Ji staiga atsisuko į Džordaną. - Tai visai ne iš baimės viešai kalbėti, - pasakė rūsčiai. - O dėl to, kad jeigu jau Džeimsas prabils teisme, tai negalės vaidint, jog visa tai tebuvo bjaurus košmaras. Tada jis bus priverstas pats gint savo sūnų... štai kur problema! - Ji sušnarpštė iš pasibjaurėjimo, ir Džeimsas smuko pro duris.

Valandėlę Džordanas ir Guste tylėjo. Paskui ji vėl atsisėdo ant kėdės priešais jį, ėmė sukioti sidabro rykus alaus bokale, dzingsėdama į keraminį kraštą.

- Aš galiu įtraukti jį į liudytojų sąrašą, - pasakė Džordanas, - jeigu kartais apsigalvotų.

- Neapsigalvos. Bet jūs galit tuos pačius klausimus užduot man.

Nustebęs Džordanas kilstelėjo antakius.

- Ar esate mačiusi, kad Emilė eitų į ginklų sandėliuką su Krisu?

- Ne, - atsakė Guste. - Tiesą sakant, aš nė nežinau, kur Džeimsas laiko raktą. - Ji nagu pakrapštė įspaustą bokalo piešinį. - Bet dėl Kriso aš pasakysiu viską, ko tik prireiks.

- Žinoma, - suniurnėjo Džordanas. - Įsivaizduoju.

Pagal nerašytą kalėjimo taisyklę vaikžudžiai negaudavo ramybės. Jeigu toks prausiasi po dušu, svaidai ką nors į jo kabiną. Jeigu šika, brauniesi pas jį. Jeigu miega, žadini.

Kai vidutinio griežtumo sekcijos kameroje ėmė mažėti žmonių - bene didžiausias antplūdis būna po kalėdinių atostogų, - du kaliniai, gyvenę kameroje su Krisu ir Stivu, buvo iškelti. Vienas, apspjovęs prižiūrėtoją, perkeltas į griežtojo režimo sekciją. Kitas, atlikęs bausmę, išleistas. Tiems kameros draugams dingus iš akiračio, Hektoras atnaujino Stivo persekiojimą.

Deja, Krisas tebegyveno vienoje kameroje su Stivu.

Pirmadienį Krisui miegant Hektoras ėmė skambinti kameros grotomis. Privatumas kalėjime tebuvo iliuzija, ypač tuo metu, kai kaliniai neužrakinti. Tačiau net jei kameros durys atdaros, tu neįeini nepakviestas. O jeigu kameros gyventojai miega, duodi jiems ramybę.

Stivas su Krisu pašoko nuo Hektoro sukelto triukšmo ksilofonu iš kėdės kojų ir kameros virbų.

- Ak, - tarė Hektoras išsišiepęs, kai juodu atsisėdo. - Tai jūs, vyručiai, miegojot?

- Viešpatie, - pasakė Krisas, keldamas kojas nuo gulto. - Kas tau darosi?

- Ne, profesoriau, - atsakė Hektoras. - Kas darosi jums? - Jis pasilenkė per slenkstį, iškvėpdamas vis dar troškų po miego orą. - Atrodo, viskas aišku. Dalijatės įspūdžiais?

Krisas pasitrynė akis.

- Po velnių, ką tu čia pliauški?!

Hektoras prisilenkė dar arčiau.

- Kaip manai, per kiek laiko išsiaiškinau, kad mergą užmušei dėl vaiko?

- Tu išgama! - Kriso rankos pačios griebė Hektorą už gerklės.

Stivas trūktelėjo už peties, bet Krisas nesunkiai jo atsikratė ir

sukaupęs visas jėgas puolė smaugti tą subingalvį, patėškusį šitokią šlykščią netiesą.

Jis nė kiek nenustebo, kad visi tai žino. Gal Džordanas prasitarė medicinos seseriai, o koks nors kalinys tuo metu plovė grindis prie medicinos kabineto. Gal nugirdo sargyba. Gal naujiena pakliuvo į laikraščius, kurie prieinami kaliniams bendrajame kambaryje.

- Krisai, - tarė Stivas plonu balseliu, palinkęs jam prie peties. - Paleisk.

Ir staiga Krisui pasidarė nepakenčiama, kad visi šitoje... pragaro skylėje... suplaks jį į krūvą su Stivu. Bendrauti su Stivu savo noru - visai kas kita nei bendrauti dėl to, kad daugiau nėra su kuo.

Hektorui išsprogo akys, skruostai išsipūtė ir įgavo violetinę spalvą. Vargu ar Krisas buvo matęs gyvenime ką nors gražesnio. O paskui netikėtai rankos jam buvo užsuktos už nugaros, surakintos antrankiais, smūgiu į kaklą jis buvo paklupdytas. Hektoras, sugriebtas kito prižiūrėtojo, atgavo normalią veido spalvą ir galimybę kvėpuoti.

- Ak tu, šikniau! - šūktelėjo išvelkamam iš kamerų sekcijos Krisui. - Tu man už tai atsiimsi!

Tik atsidūręs prie kontrolės posto Krisas įstengė pasiteirauti, kur vedamas. Bet atsakymo negavo.

- Elgiesi kaip galvijas, - pasakė prižiūrėtojas. - Ir su tavim bus elgiamasi kaip su galviju.

Jis nuvedė Krisą į izoliatorių. Prieš atrakindamas antrankius apieškojo gultą po čiužiniu. Pagalvės nebuvo.

Daugiau nė žodžio netaręs prižiūrėtojas išlaisvino Kriso rankas ir jį paliko.

- Ei! - sušuko Krisas puolęs prie durų, ištisai metalinių, išskyrus plyšį, pro kurį įstumiamas padėklas su maistu. Jis iškišo pirštus. - Neturit teisės taip su manim elgtis. Privalot atlikti drausminį patikrinimą.

Kažkur toli koridoriuje pasigirdo juokas.

Krisas susmuko ant grindų ir niūriai apsidairė. Tas patikrinimas tikriausiai kada nors įvyks, gal kai jis jau bus atlikęs bausmę. Dabar jis sėdės šitoj skylėj Dievas žino kiek laiko, o mažutė kamera nevalyta po ankstesnio įnamio. Kampe klanas vėmalų, siena ištepliota išmatomis.

Krisas pašoko, pasistiebė prie delno platumo iškyšos virš dušo - tiesiog pažiūrėti, ar niekas nieko ten nepalikęs. Pasirausė po čiužiniu ir prie grindų pritvirtintu gultu - veltui. Tada vėl įsitaisė kaip iš pradžių, susirietė prie durų, kelius prisitraukė prie krūtinės, dusdamas sulig kiekvienu iškvėpimu.

12 val. 15 min. pro plyšį buvo įstumti pietūs.

14 val. 30 min. į sporto salę pro izoliatorių praėjo griežtojo režimo skyriaus kaliniai. Vienas iš jų spjovė pro plyšį, seilės nutįso per nugarą Kriso marškiniais.

15 val. 45 min., į sporto salę einant vidutinio režimo skyriaus vyrams, Krisas nusivilko marškinius ir pakišo jų kampą po durimis. Palaukė, gal dundant praeinančiųjų žingsniams kas nors nukris ant marškinių, paskui atsargiai juos įtraukė. Kažkas - tikriausiai Stivas - pamėtėjo jam rašiklį.

Pabandė paišyti ant sienų, bet rašalas prie šlakbetonio nekibo. Nekibo nei prie metalinio gulto, nei prie dušo kabinos, taigi liko vienintelė išeitis. Tris valandas, iki vakarienės, Krisas piešė ant savo kelnių ir marškinių klaikius piešinius, primenančius talentingus Emilės darbus.

Po vakarienės atsigulė aukštielninkas ir perbėgo mintimis visas trenerio instrukcijas, braižytas drabužinės lentoje. Susinėrė rankas ant krūtinės ir ėmė vaizduotis savo kraują, cirkuliuojantį iš širdies į arterijas ir iš venų į širdį.

Išgirdęs už durų girgžčiojant kaučiuko puspadžius, pamanė, kad vaidenasi.

- Ei! - sušuko Krisas. - Ei! Kas ten?

Pabandė pažvelgti pro plyšį, bet metalo plokštė užstojo vaizdą. Sutelkęs jusles išgirdo riedančius ratukus ir besitaškančią plaušinę šluotą. Tvarkdariai.

- Ei, - vėl pašaukė. - Padėkit man.

Monotoniškas šluotos šiurenimas nutilo. Krisas vėl palenkė galvą prie plyšio - ir atšoko, kažkuo gavęs į smilkinį.

Atsitiesė pamanęs, kad gal maistas, o užčiuopė storą Bibliją.

Atsidusęs Krisas užsiropštė ant gulto ir ėmė skaityti.

Ketvirtadienį turėjo prasidėti Kalėdų atostogos, todėl Seleną buvo nepaprastai dėkinga poniai Bertran, kad sutiko trečiadienio popietę su ja pasikalbėti. Sėdėjo ant nepatogios medinės kėdutės galvodama, kas, po galais, nusprendė, kad šitas baldas padeda mokytis. Krisas Hartas buvo beveik toks pat aukštas kaip Seleną. Kaip jis sugebėdavo sugrūsti kojas po šitokiu stalu?! Nieko nuostabaus, kad šiuolaikiniai paaugliai nekantrauja ištrūkt iš mokyklos...

- Man taip malonu, - pasakė ponia Bertran, - kad paskambinot.

- Tikrai? - Seleną nustebo. Ji vienos rankos pirštais būtų suskaičiavusi tuos, kurie nepažvelgė su įtarimu išgirdę, kad ji dirba pas advokatą.

- Taip. Žinoma, aš skaitau laikraščius. Jau vien tik mintis, kad toks žmogus kaip Krisas... Na, juokinga - štai kas. - Ji plačiai nusišypsojo, lyg to užtektų jam išteisinti. - Tai kuo galėčiau jums padėti?

Seleną išsitraukė iš palto kišenės savo nuolatinius palydovus - rašiklį ir bloknotą.

- Ponia Bertran...

- Džoana.

- Gerai... Džoana, mums reikia kokios nors informacijos, kurią pateikus prisiekusiesiems tas kaltinimas nužudymu pasirodytų... kaip jūs pasakėt - juokingas. Ar seniai pažįstate Krisą?

- Apie ketverius metus. Dėsčiau jam anglų kalbą devintoj klasėj, o paskui irgi daugmaž žinojau, ką veikia, net ir vėlesniais metais, kai nebedėsčiau... Jis toks mokinys, apie kokius mokytojai nuolat šneka, suprantat, gražiai... Be to, šiemet jis pateko į mano klasę.

- Mokot anglų kalbos pirmūnus?

- Sustiprintas dalykas. Gegužę egzaminas.

- Tai Krisas geras mokinys.

- Geras? - Džoana Bertran papurtė galvą. - Krisas nepaprastas. Jis turi talentą aiškiai reikšti mintis, moka pagaut sudėtingiausių dalykų esmę. Nenustebčiau, jei koledže rengtųsi tapti rašytoju. Arba teisininku. Pagalvojus, kokį jis turi protą, tiesiog... gaišta ištisus mėnesius kalėjime. - Ji papurtė galvą, nebepajėgė toliau kalbėti.

- Jūs ne pirmas žmogus, kuriam taip atrodo, - sumurmėjo Seleną.

Ji pašnairavo į dokumentų spintą su abėcėlės raidėmis.

- Mokinių darbų aplankai, - paaiškino Džoana. - Rašiniai. - Ji ūmiai atsistojo. - Parodysiu jums Kriso.

- Ar Emilę Gold irgi mokėt?

- Taip. Ji taip pat buvo puiki mokinukė. Tik santūresnė už Krisą. Tiesą sakant, jiedu visur būdavo drauge... Tikriausiai ir direktorius jums pasakė. Tik aš jos taip gerai nepažinau kaip Krisą.

- Ar ji klasėj neatrodydavo prislėgta?

- Ne. Labai rūpestingai atlikdavo užduotis.

Seleną pakėlė akis.

- Ar galėčiau pavartyt ir jos aplanką?

Anglų kalbos mokytoja atnešė du aplankus abakos viršeliais.

- Štai Emilės. Ir Kriso.

Pirma Seleną atsivertė Emilės aplanką. Rado eilėraščių - jokių užuominų apie mirtį - ir prozos kūrinėlį, sekimą Artūru Konan Doiliu. Visai nieko pravartaus. Užvertė aplanką ir vėl pažvelgė į mokytoją.

- O Krisas ar atrodė prislėgtas?

Privalėjo to paklausti, nors ir žinojo, ką jai atsakys. Vargu ar pašalinis asmuo galėjo pastebėti polinkį žudytis, jei jo visai nė nebuvo.

- Ak, Dieve brangus, ne.

- Ar Krisas yra kreipęsis į jus pagalbos?

- Dėl mokymosi ne. Sugeba pats. Jis klausinėjo manęs apie aukštąsias mokyklas. Ir aš parašiau jam rekomendaciją.

- Aš turiu galvoj asmeniškus dalykus.

Džoana suraukė kaktą.

- Aš kviečiau jį užeit pas mane, kai... kai žuvo Emilė. Žinojau, kad jam reikia kieno nors palaikymo. Bet jis taip ir neturėjo progos, - pasakė ji subtiliai. - Mes buvom surengę Emilės paminėjimą. Visų nuostabai, paprašytas tarti žodį Krisas ėmė juoktis.

Seleną atmetė sumanymą kviesti ponią Bertran liudyti teisme.

- Žinoma, gerai pažindama Krisą aš visa tai priskyriau stresui. - Nepatogiai pasijutusi Džoana paėmė Kriso aplanką ir atvertė. - Mokytojams, kurie jį apšneka, aš pasiūliau paskaityt štai ką. - Ji patapšnojo delnu per rašinį. - Tiek daug žadantis protas nesiderina su žudymu.

Seleną su tuo nebūtų sutikusi - užtektinai pažino sumanių nusikaltėlių, - tačiau mandagiai pažvelgė į rašinį.

- Užduotis buvo sukritikuoti tam tikrą jautraus klausimo aspektą, - paaiškino Džoana. - Pateikti įtikinamų įrodymų ir atmesti priešingą požiūrį. Čia toks dalykas, žinote, - dauguma koledžo absolventų to nesugeba. O Krisas susidorojo kuo gražiausiai.

Kriso tekstas buvo sumaketuotas kompiuteriu, gražiai atspausdintas. „Galima daryti išvadą, - skaitė Seleną, - kad „pasirinkimas“ šiuo atveju yra netinkamas žodis. Apie pasirinkimą čia negali būti nė kalbos. Atimti kam nors gyvybę - tai nusižengti įstatymui. Ir taškas. Sakyti, kad vaisius nėra gyvybė - nieko vertas argumentas, nes darant abortą paprastai jau būna susiformavusios visos pagrindinės organų sistemos. Teigti, kad moteris turi teisę rinktis, taip pat neteisinga, nes tai susiję ne vien su jos kūnu, yra dar ir kitas. Visuomenėje, kuri visapusiškai rūpinasi vaikais, tai tikrai atrodo keista.

Seleną pakėlė galvą - nuoširdus šypsnys nušvietė jai veidą.

- Linksmų Kalėdų, ponia Bertran.

***

Siūlyti Bibliją kaip paguodą pasaulyje, kuriame buteliukas kvaišalų gal būtų dvigubai priimtinesnis, atrodė senamadiška, tačiau Krisas nudžiugo. Jis dar nebuvo iš tikrųjų skaitęs Biblijos. Trumpai buvo lankęs sekmadienines tikybos pamokas, bet tik todėl, kad tėtis norėjo priklausyti Anglikonų bažnyčiai, mat pritarė jos socialiniam mokymui. Galiausiai jie liovėsi lankę pamaldas, nuvažiuodavo tik per šventes, kai daugiausia galimybių būti pamatytam.

Skaitant krisdavo į akis pažįstamos vietos, ir Krisas pasijusdavo mažoje kameroje apsuptas būrio senų draugų. „Prašykite, ir jums bus duota; ieškokite, ir rasite; belskite, ir jums bus atidaryta.“ Krisas pažvelgė į sunkias duris. Nė velnio.

Kai užgeso šviesos - be jokio įspėjimo, tiesiog užplūdo ūkanota prieblanda, - jis nusirito nuo guolio ir atsiklaupė. Grindys po plona kelnių medvilne buvo labai šaltos, išmatų tvaikas tamsoje staiga lyg sustiprėjo, bet Krisas vis tiek sudėjo delnus ir nunarino galvą.

- Jau einu sapnų saldžių, - sušnibždėjo pasijutęs visai mažytis. - Sielą saugoti meldžiu. - Suraukė kaktą stengdamasis prisiminti, kaip ten toliau, bet neprisiminė. - Jau taip seniai šito nedeklamavau, - ištarė Krisas, jausdamasis kuo kvailiausiai. - Tikiuosi, tu mane girdi. Nekaltinu tavęs, kad patupdei mane šičia. Tikriausiai nesu vertas jokių malonių. - Balsas pamažu visai nuščiuvo, jis mąstė, ko labiausiai norėtų. Žinoma, jei ko nors paprašytų, tai gautų galimybę per atkaklią kovą tai pasiekti. - Aš noriu pasimelsti už Hektorą, - tyliai tarė. - Meldžiu, kad jis kuo greičiau iš čia išeitų.

Krisui pasidarė smalsu, ar Dievas jau susitiko su Emile. Užsimerkė ir ėmė vaizduotis ilgus šviesius plaukus, apsivijo juos apie rankas kaip vadžias. Vaizdavosi jos smakro galiuką ir švelnią melsvą kaklo įdubą, kurią palietęs lūpomis jusdavo jos pulsą. Prisiminė ką perskaitęs: „Duosiu jums naują širdį ir atnaujinsiu jus nauja dvasia.“ Krisas tikėjosi, kad Emilė tai jau turi.

Prisnūdęs tebeklūpodamas ant grindų kaip atgailautojas Krisas išgirdo Dievą. Šis apsireiškė pasigirdusiais žingsniais, spynoje pasukamu raktu ir nežinia kieno švilpesiais. Ir suniurnėjo, Krisui ant sprando pašiaušdamas plaukelius:

- Atleisk, ir tau bus atleista.

Guste nubudo ant krūtinės užvirtus kažkokiai sunkenybei. Išsigandusi puolė vaduotis, paskui suprato, kad ją prispaudusi Keitė.

- Kelkis, mam, - ragino ši spindinčiomis akimis, su tokia užkrečiama šypsena, kad Guste akimirksniu pamiršo, jog atsikelti - tai ištverti dar vieną dieną.

- Ką? - paklausė užsimiegojusi. - Pavėlavai į autobusą?

- Autobuso nėra, - atsakė Keitė. Atsisėdo, sukryžiavo kojas. - Lipk žemyn. - Ji bakstelėjo po antklode, išgirdo tėčio niurnėjimą. - Ir tu! - pasakė ir išbėgo iš miegamojo.

Po dešimties minučių Guste su Džeimsu įėjo į virtuvę, apsirengę, dar apsiblaususiomis akimis.

- Kavą tu įjungsi? - paklausė Guste. - Ar aš?

- Kavos jungt negalima, - atsakė Keitė, šokinėdama prieš mamą su tėčiu. Ji suėmė juos už rankų ir nusivedė prie šodži širmos, skiriančios virtuvę nuo valgomojo. - Ohoho! - sučiulbėjo, žengtelėjo į šalį, ir pasirodė susišiaušęs vazoninis eukaliptas, paskubomis papuoštas stiklo rutuliais ir kitokiomis puošmenomis. - Linksmų Kalėdų! - užgiedojo ji ir apkabino mamą per juosmenį.

Guste žvilgtelėjo į Džeimsą virš nunarintos Keitės galvos.

- Brangioji, - pratarė, - tai čia tu viską padarei?

Keitė droviai linktelėjo.

- Aišku, truputį kvailoka, medis iš prieškambario ir taip toliau, bet pagalvojau, jei nukirsiu ką nors lauke, labai susierzinsit.

Gustei šmėstelėjo akyse Keitė, prispausta nuvirtusios pušies.

- Tai puiku. Tikrai.

Kalėdinės lemputės mirksėjo prijungtos prie laikmačio. Švieselės tai ryškėjo, tai geso, primindamos Gustei greitosios pagalbos automobilį prie ligoninės, kai buvo iškviesta dėl Kriso.

Keitė įėjo į valgomąjį ir laiminga atsisėdo prie medelio.

- Pagalvojau, kad jūs, bičiuliai, dėl visų tų įvykių per daug atpratę nuo namų reikalų, kad dar eglę puoštumėt. - Keitė atkišo Gustei vieną paketėlį, Džeimsui kitą. - Va. Išpakuokit.

Guste palaukė, kol Džeimsas išvynios darbo kalendorių dirbtinės krokodilo odos viršeliais. Tada nuplėšė popierių nuo savo dovanos - nefrito auskarų. Guste žiūrėjo į tebešvytinčią Keitę ir spėliojo, kada dukra spėjo apsilankyti parduotuvių rajone. Ir kada nusprendė, kad trūks plyš atšvęs tikras Kalėdas.

- Ačiū, brangioji, - padėkojo apkabinusi Keitę. Ir sušnibždėjo į ausį: - Už viską.

Tada Keitė vėl atsisėdo prie eglutės laukdama. Guste susikišo kumščius į chalato kišenes ir pažvelgė į Džeimsą. Kaip tu pasakysi keturiolikmetei dukrai, kad šiemet visiškai užmiršai Kalėdas?

- O tau dovana... - susizgribo Guste, - dar nevisiškai paruošta.

Pamažu Keitės šypsena blėso.

- Dovana... bus pagal dydį, - paaiškino Guste.

Tarp tėvų ir dukros užaugo siena, ištisinė ir negailestinga, nors ir permatoma.

- O kokia? - pasmalsavo Keitė.

Nebenorėdama daugiau meluoti, Guste atsisuko į savo vyrą, o šis tik sugūžčiojo pečiais.

- Keite... - ėmė teisintis Guste, tačiau dukra jau atsistojo įsižeidusi.

- Tai jūs visai nieko man neturit, ar ne? - paklausė kimiu balsu. - Jūs meluojat. - Ji mostelėjo ranka į eukaliptą. - Jeigu aš nebūčiau papuošusi šitos varganos eglutės, tai šiandien taip ir būtumėt pra- slampinėję niūrūs, kaip visada.

- Keite, tokie jau šie metai. Supranti, kai šitaip atsitiko Krisui...

- Aišku, dėl to, kas atsitiko Krisui, jūs nė nebeprisimenat, kad dar esu ir aš! - Ji griebė iš Gustės rankų dėžutę su auskarais ir šveitė į sieną. - Ką man padaryt, kad mane pamatytumėt? - sušuko. - Gal ką nors nužudyt?!

Guste tvojo Keitei per veidą.

Nuo sukrėtimo namai apmirė, girdėjosi vien tykus šnypščiojimas įsižiebiant ir vėl gęstant švieselėms. Keitė, delnu susiėmusi degantį skruostą, apsigręžė ir išbėgo. Guste drebėdama, suėmusi trenkusią ranką lyg svetimą, tarė Džeimsui maldaudama:

- Daryk ką nors.

Jis pažvelgė į ją, paskui linktelėjo. Ir išėjo iš namų.

Tais metais - kaip retai pasitaiko - Kalėdos sutapo su Chanuka. Pasaulis šventė, taigi Maiklas gavo laisvadienį. Ir jis gerai žinojo, ką veiks.

Jau kelis mėnesius jis miegodavo ant sofos, todėl nežinojo, ar Melanė jau atsibudusi. Jis nusiprausė po dušu apatiniame aukšte ir pašildė sviestinę bandelę - pasiims į sunkvežimiuką. Ir išvažiavo į kapines aplankyti Emilės.

Mašiną pastatė atokiai, norėjo pasivaikščioti vienumoje ir ramybėje. Po batais gurgždėjo sniegas, ausis žnaibė vėjas. Prie kapinių vartų sustojo pasidairyti į platų žydrą dangaus skliautą.

Emilės kapas buvo kalvos viršūnėje, pasislėpęs už gūbrio. Maiklas ėjo galvodamas, ką jai pasakys. Jis visai nesivaržydavo kalbėti prie kapo. Jis kalbėdavosi su tais, kurie, kaip įprasta manyti, negali suprasti, - su arkliais, karvėmis, katėmis. Užpūškavo paskutinį ilgo tako ruoželį iki tos vietos, iš kurios jau matyti kapas. Ten gulėjo gėlės, dabar jau tik trapūs koteliai, likę po ankstesnio Maiklo apsilankymo. Draikėsi kaspinai, kraujo raudonumo popieriaus skiautės ant sniego. Melanė. Atsisėdusi tiesiai ant šaltos žemės, ji vyniojo dovanėles.

- Štai, pažiūrėk, - priėjęs išgirdo Maiklas. - Tau patiks. - Ir safyrų karulį užkabino ant Maiklo paliktų jau nuvytusių rožių.

Nuo spindinčio papuošalo Maiklas nukreipė žvilgsnį į kitas dovanas, išrikiuotas tartum aukas abipus paminklinės lentos. Vieno puoduko kavavirė, romanas, keletas tūbelių aliejinių dažų ir brangūs teptukai, labiausiai patikdavę Emilei.

- Melane, - griežtai tarė jis. - Ką tu čia darai?!

Ji pamažu, užsisvajojusi atsigręžė.

- A. Sveikas.

Maiklas sukando dantis.

- Tai tu atsinešei šituos daiktus?

- Žinoma, - atsakė Melanė, lyg jis būtų ne viso proto. - Kas gi kitas?

- O kam... kam jie skirti?

Ji pažvelgė į jį, stebėdamasi kilstelėjo antakius.

- Kaip kam?! Emilei!

Maiklas atsiklaupė greta.

- Mele, - tyliai tarė. - Emilė mirusi.

Žmonos akys ūmiai pritvinko ašarų.

- Žinau, - tarė slopiu balsu. - Bet supranti...

- Nesuprantu.

- Tai pirmoji jos Chanuka ne namie, - paaiškino Melanė. - Tai aš norėjau... Aš norėjau...

Maiklas apglėbė ją, nebelaukdamas veidu srūvančių ašarų.

- Suprantu, ko tu norėjai, - pasakė jis. - To noriu ir aš. - Jis įsikniaubė į jos plaukus ir užsimerkė. - Ar eisi su manim?

Ji linktelėjo, iškvėptas oras sušildė jam kaklą.

Jiedu nuėjo kapinių taku, palikę dažus ir teptukus, kavavirę ir safyrus - dėl visa ko.

Mančesterio oro uostas pirmąją Kalėdų dieną buvo prisigrūdęs, pilnas žmonių su keksų skardinėmis ir parduotuvių maišeliais, plyštančiais nuo dovanų gausybės. Laukimo salėje šalia Džordano ant suolo nerimo Tomas. Džordanas susiraukė, jau nežinia kelintą kartą sūnui nušveitus jam nuo kelių aplankėlį su bilietais.

- Ar gerai prisimeni, kaip reikės persėst?

- Taip, - atsakė Tomas. - Jeigu manęs nepasiims stiuardesė, paprašysiu ko nors kito prie vartų.

- Pats neisi, - vėl pakartojo Džordanas.

- Tik jau ne Niujorke, - ištarė abu vienu balsu.

Tomo kojos nekantriai šokinėjo spardydamos metalines suolo atramas.

- Liaukis, - sudraudė Džordanas. - Žmonės gi jaučia.

- Tėti, kaip manai, ar Paryžiuj yra sniego? - pasiteiravo Tomas.

- Ne. Todėl slidinėt verčiau grįžk namo.

Aiškiai papirkimo tikslu jis nupirko Tomui Kalėdoms Rossignol slides ir įteikė šią dovaną prieš atostogas su Debora.

Po poros transatlantinių telefono pokalbių su karštais ginčais, ar Tomas jau pakankamai didelis keliauti taip toli vienas, buvo pasiektas jaudinantis šalių susitarimas. Tiesą sakant, keletą dienų Džordanas niekaip nesutiko su Deboros pageidavimu. Bet vieną savaitgalį nubudo vidunaktį ir nuėjo į Tomo kambarį pažiūrėti, kaip miega. Susivokė mąstąs apie daktaro Fainšteino klausimą Krisui Hartui: „Kaip manai, dėl ko tau taip baisu?“ Ir suprato, kad jo paties atsakymas toks pat kaip Kriso. Iki tol visą Tomo gyvenimą užpildydavo Džordanas. O jei pasirodžius alternatyvai taip nebebus?

Kitą rytą jis paskambino Deborai ir davė sutikimą.

- Tūkstantis du šimtai keturiasdešimt šeštas reisas į Niujorko La Gvardijos oro uostą. Įlaipinama pro trečiuosius vartus.

Tomas pašoko taip staiga, kad apvertė kelioninį krepšį.

- Tpru, palauk, - ėmė tramdyti sūnų Džordanas.

Prieš imdamas daiktus patylėjo, nenuleisdamas akių nuo Tomo. Džordanas suvokė, kad šią akimirką regės amžinai, kaip vieną iš gyvenimo galerijos paveikslų: Tomo galva iš profilio - švelnūs paauglystės pūkai ant skruosto, plonos kaulėtos rankos kaip koncentracijos stovyklos kalinio, besiplaikstantis oranžinis „jaunimo“ bilietas prie džinsų juosmens. Atsikrenkštęs Džordanas pakėlė kelioninį krepšį.

- Dieve, kokia sunkenybė. Ir ko tu čia prisikrovęs?

Tomas išsišiepė, akys ėmė lakstyti į šalis.

- Ten bent dešimt Penthouse, - tarė. - O kas?

Tai buvo jautri tema, jiedu jos nesvarstydavo, bet smarki trintis pasireikšdavo kartkartėmis prasilenkiant prie šaldytuvo ar slenkant šonu pro vonios kambario duris. Džordanas jautė palengvėjimą po praėjusios savaitės įtampos.

- Eik tu žinai kur, - pasakė ir apkabino sūnų.

Tomas irgi smarkiai apsikabino.

- Bučkį mamai nuo manęs.

Berniukas atšlijo.

- Į skruostą ar į lūpas?

- Į skruostą, - pasakė Džordanas ir švelniai stumtelėjo Tomą prie trapo.

Tada sunkiai atsiduso ir nuėjo prie storo stiklo langų, į kuriuos šonu stovėjo lėktuvas. Pagalvojo, kad palauks, dėl visa ko, jeigu Tomas paskutinę akimirką apsigalvotų.

Džordanas stovėjo sargyboje susikišęs rankas į kišenes ir žiūrėjo į reaktyvinį lėktuvėlį, riedantį kilimo taku ir kylantį prieš vėją, kol išnyko iš akiračio.

- Linksmų Kalėdų, - pasakė prižiūrėtojas, su džerškesiu atidarydamas izoliatoriaus duris.

Krisas atsitiesė nuo grindų. Biblija buvo nukritusi po gultu. Jis greitai užsikišo ją už kelnių juosmens.

- Taigi, - sumurmėjo sukdamasis ant kulnų.

Prižiūrėtojas kriuktelėjo:

- Nori lauk iki Naujųjų?

Krisas sumirksėjo.

- Jūs rimtai? Aš išeinu?

- Viršininkas šiandien gerai nusiteikęs, - paaiškino prižiūrėtojas, laikydamas atlapas duris, kad Krisas galėtų išeiti.

Jis tyliai nuėjo koridoriumi, stabtelėjo prie kontrolės posto.

- Kur man dabar?

- Eik tiesiai į kalėjimą, - liepė prižiūrėtojas, juokdamasis iš savo paties pašmaikštavimo.

- Aš klausiu, į kurį skyrių.

- Šiaip tai būtum vertas maksimalios apsaugos. Bet tavo kameros bičiulis papasakojo, kaip tave provokavo ir kad į izoliatorių patekai be drausminio patikrinimo, todėl mes tave grąžinam į vidutinės apsaugos sektorių. - Prižiūrėtojas atidarė Krisui duris. - A, tiesa. Tavo draugužis Hektoras vėl apačioj.

- Griežtasis režimas?

Prižiūrėtojas linktelėjo, ir Krisas užsimerkė.

Kai jis įėjo, Stivas kameroje skaitė. Krisas smuko į savo guolį ir pakišo galvą po pagalve uosdamas siaubingą kalėjimo dezinfekavimo priemonių tvaiką, bet džiaugdamasis vien tuo, kad pagalvė yra. Juto Stivo žvilgsnį, net pro patalus, ir galvojo, ar dera ką nors sakyti.

Galiausiai vis tiek reikės, anksčiau ar vėliau. Krisas nusitraukė nuo veido pagalvę.

- Ei, - tarė Stivas, - linksmų Kalėdų.

- Ir tau, - atsakė Krisas.

- Kaip savijauta?

Krisas gūžtelėjo pečiais.

- Ačiū, kad pasakei apie Hektorą.

Krisas nejuokavo. Hektoras buvo ne iš tų, kurie dovanoja už įskundimą.

- Niekai.

- Na, vis tiek ačiū.

Stivas nukreipė žvilgsnį į šalį, papešiojo mazgelį ant nudėvėtų marškinių rankovės.

- Turiu tau kai ką, - pasakė paprastai. - Kalėdoms.

Krisas net išsigando. Dėl Dievo meilės, jam nė į galvą nebuvo atėję teikti dovanas čia.

- Tau aš nieko neturiu.

- Beje, - tarė Stivas, kišdamas ranką po gultu, - turi ir tu. Jis ištraukė bjaurų įrankį, padarytą iš Bic rašiklio kotelio, su ilga baisia adata. - Tatuiruotėms, - sušnibždėjo.

Krisas norėjo paklausti, iš kur Stivas gavo adatą, - neįsivaizdavo, kad kas nors iš savaitgalinių būtų įnešęs ją įsikišęs kur nors į užpakalį, - bet suprato, jog klausinėti nėra laiko. Kalėjimo tatuiruotės - ir priemonės joms daryti - buvo neteisėtos. Atvirai demonstruojama tatuiruotė sukelia pagarbą, nes tu puikuojiesi savo nusižengimu prižiūrėtojų panosėje.

Iš tikrųjų Stivas dovanojo Kalėdoms priemonę reputacijai gelbėti.

Krisas atkišo ranką nelabai tikras, ar to nori, tačiau aiškiai suprasdamas, kad jei nori išvengti AIDS, svarbu būti pirmam. Žvilgtelėjęs į vaikštantį prižiūrėtoją Stivas išsitraukė žiebtuvėlį - dar vieną kontrabandinę staigmeną - ir palaikė adatą virš liepsnos.

Krisas įrėmė alkūnę į kelį ir pajuto deginamo kūno skausmą. Kvepėjo keistai maloniai, tartum skrudinamas kepsnys. Skausmas nuėjo iki pat kirkšnies. Gniauždamas kumštį žiūrėjo, kaip kraujas varva bicepsu, Stivui kaitinant, raižant ir pjaustant. Paskui pajuto, kaip Stivas purškia rašalą iš Bic šerdelės į žaizdą, įtrina į jautrią odą, kur piešinys laikysis amžinai.

- Nesimatys, kol gerai nenuplausi, - paaiškino Stivas. - Pavaizdavau magišką rutulį. - Jis pakėlė akis į Krisą, pažvelgė tiesiu, veriamu žvilgsniu. - Mums abiem, atrodo, stinga sėkmės.

Krisas nuleido rankovę, palaižęs pirštus pamėgino nutrinti kraujo ir tušo liekanas. Pro kamerą praslinko prižiūrėtojas, Srivas sugniaužė saujoje žiebtuvėlį.

- Būk toks malonus, padaryk ir man.

Kaitinant adatą ir spaudžiant Stivui prie peties Krisui drebėjo rankos. Stivas trūktelėjo, paskui įtempė raumenis. Krisas nupiešė apskritimą, aštuonetą, padarė juodą foną. Tada įtrynė į įpjovas rašalo ir tuoj pat grąžino adatą Stivui.

Jų pirštai susilietė.

- Ar tiesa dėl mergužėlės? - paklausė Stivas nepakeldamas akių.

Krisas pagalvojo apie Džordaną, kuris buvo liepęs niekam nesakyti nė žodžio. Pagalvojo apie tas tatuiruotes, vienodas jųdviejų žymes. Ir apie žodžius, perskaitytus vakar purviname izoliatoriuje: „Klausykite mano balso! Tada aš būsiu jūsų Dievas, o jūs būsite mano tauta.“

Krisas pažvelgė į savo draugą, į savo patikėtinį, savo brolijos narį.

- Taip, - atsakė.

Geras buvo apsilankymas. Maiklas atsistojo, kaip dabar įpratęs, ir pažiūrėjo Krisui pavymui. Šiandien jis neplanavo atvažiuoti. Tačiau pamatęs Melanę prie kapo susinervino ir panoro kam nors apie tai papasakoti. Tiesa, Krisui taip ir nepasakė - vis dėlto neatrodė derama jam sakyti, - tačiau sąžinė kažin kaip palengvėjo, apsilankius čia Kalėdų dieną. Negavo progos tą rytą pasišnekėti su Emile, tai bent galėjo po pietų pasišnekėti su Krisu.

Jis palinkėjo linksmų švenčių prižiūrėtojui ir užliuoksėjo laiptais prie kontrolės posto. Čia buvo vienintelis išėjimas iš kalėjimo. Prieš susitikimą su kaliniu esi užrakinamas viduje.

Jis stojo į eilę už moters, vilkinčios kupranugario vilnos paltą. Plaukai buvo paslėpti po pūkuota moherio kepuraite.

- Aš, - tarė ji prižiūrėtojui, - atėjau aplankyti Kriso Harto.

- Populiarus vyrukas, - pasakė prižiūrėtojas. Ir šūktelėjo per garsiakalbį:

- Hartą į kontrolės postą.

Maiklas pajuto, kaip po šonkauliais susigniaužė širdis.

- Guste, - pratarė išdžiūvusia burna.

Ji atsisuko, kepuraitė nusmuko, ant palto atlapų išsidraikė ryškūs plaukai.

- Maiklai! - Ji žioptelėjo. - Ką tu čia veiki?

- Matyt, - tarė jis kreivai šypsodamas, - tą patį ką tu.

Kurį laiką jos lūpos krutėjo be garso.

- Tu... pas Krisą?

Maiklas linktelėjo.

- Jau buvau, - prisipažino. - Neseniai.

Valandėlę abu spoksojo vienas į kitą.

- Kaip tu? - paklausė Guste vienu kartu su Maiklo žodžiais: - Kaip reikalai?

Abu nusišypsojo purtydami galvas. Ryškus raudonis užliejo Gustei skruostus, ji metė žvilgsnį į laiptinę.

- Tai gal aš eisiu.

- Linksmų Kalėdų, - palinkėjo Maiklas.

-Irtau! Ak...

- Viskas gerai.

- Linksmos Chanukos.

- Ir tau. - Maiklas šypsojo.

Guste uždėjo ranką ant laiptinės durų staktos, bet nėjo.

- Ar tu... - tarė Maiklas. - Na, gal paskui norėtum puodelio kavos?

Ji šypsojosi, veidas tiesiog švytėjo.

- Norėčiau, - atsakė. - Bet aš... Krisas...

- Žinoma. Aš palauksiu. - Maiklas atsirėmė į sieną ir persimetė per ranką paltą. - Laiko turiu marias.

TREČIA DALIS

Tiesa

Ir amžinai taip - meilė nežino savo gilybės iki persiskyrimo valandos.

KAHLIL GIBRAN „Pranašas“

Toks melas, kuris yra pusiau tiesa, - pats nedoriausias iš visų melų.

Su melu, kuris yra visiškas melas, galima susiremti ir susikauti.

O su melu, kuris yra pusiau tiesa, kautis kur kas sunkiau.

ALFRED TENNYSON „Močiutė“

DABAR

1998-ųjų vasaris

Apskritai neblogai, kad nagrinėti bylą buvo patikėta jo kilnybei Lesliui F. Paketui.

Džordanui tris kartus - kaip kaltintojui ir kaip advokatui - buvo tekę dalyvauti teismo posėdžiuose, vadovaujamuose Paketo. Sklido gandas, kad griežtą šio teisėjo požiūrį į teisme pasisakančius advokatus ir aštrią jų kritiką lemia jo nepasitikėjimas savimi dėl vardo: „Leslis“ nelabai skiriasi nuo „Leslės“, tai ne toks vyriškas vardas, kokio jam norėtųsi. Tačiau kandžios jo kritikos vienodai tekdavo ir kaltinimo šaliai, ir gynybai. Be šito, vienintelė grėsmė nagrinėjant bylą su teisėju Paketu buvo jo pomėgis valgyti migdolus. Jis juos laikydavo stiklainiuose ant stalo teismo salėje ar kabinete ir garsiai treškindavo dantimis.

Ikiteisminės procedūros paprastai būdavo atviros, tačiau dėl Kriso kaltinimo sunkumo ir rezonanso visuomenėje nuspręsta, kad posėdį geriausia rengti teisėjo kabinete. Paketas su besiplaikstančiu apie kulkšnis juodu apdaru įžengė į kambarį, jam įkandin Džordanas ir Bari Delani. Visi trys atsisėdo, Paketas čiupo iš stiklainio migdolą ir įsikišo į burną.

Po bjauraus trekštelėjimo Džordanas pažvelgė į Bari.

Nors teisininkai teismo salėje labai oficialūs, net ir žiauriausi kaltintojai, ir griežčiausi advokatai kartais suminkštėja. Džordanas, buvęs kaltintojas, palaikė gerus santykius su dauguma generalinio prokuroro padėjėjų. Su Bari Delani - kas kita. Jam nebuvo tekę su ja dirbti - į generalinę prokuratūrą ji atėjo jam jau išėjus. Ir atrodė širstanti dėl to, kad Džordanas dezertyravo į priešingą teisingumo pusę. Dieve, ji atrodė įširstanti dėl bet ko.

Bari sėdėjo kaip vienuolyno mokyklos mokinė. Susinėrusi rankas, juodu sijonu kruopščiai apsidangsčiusi kojas, besišypsančiomis stiklinėmis akimis, - net kai Leslis Paketas išsispjovė į saują migdolo lukštą.

Teisėjas pakilnojo ant stalo dokumentus. Džordanas kostelėjo, kad atkreiptų kaltintojos dėmesį.

- Koks gražus policijos darbas, Delani, - tyliai pasakė jis. - Nieko nėra geriau už truputį spaudimo mano klientui.

- Spaudimo! - prašvokštė ji. - Kol gulėjo ligoninėj, jis nė nebuvo įtariamasis. Pokalbis buvo visiškai neformalus, jūs tą žinot.

- Jeigu visiškai neformalus, iš kur jūs žinot, kad kalbu kaip tik apie tą pokalbį?

- Makfi! - tarė teisėjas. - Ir Delani! Gal jau baigsit?

Teisininkai atsisuko į jo stalą.

- Taip, jūsų kilnybe, - tarė abu vienu balsu.

- Gerai, - niūriai pasakė jis. - Na, tai ką registruosim?

- Jūsų kilnybe, - skubiai įsiterpė Bari, - mes turim specialistą, tiriantį kraujo dėmes, jam reikia šiek tiek laiko. Ir mūsų atliekamas DNR tyrimas laboratorijoj stringa. - Ji peržvelgė įrašus savo Filofax užrašinėje. - Mes būsim pasirengę iki gegužės pirmos.

- Planuojat ką nors pateikt?

- Taip, jūsų kilnybe. Kelis prašymus in limine dėl vadinamųjų gynybos liudytojų ekspertų ir kitų nepriimtinų įrodymų.

Teisėjas išsitraukė iš stiklainio dar vieną migdolą ir pavartė ant liežuvio. Tada kreipėsi į Džordaną:

- O jūs?

- Prašymą nepripažinti apklausos, kuri buvo atlikta ligoninėj, akivaizdžiai pažeidžiant Mirandos teises.

- Kokia nesąmonė! - sušuko Bari. - Jis tada jau galėjo išeit iš ligoninės.

Džordanas išsišiepė.

- Apklausa aiškiai neteisėta, - tarė jis. - Mano klientas toli gražu nesijautė taip gerai, kad būtų galėjęs išeit. Septyniasdešimt siūlių ant galvos, o dar įvairūs skausmą malšinantys vaistai. Jūsų detektyve puikiai tą žino.

- Dar taip pakalbėkit, - pasakė teisėjas, - ir man nebereikės skaityt prašymų.

Džordanas pažvelgė į Paketą.

- Aš galiu pateikt per savaitę...

- O aš mielai atsakysiu, - pridūrė Bari.

- Veltui gaišit, Bari, - suniurnėjo Džordanas. - Ką jau kalbėt, kad sugaišinsit mano klientą.

- Jūs...

- Ponai teisininkai!

Džordanas atsikosėjo.

- Labai atsiprašau, jūsų kilnybe. Ponia Delani bando mano kantrybę.

- Vadnasi, kaip suprantu, - tarė Paketas, - judu abu pateiksit man prašymus iki kitos savaitės pabaigos?

- Tikrai taip, - užtikrino Džordanas.

- Taip. - Bari linktelėjo.

- Tada gerai, - pasakė Paketas, iškėlęs rankas virš savo kalendoriaus, lyg burtų posėdžio datą. - Prisiekusiuosius pradėkim rinkt gegužės septintą.

Džordanas pasiėmė portfelį ir pažiūrėjo, kaip Bari Delani kraunasi bylas. Prisiminė tą vaizdą iš tų laikų, kai pats buvo kaltintojas, - bylų daugybė, laiko joms per maža. Tikėjosi, kad dabar bus tas pat.

Iš įpročio jis prilaikė kabineto duris poniai Delani, nors ji jam labiau priminė pitbulį nei dailiosios lyties atstovę. Jiedu žingsniavo teismo rūmų koridoriumi, abu įsiutę ir nebylūs, pasiryžę nugalėti. Staiga Bari atsigręžė į Džordaną ir užtvėrė jam kelią.

- Jeigu jūs linkę prisipažint, - rėžė tiesiai, - siūlom netyčinę žmogžudystę.

Džordanas susinėrė rankas.

- Nuo trisdešimt iki gyvos galvos, - pridūrė Bari.

Džordanas nė nemirktelėjo. Bari pasižvalgė į šalis.

- Klausykite, Džordanai. Jis vis tiek skęsta, nesvarbu už ką. Mudu abu žinom, kad byla mano rankose. Jūs esate matęs įrodymus - pirštų atspaudus, kulką, jos trajektoriją, - mudu abu žinom, kad ji nebūtų galėjusi pati nusišaut. Prisiekusieji negalės užsimerkt prieš juos, net jeigu ir susidomės tuo, ką jūs jiems pamėtėsit dėmesiui nukreipti. Jeigu sutinkat, bent jau iki penkiasdešimtmečio jis išeis iš kalėjimo.

Džordanas kiek luktelėjo, paskui nuleido rankas.

- Jau baigėt?

- Taip.

- Gerai. - Ir vėl žengė pirmyn koridoriumi.

Bari puolė jam iš paskos.

- Tai ką?

Džordanas stabtelėjo.

- Tai tą. Vienintelė priežastis, kodėl aš apskritai dar ketinu papasakoti savo klientui apie tą juokingą krūvą mėšlo - jūsų siūlymą, - tai mano pareiga. - Jis žiūrėjo į Bari su vos pastebimu šypsniu. - Aš dirbu gerokai ilgiau už jus. Esu buvęs jūsų pusėj. Žaisdavau lygiai taip, kaip dabar jūs. Taigi aš žinau, kad toli gražu nesat tokia tikra dėl nuosprendžio, kaip sakot. - Jis linktelėjo. - Pasikalbėsiu su savo klientu. Na, pasimatysim teisme.

Kai Džordanas baigė kalbėti, Krisas pabarbeno pirštais per stalą.

- Trisdešimt metų, - ištarė lūžtančiu balsu, kad ir kaip tvirtai laikėsi. Pakėlė akis į advokatą. - O kiek jums metų?

- Trisdešimt aštuoneri, - atsakė Džordanas, aiškiai nujausdamas, kur krypsta kalba.

- Tai kaip visas jūsų gyvenimas. Ar dvigubas mano.

- Arba maždaug pusė nuosprendžio iki gyvos galvos, - atkreipė dėmesį Džordanas. - O dar paleidimas anksčiau laiko lygtinai...

Krisas atsistojo ir priėjo prie lango.

- Ką man daryt? - paklausė tyliai.

- Nežinau. Kaip sakiau, tris dalykus turi nuspręst pats. Vienas iš jų - ar tau eiti į teismą.

Krisas lėtai atsigręžė.

- Jeigu jums būtų aštuoniolika... Jeigu būtumėt mano vietoj... ką darytumėt?

Džordano veidą iškreipė gudrus šypsnys.

- O ar turėčiau tokį pat puikų advokatą?

- Žinoma. - Krisas nusijuokė.

Džordanas irgi atsistojo ir susikišo rankas į kišenes.

- Neketinu tau sakyt, kad tikrai nugalėsim, nes dar neaišku. Bet ir neketinu sakyt, kad imsim ir prakišim. Galiu tik pasakyt, kad jeigu prisipažinsi mažesnę kaltę, trisdešimt metų spėliosi, ar negalėjom vis dėlto sudorot savo priešininkų.

Krisas linktelėjo, bet nieko nepasakė, dairydamasis į apsnigtus tolius už kalėjimo sienų.

- Nereikia atsakyt iš karto, - tarė Džordanas. - Apmąstyk.

Krisas išskėtė pirštus ant šalto stiklo - pasirodė šmėklos šešėlis.

- Kada prasidės teismas?

- Gegužės septintą. Prisiekusiųjų rinkimai.

Kriso pečiai suvirpėjo. Džordanas priėjo sunerimęs. Priverstas kalėti dar tris mėnesius, Krisas galėjo nebeatlaikyti. Tačiau palietęs petį Džordanas suprato, kad Krisas juokiasi.

- Ar jūs prietaringas? - paklausė Krisas, šluostydamasis akis.

-Oką?

- Gegužės septintą Emilės gimtadienis.

- Bene juokauji, - tarė Džordanas net išsižiojęs.

Pabandė įsivaizduoti, ką darys tai pastebėjusi Bari Delani. Tikriausiai atgabens kokį sušiktą ledų tortą prisiekusiesiems - pasimėgauti klausantis jos įžanginės kalbos. Ėmė laužyti galvą, gal pateikti kokį prašymą ar sugaišinti kokį liudytoją, kad būtų galima reikalauti atidėti bylos nagrinėjimą. Pamėgino įsivaizduoti, kokio minkštumo Paketo širdis.

- Gerai, - pasakė Krisas taip tyliai, kad Džordanas ne iš karto suprato.

-Ką?

- Tarkitės dėl prisipažinimo. - Kriso lūpos sutrūkčiojo. - Pasakykit, tegu eina po velnių.

Jokios rašytinės taisyklės nevertė Gustės ir Maiklo slėpti, kad kartą per savaitę jie kartu pietauja, maskuoti tų susitikimų lyg šypsenos per laidotuves, tačiau jiedu vis tiek slėpė, vogčiomis įsmukdavo į kulinarijos parduotuvę tartum į priešo užnugarį. Tam tikra prasme visa tai ir priminė... mūšį, jie buvo tarsi šnipai, priklausomi vienas nuo kito, turintys puikiausią pagrindą bet kurią akimirką išduoti kitą, vos atsukusį nugarą. Kita vertus, jiedu gal buvo vienas kitam vienintelė viltis išsigelbėti.

- Sveikas, - tarė uždususi Guste, įsmukusi į kabiną. Nusišypsojo Maiklui, nykščio nagu sklaidančiam celofanuotą valgiaraštį. - Kaip jisai šiandien?

- Gerai, - atsakė Maiklas. - Tikriausiai laukia pasimatymo su tavim.

- Ar vis dar nesveikuoja? Aną savaitę baisingai kosėjo.

- Jau daug geriau, - užtikrino Maiklas. - Parduotuvėje gavo ro- bitusino.

Guste pasidėjo ant kelių servetėlę. Išvydus Maiklą jai virpulys perbėgo krūtine ir pečiais - lyg įsimylėjusiai mokinukei. Ji pažino Maiklą dvidešimt metų, tačiau tik dabar pradėjo iš tikrųjų suprasti, tartum dėl susiklosčiusių aplinkybių būtų pasikeitęs ne tik jos pasaulio suvokimas, bet ir tame pasaulyje gyvenantys žmonės. Kaip ji iki šiol nepastebėdavo, kad Maiklo balsas taip lengvai nuramina? Kad jo rankos tokios stiprios, akys malonios? Kad jis jos klausosi taip, lyg ji būtų vienintelis gyvas žmogus?

Guste buvo visiškai įsitikinusi - ne be kaltės jausmo, - kad pokalbis su šiuo žmogumi atstos pokalbį su savo vyru. Džeimsas vis dar nenorėjo kalbėtis apie sūnų, tartum Kriso vardas ir jam pateikti kaltinimai būtų koks didžiulis juodas šikšnosparnis, - kartą pašertas jis pakėlė sparnus, suklykė ir nebesutiko grįžti ten, iš kur išlindęs. Guste ėmė viltingai laukti tų pietų kartą per savaitę, lankymo Graftono kalėjime valandomis. Juk jai reikėjo su kuo nors pasikalbėti.

Kad kalbasi su Maiklu, kartais jai pasirodydavo keista. Jo žmona buvo Gustės geriausia draugė jau... na, jau ištisą amžinybę... todėl jiedu vienas apie kitą žinojo labai daug, iš antrų lūpų. Kai ko Melanė buvo papasakojusi Gustei apie Maiklą, o kai ko Maiklui apie Gustę. Dėl to jų artumas buvo kiek nejaukus.

- Šiandien tu labai graži, - pasakė Maiklas.

- Aš? - Guste nusijuokė. - Na, ačiū. Tu irgi.

Ir iš tikrųjų - flaneliniai Maiklo marškiniai ir išblukę džinsai, tinkantys ne itin švariai profesijai, piršo Gustei švelnius, kiek pakylėtus žodžius, tokius kaip „paguoda“, „glaustis“, „jaukus“.

- Tu taip puošiesi eidama pas Krisą, ar ne?

- Tikriausiai, - atsakė Guste. Ji nužvelgė savo margą suknelę ir nusišypsojo. - Tik nežinia, kam stengiuosi padaryt įspūdį.

- Krisui, - už ją atsakė Maiklas. - Šitaip tu bandai priverst jį tave prisiminti tarp apsilankymų.

- O iš kur tu žinai? - pasiteiravo erzindama Guste.

- Aš taip pat darau eidamas prie Emilės kapo. Švarkas, kaklaraištis... Ar įsivaizduoji mane tokį?.. O jeigu ji mato?

Sukrėsta Guste pakėlė akis.

- Ak, Maiklai. Aš kartais pamirštu - juk tau gerokai blogiau.

- Nežinau. Man bent jau viskas pasibaigė. O tau dar tik prasideda.

Guste perbraukė pirštu lėkštutės kraštą.

- Kaip čia yra, kad aš prisimenu, kaip jiedu gaudydavo varles, kaip žaisdavo liestynių, tartum tai buvo vakar?!

- Juk taip ir buvo, - tyliai atsakė Maiklas. - Ne taip jau seniai buvo. - Jis apžvelgė nedidukę kulinarijos parduotuvę. - Nesuprantu, kaip mes čia atsiradom, - tarė. - Tie laikai man tokie ryškūs, užuodžiu savo ką tik nupjautą žolę, matau deguto dryžes Emilei ant kojų iš užpakalio. O paskui taukšt - jau lankau dukros kapą ir Krisą kalėjime.

Guste užsimerkė.

- Taip viskas buvo paprasta. Nė nedingtelėdavo, kad gali nutikti kas nors tokio.

- Tokiems žmonėms kaip mes ir neturėtų šitaip atsitikti.

- Bet nutiko. Va taip. Kaip čia yra?

Jis papurtė galvą.

- Nežinau. Pats savęs klausiu, vis grįžtu mintimis. Man rodos, čia kaip šaknis, styranti iš žemės. Iš pradžių pavykdavo ją apeit, bet vis tiek negalėjau nesuklupt. - Jis pažiūrėjo į Gustę. - Tokie vaikai kaip Emilė ir Krisas juk negali lyg niekur nieko nuspręsti nusižudyt, ar ne?

Guste ėmė glamžyti servetėlę. Kad ir koks artumas neseniai radosi tarp jos ir Maiklo, ji nebuvo tikra, jog Krisas nelinkęs į savižudybę. Iš dalies dėl to, kad nenorėjo pakenkti sūnaus gynybai. O iš dalies dėl to, kad nenorėjo draskyti jau gyjančios Maiklo širdies žaizdos.

- Ar tu atsimeni, - pamėgino nukreipti kalbą, - kaip Emilė klykdavo, kai jiedu eidavo liestynių? Krisas ją vydavosi, o ji taip spiegdavo, kad tu atlėkdavai iš namų, aš irgi?

Maiklo veidą nušvietė šypsena.

- Taip. Taip klykdavo, lyg jis ją žudytų.

Gustės žvilgsnis įsmigo jam į akis.

- Atsiprašau, - pasakė jis blykšdamas. - Aš... Aš ne tai norėjau pasakyt.

- Suprantu.

- Tikrai.

- Nieko. Aš suprantu.

Maiklas atsikosėjo, aiškiai nesmagiai pasijutęs.

- Na, gerai. Tai ko užsisakom?

- Kaip paprastai, - atsakė Guste pagyvėjusi. - Man vis dar atrodo neįtikėtina, kad radau niujorkietiškos rūkytos jautienos su prieskoniais Graftono apygardoj, Naujajame Hampšyre.

- Net ir juodžiausias debesis turi sidabrinį pakraštėlį, - pasakė Maiklas modamas padavėjai.

Jiedu užsisakė ir ėmė kalbėtis, nebyliu sutarimu vengdami pavojingų temų: nekalbėjo apie Melanę, apie Džeimsą ir kas jie kadaise buvo vieni kitiems.

Įdomu, kad tarp priimtinų temų liko artėjantis teismas. Vis grįždami prie Kriso, jiedu aptarė Džordano pageidavimą, kad Maiklas liudytų gynybos pusėje. Nenuostabu, kad Maiklas paslapčia dvejojo.

- Nežinau, kodėl klausiu tavo nuomonės, - pasakė Maiklas. - Tu juk nesi visai nešališka.

- Aš begėdiškai šališka, - prisipažino Guste. - Tačiau tu privalai įsivaizduot, ką pamanys prisiekusieji, net jeigu beveik ir nekalbėsi, vien jeigu atsistosi liudyti Kriso naudai.

Maiklas atstūmė sūdytą mėsą.

- Kaip tik tai aš ir įsivaizduoju, - tyliai tarė. - Manau sau, koks aš tėvas? - Pabarbeno dešinės rankos pirštais į stalą. - Kad ir kaip myliu Krisą, ar galiu taip pasielgt su Emile?

- Emilė nenorėtų, kad Krisas būtų nuteistas už žmogžudystę, kurios nebuvo, - tvirtai tarė Guste.

Maiklas kvailai šyptelėjo.

- Ak. Tai štai kodėl atėjai su manim papietaut. Tu slaptasis ginklas iš Makfi arsenalo.

Guste išblyško. Slaptasis ginklas iš Džordano arsenalo - tai melas, kad prisiekusieji manytų, esą Krisas irgi norėjo nusižudyti. Kaip kad ji ką tik leido Maiklui patikėti. Guste metė servetėlę ant lėkštės ir siektelėjo palto.

- Man reikia eit, - sumurmėjo, mėgindama atsegti piniginę, nes norėjo apmokėti savąją sąskaitos dalį. - Bjaurybė, - keiktelėjo, pirštams vis nuslystant.

- Ei, - tarė Maiklas, - Guste! - Jis ištiesė ranką per stalą ir uždėjo ant Gustės plaštakos, knebinėjančios piniginę.

Ji aprimo. Kaip malonu, pagalvojo, kai tave paliečia.

Maiklui ant skruostų suplazdėjo dvi ryškiaspalvės vėliavos.

- Aš nenorėjau, - pasakė jis. - Dėl tavo pagalbos advokatui.

- Suprantu, - prisivertė atsakyti ji.

- Tai ko taip staiga išeini?

Guste pažvelgė j savo lėkštės kraštą.

- Aš nesakau Džeimsui, kad susitinku su tavim. O tu sakai Melanei?

- Ne, - prisipažino Maiklas. - Nesakau.

- Kaip manai, kodėl?

- Nežinau, - atsakė Maiklas.

Guste švelniai ištraukė ranką.

- Ir aš nežinau.

Džeimsas atsisėdo prie savo rašomojo stalo ir paėmė sekretorės atneštą lapelį su telefono pranešimu. Palm d’Or - restoranas už keturiasdešimties mylių, kažkokiame užkampyje, nors kelionių ir restoranų vadovuose jam suteikta penkių žvaigždučių kategorija. Žinoma, tai garantuoja tvirtų kainų valgiaraštis - užmokėk iš anksto septyniasdešimt penkis dolerius, ir gausi tai, kas ten numatyta tą dieną. Dūsaudamas Džeimsas pažvelgė į restorano telefono numerį ir ištiesė ranką prie ragelio. Artėjo Keitės penkioliktas gimtadienis, ji pati išsirinko restoraną, ir jis neketino jos apvilti.

Tiesą sakant, nuo Kalėdų jis su Keite elgdavosi labai rūpestingai. Jau tapo įpročiu likti prie vakarienės stalo, kai visi indai nukraustyti, ir tiesiog pasišnekėti. Keitė, kitaip nei jos motina, domėjosi Džeimso pacientais ir tos dienos operacijomis. Džeimsas klausydavosi Keitės pliauškalų apie berniūkščius, apie jos karštą troškimą prasidurti ausis, apie abejones dėl algebros. Ir jis vėl pamilo savo dukrą. Stebėdavo ją kas vakarą ir galvodavo: „Aš visa tai tebeturiu.“

- Alio, - tarė į ragelį atsiliepusiam žmogui. - Aš norėčiau užsisakyt vietas. Ar jūs tikrai tiekiant ir vakarienę, ir pietus? Puiku. Taip, kitą šeštadienį. Pavardė Hartas, ha, a, er, tė, a, es. - Jis pabaksnojo pieštuku šūsnį bylų ant stalo. - A, mes keturiese, - pasakė ir krūptelėjo. - Trise, - pasitaisė. - Pietūs trims.

Padėjo ragelį ir prisiminė, kaip dažnai užsimiršęs vis atsigręždavo į užpakalinę automobilio sėdynę, tikėdamasis pamatyti sulenktas ilgas

Kriso kojas, arba vėlai vakare nedrąsiai praverdavo Kriso kambario duris patikrinti, ar miega.

Pietūs trims.

Štai tokie pietūs.

Melanė dunkstelėjo dubenį sriubos priešais Maiklą ir atsisėdo pati, pasiėmė šaukštą ir nė žodžio netarusi ėmė valgyti.

- Na, - energingai tarė jis, - ką šiandien veikei?

Melanės akys pamažu susitelkė į Maiklą.

- Kaip?

- Klausiu, ką tu šiandien veikei.

Ji nusijuokė.

-Oką?

Maiklas gūžtelėjo pečiais.

- Nežinau. Paklausiau iš mandagumo.

- Mudu susituokę, - pasakė ji abejingai. - Nebūtina kalbėtis. Maiklas ėmė maišyti sriubą, pervirti salierai ir morkos nelabai priešinosi šaukštui.

- O aš... - Jis padvejojo. Ketino pasakyti, kad važiavo į kalėjimą lankyti Kriso, bet susivokė nelinkęs to prisipažinti. - Šiandien sutikau Gustę. Kartu papietavom. - Pasakė lyg niekur nieko, tačiau net pačiam tie žodžiai nuskambėjo per daug nerūpestingai, taip atsainiai, tiesiog akivaizdžiai įprastai. - Ji laikosi gerai, - pridūrė.

Melanė išsižiojo, ant apatinės lūpos sublizgo sriuba.

- Tu pietavai su ja?!

- Taip, - atsakė Maiklas. - O kas?

- Neįtikėtina - tu savo noru pietavai su ja!

- Dieve, Mele. Ji buvo tavo geriausia draugė.

- Taip buvo tol, kol jos sūnus nenužudė Emilės.

- Tu nežinai, ar jis nužudė.

- O kas tau tai pasakė? - Melė prunkštelėjo su pikta pašaipa. - Ar ji ašarojo tiesiai į salotas? O gal pirma pavalgė ir tada tau pasakė, kad prokurorė padarė baisingą klaidą?

- Nieko ji nepasakė, - tyliai paprieštaravo Maiklas. - O jeigu ir būtų... Jeigu ir būtų... - Jis vos prisivertė ištarti. - Vis tiek nebūtų kalta.

Melanė papurtė galvą.

- Kvailys. Ar nesupranti, ką gali padaryti motina savo vaikui apginti?! - Ji pažvelgė išpūtusi šnerves, išblyškusiomis lūpomis. - Štai ką daro Guste, Maiklai. Nė nežinau, ką bepridurti.

Pagal planą kitą šeštadienį Keitė su Džeimsu turėjo kartu važiuoti į Palm d’Or, o Guste atvažiuoti po apsilankymo pas Krisą. Džeimsas su Keite sėdėjo prie skoningai padengto stalo jau pusvalandį, padavėjas priėjo jau trečią kartą.

- O gal... - tarė jis, - pradėtumėte nelaukdami, kol susirinks visa draugija?

- Ne, tėti, - pasakė Keitė susiraukusi. - Aš noriu palaukt mamos.

Džeimsas gūžtelėjo pečiais.

- Palauksim dar kelias minutes.

Jis parimęs stebėjo Keitę, žaidžiančią su gležnais stalą puošiančios orchidėjos žiedlapiais.

- Ji visada vėluoja, - tarė Keitė bene pati sau, - bet ne taip smarkiai.

Guste staiga įlėkė į nedidelę restorano salikę, kupranugario vilnos paltas skriete nuskriejo į rankas metrdoteliui, o ji puolė prie Džeimso ir Keitės.

- Labai atsiprašau, - pasakė lenkdamasi prie Keitės. - Sveikinu tave su gimimo diena, brangioji! - Ir pabučiavo.

- Sveikas, Džeimsai, - pasisveikino sėsdama į savo vietą. Paskui tarė padavėjui: - Man prašom tik vandens. Aš nealkana.

- Kaip nealkana?! - paklausė Džeimsas. - Dabar pietų metas.

Guste nudelbė akis į kelius.

- Užkandau prieš atvažiuodama, - tarė atsainiai. - Na, - šypsodama kreipėsi į Keitę, - pasakyk man, kaip jautiesi, kai sukanka penkiolika.

- Tėtis sako, - tarė švytėdama Keitė, - kad man galima prasidurt ausis, jeigu tu ne prieš. Šiandien. Po pietų.

- Koks siaubas! - pasakė Guste ir paklausė Džeimso: - Ar galėsi ją nuvežt?

Jis net ne iš karto išgirdo, nes mėgavosi Gustės atneštais į troškią restorano salikę kvapais - gaivu sniego, obuoliniu plaukų kondicionieriaus ir tvariu kvepalų aromatu. Tačiau dvelkė ir dar kažin kuo, nelabai suprantamu, lyg atogrąžomis, ir Džeimsas nebūtų pasakęs... kas tai.

- Galėsi? - vėl paklausė Guste.

- Ką galėsiu?

- Nuvežt Keitę pas juvelyrą. Dėl ausų, - pasakė čiupinėdama savo ausų lezgelius. Jos veidas raustelėjo. - Aš... na, negaliu. Vėl grįžtu pas Krisą.

- Juk ką tik buvai.

Džeimsas nebūtų patikėjęs, kad tai įmanoma: Gustės skruostai užkaito dar smarkiau.

- Ten šiandien ilgesnis lankymas, - paaiškino ji, ant kelių lygindama servetėlę. - Pasakiau Krisui, kad vėl pasimatysim.

Džeimsas atsiduso ir tarė Keitei:

- Po pietų keliausim į juvelyrinę.

Jis pažvelgė į akis žmonai - ketino klausti, ko dar gaišo, sukorė šitokį kelią iki restorano, jei tuoj tenai grįžta, tačiau vėl susidomėjo Gustės kvapu. Kažin kas buvo kitaip, jis jau suprato. Aplankiusi Krisą ji grįždavo namo atsiduodama kalėjimu, jo priplėkusiu ir kaustančiu tvaiku, jis laikydavosi drabužiuose ir odoje iki nuplaunamas. Šiandien ji jau buvo pas Krisą, kaip sako, tačiau to kvapo Džeimsas neužuodė. Čia buvo kažin kas kita - tas egzotiškas komponentas jam staiga pasirodė esąs saldus ir karštas melo dvelksmas.

Krisas kūprinosi ant kėdės stengdamasis neniršti ant mamos, tik jam apgailėtinai nesisekė. Neatrodė, kad jos laukė - stengdavosi ją sutikti kuo abejingiausiai, nes jei nebūtų reikiamai nusiteikęs, kitomis dienomis būtų buvę visai blogai. Tačiau vis tiek - šiandien be penkiolikos vienuoliktą, kai paprastai ateidavo mama, jis liko kameroje, laukė laukė ir nesulaukė kvietimo nulipti į apačią beveik iki pat antros valandos.

- Kas tau atsitiko? - suniurnėjo.

- Atleisk, - atsiprašė mama. - Mes vežėmės Keitę gimtadienio pietų.

- Tai kas? - niūriai paklausė Krisas. - Galėjai atvažiuot iki pietų.

- Tiesą sakant, buvau iš anksto su kai kuo sutarusi susitikti.

Iš anksto sutarusi? Krisas susiraukė, labiau susikūprino. Kas jai čia, koks devyniolikto amžiaus salonas? Koks, po galais, išankstinis susitarimas gali būti svarbesnis už pasimatymą su sūnumi, kuris kankinasi kalėjime?!

- Krisai, - tarė mama paliesdama jam kaktą, - gal vėl nesveikuoji?

Jis išsisuko nuo jos rankos.

- Man viskas gerai.

- Elgiesi lyg būtų ne visai.

- Ak, tikrai? O kaip man elgtis, kai aš lieku kalėjime dar tris mėnesius iki teismo, kuris mane uždarys iki gyvenimo galo?!

- Tu dėl to? Nervinies dėl teismo? Galiu tau pasakyt...

- Ką, mam? Ką tu gali man pasakyt? - Jis nusigręžė pats bjaurėdamasis savo grimasa. - Visiškai nieko.

- Na, - tarė Guste, - mes su Maiklu manom, kad Džordanui pasiseks.

Krisas nusikvatojo.

- Būtinai kuo atidžiausiai išklausysiu Maiklą. Besisielojantį aukos tėvą.

- Tu neturi teisės taip kalbėt! Jis stengiasi tau padėti. Turėtum jaustis dėkingas.

- Labiausiai už man iškeltą bylą?

- Jis čia niekuo dėtas. Tai valstijos reikalas, ne Goldų.

- Viešpatie, mam, - ištarė Krisas apstulbęs. - Kieno tu pusėj?!

Guste pažvelgė į jį.

- Tavo, - galiausiai tarė. - Bet Maiklas apsisprendė būt gynybos liudytoju, ir tai labai gerai.

- Pats pasakė? - paklausė Krisas santūriai.

- Šiandien, - patvirtino Guste.

Krisas prisimerkė abejodamas.

- Kada?

- Mačiau jį šįryt, prieš išvažiuojant su Keite, - pasakė Guste kilstelėdama smakrą. - Susitikdavom su juo lankymo dienomis.

Kriso pečiai įsitempė supratus, kodėl motina šiandien vėlavo, ir jis nusigręžė, pajutęs keistą silpnumą ir pavydą.

- Apie ką kalbėjot? - tyliai paklausė.

- Šiaip. Apie tave. Apie savo šeimas. Mes tiesiog... šnekėjomės. - Guste pajuto negerumą paširdžiuose, širdis susigniaužė į kumštį ir ėmė plakti smarkiau. - Juk nieko blogo, - pasakė lyg gindamasi ir tik tada atsigodėjo neprivalanti dėl nieko teisintis.

Krisas ilgokai stebeilijo į randuotą stalą - kol iš kambario išėjo greta sėdėjęs kalinys. Guste nenuleido akių nuo sūnaus veido.

- Tu aiškiai nori kažką pasakyt, - pareiškė ji.

Sūnus atsigręžė, stengdamasis išlaikyti abejingą miną.

- Gal paprašytum tėčio, kad atvažiuotų?

- Kažin, ar dirbdama su tavim aš nepasensiu ir neišstorėsiu pirma laiko? - pasakė Seleną ir apžiojo riebų picos trikampėlį.

Džordanas pažvelgė nustebęs.

- Ar aš toks griežtas viršininkas?

- Ne. Bet tavo valgymo įpročiai siaubingi. Ar bent žinai, kas yra salotos?

- Žinoma, - atsakė Džordanas šypsodamas. - Tai toks daiktas, kuriam apsaugot nuo apčiaudėjimo valgyklose išrasta skaidri plėvelė. - Jis pastūmė į šalį picos gabaliuką. - Tomui, - paaiškino.

Selenos akys įsmigo į uždaras miegamojo duris.

- A? Tai jis neprarado sveikatos privalgęs prancūziškų ragelių?

- Ne. Tiesą sakant, tenai jis net prarado šiek tiek svorio, sakė, valgiai jam buvo per riebūs. - Džordanas pasivaipė žiūrėdamas į picą, kurios riebalai sunkėsi pro kartoninę dėžutę. - Bet jeigu jau jis grįžo dėl menkaverčio amerikietiško maisto, man tikrai nieko neatsitiks.

- Ak, jis negalėjo negrįžt, juk buvo palikęs savo Nintendo, - užtikrino Seleną.

Džordanas nusijuokė.

- Tu labai paglostai man savimeilę, - pasakė.

- Lyg pats nebūtum kaip reikiant pasistengęs, - santūriai tarė Seleną. - Tu man moki už tyrimą, ne už įsiteikinėjimą.

- Mhm, - pritarė Džordanas. - Tai ką gi pastaruoju metu nuveikei už savo atlygį?

Seleną, baigusi apklausti ginamajam artimiausius žmones, dabar ėmėsi įtrauktųjų į kaltinimo liudytojų sąrašą, kad Džordanas žinotų, su kuo teks susidurti.

- Aš nelaukiu jokių staigmenų nei iš teismo medicinos eksperto, nei iš detektyvės, - pasakė ji. - Mergaitė, kurios jie prašys liudyti, - Emilės draugė, - veikiausiai bus labai persigandusi ir ne per naudingiausia poniai Delani. Vienintelis nenuspėjamas asmuo yra Melanė Gold, prie kurios aš niekaip negaliu prisigretinti.

- Na, o gal mums pasiseks, - tarė Džordanas. - Gal ji per artimiausius mėnesius visai palūš ir Paketui pasirodys nepajėgi liudyti.

Seleną pavartė akis.

- Greito stebuklo nelaukiu.

- Nelaukiu ir aš, - prisipažino Džordanas. - Bet nutiko keistų dalykų.

Seleną linktelėjo ir užsikėlė kojas ant stalelio prie Džordano kojų.

- Smėlinės, - išsiblaškiusi tarė krutindama kojinėmis aptemptas pėdas. - Kai buvau mažytė, man kojos su tokiom kojinėm „sėlino“.

- Taigi nieko nuostabaus, kad ėmeisi tyrėjos darbo.

Ji bakstelėjo į jo sportbatį.

- O tu kodėl?

- Kodėl ėmiausi tyrėjo darbo? - paklausė išsišiepęs.

- Tu supranti, ką turiu galvoj.

- Į teisės mokyklą stojau dėl to paties kaip visi: nenumaniau, ką daryt su savo gyvenimu, o už mokslus mokėjo tėvai.

Seleną nusijuokė.

- Ne, aš galiu išmąstyt, kodėl tapai kaltintoju... Kad tau mokėtų už tai, jog priverti žmones klausytis tavo įrodinėjimo. Tik įdomu, kodėl perėjai į kitą pusę.

- Turi galvoj, kodėl išėjau iš generalinės prokuratūros? - Džordanas gūžtelėjo pečiais. - Alga mėšlina.

Seleną apsidairė po gerokai aptriušusį būstą. Džordanas mėgo žemiškas gėrybes, tačiau nė nemanė to demonstruoti.

- Dėl teisingumo, - pasufleravo ji.

Jis ūmiai atsigręžė.

- Juk žinai, koks aš tiesos ieškotojas, - tyliai pasakė.

- Tada paaiškink.

- Na, kaltintojas turi prievolę įrodinėt. O advokatui tereikia priversti suabejoti. O kaip prisiekusieji nesuabejos? Juk jie nebuvo nusikaltimo vietoj, tiesa?

- Sakai, kad perėjai į priešingą pusę trokšdamas lengvai išsisukti? Netikiu.

- Perėjau dėl to, kad pats tuo netikiu. Netikiu, jog esama vienintelės teisingos versijos. Kaltindamas privalai tuo tikėt, antraip ko, po perkūnais, verta tavo byla?!

Seleną pasisuko šonu, jos veidas atsidūrė visai arti Džordano veido.

- Manai, Krisas Hartas tą padarė? - Ji uždėjo delną ant jo plaštakos. - Suprantu, tau visai nesvarbu. Vis tiek tu jį gintum. Ir puiku. Tik aš noriu žinot.

Džordanas pažiūrėjo į savo rankas.

- Manau, jis tą merginą mylėjo. Ir manau, kad pridėjo į kelnes, kai policija juos rado. Tau rūpi žinoti daugiau? - Jis papurtė galvą. - Manau, Krisas Hartas labai geras melagis, - ramiai tarė. Pažiūrėjo į Seleną. - Bet ne toks geras, kaip įsivaizduoja kaltintojai.

Ketvirtadienis - tokia rami diena kapinėse, kad net rabino balsas, rodos, pasklinda toliausiai, pasiekia medžių šakas, kur kikiliukai dairosi juodomis akių sagutėmis ir snapukais gaudo skambančius žodžius, lyg maldos būtų tokios pat maistingos kaip usnių sėklelės. Maiklas stovėjo greta Melanės, jo stilingi batai traukė šaltį iš sumintos žemės. Kaip, stebėjosi jis, tą akmenį ir atgabeno? Ir gal jau penkiasdešimtą sykį tą rytą jo žvilgsnis nukrypo į naujutėlaitį rožinio marmuro antkapį ant Emilės kapo, atidengimo ceremonijos objektą.

Pats akmuo nedaug tebylojo: Emilės vardas ir pavardė, gimimo ir mirties datos. O žemėliau didelėmis raidėmis užrašytas vienintelis žodis: MYLIMOJI. Maiklas neprisiminė, kad būtų liepęs meistrui iškalti tą žodį, gal ir liepė. Užsakinėjo taip seniai, protas tada buvo aptemęs. Kita vertus, nenustebtų sužinojęs, kad tą žodį pridūrė Melanė. Vis dėlto jam buvo įdomu, ar ne ji sugalvojo palikti tarpelytį tarp raidžių O ir J, gal vis dėlto slystelėjo akmenkalio ranka, ir jau nebegalėjai suprasti, tai MYLIMOJI ar MYLIMO JI.

Jis klausėsi gerklinių hebrajiškų garsų srauto ir tylaus Melanės verksmo. Akys ir toliau klajojo aplinkui, jis išvydo tai, ko laukė.

Per aukštumėlę artėjo Guste, vilkinti dukslią juodą striukę su gobtuvu ir juodą sijoną, nunarinta prieš vėją galva. Susitiko žvilgsniu su Maiklu ir sustojo truputį toliau, kitapus Melanės.

Maiklas žengė žingsnį atbulas, paskui dar vieną ir atsistojo šalia Gustės. Palietė jos pirštinėtą ranką po besiplaikstančiomis drabužio klostėmis.

- Atėjai, - sušnibždėjo.

- Prašei, - suniurnėjo ji.

Paskui viskas baigėsi. Maiklas pasilenkė, pakėlė akmenuką ir padėjo prie naujojo antkapio. Melanė padarė tą patį ir sparčiai praėjo pro Gustę, lyg jos čia nė nebūtų. Guste priklaupė, surado glotnų paplokštainį, priėjo prie kapo ir padėjo savo auką prie kitų dviejų.

Vėl pajuto ant rankos Maiklo plaštaką.

- Palydėsiu tave iki mašinos, - pasakė jis ir apsigręžė pranešti Melanei, kur eina, tačiau ši buvo dingusi.

Guste palaukė, kol Maiklas pasikalbės su rabinu ir paduos voką. Tada žengė su juo koja kojon, nė vienas nekalbėjo, kol priėjo mašiną.

- Ačiū, - tarė Maiklas.

- Ne, tau ačiū, - atsakė Guste. - Aš ir pati norėjau atvažiuot. - Ji žvilgtelėjo į Maiklą, ketino tarti sudie, tačiau kažkas jo veide - gal raukšlės prie akių, gal virpanti šypsena - privertė išskėsti rankas ir leisti jam žengti į jos glėbį. Maiklui atsitraukus jos akys buvo drėgnos kaip jo.

- Šeštadienį? - paklausė jis.

- Šeštadienį, - atsakė ji.

Kurį laiką jis atrodė pasinėręs mintyse, lyg vyktų kokia vidinė kova, o paskui akivaizdžiai apsisprendė. Pasilenkė, švelniai pabučiavo į lūpas ir nuėjo.

Guste sustabdė mašiną už ketvirčio mylios nuo kapinių. Gal dėl išgyventos įtampos - juk paminklo atidengimas tikrai įvarė stresą - Maiklas nė nesusivokė, ką daro. Nors, kita vertus, ji galėjo galvą dėti, kad jis elgėsi visiškai sąmoningai.

Ji buvo išsikvėpusi emociškai, pati tą suprato. Dieve, jau keli mėnesiai ji su Džeimsu nemiega, o dar ilgiau rimtai nesišnekėjo. Ji prarado vyrą, nuo jos nusigręžė ir geriausia draugė. Jai taip reikėjo subrendusio žmogaus, kuris norėtų - norėtų! - kalbėtis apie Krisą.

Tačiau nekaip jausdamasi nė pati nesuprato, ar džiaugsmingai laukia pasimatymo su Maiklu, kad galėtų pasikalbėti apie Krisą, ar gal Kriso tereikia kaip dingsties pamatyti Maiklą.

Jiedu iš tikrųjų kalbėdavosi apie Krisą - ir apie Emilę, ir apie teismo procesą. Ir jai širdyje palengvėdavo. Tačiau tuo nepaaiškinsi, kodėl ant sprando šiaušiasi plaukeliai, kada jis į ją pažvelgia ir nusišypso. Kaip nepaaiškinsi ir to, kad dabar ji gali užsimerkti ir įsivaizduoti Maiklo veidą, įvairiausias to veido išraiškas prisiminti taip pat lengvai, kaip kadaise Džeimso.

Maiklas buvo pažįstamas daug metų, Guste jį pažino bemaž taip pat gerai kaip savo vyrą. Patrauklumas radosi iš artumo ir dirbtinio atvirumo. O tai, jos nuomone, visiškai nieko nereiškė.

Tačiau namo ji parvažiavo vairuodama viena ranka, laisvosios rankos pirštų galais švelniai lytėdama burną, mašinos padangoms ant lygaus kelio šnypščiant ir šnibždant „mylimasis“.

Nė vienas iš jųdviejų apie tai nekalbėjo, tačiau nuo tada, kai Džeimsas nusprendė neliudyti Kriso naudai, Guste miegodavo kitame kambaryje. Kriso kambaryje. Malonu buvo justi po savimi čiužinio įdubą, sūnaus išgulėtą per metų metus. Malonu buvo užuosti sporto prietaisus, rūgstančius ant grindų sieninėje spintoje. Malonu buvo nubusti rytais išgirdus jo mėgstamą radijo stotį. Visi šie dalykai žadino iliuziją, kad Krisas tebėra taip pat arti kaip visa tai.

Tą vėlų vakarą Džeimsas turėjo budėti ligoninėje. Guste išgirdo jį įžengiantį, smarkiai trinktelėjo lauko durys, subilsnojo žingsniai ant laiptų. Tyliai girgžtelėjo durys jam tikrinant, ar miega ištisas valandas nemigusi Keitė, pasigirdo vamzdžiais bėgantis vanduo, jo paleistas duše pagrindiniame vonios kambaryje. Pasikalbėti neatėjo. Nė nesiartino prie Kriso kambario.

Ji atsikėlė, tyliai žengė kilimu, įsisupo į chalatą.

Keistai atrodė jos lova. Švarios, lygios paklodės, nukarusios iš po neįvilktos šiltos antklodės kaip iškištas liežuvis - aiškiausias įrodymas, kad ji čia nemiegojo. Džeimsui patikdavo neįvilktas patalas. Gustės pusėje paklodė visada būdavo sukamšytais kraštais, demarkacijos linija kas naktį klastingai pasislinkdavo. Ji vaizdavosi Džeimsą išeinantį iš dušo ir apsijuosiantį rankšluosčiu, jo plaukus, pasišiaušusius nuo energingo šluostymo. Pastūmė vonios kambario duris.

Džeimsas iš karto atsigręžė.

- Kas atsitiko? - paklausė būdamas tikras, kad nėra jokio reikalo jai čia pasirodyti, nebent dėl kokio ypatingo įvykio.

- Visko atsitiko, - atsakė Guste atsirišdama chalatą ir leisdama jam nukristi.

Neryžtingai žengė prie jo, uždėjo delnus ant krūtinės. Džeimso rankos apglėbė ją iš visų jėgų. Jis nučiuožė jos kūnu žemyn, braukdamas lūpomis krūtį ir šonkaulius, prigludo skruostu prie pilvo.

Ji timptelėjo jį į viršų ir nusivedė į miegamąjį. Džeimsas vėl puolė prie jos, jo širdis daužėsi taip pat smarkiai. Guste glostė jo rankų raumenis, ploną sėdmenų pūką, glotnius kuokštelius nugarkaulio apačioje - jai reikėjo tai paliesti ir vėl įsidėti į atmintį. Kai jis į ją įėjo, ji išsirietė po juo kaip gluosnis. Džeimsas vėl stumtelėjo, ir Guste smarkiai įsikirto į jo petį bijodama, ką gali prasitarti. O paskui - viskas pasibaigė taip pat greitai kaip įsibėgėjo. Džeimsas įsitempęs pakibo virš jos, abiejų rankos plėšte plėšė patalą ir vienas kitą, abu tylėjo.

Droviai šypsodamas Džeimsas nuėjo į vonios kambarį su nugarą išvagojusių nagų žymėmis. Guste pasitapšnojo krūtis, nutrintas barzdos šeriukų, ir pažiūrėjo į patalą. Viskas sujaukta, suvelta, dygsniuota antklodė nublokšta šalin. Matėsi net kraujo dėmelių - nuo Džeimso nugaros, jiedu buvo nuvertę lempą nuo naktinio staliuko. Tai nepriminė susitaikymo vietos ar meilės lizdelio. Gustės manymu, labiausiai buvo panašu į nusikaltimo vietą.

Džordanas nutraukė gumelę nuo nediduko pašto paketėlio. Išvydus spausdintą adresą - Graftono apygardos aukštesnysis teismas - pagreitėjo pulsas. Atplėšęs voką rado laišką nuo jo kilnybės Leslio F. Paketo. Atsakymai į ikiteisminius prašymus, kuriuos buvo pateikę Džordanas su Bari.

Kaltintojos prašymas pašalinti du jo liudytojus ekspertus ir atmesti Selenos atrastą anglų kalbos rašinį apie aborto laisvę buvo atmestas.

Džordano prašymas nepripažinti apklausos, kurią detektyve Maronė atliko ligoninėje, buvo patenkintas remiantis tuo, kad Krisas Hartas negalėjo atidėti apklausos, taigi buvo apklaustas nepaisant jo teisių.

Tai buvo nedidelė pergalė, bet privertė nusišypsoti. Džordanas pakišo laišką po pluoštu kitų, grįžo į kabinetą ir užsidarė.

Pamatęs tėvą stovintį bejausmį lankymo kambaryje už aukštos metalinės kėdės atkaltės, Krisas nustėro. Taip, jis sakė mamai norįs, kad tėvas ateitų, bet nesitikėjo, kad jo pageidavimas bus patenkintas. Juk kai Krisas prieš kelis mėnesius uždraudė tėvui lankytis, jie visi žinojo, kad jis prisiima kaltę už tai, ką vis tiek Džeimsas būtų padaręs.

- Sveikas, Krisai, - tarė tėvas paduodamas ranką.

- Sveikas, tėt.

Jiedu pakratė rankas, Krisas buvo priblokštas tėvo odos karštumo. Prisiminė, kad tie delnai visada atrodydavo raminamai šilti - kai Krisas sėdėdavo tėčiui ant pečių per ančių medžioklę arba kai jis apglėbdavo Kriso delnus mokydamas šaudyti.

- Ačiū, kad atėjai.

Džeimsas linktelėjo.

- Ačiū, kad pakvietei, - pasakė oficialiai.

- Mama atvažiavo su tavim?

- Ne. Aš supratau taip, kad tu nori pamatyt mane vieną.

Krisas to tikrai nebuvo sakęs, tačiau taip suprato mama. O gal

ir neblogai.

- Ar nori ko nors manęs paprašyt? - paklausė Džeimsas.

Krisas linktelėjo. Pagalvojo iš karto apie daug ką. Jeigu turėsiu

sėdėt kalėjime, ar tu padėsi mamai gyvent? Jei paklausiu, ar tu man atsakysi atvirai, kad užgavau tave labiau, nei įmanoma? Bet, užuot šito paklausęs, Krisas išpyškino tokį sakinį, kad pas nustebo ne mažiau už Džeimsą.

- Tėti, ar tu per savo gyvenimą nesi padaręs ko nors neteisingai? Džeimsas iš nuostabos apėmusį juoką pridengė kosuliu.

- Esu, žinoma. Koledže po pirmo semestro neišlaikiau biologijos. Parduotuvėj pavogiau pakelį kramtukių, kai buvau mažas. Ir sudaužiau tėvo automobilį - po studentų vakarėlio. - Jis sukikeno ir užsikėlė koją ant kojos. - Tik nieko nenužudžiau.

Krisas įsispoksojo į tėvą.

- Kaip ir aš, - tyliai tarė.

Džeimsas išblyško.

- Aš neturėjau galvoj... tai yra... - Galiausiai jis papurtė galvą. - Dėl to, kas atsitiko, aš tavęs nekaltinu.

- Bet ar tu manim tiki?

Džeimsas pasitiko sūnaus žvilgsnį.

- Tai nelengva, - atsakė jis, - kai pamėginu įsivaizduot, kad viso šito nebuvo...

- Buvo, - tarė Krisas slopiu balsu. - Emilė mirė. O aš įkištas į šitą susmirdusį kalėjimą ir negaliu atkeist, kas jau padaryta.

- Aš irgi. - Džeimsas susinėrė rankas tarp kelių. - Tu turi suprast. .. Aš užaugau tėvų mokomas, esą iš keblios padėties geriausia kapstytis apsimetant, kad keblumo nėra. Tegu sau sklinda gandai... Jeigu nerūpi artimiesiems, tai kodėl turėtų rūpėt kam nors dar?

Krisas šyptelėjo.

- Jei prisiversiu tikėt, kad esu prašmatniam viešbuty, valgis nuo to nepasidarys nė kiek skanesnis, o kameros nė kiek nepadidės.

- Na, ką jau... - tarė Džeimsas tyliau. - Kodėl gi nepasimokius ir iš savo vaikų. - Jis pasitrynė tarpuakį. - Tiesą sakant, tu dabar privertei mane prisimint: vienas dalykas, kurį padariau gyvenime, buvo tikrai siaubingas.

Krisas palinko į priekį susidomėjęs.

- Koks?

Džeimsas nusišypsojo taip širdingai, kad Krisas nusuko akis į šalį.

- Aš vengiau čia eit. Iki dabar.

Stivo teismas dėl nužudymo truko keturias dienas. Advokatas buvo valstybės skirtas gynėjas, nes nei Stivas, nei jo tėvai nieko įspūdingesnio pasamdyt neišgalėjo. Ir nors apie savo bylą Stivas nekalbėjo, Krisas suprato, kad artinantis teismo pabaigai vis labiau nervinasi.

Naktį prieš prisiekusiesiems priimant nuosprendį Krisas nubudo išgirdęs tylų krebždesį. Apsivertė ant gulto ir pamatė Stivą, trinantį skustuvėlį su skutimosi peiliuku į unitazo kraštą.

- Ką čia, po galais, darai? - pašnabždomis paklausė.

Stivas pakėlė akis.

- Aš keliauju į kalėjimą, - atsakė niūriai.

- Tu jau ir taip kalėjime.

Stivas papurtė galvą.

- Čia kurortas, palyginti su tikru valstijos kalėjimu. Ar žinai, kas ten daroma tiems, kurie atlieka bausmę už vaiko nužudymą? Ar žinai?

Krisas šyptelėjo.

- Padaro kekše?

- Tau, velniai griebtų, atrodo smagu? Gal po trijų mėnesių ir pats atsidursi tokioj prakeiktoj padėty. - Stivas giliai kvėpavo, kad nepravirktų. - Kartais tiesiog sumuša, o prižiūrėtojai nusisuka, nes jiems atrodo, kad taip tau ir reikia. O kartais ima ir užmuša. - Jis iškėlė sidabrišką peiliuko atskalėlę, blyksinčią kameros prietemoje. - Pagalvojau, verčiau išvaduosiu aš juos nuo rūpesčio.

Nors dar mieguistas, Krisas akimirksniu perprato, ką sako Stivas.

- Negalima, - sudraudė.

- Krisai, - suniurnėjo Stivas, - aš beveik nieko daugiau negaliu padaryt.

Krisas ūmiai prisiminė Emilę, besistengiančią jam išaiškinti, kaip jaučiasi. „Aš įsivaizduoju save dabar, - sakė ji. - Ir žinau, kokia noriu būt po dešimties metų. Bet nenumanau, kaip iki to nusigausiu.“ Jis matė, kaip Stivas kilsteli drebančią ranką, skustuvo geležtė suvirpa lyg liepsna. Tada nušoko nuo gulto ir ėmė daužyti kameros grotas, rėkti, kad atkreiptų prižiūrėtojo dėmesį ir pasitarnautų draugui taip, kaip nepasitarnavo Emilei.

Kalėjimą apskriejo tarsi uodai visur prasiskverbiantys gandai, kurių lygiai taip pat kaip uodų neįmanoma buvo nepaisyti. Per pusryčius jau visi žinojo, kad Stivas pasodintas į savižudžių kamerą apačioje, griežtojo režimo sektoriuje, ten jis stebimas vaizdo kamera iš kontrolės posto. Prieš pietus šerifas išlydėjo Stivą į teismo rūmus išklausyti prisiekusiųjų nuosprendžio.

Truputį po pusės keturių prižiūrėtojas atėjo į Kriso kamerą ir ėmė krauti Stivo daiktus. Krisas padėjo į šalį skaitomą knygą.

- Ar teismas baigėsi?

- Aha. Kaltas. Nuteistas kalėt iki gyvos galvos.

Krisas stebėjo prižiūrėtoją, renkantį sutrupinto plastikinio skustuvėlio šukes. Stivas jį sulaužė lupdamas skutimosi peiliuką. Krisas užsispaudė galvą pagalve ir ėmė raudoti taip, kaip neraudojo nuo tos dienos, kai pateko į kalėjimą. Nedrįso savęs klausti, ar verkia dėl Stivo ar dėl savęs. Ar dėl to, ką padarė, ar dėl to, kas neišvengiamai įvyks.

Iš pradžių Bari Delani dažnai skambindavo Melanei, papasakodavo apie naujausius įrodymus, kas prasisunkė iš patologinės anatomijos skyriaus ar iš teismo ekspertizės laboratorijos. Paskui buvo skambinama prokurorei iš Melanės namų - periodiškai, tiesiog kad ponia Delani nepamirštų Emilės. Dabar Melanė paskambindavo kokį kartą per mėnesį, nenorėjo gaišti brangaus prokurorės laiko rengiantis teismui.

Todėl Melanė nustebo, kai Bari Delani paskambino net į biblioteką.

Ji nukėlė telefono ragelį atskambinti, nors buvo tikra, kad kolegė blogai užsirašė skambintojos pavardę. Tačiau išgirdo aiškius santūrius prokurorės žodžius.

- Sveiki, - tarė Melanė. - Kaip reikalai?

- Tai aš turėčiau šito klausti, - atsakė Bari. - Tiesą sakant, viskas puiku.

- Gal teismo data pasikeitė?

- A, ne. Liko ta pati, gegužę. - Prokurorė atsiduso į ragelį. - Žinote, ponia Gold, pagalvojau, gal jūs galėtumėt padėti man su tyrimu.

- Be abejo, - užtikrino Melanė. - O ko reikia?

- Aš dėl jūsų vyro. Jis sutiko liudyti gynybos pusėje.

Melanė taip ilgai tylėjo, kad prokurorė net pašaukė ją vardu.

- Aš klausau, - tyliai atsiliepė Melanė, prisiminusi Gustę kapinėse ir neabejodama, kad Maiklą šitaip nuteikė ji. Galvoje ėmė tuksėti. - Ką turiu padaryt?

- Geriausia būtų, jei jį atkalbėtumėte. O jeigu nesutiks, gal jums pavyktų išsiaiškinti, ką tokio svarbaus gynybai jis ketina sakyti.

Melanei galva nusviro, kakta palietė registracijos stalą.

- Suprantu, - atsakė ji, nors nesuprato. - O kaip man jį atkalbėti?

- Na, ponia Gold, manau, jūs geriau žinote.

Įžengęs į namus prakaituotas ir pavargęs, dvokiantis avių dezinfekavimo skysčiu, Maiklas pirmiausia pastebėjo, kad įjungta stereoaparatūra. Po kelis mėnesius trukusios tylos muzika atrodė lyg šventvagystė, ir jį apėmė kvailas troškimas ją išjungti. Tačiau įsukęs į virtuvę rado Melanę, kapojančią daržoves, aukso atspalvių paprikomis lyg konfeti numarginusią ilgąjį virtuvės stalą.

- Sveikas, - tarė ji linksmai, beveik taip pat, kaip sveikindavosi prieš metus. Maiklas net krūptelėjo. - Tu alkanas?

- Išbadėjęs, - atsakė jis išdžiūvusia burna. Iš grotuvo sklido stiprėjantys ir vėl silpstantys valtornos garsai. Vis dėlto nepasidavė pagundai paliesti Melanę, įsitikinti, kad tai tikrai ji.

- Eik apsišvarink. Išviriau skanaus avienos ragu.

Maiklas nuėjo į vonios kambarį lyg robotas, galva skriejo ratu. Jis buvo girdėjęs, kad sielvartas gali pakeisti žmogų iš esmės, o paskui vieną gražią dieną vėl viskas pasidaro gerai. Kaip tik šitaip nutiko jam. Tikriausiai dabar Melanės eilė grįžti į gyvenimą.

Po dušu išsimuilinęs ir šampūnu ištrinkęs plaukus, Maiklas ėmė vaizduotis Melanę virtuvėje, stovinčią nugara į jį, - jos nugarkaulio linkį, tokį grakštų po aukšta megztinio apykakle, šviesiau nudažytas plaukų sruogas, pavakario saulėje žybčiojančias auksu, palšu margumu, rusvumu.

Apsijuosę rankšluosčiu ir išėjęs netikėtai išvydo Melanę, sėdinčią ant lovos su dviem garuojančiomis lėkštėmis ir dviem taurėmis raudonojo vyno.

Ji buvo su žalio šilko chalatu nuslystančiu diržu - jis prisiminė ją vilkėjus tą drabužį kadaise per antrąjį medaus mėnesį.

- Pagalvojau, gal nenorėsi laukt, - pasakė ji.

Jis gurktelėjo seilę.

- Ko laukt?

Melanė nusišypsojo.

- Ragu. - Ji atsistojo, spalvingas skanėstas lėkštėse susiūbavo kartu su čiužiniu. Pakėlė taurę. - Nori?

Maiklui linktelėjus ji gurkštelėjo ir pasilenkė jo pabučiuoti, leido vynui nutekėti pro lūpas jam į burną.

Jis pagalvojo, kad patirs orgazmą, tuojau pat.

Jau keletą mėnesių jis nesimylėjo su Melane, nuo pat dukros mirties. Šitaip kviečiamas jau būtų šokęs su ja į lovą... tačiau tai buvo ne Melanė. Per šitiek santuokos metų Melanė nė karto neparodė iniciatyvos dėl sekso. Jis mąstė apie ją, varvinančią jam į burną vyną, jautė vis labiau standėjant ir spėliojo, iš kokios knygos ji šitai išskaitė.

Nebesusilaikęs nusijuokė.

Melanė sumirksėjo. Kas nors, nepažįstantis jos taip gerai kaip Maiklas, gal būtų nepastebėjęs neryžtingumo, dėl kurio sekundės dalelę jai išsiplėtė vyzdžiai. Savo garbei - ir jo nuostabai - ji pastatė taurę, apkabino jam sprandą ir trūktelėjo žemyn bučiuotis.

Jis pajuto prasiskiriant drabužį, į krūtinę įsiremiant spenelius. Jos liežuvis įsirangę jam į burną, pirštai glostė sprandą. O paskui kita ranka nuslydo tarp jųdviejų, suėmė už sėklidžių.

Ji laiko jį už kiaušių...

Staiga jis suprato, kodėl Melanė išvirė ragu, kam apsisiautė šilku ir su juo myluojasi. Ji taip staiga nepasikeitė. Tiesiog jai kažko reikia.

Jis pakėlė galvą ir atšlijo. Melanė veriamai spygtelėjo ir atsimerkė.

- Kas atsitiko? - paklausė.

- O gal... - sušnibždėjo jis, - tu man pasakysi?

Maiklas matė, kaip ji į jį žiūri, juto jos nustebimą saujoje glembant varpai. Suspaudė kone iki skausmo ir tada paleido, užtraukė chalato skvernus vieną ant kito.

- Tu ruošiesi būt gynybos liudytojas, - prašvokštė. - Tavo dukra negyva, o tu ruošiesi užstot jos žudiką.

- Štai kas? - nenorėdamas tikėti paklausė Maiklas. - Manai, jeigu su manim pasidulkinsi, gal priversi apsigalvot?

- Aš nežinau! - sušuko Melanė, sukišusi pirštus į plaukus. - Pagalvojau, gal tu to nepadarysi. Šitaip man atsidėkosi.

Maiklas pažvelgė iš padilbų, apstulbęs dėl to, kad per dvidešimt santuokos metų ji pirmąkart sumąstė pasinaudoti seksu vien kaip išankstiniu užmokesčiu, o ne kaip dovana. Kad užgautų Melanę taip pat skaudžiai, kaip ji užgavo jį, Maiklas nutaisė bejausmę miną.

- Per gerai apie save manai, - pareiškė ir išėjo iš miegamojo.

Jis buvo nuogas, bet tiek to. Perėjo namus ir užlipo jungiamaisiais laiptais į gydyklos patalpas. Čia apsivilko darbo drabužius, su kuriais kartais operuodavo, ir atsisėdo prie rašomojo stalo. Girdėjo tykų Melanės kaukšėjimą virtuvėje.

Drebančiomis rankomis paėmė telefono ragelį ir surinko numerį.

Guste įžengė į Happy Family restoraną ir iš karto nužingsniavo į kabiną gale, kur jie visi mėgo lankytis penktadienio vakarais. Maiklas sėdėjo su žalia veterinaro apranga, gėrė, rodos, gryną degtinę.

- Maiklai, - pašaukė ji, ir jis pakėlė galvą.

Tokį žvilgsnį ji buvo mačiusi ir anksčiau, bet neįstengė jo visiškai perprasti. Blausios akys, mažyčiai kreivi linkiai burnos kraštuose. Netrukus ji atpažino neviltį - tokią išraišką matė Kriso veide, kol jis susizgribęs prisitaikė abejingumo kaukę.

- Atėjai, - tarė Maiklas.

- Sakiau, kad ateisiu.

Jis jai paskambino namo, tai jau savaime buvo pavojinga, ir ėmė maldauti tuojau pat susitikti. Bandydamas parinkti viešą vietą, kur šiuo metu nebūtų labai daug žmonių, pasiūlė kinų restoraną. Jau ten važiuodama, kažką pamelavusi Džeimsui su Keite, Guste suprato, kaip daug bus prisiminimų.

- Aš dėl Melanės, - pasakė Maiklas, ir ji išpūtė akis.

- Tikiuosi, nieko blogo nenutiko?

- Nežinau. Tikriausiai priklauso nuo požiūrio. - Ir jis papasakojo Gustei, kas atsitiko.

Kai baigė, Gustės veidas visas buvo rožinis. Ji prisiminė, kaip ne per seniausiai gerdamos kavą su Melane juokais aptarinėjo, kas geriau - plotis ar ilgis, ir kitus sekso dalykus. Dabar tai ėmė kelti nerimą.

- Na, - tarė ji atsikrenkštusi, - tu juk žinojai, kad ji išsiaiškins, jeigu liudysi.

- Taip. Sutrikau ne dėl šito. Tikrai. - Jis pasižiūrėjo į Gustę blausiomis akimis. - Susisielojau dėl to, kad šitas siaubas atsitiko mudviem, supranti? Juk būdavau tikras, kad jeigu kas, mudu susivienytume ir atlaikytume drauge. - Jis įsispoksojo į priešais patiestą servetėlę su spalvingu kinų kalendoriaus ratu: žiurkės metai, jaučio, arklio. - Ar žinai, koks jausmas, kai visiškai atsiduodi kitam žmogui, atiduodi visą širdį, kol nieko nebelieka... ir tada supranti, kad tam žmogui reikia visai ne to?

- Taip, - paprastai atsakė Guste. - Tikrai žinau.

Ji suėmė Maiklo rankas, kad suteiktų jėgų. Ir vienas pagalvojo apie Melanę, kitas apie Džeimsą. Pagalvojo, kaip nesutarimų srautas tarp dviejų žmonių staiga išplauna gilų tarpeklį.

Jiedviem tebesilaikant už rankų priėjo padavėjas.

- Prašom, poni! Prašom, pon! - linksmai šūktelėjo kuo plačiausiai šypsodamas, Gustei su Maiklu atšokus vienas nuo kito. - Praeiti daug laikas, kol jūs būti čia valgyti, - dainuote išdainavo šluba anglų kalba. - Kada ateiti kitas pora?

Guste įsispoksojo į padavėją prasižiojusi. Jo klaidą perprato Maiklas.

- Ak... ne, - tarė šypsodamas. - Mes nesusituokę. Tai yra... susituokę, bet ne mudu.

Guste linktelėjo.

- Su kitais dviem, kurių čia nėra... - pasakė ji ir nutilo, o padavėjas jiems palaimingai šypsojosi, nenorėdamas ar negalėdamas suprasti.

Maiklas uždėjo plaštaką ant valgiaraščio.

- Vištienos su brokoliais. Ir dar degtinės.

Keblioje tyloje, stojusioje padavėjui pasišalinus į virtuvę, Guste pakišo po stalu rankas, tebevirpančias nuo Maiklo prisilietimo. Maiklas dzingsėjo valgomosiomis lazdelėmis į degtinės stiklelį.

- Jis pamanė, kad mudu...

- Taip. Juokinga. - Tačiau ji žvelgė į servetėlę, į keistąjį kinų kalendorių, ir spėliojo, ar padavėjas ne vienintelis pamanė, kad sutuoktiniai yra susikeičiantys. Juk tai buvo tiesiog logikos klaida. Kiekvienas, matydavęs šiame restorane Hartus ir Goldus jau ne vienus metus, matydavęs jų ketverto tarpusavio santykius, būtų pasidaręs tokią pat išvadą.

Guste žvilgtelėjo į Maiklą pro arbatos puoduko kraštelį ir pagalvojo, kokie vešlūs jo sidabriški plaukai, kokios nagingos plačios plaštakos, kokia jo širdis. Šį vakarą ji atėjo susitikti su Maiklu dėl to, kad jam jos prireikė. Ir tai atrodė visai nenuostabu - juk vis dėlto jis beveik šeimos narys.

O tai šiek tiek ir baugino.

Atrodė kaip nusikalstama kraujomaiša.

Sunkus kiniškas puodukas išslydo Gustei iš rankos ir dunkstelėjo į stalą. Jie abu su Maiklu jautėsi keistai laisvi ir kartu neramūs dėl tokio tarpusavio potraukio. Tačiau buvo pakankamai patyrę, kad pasitrauktų vienas nuo kito įsikišus tikrovei - padavėjo kino pavidalu. Jaunesniems gal būtų buvę ne taip paprasta.

Kas pasakys, gal šitaip jautėsi ir Emilė, palaimingai įstumta į romaną su vaikinuku, kuris jai lyg brolis?

Besilaukianti jo vaiko?

Guste užsimerkė ir greitai sukalbėjo maldą, staiga supratusi, ko niekas kitas negalėjo suprasti jau daug mėnesių, - kodėl gyvoji, linksmoji, protingoji Emilė Gold taip sutriko, kad net nusižudė.

ANUOMET

1997- ųjų spalis

Kai Emilė pirmą kartą pasakė Krisui norinti nusižudyti, Krisas nusijuokė.

Antrą kartą suvaidino neišgirdęs.

Trečią kartą sukluso.

Jiedu važiavo namo po paskutinio kino seanso, Emilė užmigo. Tomis dienomis ji užmigdavo dažnai, Krisas tai pastebėjo, - užsnūsdavo kur nors per vakarėlį, pramigdavo rytą, prieš vežant į mokyklą reikėdavo ją pažadinti, o kartą užsnūdo net per pamoką. Jos galva nusviro jam vairuojančiam ant peties, kūnas virtinėjo į šalis virš pavarų svirties tarp sėdynių. Krisas kaire ranka vairavo, o dešine, išlenkta keistu kampu, atsargiai laikė Emilės galvą, kad neknapsėtų.

Pasukti iš greitkelio reikėjo abiejų rankų. Vos paleido Emilę, ji nuslydo nuo jo peties ir sudribo ant kelių, ausimi prisispaudė prie jo diržo žiedo, krūtys prisiglaudė prie pavarų svirties, nosis atsidūrė per colį nuo vairo. Jos galva buvo sunki ir šilta. Važiuodamas tyliomis Beinbridžo gatvėmis Krisas laikė ranką ant vairo, o kita braukė jai nuo veido plaukus. Pasuko į keliuką prie jos namų, išjungė variklį, šviesas ir pažvelgė į ją miegančią.

Žiūrėjo į rausvą ausį, ji buvo tokia gležna, kad persišvietė mėlynos gyslutės. Įsivaizdavo jomis tekantį kraują.

- Ei, - tyliai pašaukė. - Nubusk.

Ji nubudo, pašoko iš miegų ir būtų susitrenkusi galvą į vairą, jeigu Kriso ranka nebūtų sulaikiusi. Pagaliau atsisėdo su Kriso ranka ant sprando.

Pasirąžė. Ant kairio skruosto buvo gilus raudonas griovelis, diržo įspaudas.

- Kodėl nepažadinai anksčiau? - paklausė kimiu balsu.

Krisas nusišypsojo.

- Labai jau gražiai atrodei. - Jis užkišo plaukų sruogą jai už ausies.

Nieko ypatingo jo žodžiai nereiškė, šiaip komplimentas, tokių

buvo prikalbėjęs jai daugybę. O ji pratrūko verkti. Apstulbęs Krisas siektelėjo virš pavarų svirties, stengdamasis kuo smarkiau ją apglėbti.

- Emile, sakyk, kas tau.

Ji papurtė galvą. Krisas pajuto ją krutant prie savo peties. Paskui ji atsitraukė, nusišluostė nosį atgalia rankove.

- Aš dėl tavęs, - atsakė ji. - Tave... prarasiu.

Keistas atrodė pasakymas. Aiškiau būtų buvę, jei būtų pasakiusi „ilgesiuos tavęs“. Tačiau Krisas nusišypsojo.

- Mudu. vienas kitą lankysim, - pasakė jis. - Va kodėl koledžo mokslai su ilgom pertraukom, jei nežinojai.

Ji nusijuokė, nors gal tik sukūkčiojo.

- Aš ne apie koledžą. Aš noriu tau pasakyt... - Emilė užsikirto. - O tu nesiklausai.

- Ką tu nori man pasakyt?

- Nenoriu aš čia būt.

Krisas palietė degimo raktą.

- Dar nevėlu. Galim kur nors nuvažiuot, - pasiūlė, nors nugara perbėgo nerimas.

- Ne, - atsakė Emilė ir atsigręžė. - Aš nenoriu būt.

Jis tyliai sėdėjo, rijo seilę, mintyse atsikartojo kiti, rodos, nesvarbūs dalykai, kurių Emilė buvo prišnekėjusi anksčiau. Ir štai jie atvedė prie tokių žodžių. Krisas suprato tai, ko labai stengėsi nepaisyti: jam, puikiai pažįstančiam Emilę, buvo aišku, kad ji ėmė kitaip elgtis.

- Kodėl? - prisivertė paklausti.

Emilė prikando lūpą.

- Ar tiki, kad aš tau pasakyčiau viską, ką tik galiu pasakyt?

Krisas linktelėjo.

- Aš nebegaliu. Noriu, kad viskas tiesiog baigtųsi.

- Kas baigtųsi? Apie ką tu kalbi?

- Negaliu pasakyt, - išspaudė Emilė. - Ak, Dieve. Mudu vienas kitam nemeluojam, nei tu, nei aš. Gal ne visai viską pasakom, bet nieku gyvu nemeluojam.

- Gerai jau, - sutiko Krisas, jam virpėjo rankos. - Gerai jau. - Jis pajuto tarsi išsineriantis iš savo kūno, kaip anuomet, kai trenkėsi galva į šuolių tramplino lentą ir prarado nuovoką - ėmė graibyti rankomis orą, vaizdą prieš akis, nors žinojo, kad nesutrukdys tam vaizdui išnykti. - Em, - tarė nukąsdamas žodžius, dar vienas šmėkliškas balsas automobilyje. - Ar tu... apie savižudybę?

Emilė nusisuko, jo plaučiai išsipūtė lyg balionai ir žemė nuplaukė po kojomis.

- Nedrįsk, - pasakė Krisas po minutės, pats nustebęs, kaip apskritai įstengė ištarti žodį tokiomis sustorėjusiomis, guminėmis lūpomis. Nekalbėsiu apie tai, pagalvojo, nes jei kalbėsiu, taip ir įvyks. Tai ne Emilė sėdi priešais jį, išblyškusi ir graži, kalbanti apie savižudybę. Jis regi košmarą. Ėmė laukti kulminacijos. Tačiau išgirdo savo balsą, aukštą, sujaudintą, jau patikėjęs. - Tu... nedrįsk, - pasakė užsikirsdamas. - Negalima tiesiog imt ir nusižudyt, jei kurią dieną pasijunti bjauriai. Negalima tokiems dalykams ryžtis nei iš šio, nei iš to.

- Čia ne nei iš šio, nei iš to, - ramiai tarė Emilė. - Ir ne kurią dieną. - Ji nusišypsojo. - Man malonu apie tai kalbėt. Ne taip baisu galvot, kai ištariu garsiai.

Kriso šnervės išsiplėtė, jis trūktelėjo už rankenos ir atidarė automobilio duris.

- Einu pasikalbėt su tavo tėvais.

- Ne! - sušuko Emilė, tiek daug baimės sudėjusi į tą vieną žodelį, kad Krisas ūmiai susilaikė. - Meldžiu, nereikia, - sumurmėjo. - Jie nesupras.

- Ir aš nesuprantu, - užsidegęs pasakė Krisas.

- Tačiau tu išklausai, - paaiškino ji.

Ir pirmą kartą Krisas kai ką suprato. Žinoma, jis išklausys. Dėl jos padarys viską. O tėvai... na, ji teisi. Kai tau septyniolika, tai menkiausia krizė siaubingai išsipučia. Kieno nors kito mintys gali įsišaknyti derlingoje tavo proto dirvoje. Turėti ką nors tau palankų gyvybiškai svarbu - kaip gauti deguonies. Suaugusieji, už kelių šviesmečių nuo viso šito, užverčia akis, kvailai išsišiepia ir sako: „Tai irgi praeis...“ Tartum paauglystė būtų liga, kaip vėjaraupiai, kas nors tokio, ką kiekvienas prisimena lyg nedidelį nepatogumą, visiškai pamiršęs, kaip anuomet buvo sunku.

Kartais rytą Krisas nubusdavo išmuštas prakaito, kone sprogdamas nuo gyvybės pertekliaus, alsuodamas lyg užbėgęs į pačią uolos viršūnę. Kartais dieną pasijusdavo netveriantis kailyje. Kartais naktį išsigąsdavo gyvenimo pagal šabloną, tokio, kokį ir gyvena, kaip nieko kito trokšdamas įkvėpti kvaitinančio Emilės plaukų aromato ir ne mažiau nenorėdamas to pripažinti. Tačiau negalėjo šito niekam paaiškinti, ypač tėvams. O Emilė - vien dėl to, kad ji Emilė, - įsikibo į jį ir padėjo ištverti sunkumus, kol pajėgs lengviau atsikvėpti.

Jis buvo persigandęs, bet kartu ir didžiavosi, kad Ema jam atvirai pasisakė. Iš pradžių nė nepagalvojo, kad ji negali pasakyti, kas jai neduoda ramybės. Besidžiaugdamas jos pasitikėjimu, jis pasidavė puikybei - nusprendė niekam kitam neleisti būti Emilės gelbėtoju.

Paskui įsivaizdavo ją persipjaunančią riešus ir pajuto krūtinėje kažką užlūžtant. Visa tai pranoko jų abiejų jėgas.

- Kas nors turėtų padėt, - pasakė jis. - Psichiatras ar dar kas nors.

- Ne, - vėl tyliai tarė Emilė. - Aš tau pasisakiau dėl to, kad visada tau viską sakydavau. Tačiau tu neturi teisės... - Jos balsas sutrūkčiojo. - Tu neturi teisės man viską sužlugdyt. Šis vakaras yra pirmas vakaras, kai... Dieve, nė nežinau, po kokio laiko tarpo... aš pajutau, rodos, galinti su tuo susidorot. Čia kaip smarkus skausmas, jį gali ištvert, kai jau prarijai vaistų ir žinai, kad veikiai tavęs nebekankins.

- Ką skauda? - paklausė Krisas kimiai.

- Viską. Galvą. Širdį.

- Ar... dėl manęs?

- Ne, - atsakė ji vėl nušvitusiomis akimis. - Ne dėl tavęs.

Jis čiupo ją į glėbį, nepaisydamas kieto pavarų svirties drūtgalio, ir prisiglaudė.

- O kodėl negali man pasisakyt, jeigu nori, kad padėčiau? - sušnibždėjo.

Emilė išsigando.

- Niekam neišduosi?

- Nežinau. Nejaugi turiu sėdėt ir vaidint, kad viskas puiku, kol tu imsi ir tą padarysi?! O paskui sakyt: „A, taip... Ji tikrai kažką kalbėjo apie savižudybę.“ - Jis atsitraukė, užsidengė ranka akis. - Viešpatie. Neįtikėtina net kad kalbu apie tai.

- Pažadėk, kad niekam nesakysi.

- Negaliu.

Emilei iš akių pabiro susitvenkusios ašaros.

- Pažadėk, - vėl paprašė ji, sugriebusįjį už marškinių.

Jau ne vienerius metus Krisas buvo laikomas busimuoju Emilės gynėju, antrąja puse... ir nors jis nė neįsivaizdavo, kad galėtų būti kitaip, iš tikrųjų nesuprato, kas tai per vaidmuo. Staiga suvokė, kad tai išbandymas ir jam, ne tik Emilei, ar sugebės saugiai ištraukti ją iš bėdos. Jeigu ji juo pasitiki, tai jis, po perkūnais, turi būti to vertas... net jeigu jie skirtingai tai supranta. Dar yra laiko. Jis turi priversti ją kalbėti. Reikia atskleisti tą siaubingą paslaptį ir įrodyti, kad yra kita, geresnė išeitis. Galiausiai visi - ir Emilė - jam padėkos.

- Gerai, - sušnibždėjo Krisas. - Pažadu.

Tačiau net Emilei prisiglaudus jis juto tarp jų iškilusią sieną, tiesiog įsispraudusią, trukdančią iš tikrųjų Emilę jausti.

Lyg pajutusi tą patį, Emilė dar labiau prigludo.

- Aš jau tau sakiau, - ji tarė ramiai. - Nežinau, kaip kitaip.

Krisas pažvelgė jai į akis ir pamatė, koks tvirtas jos pasiryžimas.

Tai koks skirtumas - ar priversti Emilę paaiškinti, ko ji siekia, ar iš beldimo į duris suprasti, kad nusižudė, - jei galutinis rezultatas tas pats?

- Ne, - tarė jis tyliai, kupinas ryžto. Čiupo už rankų ir ją supurtė. - Aš tavęs nepaleisiu!

Emilė pažiūrėjo į jį, ir per akimirką jis perskaitė jos mintis. Melanė sakydavo, kad jiedu kaip dvyniai, turintys savo paslaptį, savo begarsę kalbą. Krisas pajuto jos baimę ir susitaikymą, ir sunkiai suprantamą skausmą vis iš naujo atsimušant į sieną. Ji nukreipė žvilgsnį į šalį, ir jis atsikvėpė.

- Štai kas, Krisai, rinktis nėra iš ko.

Krisas nėrė į vandenį apšilti prieš plaukimo treniruotę, estafetę laisvuoju stiliumi.

Plaukimas praversdavo protui lavinti - penkiasdešimties metrų take nelabai yra ką veikti, galima mąstyti. Plaukdamas jis išmoko periodinę elementų lentelę, žodyną stojamajam egzaminui, net kartodavo, ką sakys Emilei, kad ji su juo sugultų. Paprastai išlaikydavo saikingą tempą, nelėtindamas. Tik pagalvojus apie mirtį - ir apie Emilę, - rankų mostai paspartėdavo, kojos imdavo pikčiau spardyti vandenį, lyg mėgintų pralenkti mintis.

Baigęs išlipdavo iš baseino dundančia širdimi. Nusimaudavo plaukimo akinius, kepuraitę, nusišluostydavo plaukus, paskui nueidavo atsisėsti kur nors ant suolo prie baseino krašto. Prieidavo treneris, šypsodamas iš pasitenkinimo.

- Hartai, rekordai pasiekiami taupant jėgas varžyboms. O čia tik treniruotė. Nesižudyk.

Nesižudyk.

Negali jis leisti Emilei nusižudyti. Juk taip paprasta neleisti. Turbūt iš gryno savanaudiškumo, bet tikriausiai kada nors ji padėkos jam už išgelbėtą gyvybę. O kas jai neduoda ramybės - ir kodėl, velniai griebtų, ji negali jam pasakyt? - bus galima išsiaiškinti. Ypač jeigu jis jai padės.

Jis išpūtė akis. Tai štai kaip. Emai reikia, kad jis suprastų ir kad tylėtų. Jeigu jis jai pritars, tai gaus progą nuo to atkalbėti. Net ir paskutinę akimirką. Jis suvaidins, kad tas pamišėliškas sumanymas nusižudyti jam priimtinas, o paskui, kaip koks kilnusis riteris, puls ir išgelbės Emilę nuo jos pačios. Niekas kitas taip ir nesužinos, kas galėjo atsitikti. Ir jam neprireiks laužyti duoto pažado niekam neišduoti to siaubingojo sumanymo. Tikslas pateisina priemones.

Krisui pasirodė, kad negali nepasisekti.

Pasijutęs kur kas geriau, jis atsistojo po trenerio švilpuko ir vėl sklandžiai murktelėjo j baseiną.

Po treniruotės jo laukė Emilė. Ji irgi ilgai užtrukdavo mokykloje, paprastai įsitaisiusi prie molberto dailės kabinete, ir susitikdavo su Krisu po plaukimo, kad parvežtų namo. Ji jo laukdavo sėdėdama ant kėdės šalia geriamojo vandens fontanėlio prie berniukų persirengimo kambario. Jos rankos atsiduodavo terpentinu, paltas kūpsodavo kauburiu prie kojų lyg kambarinis šunelis.

- Labas, - tarė Krisas, su sportiniu krepšiu per petį žengdamas prie jos.

Jis pasilenkė pabučiuoti į skruostą, ji įkvėpė jo kvapo, nuostabaus mišinio - Safeguard muilo ir chloro, ir skalbinių ploviklio. Jam nuo smilkinių tebelašėjo dušo vanduo. Jis buvo taip arti, kad kyštelėjusi liežuvį Emilė pagavo lašą. Tada užsimerkė ir nusipiešė mintyse eskizą, kad galėtų neštis su savimi.

Ji priderino priėjo žingsnį, ir jiedu nuėjo į mokinių automobilių aikštelę.

- Aš mąsčiau, - prakalbo Krisas, - apie tai, ką sakei šeštadienio vakarą. - Emilė linktelėjo, bet neatitraukė akių nuo savo batų. - Ir noriu tau pasakyt, jei nori žinot, kad visų labiausiai gyvenime nenorėčiau šito. Ketinu padaryt viską, kad tik tu apsigalvotum. - Jis giliai įkvėpė ir suspaudė jos ranką. - Bet jeigu... jau taip atsitiktų, tai norėčiau būt su tavim.

Jam ištarus šiuos žodžius Emilė suprato, kad, matyt, ne viskas prarasta, nes nesąmoningai šito labai troško.

- Šito tai norėčiau.

Krisas pradėjo gudrią atkaklią kampaniją - parodyti Emilei, ko ji netektų. Vedžiojo ją į restoranus, kur vakarienė kainuoja šimtus dolerių. Vedžiojo žiūrėti saulėlydžio už prieplaukų, įsirėžusių į Atlanto vandenyną. Iškrapštė senus laiškelius, jųdviejų siuntinėtus skardinėje ant lyno - laiškai įveikė tą kelią tik tris kartus, o paskui lynas nebepataisomai įsipainiojo pušyse tarp namų. Privertė peržvelgti šūsnis prašymo priimti į koledžą juodraščių, lyg be jos pats negalėtų nieko nuspręsti. Ir mylėjosi su ja, švelniai ir kartu su nirtuliu, nelabai numanydamas, kaip geriausia atiduoti jai savo sielos likučius, kad ji galėtų jais užsilopyti savąją.

Ir Emilė viską pakentė. Kaip tik šitaip Krisas būtų tai apibūdinęs. Ji ištverdavo viską, kad ir ką jis pakišdavo jos kelyje, tačiau per atstumą, tartum stebėtų iš aukštai, jau seniai apsisprendusi.

Kriso nuostabai, Emilė nepasidavė nė per nago juodymą. Jisai stengėsi išmąstyti, kas ją kamuoja, pasitelkdamas visą dvasios tvirtybę ir strateginį subtilumą prieš lemiamą žygį į jos teritoriją. Kadangi ji tylėjo, jis vaizduodavosi pačius baisiausius dalykus, kokius tik pajėgė įsivaizduoti: ji priklausoma nuo narkotikų; ji lesbietė; ji nesąžiningai laikė stojamąjį egzaminą. Dėl viso šito jis nebūtų liovęsis jos mylėti.

Jis mėgino ištraukti išjos paslaptį. Mėgino pažaisti su ja „Dvidešimt klausimų“. Mėgino prigąsdinti. Tačiau Emilė tik dar smarkiau užsisklendė, ir Krisas persigando prarasiąs ją - anksčiau ar vėliau. Jis tegalėjo spausti vienintelėje vietoje, nes jeigu ji pamanys, kad jis nepadės jai nusižudyti, tai jo apsimetinėjimas - ir galimybė riteriškai ją išgelbėti - nueis niekais.

- Negaliu apie tai kalbėt, - kartodavo ji.

- Tu nenori, - pataisydavo Krisas.

Susierzinusi Emilė atšaudavo, kad jis klausinėdamas tik dar labiau ją skaudina. Jeigu tikrai ją myli, tegu liaujasi klausinėjęs.

Ir Krisas, nusikamavęs dėl beviltiškos padėties, purtydavo galvą.

- Negaliu, - sakydavo jai.

- Tu nenori, - pamėgdžiodavo Ema, gėdydama jį ir versdama daugiau apie tai nekalbėti.

Jiedu gulėjo ant pilvo Goldų svetainėje, priešais pasidėję ir atsivertę matematikos sąsiuvinius su išvestinėmis ir diferencinėmis lygtimis, suraitytomis puslapiuose tartum svetimos kalbos žodžiai.

- Ne, - pasakė ji, rodydama Kriso padarytą klaidą. - Čia 2xy-x, - pataisė. Pasivertė ant šono ir įsispoksojo į lubas. - Kodėl man taip svarbu gaut geriausią pažymį? - susimąsčiusi paklausė. - Jeigu aš nė nesiruošiu laukt pažymių lapo.

Pasakė taip abejingai, kad Krisui pasidarė šleikštu.

- Gal dėl to, kad iš tikrųjų nenori žudytis.

- Ačiū, daktare Froidai.

- Aš rimtai, - pasakė Krisas, pasirėmęs alkūne. - O jeigu, tarkim, palauktum kokius šešis mėnesius ir pažiūrėtume, kaip jausies?

Emilės veidas sustingo.

-Ne.

- Tikrai? Ne, ir viskas?

Ji linktelėjo.

-Ne.

- Na, tai puiku, - pasakė Krisas, su trenksmu užversdamas sąsiuvinį. - Tiesiog nuostabu.

Emilė prisimerkė.

- Tikėjausi, kad tu man padėsi.

- Žinoma, - piktai atrėžė Krisas. - Ko pageidautum? Gal nustumti tave nuo kėdės, kai užsinersi virvę? Ar nuspaust gaiduką?

Emilės veidą nuplieskė raudonis.

- Manai, man lengva apie tai kalbėt? - paklausė ji rūsčiai. - Deja, nelengva.

- Tau lengviau negu man, - pratrūko Krisas. - Tu juk nežinai, kiek jau aš iškentėjau. Žiūriu į tave ir matau tokią nepaprastą, gražią būtybę. Šitiek knygų ir dainų prirašyta apie ieškančius ir nerandančius savo gyvenimo meilės, o mes ją turim, - ir tau ji nieko neverta.

- Verta, - pasakė Emilė, uždėjusi ranką Krisui ant plaštakos. - Tai vienintelis vertas dalykas. Aš ir stengiuosi padaryti, kad šitaip būtų amžinai.

- Tai bent velniška priemonė, - karčiai ištarė Krisas.

- Tikrai? Ar tau geriau visą gyvenimą galvot apie mus ir prisimint, kad buvo tobula, ar leist viskam sugriūti ir paskui gailėtis?

- O kas sako, kad viskas sugrius?!

- Sugrius. Taip jau yra.

- Ar tu nesupranti?! - Krisas iš paskutiniųjų stengėsi nepravirkti. - Ar nenutuoki, kaip su manim pasielgsi?!

- Niekaip aš su tavim nesielgiu, - švelniai atsakė Emilė. - Aš taip elgiuosi tik su savimi.

Krisas pažvelgė į ją.

- O koks... skirtumas?

Kriso nuostabai, kuo dažniau Emilė kalbėdavo apie savižudybę, tuo labiau nyko baisumas. Jis liovėsi su ja ginčijęsis, nes ji tik dar labiau užsispirdavo, ir perėjo prie naujos taktikos: ėmė nagrinėti jos pasirinkimą, kad padėtų suprasti to sumanymo absurdą.

Vieną vakarą, žiūrint filmą per televiziją, jis paklausė, kaip ji ketina tai padaryti.

- Ko klausi? - Emilė pirmą kartą išgirdo tokį Kriso klausimą. Paprastai ta tema kalbėdavo ji.

- Ką girdėjai. Tikiuosi, esi apgalvojusi.

Emilė gūžtelėjo pečiais, žvilgtelėjo per petį patikrinti, ar tėvai tebėra viršuje.

- Esu. Ne tabletėm.

- Kodėl?

- Labai lengva apsirikti. Ir atsidurt psichiatrinės izoliatoriuj su išplautu skrandžiu.

Jam tokia baigtis būtų patikusi.

- Tai ką tada renkiesi?

- Galima nusinuodyt anglies monoksidu, - tarė ji ir nusišypsojo. - Tada tikriausiai turėčiau pasinaudoti tavo džipu. Ir persipjaut riešus atrodytų... gana apdairu.

- Manau, apskritai žudytis yra apdairu.

- Gali skaudėti, - ramiai tarė Emilė. - Aš norėčiau, kad viskas pasibaigtų iš karto.

Krisas pažiūrėjo į ją. Norėtum, kol neapsigalvosi. Arba kol aš nepriversiu tavęs apsigalvoti.

- Pagalvojau apie pistoletą, - tarė ji.

- Tu juk nekenti šaunamųjų ginklų.

- O kuo čia dėtas nekentimas?

- Iš kur gausi pistoletą?

Emilė pažvelgė į jį.

- Gal iš tavęs?

Jis kilstelėjo antakius.

- Na, ne. Nieku gyvu.

- Meldžiu, Krisai. Tu tik duotum man raktą nuo ginklų sandėliuko. Pasakytum, kur šoviniai.

- Juk nesišausi medžiokliniu šautuvu!

- Aš galvojau apie kokį nors mažą ginklą. Apie koltą.

Emilė pastebėjo, kaip jis tarsi atsitveria siena, ir jai užėmė kvapą. Krisas jau buvo matęs tokį žvilgsnį - nuolankų įvarytos į kampą žvėries patelės žvilgsnį prieš pat šūvį. Ir suprato, kad šitaip dabar yra Emilei. Ji atrodo laiminga tik tada, kai planuoja, kaip mirs.

Jos veidu riedėjo ašaros, ir jam pačiam užspaudė gerklę, lygiai kaip jos orgazmas kartais sukeldavo orgazmą ir jam.

- Tu sakydavai, kad dėl manęs padarysi viską, - maldaudama priminė Emilė.

Krisas pažiūrėjo į jųdviejų rankas, susikibusias virš sąsiuvinių, ir pirmą kartą suabejojo - nežinia dėl ko, - ar jam pasiseks.

- Padarysiu, - pasakė jis plyštančia nuo tiesos sunkumo širdimi.

Jiedu sėdėjo kino teatro tamsoje, laikydamiesi už rankų. Tai, ko jie buvo atėję žiūrėti, - Krisas nė pavadinimo neprisiminė, - jau buvo seniai pasibaigę. Ekranu slinko filmo kūrėjų sąrašas, kiti žiūrovai jau buvo išėję. Aplinkui keli tvarkos prižiūrėtojai iš tarpueilių tyliai šlavė tuščias kukurūzų spragėsiu dėžutes, iš paskutiniųjų stengdamiesi nepaisyti poros, rymančios salės gale.

Krisas nė neabejodavo tapsiąs didvyriu. Kada nors jiedu su Emile gardžiai iš to pasijuoks. O kartais pamanydavo tebusiąs tas, kas pasižadėjo būti Emilei, - tas, kuris paliudys jos išėjimą.

- Nežinau, ką aš be tavęs daryčiau, - sušnibždėjo Krisas.

Tamsoje Emilė atsisuko spindinčiomis akimis.

- Tu gali tą padaryt kartu su manim, - pasakė ji ir nurijo seilę, toks pasiūlymas degino gerklę.

Krisas neatsakė, tyčia leido jai pajusti blogumą dėl tokios minties. Tylomis spėliojo: kodėl tu tokia tikra, kad po šito mudu liksim drauge? Iš kur žinai, kad šitaip būna?

- Todėl, kad... - tarė Emilė taip aiškiai, lyg būtų jį išgirdusi, - negalėčiau to įsivaizduot kitaip.

Vieną vakarą jis nuėjo į rūsį ir paėmė nuo tėvo darbastalio raktą. Ginklų sandėliukas buvo kaip visada užrakintas - nuo vaikų. Tik ne nuo tokių paauglių kaip Krisas, kuris viską žino geriau.

Jis atrakino sandėliuką ir ištraukė koltą, nes gerai pažino Emilę ir buvo tikras - pirmiausia, ko ji paprašys, tai leisti apžiūrėti pistoletą. Jeigu neatneš, ji pagalvos, kad kas nors atsitiko, ir liausis juo pasitikėjusi, jam taip ir nesulaukus progos jos sulaikyti.

Jis sėdėjo atsargiai laikydamas rankose sunkų ginklą, prisimindamas aitrų Hoppes Solvent #9 kvapą - kaip sumanios ir tikslios tėčio rankos trina rankeną ir vamzdį silikono skudurėliu. Kaip Aladino lempą, kartą pagalvojo Krisas, laukdamas stebuklo.

Jis prisiminė tėvo pasakojimus apie šaunamuosius ginklus, apie Eliotą Nesą ir Al Kaponę, apie nelegalius svaigalų barus ir slaptus policijos reidus, apie kokteilius su slyvine. Tėtis sakė Krisui, kad šis pistoletas padėjo grąžinti teisingumą.

Paskui prisiminė savo pirmąją elnių medžioklę, per kurią prastai pataikė. Jie su tėvu nusivijo žvėrį į mišką, tas nuvirto ant šono smarkiai alsuodamas besikilojančia krūtine. Ką dabar daryti, klausė savęs Krisas, o tėtis pakėlė šautuvą ir iššovė. Reikia užbaigt jo kančias, pasakė.

Krisas pasirausė apačioje ir ištraukė keturiasdešimt penkto kalibro šovinių. Emilė ne kvailė. Paprašė ir šovinių. Jis užsimerkė ir pamėgino įsivaizduoti ją, keliančią dulsvą sidabrišką vamzdį sau prie kaktos. Ir savo paties ranką, patraukiančią ginklą šalin.

Tai savanaudiška ir visai paprasta: jis neleis Emilei nusižudyti. Kai su kokia nors būtybe esi visą savo gyvenimą, negali įsivaizduoti gyvenimo pasaulyje, kuriame jos nėra.

Jis ją sulaikys. Sulaikys.

Jis nė nepagalvojo, kodėl įsikišo į kišenę dvi kulkas, užuot paėmęs tik vieną.

DABAR

1998- ųjų gegužė

Guste sėdėjo ant lovos krašto ir tempė ant kojų pėdkelnes. Toliau, mąstė lyg medine galva, drabužiai. Nuėjo prie sieninės spintos, išsitraukė paprastą tamsiai mėlyną suknelę ir prie jos derančius žemakulnius batelius. Ji užsisegs ir savo perlus - elegantiška ir santūru.

Į teismo salę jos neįleido. Liudytojai buvo atskirti, kol ateis laikas liudyti. Tikriausiai šiandien jos nė nekvies, ir rytoj. Ji ruošėsi ir menkiausiai galimybei pasimatyti su Krisu, bent jam einant pro šalį.

Guste girdėjo vonios kambaryje bėgantį vandenį - Džeimsas skutosi. Atrodė, lyg jiedu važiuotų kviestinių pietų ar susitikti su kurio nors vaiko mokytojais. Bet jie važiavo kitur.

Todėl Džeimsas, išėjęs iš vonios kambario, rado Gustę sėdinčią ant lovos su liemenėle ir pėdkelnėmis, užsimerkusią, sulinkusią, tankiai negiliai kvėpuojančią, lyg be paliovos bėgtų.

Melanė ir Maiklas iš namų išėjo drauge. Jos kojos smigo į minkštą žemę, kulnai išsipurvino. Ji atidarė savo automobilio dureles ir įlipo netarusi nė žodžio.

Maiklas sėdo į savo sunkvežimiuką. Važiavo paskui žmoną Vud Holou Roudu, spoksodamas į jos mašinos užpakalį. Viršuje abipus plataus užpakalinio lango buvo po stabdžių žibintą. Ir apačioje ant buferio žibintų juosta. Kaskart Melanei spustelėjus stabdį viskas užsižiebdavo ir atrodė, lyg automobilis šypsotųsi.

Katė išvertė puoduką su kava kaip tik tą akimirką, kai Bari Delani jau ketino važiuoti į teismo rūmus.

- Velnias, velnias, - suniurnėjo ji grūsdama kaukiančią katę šalin ir sausindama stalą pašluoste. To nepakako, kava nutekėjo upeliu po virtuvės stalu. Bari metė žvilgsnį į plautuvę ir nusprendė nebeturinti kada tvarkytis.

Tik po kelių dienų įsisąmonino, kad kava sutepė baltą vinilinę grindų dangą ir kad ištisus dešimt metų įeidama į virtuvę ji pagalvos apie Kristoferį Hartą.

Džordanas pasistatė portfelį ant ilgojo virtuvės stalo. Atsisuko į Tomą, viena ranka glostydamasis kaklaraištį.

- Na, kaip?

Tomas švilptelėjo.

- Gerai.

- Ar pakankamai gerai, kad laimėčiau?

- Pakankamai gerai iškaršt kai kam subinę, - su piktdžiuga pareiškė sūnus.

Džordanas šyptelėjo ir patapšnojo Tomui per nugarą.

- Galvok ką šneki, - tarė nepiktai ir paėmė Cocoa Krispies dėžę. Nuleido galvą. - Ak, Tomai. Tu juk ne... - Susiraukė pasižiūrėjęs į tamsius ir tuščius pusryčių dribsnių dėžės vidurius.

Tomas, dar kąsnio neprarijęs, išpūtė akis.

- Ar nieko nebeliko? Prisiekiu, tėti, maniau, kad dar liko.

Kiekvieną rytą prieš teismą Džordanas valgydavo Cocoa Krispies.

Apgailėtinas prietaras, panašiai kaip beisbolo metėjui nesiskųsti, kad skintų vien pergales, ar kortuotojui įsisiūti į švarko pamušalą kiškio leteną. Bet tai buvo jo prietaras, velniai griebtų, ir veiksmingas. Valgai Krispies - laimi bylą.

Tomas susigūžė nuo rūstaus žvilgsnio.

- Galėčiau nulėkt ir parvežt, - pasisiūlė.

Džordanas prašvokštė:

-Kuo?

- Dviračiu.

- Tai spėsi grįžt iki... na, gal iki pietų. - Džordanas papurtė galvą. - Aš tik norėčiau... - pasakė stengdamasis valdytis, - kad retkarčiais prieš ką nors darydamas pagalvotum.

Tomas įsistebeilijo į savo dubenėlį.

- Galiu nulėkt pas kaimynus, gal ponia Higins turi.

Ponia Higins buvo jau septyniasdešimt penkerių. Džordanas abejojo, ar Cocoa Krispies jai būtų svarbi maisto atsarga.

- Mesk iš galvos, - piktai tarė, imdamas iš šaldytuvo sviestinę bandelę pašildyti. - Per vėlu.

Keistas buvo jausmas vilkėti kostiumą. Prižiūrėtojas atnešė Krisui drabužius kartu su pusryčiais. Savo švarko ir laisvų kelnių jis nebuvo matęs nuo pat kaltinimo pateikimo prieš septynis mėnesius. Prisiminė, kaip su Ema ir su mama važiavo pirkti to kostiumo. Parduotuvė kvepėjo pinigais ir vilna. Jis tada stovėjo persirengimo kabinoje, šokčiojo maudamasis kelnes, o Ema su mama plepėjo apie kaklaraiščius, jų balsai girdėjosi pro duris kaip paukščiukų čirškimas.

- Hartai, - tarė prižiūrėtojas nuo kameros durų. - Laikas eit.

Jis nuėjo per kamerų sekciją kostiumuotas, smilkinius mušė prakaitas. Suprato, kodėl tokie nuščiuvę kitų kamerų gyventojai. Tai buvo ir jų reikalas. Kai matai ką nors išvažiuojantį į teismą, negali negalvoti, kas teisme nutiks tau pačiam.

Kai už nugaros vėl užsitrenkė sunkios kalėjimo durys, prižiūrėtojas perdavė jį šerifo padėjėjui, vienam iš kelių, dirbančių Graftono apygardos teismo rūmuose.

- Svarbi diena, - pasakė šerifo padėjėjas, dėdamas antrankius ir rakindamas grandinę prie juosmens. Palaukė, kol prižiūrėtojas atrakins kalėjimo vartus, ir išvedė Krisą, tvirtai laikydamas už peties.

Pirmą kartą per septynis mėnesius Krisas stovėjo už kalėjimo sienų, supamas tik kalnų ir tingiai tekančios Konektikuto upės. Ferma netoli kalėjimo atsidavė mėšlu. Jis giliai įkvėpė ir pakėlė galvą - saulės spinduliai gėrėsi į skruostus ir tarpunosę, keliai linko nuo laisvės svorio.

- Einam, - nekantraudamas paliepė šerifo padėjėjas ir trūktelėjo teismo rūmų link.

Teismo salė buvo įtartinai pustuštė, dauguma dramos veikėjų buvo atskirti kaip būsimi liudytojai. Džeimsas sėdėjo sustingęs kėdžių eilėje tuoj už gynybos suolo. Džordanas, atvažiavęs keliomis minutėmis anksčiau, kalbėjosi su kolega, užsikėlęs koją ant kėdės. Atsidarius šoninėms durims jis nutilo. Džeimsas irgi pažvelgė į duris ir pamatė įvedamą Krisą.

Šerifo padėjėjas privedė Krisą prie gynybos suolo. Džeimsui išvydus sūnų užėmė gerklę. Nespėjęs atitokti jis ištiesė ranką per pertvarą paliesti Kriso rankos.

Krisas sėdėjo tiesiai priešais Džeimsą, bet ranka buvo nepasiekiamas.

Taip padaryta tyčia, pagalvojo Džeimsas.

- Čia tai bent! - sušuko Džordanas rodydamas j antrankius, kurie atrodė siaubingai, nors ir galima buvo jų tikėtis.

Kaip tik Džordanas ir buvo Hartams tai sakęs, todėl Džeimsas nesuprato, ko taip stebėtis. Su prokurore eidamas į teisėjo kabinetą Džordanas smarkiai mosavo rankomis.

Krisas apsisuko ant kėdės.

- Sveikas, tėti.

Džeimsas vėl ištiesė ranką. Pirmą kartą gyvenime jis visiškai nekreipė dėmesio į spoksančius žmones. Jis perlipo pertvarą ir atsisėdo ant laisvos Džordano kėdės. Apkabino sūnų, apgaubė visu kūnu taip, kad korespondentai ir žiūrovai, pasipylę į teismo salę pažiopsoti į teisiamąjį, nepamatytų, kad šis surakintas.

Teisėjo kabinete Džordanas sprogte sprogo.

- Dėl Dievo meilės, jūsų kilnybe... jeigu jau taip išsidirbinėjam, gal man padaryt jam vėlinį ir užaugint barzdą ar... po velnių, išpieškim jam ant kaktos skustagalvio tatuiruotę, kad prisiekusieji būtų nuteikti kaip reikiant nė neprasidėjus teismui?!

Bari užvertė akis.

- Jūsų kilnybe, tai atitinka teismo praktiką - įtariamas žmogžudys pristatomas į teismą su antrankiais.

Džordanas užsipuolė ją.

- Ką, jūsų nuomone, jis gali čia padaryt? Mirtinai sumušt ką nors rašikliu?! - Paskui tarė teisėjui: - Vienintelė priežastis, kodėl jis sukaustytas grandinėm, tėra siekimas įpiršt visiems nuomonę, kad jis pavojingas.

- Jis ir yra pavojingas, - pusbalsiu atrėmė Bari. - Jis nužudė žmogų.

- Šį klausimą palikit prisiekusiesiems, - tyliai suniurnėjo Džordanas.

- Viešpatie brangiausias, - tarė Paketas, spausdamas saujoje migdolo kevalą. - Ar tai šito man tikėtis? - Jis užsimerkė ir pasitrynė smilkinius. - Gal teismo praktika ir tokia, ponia Delani, bet aš ketinu surizikuot ir patikėt, kad Krisas Hartas nesiruošia nieko žudyti. Per teismo posėdį teisiamasis gali būti be antrankių.

- Ačiū, jūsų kilnybe, - padėkojo Džordanas.

Bari, pasukusi prie durų, petimi užkabino Džordaną.

- Turbūt labai prasta bus gynyba, - sušnibždėjo ji, - jeigu jau dabar reikia teisėjo malonės.

Džordanas su pasitikėjimu šypsojosi Krisui, vis tebesitrinančiam riešus.

- Tai labai geras ženklas, - pasakė mostelėjęs galva į laisvas Kriso rankas.

Krisas išvis negalėjo suprasti - nejaugi net pats tikriausias žmogžudys būtų toks mulkis, kad ką nors pultų tiesiog teisme. Jis žinojo, Džordanas irgi žinojo - Dieve, juk žinojo visi, - kad sukaustytą antrankiais jį atvedė vien norėdami pažeminti jo orumą.

- Nežiūrėk į prokurorę, - mokė jį Džordanas. - Ji prikalbės baisių dalykų... Gali taip elgtis, kol sakys įžanginę kalbą. Ignoruok ją.

- Ignoruoti, - klusniai pakartojo Krisas.

Kažkoks liesas vyriškis su Adomo obuoliu sulig kiaušiniu liepė visiems atsistoti.

- Teismui pirmininkauja jo kilnybė Leslis F. Paketas, - paskelbė jis, ir pro šonines duris įėjo žmogus su plačiu apdaru, garsiai trekštelėdamas dantimis.

- Sėskitės, - tarė teisėjas atsiversdamas bylą. Iš priešais stovinčio stiklainiuko iškrapštė riešutą ir lūpomis įtraukė į burną, tartum kokį smulkų vėžiagyvį pro banginio ūsą. - Kaltinimo šalis gali pradėti.

Bari Delani atsistojo ir atsigręžė į prisiekusiuosius.

- Ponios ir ponai, aš Bari Delani, atstovauju Naujojo Hampšyro valstijai. Noriu jums visiems padėkoti, kad ėmėtės šito svarbaus reikalo. Dvylika prisiekusiųjų turi užtikrinti, kad šioje teismo salėje būtų įvykdytas teisingumas. O šioje byloje bus teisinga, jei jūs pripažinsite tą žmogų... - parodė pirštu, - Kristoferį Hartą, kaltu dėl žmogžudystės. Taip, dėl žmogžudystės. Tai siaubinga. Galbūt jums pasirodys dar siaubingiau dėl to, kad aš rodau į gražų jaunuolį. Neabejoju, jūs net pagalvojot: jis nepanašus į žmogžudį. - Ji pažvelgė į Krisą kartu su visais prisiekusiaisiais. - Jis primena... na, vidurinės mokyklos mokinuką. Visai neatitinka holivudinio žmogžudžio įvaizdžio. Tačiau, ponios ir ponai, čia ne Holivudas. Čia tikras gyvenimas, ir tikrame gyvenime Kristoferis Hartas nužudė Emilę Gold. Kol baigsis šis teismas, jūs sužinosite, koks iš tikrųjų yra kaltinamasis, kas slypi po tuo prašmatniu švarku ir gražiu mėlynu kaklaraiščiu... tai šaltakraujis žmogžudys. - Ji žvilgtelėjo į Džordaną. - Gynyba mėgins paveikti jūsų jausmus ir įtikinti, kad tai buvo nepavykusi dviguba savižudybė. O buvo ne taip. Aš jums pasakysiu, kaip buvo. - Bari Delani apsigręžė, rankas išskėtė ant prisiekusiųjų tvorelės turėklo ir nukreipė dėmesį į senyvą žilą moterį gėlėta medvilnės suknele. - Lapkričio septintos dienos vakarą, aštuonioliktą valandą, Kristoferis Hartas nuėjo į užrakintą ginklų sandėliuką savo namų rūsyje ir pasiėmė keturiasdešimt penkto kalibro koltą. Įsikišo jį į striukės kišenę ir nuvažiavo pasiimti savo draugės Emilės. Nusivežė ją prie karuselės Taidvoter Roude. Kaltinamasis buvo pasiėmęs ir svaigalų. Jie abu gėrė, lytiškai santykiavo, o paskui kaltinamasis, vis dar apkabinęs Emilę, išsitraukė ginklą. Po trumpų grumtynių Kristoferis Hartas prikišo revolverio vamzdį Emilei prie dešinio smilkinio ir ją nušovė. - Prokurorė patylėjo, kad visi įsivaizduotų situaciją. - Ponios ir ponai, jūs išklausysite detektyvę Aną Mariją Maronę. Ji pasakys, kad mes turime ginklą, ant kurio viso yra kaltinamojo pirštų atspaudų. Jūs išklausysite apygardos teismo medicinos ekspertą - jis jums pasakys, jog dėl žaizdos pobūdžio beveik neįmanoma, kad Emilė būtų nuspaudusi gaiduką pati. Iš miesto juvelyrės jūs išgirsit, kad Emilė pirko penkių šimtų dolerių vertės laikrodį - padovanoti Krisui per gimtadienį, o tas gimtadienis buvo praėjus mėnesiui po jos žūties. Tiek Emilės draugė, tiek motina pasakys jums, kad Emilė nebuvo linkusi į savižudybę. Be to, jūs sužinosite Kristoferio Harto nusikaltimo motyvą - kodėl jis nušovė savo draugę. Matote, ponios ir ponai, Emilė buvo septynias savaites nėščia. - Prisiekusiesiems tyliai žioptelėjus, Bari slapčia nusišypsojo. - Tas jaunuolis turėjo didelių ateities planų, ir jam nereikėjo, kad vaikas ar vidurinės mokyklos meilė tuos planus sugriautų. Taigi jis ir nusprendė šitaip atsikratyti problemos. - Ji atbula atsitraukė nuo prisiekusiųjų. - Kaltinamasis apkaltintas pirmo laipsnio nužudymu. Asmuo kaltinamas pirmo laipsnio nužudymu, kai tyčia sukėlė kito žmogaus mirtį, o jo veiksmai siekiant šio tikslo buvo iš anksto apgalvoti ir sąmoningi. Ar Kristoferis Hartas nužudė Emilę Gold tyčia? Žinoma. Ar jo veiksmai tą vakarą buvo iš anksto apgalvoti ir sąmoningi? Žinoma. - Bari pasisuko ant kulno, ir šaltų žalių akių žvilgsnis smigo į Krisą. - Biblijoje, ponios ir ponai, šėtonas apsireiškia įvairiais apgaulingais pavidalais. Nesileiskit apkvailinami šėtono išorės.

- Graži kalba. Ponia Delani tikra šaunuolė, ar ne? - Džordanas atsistojo ir nuvėžlino prie prisiekusiųjų. - Deja, teisi ji tik dėl vieno dalyko: Emilė Gold... negyva. - Jis išskėtė rankas. - Tai tragedija. Ir aš čia esu dėl to, kad jūs neleistumėt įvykti dar vienai tragedijai - kad neleistumėt šito jaunuolio uždaryti į kalėjimą už nusikaltimą, kurio jis nepadarė. Įsivaizduokite bent akimirką siaubingą skausmą netekus mylimo žmogaus. Jums taip yra atsitikę, - tarė Džordanas, žiūrėdamas į tą pačią žilagalvę ponią, kurią buvo išskyrusi iš kitų Delani. - Ir jums, - pasakė fermeriui pienininkui, kurio surauktas veidas dabar vėl išsilygino. - Visi mes esame ko nors netekę. O neseniai neteko ir Krisas. Prisiminkite, kaip jautėtės, kai šitai atsitiko jums - koks tai skausmas, sutrikimas, - ir įsivaizduokite siaubą būti apkaltintam kaip tik to asmens nužudymu. Valstija tvirtina, kad Kristoferis Hartas įvykdė žmogžudystę, o buvo ne taip. Jis vos vos nenusižudė pats. Jis matė, kaip nusižudė jo draugė, ir nualpo nespėjęs nusišauti. Visi įrodymai, apie kuriuos kalbėjo kaltintoja, tinka dvigubai savižudybei. Nenoriu vargint jūsų paneigimais. Tik noriu paprašyti labai atidžiai klausytis liudytojų ir labai atidžiai pažvelgti į visus įrodymus... nes viskas, ką valstija pasitelkia kaip žmogžudystės įrodymą, yra iškreipta. Ponios ir ponai... jeigu nuspręsite pripažinti Krisą Hartą kaltu dėl nužudymo, turite būti visiškai tikri, kad tas įvykis buvo kaip tik toks, kaip apibūdino ponia Delani. Tačiau valstija tik tiek ir turi - patį įvykį. - Jis vėl nuėjo prie gynybos suolo ir uždėjo ranką savo klientui ant peties. - Kai šis teismas baigsis, jūs jau ne tik pagrįstai abejosite... jūs suprasite, jog tai ne nužudymas. Emilė Gold norėjo nusižudyti, ir Krisas nusprendė prie jos prisidėti. Jis taip Emilę mylėjo, kad jam gyvenimas be jos buvo nieko vertas. - Džordanas papurtė galvą ir atsigręžė į Krisą. - Tai ne nusikaltimas, ponios ir ponai. Tai tragedija.

***

- Kaltinimo šalis kviečia liudyti detektyvę Aną Mariją Maronę.

Prisaikdinant pirmą liudytoją salė sugaudė. Detektyve nusiteikė liudyti - jai jau buvo tekę stovėti prieš reiklų teismą. Įrėmė įdėmų žvilgsnį į prisiekusiuosius.

Ana Mari Maronė vilkėjo paprastą juodą kostiumą. Plaukai buvo susukti į mazgą ant pakaušio. Jei ne pistoleto dėklas, kyšantis iš po švarko, nesunkiai galėjai pamiršti, kad ji policininkė.

Bari Delani praėjo priešais liudytoją.

- Prašom pasakyti teismui savo pavardę ir adresą. - Detektyvei tai padarius, Bari linktelėjo. - Sakykite, kokios jūsų pareigos?

- Aš esu Beinbridžo kriminalinės policijos seržante.

- Ar ilgai ten dirbate?

- Dešimt metų. - Ana nusišypsojo. - Bus šį birželį.

Po trumpo pokalbio apie jos profesinį pasirengimą, darbą policijos akademijoje ir policininkės pajėgose Bari liovėsi vaikščiojusi, pasidėjo ranką ant liudytojų pakylos turėklo.

- Kas buvo atsakingas už Emilės Gold žūties aplinkybių tyrimą?

- Aš, - pasakė detektyve.

- Ar jūs nustatėte mirties priežastį?

- Taip. Šautinė galvos žaizda.

- Taigi su byla yra susijęs ginklas.

- Keturiasdešimt penkto kalibro koltas.

- Ar jūs radote ginklą?

Ana Mari linktelėjo.

- Taip, nusikaltimo vietoje. Gulėjo ant karuselės. Paėmėme ginklą ir atlikome visapusišką balistinę ekspertizę.

- Ar tai tas ginklas, kurį jūs paėmėte iš nusikaltimo vietos? - paklausė Bari, iškėlusi keturiasdešimt penkto kalibro koltą.

- Taip, tas, - atsakė detektyve Maronė.

- Jūsų kilnybe, - tarė Bari, - šis ginklas yra pagrindinis daiktinis įrodymas. - Ji pagal įprastinę procedūrą parodė ginklą Džordanui, tas niekinamai numojo ranka. Paskui ji vėl kreipėsi į detektyvę. - Ar nustatėte, iš kur yra ginklas?

- Taip. Nustatytas jo savininkas. Džeimsas Hartas.

Džeimsas, sėdintis už gynybos suolo, krūptelėjo išgirdęs savo pavardę.

- Džeimsas Hartas, - pasakė prokurorė. - Ar jis kaip nors susijęs su kaltinamuoju?

- Prieštarauju! - sušuko Džordanas. - Kuo čia dėta byla?

- Klausti leidžiu, - pasakė teisėjas.

Detektyve nukreipė žvilgsnį nuo teisėjo į Bari Delani ir tarė:

- Tai jo tėvas.

- Ar jūs apklausėte Džeimsą Hartą?

- Taip. Jis pasakė, kad ginklas yra iš kolekcijos, bet buvo naudojamas mokytis šaudyti į taikinį. Be to, jis pasakė, kad sūnus apie ginklą žinojo, galėjo jį paimti ir galėjo su juo mokytis šaudyti į taikinį.

- Kokius atlikote ginklo tyrimus?

Detektyve Maronė pasisuko ant kėdės.

- Na, mes nustatėme, kad buvo iššauta viena kulka. Ji pataikė aukai į smilkinį ir kirtusi galvą įstrigo į karuselės medieną. Šovinio tūtelę radom likusią lizde. Antras šovinys nebuvo iššautas. Kristoferio Harto pirštų atspaudų buvo ir ant tūtelės, ir ant šovinio.

Bari atkreipė teismo dėmesį:

- Kristoferio Harto, tai yra kaltinamojo.

- Taip, - atsakė detektyve Maronė.

- Mhm. - Bari kreipėsi į prisiekusiuosius, tarytum tik dabar svarstytų tokią sensacingą naujieną. - Vadinasi, jo pirštų atspaudų yra ant tūtelės ir ant šovinio. Ar radote ir kieno nors kito pirštų atspaudų?

-Ne.

- Ką jūsų, kaip specialistės, nuomone, tai reikštų?

- Jis vienintelis lietė šovinius.

- Supratau, - tarė Bari. - Ar ginklas buvo dar kaip nors tirtas?

- Taip, standartinė balistinė ekspertizė numato pirštų atspaudų ant paties ginklo tyrimą. Radome ir Kristoferio Harto, ir Emilės Gold pirštų atspaudų. Bet pono Harto atspaudų buvo ant viso ginklo. Aukos - tik ant ginklo vamzdžio.

- Ar galėtumėte mums parodyti, ką turite galvoje? - paklausė Bari, imdama koltą jau su daiktinio įrodymo kortele.

Detektyve lengva ranka paėmė ginklą.

- Pono Harto pirštų atspaudų rasta čia, čia ir čia, - parodė. - Emilės Gold pirštų atspaudų - tik šioje vietoje. - Ji brūkštelėjo nagu per buką plieninį vamzdį.

- Kad iššautumėte iš šio ginklo, detektyve Marone, kur jums reikėtų jį suimti? - Bari palaukė, kol Ana Mari parodys į ginklo rankeną. - O Emilės pirštų atspaudų ten nėra.

-Ne.

- O pono Harto yra.

- Prieštarauju, - tingiai tarė Džordanas. - Kaltintoja turi klausti, liudytoja atsakyti.

- Prieštaravimas tenkinamas, - pasakė Paketas.

Bari atsuko Džordanui nugarą.

- Ar nusikaltimo vietoje atlikta dar kokių nors tyrimų?

- Taip. Mes atlikome liuminolio testą. Tai fluorescencinis purškalas, kuriuo aptinkamas kraujas. Remdamiesi juo ir kulkos trajektorija, mes padarėme išvadą, kad šauta Emilei Gold stovint. Ir dar kažkas stovėjo labai arti, beveik priešais. Mes taip pat žinome, kad ji kelias minutes kraujuodama gulėjo ant nugaros, o paskui įgavo tą pozą, kuria ją rado atvažiavę į nusikaltimo vietą policininkai.

- Kokią pozą?

- Smarkiai kraujuojanti galva ant kaltinamojo kelių.

- Ar liuminoliu aptikta dar kas nors?

- Taip. Didelė kraujo dėmė, nesutampanti su kulkos padarytos žaizdos kraujo pavyzdžiu. Toje vietoje, kur, kaip manoma, kaltinamasis trenkėsi galva.

- Prieštarauju. - Džordanas mostelėjo Krisui. - Gal norėtumėte pamatyti randus?

Paketas tiriamai pažvelgė į Džordaną.

- Tęskite, ponia Delani, - paliepė.

- Ar iš tos dėmės galima spręsti, kaip arba kodėl kaltinamasis nugriuvo? - paklausė Bari.

- Ne, - atsakė detektyve. - Tik aišku, kad jis kraujuodamas išgulėjo maždaug penkias minutes.

- Supratau. Ar atlikote dar kokių nors tyrimų?

- Parako radome ir ant aukos, ir ant kaltinamojo drabužių. Be to, patikrinome, ar nėra parako pėdsakų ant aukos pirštų.

- Ir ką nustatėte?

- Ant Emilės Gold pirštų parako pėdsakų nebuvo.

- Jeigu auka būtų laikiusi ginklą rankoje ir šovusi į save, ar būtumėte radę parako pėdsakų ant rankų?

- Būtinai. Štai kodėl aš pamaniau, kad Emilė Gold nenusižudė.

Bari patylėjo įsižiūrėjusi į prisiekusiųjų veidus. Dabar jie buvo

jos valioje. Visi dvylika nekantraudami laukė. Kai kurie kažką uoliai rašėsi bloknotuose.

- Ar nusikaltimo vietoje dar ką nors radote?

- Radome butelį Canadian Club. Viskio.

- Ak... nepilnamečių gėrimas, - šypsodama tarė Bari.

Nusišypsojo ir detektyve.

- Tuo metu ne į tai kreipiau dėmesį.

Dėl šito Džordanas paprieštaravo.

- Jūsų kilnybe, - pasakė jis, - jei tai buvo klausimas, aš jo neišgirdau.

Paketas pavartė liežuviu migdolą ir užsikišo už žando.

- Atsargiau, prokurore, - įspėjo jis Bari.

- Ar yra ko nors ypatingo skrodimo protokole?

Ana Mari linktelėjo.

- Auka buvo vienuolika savaičių nėščia.

Kaltintoja ėmė klausinėti detektyvės apie Emilės Gold draugų ir kaimynų apklausas. Su viena didele išimtimi - neklausė apie tėvus ir mokytojus.

- Detektyve Marone, ar kalbėjotės ir su kaltinamuoju? - Bari pasistengė pagauti Anos Marijos žvilgsnį.

Detektyve buvo tikra profesionalė, tačiau ji buvo įspėta neminėti pokalbio su Krisu ligoninėje. Vien dėl neteisėtos apklausos buvo galima suabejoti teismo proceso teisingumu.

- Taip, kalbėjausi. Jis atvyko į policijos nuovadą lapkričio vienuoliktą dieną. Paskelbiau jam jo teises, advokato jis atsisakė.

- Ar šiame raporte užrašytas lapkričio vienuoliktos dienos pokalbis? - Kaltintoja kilstelėjo bylą su Beinbridžo policijos emblema.

- Taip, šiame, - atsakė detektyve.

- Ar greitai po susitikimo su Kristoferiu Hartu jūs parašėte šį raportą?

- Iš karto, vos jam išėjus.

- Koks to pokalbio turinys?

- Ponas Hartas man pasakė, kaip atsigabeno ginklą į nusikaltimo vietą, kaip atvyko į nusikaltimo vietą ir kad matė Emilę Gold nusišaunančią.

- Ar jo žodžiai sutampa su jūsų turimais įrodymais?

-Ne.

- Kodėl ne?

Detektyve Maronė pakėlė galvą ir įsižiūrėjo į Krisą. Jis pajuto raustant savo skruostus, bet prisivertė žiūrėti tiesiai.

- Jei būtų buvęs tik vienas iš tų įrodymų, o ne visi... jeigu būtų buvusi tik kulka su keista trajektorija...

- Prieštarauju!

- Arba jei būtų buvę mėlynių ant jos riešo, bet visa kita atitiktų savižudybės versiją...

- Prieštarauju!

- .. .arba jeigu bent vienas žmogus būtų pastebėjęs ją nerimaujančią. Tiek daug visko tiesiog nesiderina.

- Jūsų kilnybe, prieštarauju!

Teisėjas rūsčiai pažvelgė į Džordaną.

- Prieštaravimas atmestas.

Bari širdis dunksėjo.

- Taigi pagal ekspertizės išvadas tai ne savižudybė, kad ir ką jums sakė kaltinamasis. Iš to, ką nustatėte tirdama įrodymus - pirštų atspaudus, kraujo pavyzdžius, parako pėdsakus, viskio butelį, apklausas, - ar nesusikūrėte kitos versijos?

- Susikūriau, - tvirtai tarė detektyve Maronė. - Kristoferis Hartas ją nužudė.

- Kodėl jums taip atrodo?

Ana Mari ėmė kalbėti: jos audžiamas paveikslas pakibo teismo salėje kaip gobelenas, pilnas detalių, kurių neįmanoma nepastebėti.

- Emilė buvo laimingas vaikas ir niekam - nei mokytojams, nei tėvams, nei draugams - neatrodė prislėgta. Ji buvo gražutė, visiems patiko, puikiai sutarė su tėvais - pavyzdinga dukra. Ji buvo vienuolika savaičių nėščia nuo savo draugo. O Krisas mokėsi baigiamojoje vidurinės mokyklos klasėje, ruošėsi stoti į koledžą, jau buvo pateikęs prašymą - dabar jam tikrai nereikėjo nei vaiko, nei draugės, besikaunančios į jį.

Džordanas jau ketino prieštarauti - čia viskas buvo ginčytina, - tačiau suprato, kad tik pakenks sau, tik suteiks detektyvės liudijimui daugiau reikšmės, negu norėtųsi. Jis garsiai atsiduso, tikėdamasis taip parodyti prisiekusiesiems, kokiu absurdu laiko Maronės hipotezę.

Detektyve pritildė balsą, prisiekusieji dar atidžiau įsiklausė.

- Taigi jis pakvietė ją prie karuselės kaip į kokį romantišką pasimatymą. Davė išgerti, kad apsvaigtų ir nesipriešintų, kai išsitrauks ginklą. Jiedu lytiškai pasantykiavo, apsirengė, jis ją apglėbė ir nė nespėjusiai susigaudyti prie galvos prikišo ginklą. - Ana Mari prisidėjo ranką prie smilkinio, paskui nuleido. - Ji su juo grūmėsi, bet jis gerokai didesnis ir stipresnis, ir jis ją nušovė. Štai taip, - tarė ji atsidusdama, - aš tai įsivaizduoju.

Bari grįžo prie savo suolo, beveik pasiruošusi paleisti liudytoją.

- Ačiū, detektyve. Ak, dar paskutinis klausimas. Ar nepaaiškėjo ko nors įdomaus iš Kristoferio Harto apklausos policijos nuovadoje?

Ana Mari linktelėjo.

- Jis turėjo pasirašyti dokumentą, kad sutinka būti apklaustas. Tokia įprastinė procedūra. Jis paėmė rašiklį kaire ranka. Aš paklausiau, ir jis man atsakė, kad iš tikrųjų yra kairiarankis.

- Kodėl tas taip svarbu, detektyve?

- Iš kulkos trajektorijos ir iš kraujo dėmių mes sprendžiame, kad priešais Emilę buvo kitas žmogus, stovėjo priešais. Asmuo, šovęs jai į dešinį smilkinį, turėjo laikyti ginklą kaire ranka.

- Ačiū, - padėkojo Bari. - Tai viskas.

Atsistojęs prieš pirmą kryžminę apklausą Džordanas nusišypsojo Anai Mari Maronei.

- Detektyve, - tarė jis, - mes girdėjome, kaip sakėte poniai Delani, kad esate išdirbusi policijoje dešimtį metų. Dešimtį metų. - Jis švilptelėjo. - Netrumpas laikas teisėsaugoje.

Ana Mari linktelėjo. Ji buvo per daug nuovoki ir per daug patyrusi, kad atsipalaiduotų, kaip siekė Džordanas.

- Man patinka mano darbas, pone Makfi.

- Taip? - perklausė Džordanas, plačiai išsišiepęs. - Ir man mano darbas patinka. - Kažkuris iš prisiekusiųjų prunkštelėjo. - Detektyve, kiek per dešimtį metų esate tyrusi žmogžudysčių?

- Dvi.

- Dvi, - pakartojo Džordanas. - Dvi žmogžudystes. - Jis kilstelėjo antakį. - Šita yra antra?

- Tikrai taip.

- Tai iki šiol tebuvo viena?

- Taip.

- O kodėl tada jums patikėtas toks atsakingas tyrimas?

Anos Mari skruostus nutvieskė raudonis.

- Mūsų skyrius nedidelis, aš esu vyriausioji detektyve. Teko.

- Taigi. Tai antra žmogžudystė, - pakartojo Džordanas, pabrėždamas ekspertės kvalifikacijos trūkumą. - Ir jūs pirmiausia apžiūrėjote ginklą. Taip?

- Taip.

- Ir radot ant jo dvejus skirtingus atspaudus.

- Taip.

- Ir nustatėte, kad jis buvo užtaisytas dviem šoviniais?

- Taip.

- Bet jeigu kas nors ketintų į jus šauti iš labai arti, dviejų šovinių jam turbūt nereikėtų, ar ne?

- Kaip pažiūrėsi, - atsakė detektyve.

- Kaip suprantu, detektyve, jums būti čia šiokia tokia naujiena, - pasakė Džordanas. - Jūs tiesiog atsakykite - taip ar ne.

Jis pastebėjo, kaip Ana Mari sukando dantis.

- Ne, - iškošė ji.

- Kita vertus, - pasitikėdamas savimi ėmė dėstyti Džordanas, - jeigu jūs su draugu sumanėte dvigubą savižudybę, tai jums turbūt reikės dviejų kulkų?

- Taip.

- Kriso pirštų atspaudai buvo ant abiejų šovinių?

- Taip.

- Ar suderinama su dviguba savižudybe, kad ant šovinių tik Kriso pirštų atspaudai, jeigu, paties Kriso prisipažinimu, tai jo tėvo ginklas ir jis pats tą ginklą atsinešė?

- Taip.

- Be to, ar nebūtų keista pamatyti Emilės pirštų atspaudus ant šovinių, įdėtų į lizdus, kai ji visai neišmanė apie ginklus?

- Manau, būtų.

- Puiku. Jūs pasakėte poniai Delani, kad atlikote kelis to ginklo tyrimus.

- Tikrai taip.

- Ant ginklo radote ir Emilės pirštų atspaudų, ne tik Kriso, ar ne?

- Taip.

- Ar tiesa, kad ant ginklo jūs radote ir dar vieno asmens pirštų atspaudų?

- Taip. Jie Džeimso Harto, kaltinamojo tėvo.

- Štai kaip. Tačiau jo jūs neįtarėte.

Ana Mari atsiduso.

- Todėl, kad tik pirštų atspaudai jį sieja su nusikaltimo vieta.

- Vadinasi, jūs negalite kaip įrodymu remtis vien pirštų atspaudais, taip? Jei kieno nors pirštų atspaudų yra ant ginklo, tai dar nereiškia, kad tas asmuo lietė ginklą kaip tik tą vakarą?

- Taip, tiesa.

- Taigi. Jūs radote Emilės pirštų atspaudų ant viršutinės ginklo dalies, - pasakė Džordanas, eidamas prie eksponuojamo įrodymo. - Ar neprieštarausite, jeigu paimsiu? - paklausė gestu parodydamas į koltą. Atsargiai paėmė. - O Kriso pirštų atspaudų radote va šičia, apačioje.

- Teisingai.

- Tačiau neradote jokių aiškių atspaudų ant gaiduko.

- Ne, neradome.

Džordanas giliamintiškai linktelėjo.

- Ar tiesa, kad jums užtenka vos ketvirčio colio atspaudo, visiškai mažyčio, ir išvada nepaneigiama?

- Na taip, - atsakė Ana Mari, - tik tas ketvirtis colio turi būti tinkamas. Tam tikros piršto vietos.

- Taigi pirštų atspaudai ne taip lengvai paimami, kaip atrodo filmuose?

- Ne taip lengvai.

- Ar juos gali sugadinti naujesni pirštų atspaudai?

- Taip.

- Iš esmės, detektyve, daktiloskopija toli gražu nėra tikslusis mokslas, ar jums neatrodo?

- Taip.

- Jeigu aš paimsiu šį ginklą ir iššausiu, o paskui jūs paimsit ir iššausit, ar įmanoma, kad mano piršto atspaudo nebus rasta ant gaiduko?

- Gal ir nebus, - pripažino Ana Mari.

- Tai ar įmanoma, kad Emilė paspaudė gaiduką, o paskui Krisas paėmęs ginklą nutrynė, jei jūs ne prieš, jos piršto atspaudą?

- Taip, įmanoma.

- Leiskite man apibendrinti: net jeigu Emilės piršto atspaudo nerasta ant gaiduko, ar jūs, detektyve Marone, galite neabejodama tvirtinti, kad ji visai nė nelietė to gaiduko?

- Ne... bet, kita vertus, ir Krisas galėjo prie jo prisiliesti taip, kad neįmanoma būtų rasti atspaudo. - Ji gudriai nusišypsojo Džordanui.

Džordanas atsiduso.

- Pakalbėkime apie liuminolį. Jūs pasakėte, kad kraujo mėginys nuo karuselės parodė, kurioje vietoje kaltinamasis kraujavo.

- Aš taip manau. Kai atvyko policininkai, jam iš galvos žaizdos sunkėsi kraujas.

- Tačiau tvirtinate, jog tai nėra įrodymas, kad Krisas buvo nualpęs. Tai ar norite pasakyti, - tarė su panieka, - kad Krisas atsigulė ant karuselės, trinktelėjo galvą į briauną ir pagulėjo kelias minutes, kol susidarys kraujo klanas?

Ana Mari pašnairavo į jį.

- Pirma trenkėsi.

- Tikrai? - paklausė Džordanas aiškiai stebėdamasis. - Spėju, šitaip buvo per ankstesnę jūsų tirtą žmogžudystę?

- Prieštarauju! - tarė Bari.

- Prieštaravimas tenkinamas. - Paketas rūsčiai pasižiūrėjo į Džordaną. - Ar reikia įspėti, pone Makfi?

Džordanas priėjo prie daiktinių įrodymų stalo.

- Ar čia jūsų atlikta Kriso Harto apklausa?

- Taip.

- Ar galite perskaityti šią eilutę... štai čia? - Prinešęs dokumentą jis bedė pirštu.

Ana Mari kostelėjo.

- „Mudu ketinome nusižudyti drauge.“

- Užrašyta. Pažodžiui, kaip pasakė Krisas Hartas?

- Taip.

- Jis jums aiškiai pasakė, jog tai buvo dviguba savižudybė.

- Taip, pasakė.

- O ar galite man pasakyti, kas šičia, trečiame puslapyje? Detektyve žvilgtelėjo į Bari Delani.

- Čia pauzė įraše.

- Hm. Kodėl?

- Man teko išjungti magnetofoną, nes apklausiamasis pravirko.

- Krisas verkė? Kodėl?

Ana Mari atsiduso.

- Kalbėjomės apie Emilę ir jis labai susikrimto.

- Ar jūsų, kaip specialistės, nuomone, tai buvo nuoširdus sielvartas?

- Prieštarauju, - pasakė Bari. - Mano liudytoja nėra sielvarto specialistė.

- Leidžiu atsakyti, - pasakė teisėjas.

Detektyve gūžtelėjo pečiais.

- Manau, kad taip.

- Tai padėkite man išsiaiškinti. Vidury apklausos Krisas Hartas, atsisakęs reikalauti, kad apklausoje dalyvaučiau aš, pasakė - tiesiai pasakė, - kad jiedu su Emile ketino drauge nusižudyti, ir ėmė taip smarkiai verkti, jog jūs net buvote priversta stabdyti įrašą?

- Taip, - atkirto Ana Mari. - Bet mes neturėjome įjungto melo detektoriaus.

Jei Džordanas ir išgirdo, ką ji sako, nė kiek neišsidavė.

- Sakėte, kad, jūsų manymu, Krisas bandė Emilę nugirdyti.

- Taip, aš tuo įsitikinusi.

- Neva kad būtų paklusni, - patikslino Džordanas.

- Visai teisingai.

- Gal kartais paprašėte koronerio ištirti Emilės kraują, kiek jame alkoholio?

- Tiriama bendra tvarka.

- Ar žinote rezultatą?

- Taip, - nenoriai atsakė detektyve, - 0,02.

- Ir kaip tai vertintina, detektyve?

Ana Mari kostelėjo.

- Nedaug. Gal vienas gurkšnis, kaip nestambiai merginai.

- Iš to viso butelio ji nugėrė vienintelį gurkšnį viskio.

- Matyt, taip.

- O nedraudžiamas kiekis vairuotojui mūsų valstijoje koks, detektyve?

- 0,08.

- O koks ten buvo Emilės?

- Aš jau sakiau, - priminė Ana Mari, - 0,02.

- Kur kas mažesnis, nei leidžiama vairuotojui. Tai ar sakysite, kad ji buvo girta?

- Gal ne.

- Kaip įrodymą jūs minėjote paraką ant abiejų, Emilės ir Kriso, drabužių. - Ar tiesa, kad jei rasta parako ant palaidinės, tai kuo aiškiausias įrodymas, jog audeklas buvo prie pat iššovusio ginklo?

- Visai teisingai.

- Ar galima iš parako pėdsakų ant audeklo nustatyti, kas šovė?

- Patikimai - ne. Bet mes visai neradome parako pėdsakų ir ant aukos rankų. Nusižudžiusiajai būtų turėję likti bent menkų pėdsakų ant odos.

Džordanas į tai ir įsikibo.

- Ar tiriant nužudymą nedera tuojau pat uždėti apsauginių movų ant rankų?

- Paprastai taip, bet...

- Kada buvo atliktas palaikų tyrimas dėl parako pėdsakų?

Ana Mari nudelbė akis į kelius.

- Lapkričio devintą.

- Jūs sakote, kad netyrėte Emilės rankų nusikaltimo vietoje, netyrėte gabendami į ligoninę ir netyrėte net lavoninėje, kol praėjo dvi paros po mirties? Ar neįmanoma, kad per šitokį ilgą laiką kas nors ką nors padarė su jos rankomis?

- Na, aš...

- Taip ar ne?

- Įmanoma, - atsakė Ana Mari.

- Ar galėjo kas nors prisiliesti prie Emilės rankų vežant iš nusikaltimo vietos į ligoninę?

- Taip.

- Medikai, uniformuoti policijos pareigūnai?

- Galėjo ir tie, ir tie.

- Ar galėjo kas nors liesti jos rankas ligoninės priėmimo skyriuje?

- Taip.

- Pavyzdžiui, medicinos seserys, gydytojai?

- Tikriausiai taip.

- Ar skubios pagalbos skyriuje ji negalėjo būti apiprausta, jei nebuvo kitokių nurodymų?

- Galėjo, - atsakė detektyve.

- Vadinasi, daugybė žmonių galėjo paveikti svarbų įrodymą, kol jūs susiruošėte paieškoti jo ant Emilės rankų? - padarė išvadą Džordanas.

- Taip, - sutiko Maronė.

- O ar nedera nedelsiant patikrinti, ar nėra parako liekanų ant nusikaltėlio rankų?

- Tai įprastinė procedūra.

- Kai pirmą kartą susitikote su Krisu nusikaltimo vietoje, ar ištyrėte jo rankas?

- Na, ne. Bet jis tada nebuvo įtariamasis.

Džordanas išpūtė akis.

- Ar tikrai, detektyve Marone? Kai policija atvyko į įvykio vietą, jis nebuvo įtariamasis?

- Nebuvo.

- O kada jums atėjo į galvą, kad jį galima įtarti?

- Prieštarauju! - sušuko Bari.

- Advokate, paklauskite kitaip, - ramiai paprašė Paketas.

- Taigi klausiu - ar jūs jį tyrėte ligoninėje? - smogė Džordanas.

-Ne.

- Ar tyrėte kitą dieną, kai nuvykote rinkti daugiau informacijos?

-Ne.

- Ar tyrėte Krisą tą dieną, kai jis atvyko į policijos nuovadą, į tą apklausą?

-Ne.

Džordanas prunkštelėjo.

- Taigi taip ir nebuvo ištirta, ar yra ant jo parako pėdsakų... nei iš pradžių, kai jis nebuvo įtariamasis, nei vėliau, kai jūs nusprendėte, kad jis žudikas?

- Nebuvo.

- Jeigu jūs būtumėt sugebėję ištirti Emilės rankas prieš kam nors prie jų prisiliečiant, ar įmanoma, kad būtumėt ant jų radę parako pėdsakų?

- Įmanoma.

- Ir tai būtų buvęs įrodymas, kad ji šovė.

- Taip, būtų, - atsakė Ana Mari.

- O jeigu jūs būtumėte ištyrę Krisą iš karto nusikaltimo vietoje, gal ir nebūtumėt radę parako pėdsakų ant jo rankų?

- Taip.

- Ir tas būtų reiškę, kad jis nešovė?

- Teisingai.

Ir tada nė vieno iš mūsų čia nebūtų. Džordanui nebeprireikė ištarti šių žodžių. Jis nuėjo prie prisiekusiųjų ir atsistojo iš galo, tartum būtų vienas iš jų.

- Gerai, detektyve. Jūsų versija tokia: Krisas buvo nusikaltimo vietoje. Jis įdėjo į ginklą du šovinius - jeigu pirmu šūviu nepataikytų per plauko atstumą. Jam nepasisekė Emilės nugirdyti. Po sueities jis paėmė ginklą. Emilė tai pamatė, jiedu susigrūmė, paskui jis ją nušovė. Jūs tvirtai įsitikinusi, kad buvo šitaip?

- Taip, įsitikinusi.

- Neturite nė menkiausios abejonės?

-Ne.

Džordanas priėjo prie liudytojų pakylos.

- Ar tai, kad tą vakarą ginkle buvo du šoviniai, negali reikšti, jog turėjo įvykti dviguba savižudybė?

-Na...

- Ar negali?

- Gali. - Ana Mari atsiduso.

- Ir ar Canadian Club negalėjo būti priemonė įtampai pamažinti prieš nusižudant?

-Gal.

- Ir ant ginklo galėjo būti pirštų atspaudų kitoje vietoje arba nepakankamai ryškių, kad pastebėtumėte?

- Taip, galėjo.

- O gal antras parako pėdsakų tyrimas - tas, kuris kažin kodėl nebuvo atliktas, - būtų parodęs, kad Krisas Hartas iš to ginklo nešovė?

-Gal.

- Taigi jūs, detektyve, sakote, kad jūsų, kaip specialistės, nuomone, į šį reikalą galima pažvelgti ir kitaip?

Ana Mari Maronė iškvėpė pro burną.

- Taip, - sutiko.

Džordanas atsuko jai nugarą.

- Tai viskas, - baigė.

Prisiekusiesiems - ką jau kalbėti apie teisėją - akys sustiklėjo. Gana įprasta reakcija į detalius policijos parodymus. Teisėjas Paketas paskelbė dešimties minučių pertraukėlę, ir teismo salė ištuštėjo.

Seleną sugriebė Džordano ranką, šiam grįžtant iš vyrų tualeto.

- Šauniai, - pagyrė. - Jau įtikinai prisiekusiuosius numeris penki ir numeris septyni.

- Dar per anksti.

- Ir vis dėlto. - Ji gūžtelėjo pečiais, brūkštelėjo jam per ranką. - Kita vertus, tavo klientas palūžęs. - Ji mostelėjo į Krisą, matomą pro salės duris. Krisas tebesėdėjo gynybos suole, du teismo pareigūnai ir šerifo padėjėjas susinėrę rankas stovėjo sargyboje jam už nugaros, kad su niekuo nebendrautų. - Jis visą valandą klausėsi, koks yra sociopatas, o teismo salėj - nė vieno užjaučiančio veido.

Džordanas įdėmiai pažiūrėjo į Krisą, užsikvempusį virš stalo.

- Čia yra jo tėvas, - pasakė Seleną.

- Taip, tik jis ne Vordas Kliveris.

Džordanas linktelėjo ir persibraukė ranka plaukus.

- Gerai, aš su juo pasikalbėsiu.

- Vertėtų, jei nenori, kad jis visiškai sugniužtų liudijant teismo medicinos ekspertui.

Džordanas nusijuokė.

- Taip. Jeigu jis prasiskeltų galvą į Bari Delani kėdės ratukus, tikriausiai ji vis tiek sugalvotų, kaip padaryt, kad atrodytų, jog apsimeta. - Spustelėjęs Selenai ranką Džordanas grįžo į teismo salę. Linktelėjo savo kliento palydai: - Ponai... - ir atsisėdęs palaukė, kol ji dings. - Viskas klostosi gerai, - pasakė Krisui. - Tikrai.

Jo nuostabai, Krisas nusijuokė.

- Tikiuosi, - atsakė. - Rodos, dar per anksti pripažint pralaimėjimą. - Paskui jo šypsena išnyko, beliko - kaip Seleną sakė - kietai sučiaupta burna ir persigandusio paauglio mina.

- Žinai, - tarė Džordanas, - aš suprantu, kaip sunku klausytis, kai esi apibūdinamas kaip pabaisa. Kaltintojai leidžiama šnekėt ką tik nori... Bet ir mums. Tik dar neatėjo mūsų eilė. O mes turim dar gražesnę istoriją.

- Ne dėl to. - Krisas braukė pirštu mėlynas bloknoto lapo linijas. - Tiesiog... prokurorė prikelia tikrovę. Praėjo septyni mėnesiai, suprantat? O čia visi tie techniniai dalykai, kraujas, ir kas buvo Emilei, ir kas man, ir... - Krisas patylėjo, užsidengęs rankomis veidą. - Ji verčia mane viską išgyvent iš naujo, o aš jau tada vos ištvėriau.

Džordanas, šiaip mokantis žodžiais sudoroti bet kurį kaltinimo liudytoją, turintis tūkstantį atsakymų į bet kurį Bari Delani klausimą, įsispoksojo į savo klientą nebylus.

Graftono apygardos teismo medicinos ekspertas daktaras Džubalis Lambanas buvo liesas akiniuotas vyriškis. Regis, jam būtų labiau tikę gaudyti drugelius dideliu kolekcininko tinklu, o ne knaisiotis po lavono vidurius sukišus rankas vos ne iki alkūnių. Bari Delani kone dešimt minučių vardijo Lambano titulus, siekdama užtikrinti prisiekusiuosius, kad tai tikrai patyręs liudytojas. Neišvaizdusis daktaras Lambanas per savo darbo metus buvo atlikęs daugiau nei penkis šimtus skrodimų.

- Daktare Lambanai, - paklausė Bari, - ar jūs atlikote Emilės Gold skrodimą?

- Taip, - atsakė teismo medicinos ekspertas, nosimi stuktelėdamas per mikrofoną, tas čerkštelėjo. Atšlijęs nusišypsojo atsiprašydamas. - Taip, aš.

- Ar galite mums pasakyti, kokia buvo mirties priežastis?

- Visi duomenys rodo, kad mirties priežastis - keturiasdešimt penkto kalibro kulka, iššauta į kaukolę, į smegenis. Tiksliau, kulka įėjo į dešinę smilkininę skiltį - kaktinė skiltis nepaliesta - ir išėjo pro pakaušio skiltį iš dešinės.

Bari paėmė schemą, kurioje buvo pavaizduota trimatė galva su smegenimis. Atsisuko į prisiekusiuosius bejėgiškai šypsodamasi.

- Daktare Lambanai, gal galėtumėte tiems iš mūsų, kurie nėra taip gerai... susipažinę... su pakaušio ir kaktos skiltimis, šioje schemoje parodyti, kaip ta kulka judėjo?

Ji padavė teismo medicinos ekspertui flomasterį - kraujo raudonumo, - ir daktaras tvarkingai bedė į piešinį.

- Kulka įėjo šičia, - pasakė piešdamas ant dešinio smilkinio iksą. - Tada ėjo maždaug šitaip ir išėjo virš kaklo, čia. - Jis nupiešė kitą iksą už dešinės ausies. Linija tarp iksų kone sutapo su nupieštosios galvos profiliu.

- Ar pasakytumėte, per kiek laiko Emilė Gold mirė? - paklausė Bari.

- Mirė ne iš karto, - tarė daktaras Lambanas. - Kai atvyko medikai, ji tebebuvo gyva. Iki to laiko gal net buvo sąmoninga.

- Sąmoninga... ir galėjo justi skausmą?

- Žinoma.

Bari atrodė kaip reikiant pasibaisėjusi.

- Taigi... Emilė dar buvo gyva, gal kankinama skausmo... ar ilgai?

- Sakyčiau, kokį pusvalandį.

- Daktare Lambanai, ar tirdamas Emilės Gold palaikus jūs radote kokių nors kitų žymių?

- Taip.

- Ar tai smurto žymės?

- Jūsų kilnybe, klausimas nukreipiamasis, - įsiterpė Džordanas. - Dar reikia įrodyti, kad smurto būta.

- Palaikau. - Paketas linktelėjo kaltintojai. - Ponia Delani, neuždavinėkite savo liudytojui nukreipiamųjų klausimų.

- Daktare, ar ant Emilės Gold kūno buvo kokių nors ypatingų žymių?

- Taip. Ant dešinio riešo buvo mėlynių.

- Kaip manot, iš kur jos?

- Galbūt tai prievartos žymės.

- Gal mėlynių galėjo atsirasti kam nors traukiat ją už riešo? - Akies krašteliu Bari pastebėjo, kad Džordanas jau ketina kažką sakyti. - Leiskite paklausti kitaip, - tarė Džordanui nespėjus pareikšti protesto. - Kaip jūs, teismo medicinos ekspertas, paaiškintumėte tų mėlynių kilmę?

- Tikriausiai mėlynių atsirado dėl to, kad kas nors sugriebė ją už riešo.

- Kiek laiko likus iki mirties, jūsų nuomone, susidarė mėlynės?

- Maždaug valandai, - atsakė daktaras Lambanas. - Kraujas buvo ką tik pradėjęs kilti į odos paviršių.

- Ar per skrodimą nustatėte dar ką nors?

- Radome spermos, iš jos ir makšties audinių būklės sprendžiame apie lytinį aktyvumą likus maždaug pusvalandžiui iki mirties. Po aukos nagais aptikome odos ląstelių, nesutampančių su pačios aukos oda.

- Kokia iš to išvada?

- Ji draskė kitą žmogų.

- Ar nustatėte, kieno odos ląstelių buvo po jos nagais?

- Taip, audinio pavyzdžiai sutampa su paimtais iš Kriso Harto ir pristatytais detektyvų.

Bari linktelėjo.

- Ar galite pasakyti, Emilė buvo kairiarankė ar dešiniarankė?

- Galiu. Visi sukietėjimai ant dešinės rankos - stori sukietėjimai vidurinio piršto kairėje pusėje ir nykščio dešinėje. Mano, kaip mediko, nuomone, auka buvo dešiniarankė.

- Ir šautinė žaizda dešiniame smilkinyje.

- Taip, dešiniame.

Bari mąsliai linktelėjo.

- Daktare, ar daug esate matęs savižudžių?

- O, labai daug. Gal šešiasdešimt ar septyniasdešimt.

- Ar tarp jų buvo su šautine galvos žaizda?

- Trisdešimt aštuoni, - atsakė daktaras Lambanas. - Rodos, tai populiarus būdas.

- Keliais atvejais iš tų trisdešimt aštuonių buvo panaudotas pistoletas, keliais revolveris?

- Dvidešimt keturiais, - atsakė daktaras Lambanas.

- Kaip nusišovė tie dvidešimt keturi savižudžiai?

- Sakyčiau, devyniasdešimt procentų šovėsi į burną, nes tai užtikrintas būdas. O dešimt procentų - į smilkinį. Beje, esu matęs vieną keistą atvejį, kai vyras paleido sau kulką iš apačios į nosį.

- Tarp tų dešimties procentų, kai ginklas nukreiptas į smilkinį, kur būdavo kulkos išėjimo anga?

- Smilkinio skiltyje iš kitos pusės. - Jis bedė į abu savo smilkinius.

- O kur kulka išėjo Emilei Gold?

- Pro pakaušio skiltį iš tos pačios pusės. - Kaire ranka mostelėjęs už galvos jis parodė vietą už dešinės ausies.

- Ar jums tai neatrodo neįprasta?

- Tiesą sakant, atrodo, - pripažino medicinos ekspertas iš susijaudinimo raustančiais skruostais. - Nieko panašaus dar nebuvau matęs. Labai nepatogu laikyti ginklą prie dešinio smilkinio taip, kad kulka išeitų iš dešinės. Tada reikėtų jį laikyti maždaug šitokiu kampu. - Daktaras Lambanas pakėlė dešinę ranką, atkišo smilių kaip ginklo vamzdį ir prisidėjo prie dešinio smilkinio beveik lygiagrečiai su galva, nenatūraliai išrietęs riešą. - Mano nuomone, tai ne...

- Prieštarauju!

- .. .netipiška padėtis...

- Prieštarauju!

- Prieštaravimas tenkinamas, - pasakė Paketas.

- Tuščias laiko gaišinimas, - tyliai suniurnėjo Džordanas.

- Kas, advokate? - Teisėjas įsikišo į burną riešutėlį. - Ar ką nors sakėte? Ne? - Tada tarė prisiekusiesiems: - Prašom nepaisyti pastarojo daktaro Lambano pareiškimo.

Bari priėjo prie savo liudytojo.

- Daktare Lambanai, ką jūs, kaip medikas, apie tai manote?

- Spėliojimas! - vėl šūktelėjo Džordanas. - Liaukitės!

- Jūsų kilnybe, prašom leisti kreiptis į teismą, - paprašė Bari linktelėdama Džordanui, kartu su ja stovinčiam priešais aukštą teisėjo stalą.

- Ponia Delani, - tarė Paketas, - dar kaip nors nukreipti liudytoją galėsite nebent prisegusi jam pasaitą.

Bari prikando lūpą.

- Jei liudytojui negalima to aptarinėti, ar galėčiau aš pati parodyti prisiekusiesiems, prie ko vedu... bet man reikės kaltinamojo pagalbos.

Džordanas nukreipė žvilgsnį nuo Bari į teisėją. Jis nenumanė, ką, po paraliais, ji sumaniusi, ir neketino leisti elgtis kaip tinkamai su jo klientu.

- Aš noriu žinoti, ką ji ketina daryti, - pareiškė jis.

Paketas kreipėsi į kaltintoją:

- Ką, Delani?

Ji išskėtė rankas į šalis.

- Kai ką pademonstruoti, jūsų kilnybe. Aš noriu prisiekusiesiems parodyti, kaip Krisas galėjo tai padaryti.

- Nieku būdu, - prašvokštė Džordanas. - Tai neabejotinas išankstinis nuteikimas.

- Jūsų kilnybe, - tarė Bari, - aš noriu aiškiai išdėstyti savo nuomonę. Jei reikės, pasitelksiu ir daktarą, ir teismo pareigūną. Man tiesiog reikia kokio nors žmogaus... Tai kodėl ne to, kuris ten dalyvavo?

Paketas krimstelėjo migdolą.

- Atsargiai, advokate, arba tuoj vėl stosite prieš mano stalą.

- Ką?! - nesusivaldė Džordanas.

- Aš nusprendžiau, - griežtai pasakė Paketas. Ir paragino Bari: - Tęskite.

Džordanas grįžo prie gynybos suolo mąstydamas, kad bent jau turės ką apskųsti. Įsmukęs į savo vietą palietė Krisui petį.

- Nenumanau, ką ji iškrės, - sušnibždėjo. - Tiesiog žiūrėk į mane - aš linktelėsiu, arba nesutik, jeigu ji darys ką nors nepriimtina.

Tuo metu Bari jau žengė prie Kriso.

- Gerai, daktare Lambanai. Man reikia kaltinamojo pagalbos. - Ji nusišypsojo Krisui. - Gal malonėtumėte atsistoti, pone Hartai?

Krisas žvilgtelėjo į Džordaną, šis linktelėjo. Krisas atsistojo.

- Ačiū. Gal galėtumėte ateiti čia? - Ji gestu parodė vietą per vidurį tarp teisėjo stalo ir liudytojų pakylos. - Dabar, pone Hartai, ištieskite rankas priešais. - Ji sumojavo kaip Frankenšteino pabaisa, ir Krisas nenoromis pakėlė rankas.

Ir Bari Delani žengė tiesiog tarp Kriso rankų.

Krisas krūptelėjo apkabinamas. Bari rankos apglėbė jo švarko skvernus, kūnas prisiplojo prie jo kūno. Jis sustingo kaip lenta, kai jos galva palinko prie jo dešinio peties, prigludo ten pat, kur priglusdavo Emilė, kai jis ją apkabindavo. Kas čia dedasi, pagalvojo jis.

- Pone Hartai, - tarė Bari švarko audeklo slopinamu balsu. - Gal galėtumėte mane apkabinti?

Krisas pažiūrėjo į advokatą, tas šaltai linktelėjo.

- O dabar prašom kairę ranką pridėti prie mano dešinio smilkinio.

Žvilgsnį nukreipęs į Džordaną, kuris, anksčiau taip prieštaravęs, dabar sėdėjo romiai kaip užkerėtas, Krisas pakluso.

Jiedu su prokurore stovėjo vienas priešais kitą. Prisiekusiesiems buvo aiškiai matyti, kad Krisui atsilošus per kokius aštuonis colius galima kairę ranką pridėti jai prie galvos iš dešinės pusės, dešine ranka tebelaikant apkabinus.

- Na, daktare Lambanai, - tarė Bari, - jeigu dabar pono Harto rankoje būtų ginklas, kokia būtų tikimybė, kad man į smilkinį paleista kulka išeitų pro pakaušio skiltį iš dešinės?

Medicinos ekspertas linktelėjo.

- Sakyčiau, tai visai tikėtina.

- Ačiū, - padėkojo Bari, atitraukė ranką nuo Kriso ir greitais žingsneliais nuėjo į šalį, palikusi jį vidury teismo salės.

- Dieve, - prašvokštė Krisas raudonu kaip burokas veidu, smukda- mas į savo vietą šalia Džordano. - Kodėl jūs nieko nedarėt?

- Negalėjau, - atsakė Džordanas sukandęs dantis. - Jeigu būčiau šokęs iš vietos, prisiekusieji būtų pamanę, kad tu turi ką slėpt.

- A, na, tai puiku. Jie būtų pamanę kitaip nei mano dabar - kad aš esu prakeiktas žmogžudys?!

- Nesijaudink. Aš tą reikalą sutvarkysiu per kryžminę apklausą. Džordanas atsistojo manydamas, kad po tokio sutriuškinimo

vargu ar Delani dar ką nors pridurs, tačiau jos balsas sulaikė.

- Dar vienas klausimas, - tarė Bari, - dėl Emilės fizinės būklės. Ar ką nors pastebėjote darydamas skrodimą?

- Taip, - atsakė daktaras Lambanas. - Emilė Gold buvo vienuolika savaičių nėščia.

Džordanas užsimerkė ir vėl atsisėdo.

- Mes visi dėkingi jums, daktare Lambanai, kad dalyvaujate posėdyje, - pasakė Džordanas po kelių minučių. - Sužinojome, kad jūs esate tyręs trisdešimt aštuonias savižudybes. Jūs sakėte, kad tarp įrodymų - sperma, mėlynės ir oda Emilės panagėse. Tai įvertinkime viską objektyviai. Sperma. Ji rodo buvus sueitį, taip?

- Taip.

- Gal žinote, ar lengvai Emilei atsirasdavo mėlynės?

- Nežinau, - atsakė daktaras Lambanas. - Tik tiek, kad jos oda buvo gana šviesi, taigi galima spėti, jog mėlynės atsirasdavo lengvai.

- Ar galėjo tų mėlynių atsirasti... - Džordanas taktiškai kostelėjo ir nusišypsojo prisiekusiesiems, - aistringiausią sueities akimirką?

- Galėjo, - atsakė medicinos ekspertas rimta mina.

- O oda panagėse, daktare? Ar įmanoma, kad odos ląstelių patektų po nagais švelniai dreskiant partnerio nugarą?

- Taip.

- O įsikirtus į partnerio petį iš susijaudinimo? Ar gali dėl to atsirasti odos panagėse?

- Žinoma.

- O jeigu myluojamas skruostas, smakras?

- Įmanoma.

- Taigi jūs sakote, kad Kriso odos Emilės panagėse galėjo atsirasti dėl įvairių priežasčių, taip pat ir dėl nesmurtinio aistringo mylėjimosi. Ar tiesa?

- Taip.

- Tad jūs negalite tvirtai teigti, kad tą vakarą tarp Emilės ir Kriso būta smurto, taip?

- Ne, tvirtinti negaliu. Bet aukos galvoje buvo šautinė žaizda.

- Ak, taip, - pritarė Džordanas, - mes visi matėme, ką ponia Delani darė su Krisu. Tačiau tą vakarą galėjo atsitikti įvairiausių dalykų, ar ne? Peržvelkime keletą ir pažiūrėkime, kaip dar kitaip galėjo atsirasti ta žaizda. - Staiga jis kreipėsi į savo klientą: - Krisai! Jei tu ne prieš... dar kartelį.

Sumišęs Krisas atsistojo ir nuėjo prie Džordano, beveik į tą pačią vietą, kur anksčiau jį buvo pastačiusi kaltintoja. Džordanas nuo įkalčių stalo paėmė ginklą.

- Ar galima pasinaudoti? - Nė nepažvelgęs, ar Bari sutinka, jis abejingai grįžo prie Kriso su pistoletu. - Na... - Šypsodamas prisiekusiesiems suėmė Kriso rankas ir uždėjo sau ant juosmens. - Tau dabar reikės pasitelkti vaizduotę, nes aš ne toks panašus į moterį kaip ponia Delani. - Jis linktelėjo Krisui, šio kaklas išraudo nerangiai apsikabinus Džordaną.

Džordanui prikišus ginklą sau prie galvos, iš kažkur pasigirdo murmesys. Jis nusišypsojo suprasdamas, kad pateikia prisiekusiesiems dar labiau pribloškiamą vaizdą, nei parodė Bari Delani.

- O kas, daktare, jei Emilė laikė ginklą štai taip? Paprastai ginklas laikomas šitaip, bet juk ji neturėjo patirties, kaip elgiamasi su ginklais, tai gal kaip nors atsuko vamzdį į save? - Kiek atšlijęs nuo Kriso Džordanas nukreipė ginklą į savo smilkinį tuo pačiu nepatogiu kampu. - Jei ginklas nukrypo į galvą va šitaip, ar kulkos kelias galėjo būti toks, kaip jūs nustatėte per skrodimą?

- Manau, taip.

- Daktare, o kas, jei ji laikė ginklą šitaip, įrėmusi į smilkinį, kaip visi tie dešimt procentų nusišovusiųjų, kuriuos jums teko matyti, bet ranka taip smarkiai drebėjo, kad šoktelėjo, kai ji paspaudė gaiduką? Ar įmanoma, kad kulkos kelias pakito?

- Įmanoma.

- O kas, jei Emilei buvo taip negera apskritai imti į rankas ginklą, kad ji suėmė jį va šitaip? - Jis abiem rankom suėmė pistoleto vamzdį ir prikišo prie galvos beveik lygiagrečiai su smilkiniu, nykščiais prie gaiduko. - Jeigu ji būtų laikiusi ginklą štai taip, gaiduką spaudusi nykščiu, ar kulka būtų taip keistai perskrodusi galvą?

- Taip.

- Taigi jūs sakote, daktare, kad keistą kulkos kelią galima aiškinti gana įvairiai?

- Manau, taip.

- Ir dar, daktare Lambanai, - baigdamas tarė Džordanas, pasisukęs savo kliento glėbyje, - ar kurioje nors iš šių galimų padėčių jūs matėte Kristoferio Harto pirštą ant ginklo gaiduko?

-Ne.

Džordanas atsitraukė nuo Kriso ir grąžino ginklą ant įkalčių stalo. Dar prisilietė pirštais prie metalo.

- Ačiū.

Išsidažiusi blondinė, stovinti liudytojos vietoje, pavydžiai pažiūrėjo į stiklainį su migdolais priešais teisėją. Tada kilstelėjo ranką. Bari nustebusi pakėlė akis nuo savo užrašų.

- Hm... kas?

- Pagalvojau, jeigu jam galima valgyt, tai gal ir man įsimesti į burną gabaliuką kramtukės? Na taip, jūs mane įspėjot, bet kadangi apie cigaretę negali būt nė kalbos, o aš truputį susijaudinusi... - Ji pamirksėjo kvailokomis akimis. - A?

Visų nuostabai, teisėjas Paketas nusijuokė.

- Gal ir galima, ponia Dibonalo. Bet jūsų žodžių apie cigaretę nepamiršiu. - Jis davė ženklą pareigūnui nunešti stiklainį su riešutais liudytojai. - Bijau, kad kramtukė jūsų liudijimą padarys sunkiau suprantamą. O aš mielai pasidalysiu.

Moteris kiek aprimo, o paskui suvokė, kad nėra kuo traiškyti riešutų. Tačiau Bari jau buvo pasirengusi klausinėti.

- Prašom pasakyti savo vardą, pavardę, adresą ir ką veikiate - dėl protokolo.

- Dona Dibonalo, - pasakė ji į mikrofoną. - Rosvudo kelias keturi - penkiasdešimt šeši, Beinbridžas. Dirbu „Aukso karštligėje“.

- Kas per įmonė „Aukso karštligė“?

- Juvelyrinė parduotuvė, - paaiškino Dona.

- Ar kada esate sutikusi Emilę Gold?

- Taip, ji buvo atėjusi į parduotuvę pirkti gimtadienio dovanos savo vaikinui. Rankinio laikrodžio. Norėjo, kad išgraviruotume tekstą.

- Aišku. Ką ji norėjo išgraviruoti?

- Kriso vardą, - atsakė Dona, pažvelgusi į gynybos suolą.

- Kiek tas laikrodis kainavo?

- Penkis šimtus dolerių.

- Oho. Penkis šimtus dolerių! Nemenki pinigai septyniolikmetei.

- Nemenki bet kam. Bet ji sakė labai susižavėjusi tuo laikrodžiu.

- Gandai, - rėžė prieštaraudamas Džordanas.

- Palaikau.

- Ar ji jums pasakė, kodėl jį perka? - paklausė Bari.

Dona linktelėjo.

- Ji pasakė, kad laikrodis yra dovana jos vaikino aštuonioliktam gimtadieniui.

- Ar davė jums kokių nors nurodymų?

- Taip. Užrašė ant kvito. Jei skambintume dėl laikrodžio, pavyzdžiui, pranešti, kada galima atsiimti, tai turime kviesti tik Emilę ir neminėti nei juvelyrinės parduotuvės, nei laikrodžio.

- Ar pasakė, kodėl nori išlaikyti paslaptį?

- Sakė, kad tai turi būti staigmena.

- Ir vėl! - sušuko Džordanas. - Gandai.

Teisėjas linktelėjo.

- Prieikit.

Džordanas ir Bari stovėjo petys prie peties, pasiryžę neužleisti pozicijos.

- Arba jūs rasite būdą susidoroti su tuo, - pasakė Paketas prokurorei, - arba tai bus išbraukta iš protokolo.

Bari linktelėjo ir vėl pasuko prie savo liudytojos, o Džordanas atsisėdo.

- Leiskite paklausti kitaip. Kokie buvo nurodymai?

Dona suraukė antakius ir pamąstė.

- Paskambinti namo... Paprašyti Emilės. Reikalas asmeniškas. Nesakyti koks.

- Ar Emilė jums sakė, kada bus jos vaikino gimtadienis?

- Taip, nes turėjome suspėti. Laikrodis atsiųstas iš Londono specialiu užsakymu. Turėjome viską sutvarkyti per lapkritį.

- Buvo nurodyta tiksli data?

- Na, ant laikrodžio reikėjo išgraviruoti ir gimtadienio datą. Lapkričio dvidešimt ketvirtą. Ji norėjo, kad aš paruoščiau užsakymą iki lapkričio septynioliktos - tada mums būtų likusi dar savaitė, jei kas nors negerai, nes ji ketino įteikti dovaną dvidešimt ketvirtą.

Bari pasirėmė ant prisiekusiųjų pertvaros.

- Jūs tikėjotės, kad Emilė atsiims tą laikrodį lapkričio septynioliktą?

- O, taip.

- Atsiėmė?

-Ne.

- Ar žinote kodėl?

Dona Dibonalo niūriai linktelėjo.

- Ji jau savaitę buvo mirusi.

Džordanas dar valandėlę užtruko prie gynybos stalo, paskui liudytoja buvo perduota jam. Jis neketino jos labai daug klausinėti. Pamažu atsistojo, keliai trekštelėjo.

- Ponia Dibonalo, - tarė maloniai, - kada Emilė Gold pateikė užsakymą?

- Rugpjūtį, dvidešimt penktą.

- Ar tada jūs ją pamatėte pirmą kartą?

- Ne. Ji buvo užėjusi apsidairyti maždaug prieš savaitę.

- Ar ji sumokėjo pateikdama užsakymą?

- Taip, visą sumą.

- Kokia ji jums pasirodė, kai pamatėte rugpjūtį? Ar ji buvo linksma? Šypsojosi?

- Žinoma. Ji buvo užsidegusi rasti laikrodį, tinkamą gimtadienio dovanai.

- Kada buvo atsiųstas laikrodis, ponia Dibonalo?

- Lapkričio septynioliktą. - Ji šyptelėjo. - Nieko negero nenutiko.

Tai priklauso nuo požiūrio, pagalvojo Džordanas, tačiau jai ramiai nusišypsojo.

- O kada jūs paskambinote Goldams?

- Lapkričio septynioliktą. Pirmą kartą.

- Taigi nuo rugpjūčio dvidešimt penktos iki lapkričio jūs su Emile nebendravote?

- Nebendravau.

- Kai paskambinote Goldams į namus, kokio sulaukėte atsakymo?

- Na, tiesą sakant, jos motina kalbėjo su manim labai šiurkščiai!

Džordanas prijaučiamai linktelėjo.

- Kiek kartų jums teko skambinti?

- Tris, - prašvokštė Dona.

- Ar trečiąjį kartą jūs pagaliau pasakėte poniai Gold apie laikrodį?

- Taip, kai ji man pranešė, kad dukra mirusi. Aš buvau sukrėsta.

- Taigi rugpjūtį Emilė atrodė linksma... paskui jūs su ja visiškai nebendravote, o lapkritį sužinojote, kad ji mirusi.

- Taip, - atsakė Dona.

Džordanas susikišo rankas į kišenes. Tokia kryžminė apklausa atrodė neprasminga, tačiau jam buvo geriau matyti. Jis pasinaudos tuo liudijimu savo baigiamojoje kalboje - atkreips dėmesį, kad vos trys mėnesiai iki mirties Emilė Gold neatrodė linkusi žudytis. Aišku, visa tai galėjo nutikti staiga. Šioks toks žingsnelis link paaiškinimo, kodėl Emilės mokytojai, draugai - net motina - to nenumatė.

- Viskas, ponia, - pasakė Džordanas ir vėl susmuko ant kėdės.

Kadangi teisėjui Paketui tą dieną buvo paskirta dantų valymo procedūra, liudijimai baigėsi tuoj po antros. Prisiekusieji buvo paleisti priminus su niekuo nekalbėti apie bylą. Dar neapklausti liudytojai buvo pakviesti ateiti kitą dieną, devintą ryto. Krisas vėl surakintomis rankomis buvo nuvestas į šerifo įstaigą teismo rūmų rūsyje.

Džeimsas susitiko su Guste teismo rūmų vestibiulyje. Jis žinojo, kad jam draudžiama aptarinėti su žmona tai, kas tą dieną vyko teismo salėje. Taip pat žinojo, kad Guste nesiduos sutramdoma tokios smulkmenos kaip teisėtvarkos sistema ir vis tiek klausinės. Todėl nustebo, kai Guste nužingsniavo su juo koja kojon, pasinėrusi į apmąstymus ir keistai tylėdama.

Lauke lijo.

- Aš atvarysiu mašiną, - pasakė Džeimsas, žvilgtelėjęs į jos aukštakulnius. - Palauk čia.

Ji linktelėjo ir sustojo prie paradinių durų, uždėjusi delną ant plataus lango stiklo. Džeimsas nušokavo per balas. Pajutusi ant peties kažkieno ranką, Guste ūmiai apsigręžė.

- Labas, - pasisveikino Maiklas, nuo jo prisilietimo jai sudilgčiojo odą, kartu radosi noras trauktis.

Ji prisivertė nusišypsoti.

- Atrodai taip prastai, kaip aš jaučiuosi.

- Labai ačiū.

Guste stebėjo Džeimsą, rakinantį automobilio dureles.

- Mačiau jus su Melane.

Jiedu iki tol sėdėjo vestibiulyje, atsiskyrę nuo žmonių, kaip ir ji, už kelių eilių nuo jos.

Maiklas uždėjo delną ant lango šalia Gustės rankos.

- Sunku, ar ne? Bandyt vaizduotis, kas vyksta salėj.

Guste neatsakė. Volvo išvažiavo iš automobilių aikštelės.

- Rytoj, - pasakė jis, - lauksim drauge.

Ji nedrįso pažvelgti į jį.

- Man reikia eit, - pasakė ir išbėgo į šaltą lietų.

Seleną įpuolė pro duris, Džordanui suskleidžiant jų bendrą skėtį.

- Reikėjo apsirūpinti didesniu. - Ji nusijuokė varvančiais plaukais.

- Reikėjo apsirūpinti mažesne tyrėja, - atrėmė priekaištą išsišiepęs Džordanas. - Kelerius metus ieškojau skėčio, kuris man patiktų.

Iš mažyčio prieangio jiedu klupiniuodami įžengė į svetainę, kur susinėręs rankas laukė Tomas.

- Na, kaip? - paklausė jis.

Seleną šypsojo.

- Tavo tėtis išmano savo darbą, - tarė.

Tomas nušvito plačia šypsena.

- Taip ir žinojau.

Jiedviem iškėlus dešines ir susiplojus delnais, Tomas šleptelėjo ant minkštos kėdės.

- Vadinas, tu geros nuotaikos?

- Kodėl klausi? - nedrąsiai pasiteiravo Džordanas. - Ką nors iškrėtei?

- Nieko! - atsakė Tomas įsižeidęs. - Tiesiog aš alkanas, ir tiek. Gal galim užsisakyt picą?

- Pusę keturių? Ne per anksti vakarieniaut?

- Tarkim, užkąst, - pasiūlė išeitį Tomas.

Džordanas užvertė akis ir nenusivilkęs lietpalčio nuėjo į virtuvę.

- Užkąsk ko nors iš šaldytuvo, - patarė atlapojęs šaldytuvo duris. - Ak. Gal ir neverta, - nusprendė ir ištraukęs maisto plėvele apsuktą pakelį įmetė į šiukšliadėžę. - Ar čia yra dar ko nors?

- Alaus, - pasakė Tomas. - Ir pieno. Visi kiti produktai augina peniciliną.

Seleną apkabino siaurus Tomo pečius.

- Tu nori su peperoni ar su paprasta dešra?

- Su bet kuo, tik ne su ančiuviais, - atsakė Tomas. - Tai jūs paskambinsit?

Seleną linktelėjo.

- Aš tave pakviesiu, kai atveš.

Tai išgirdęs Tomas pasišalino į savo kambarį. Seleną, prasibrovusi pro Džordaną, ištraukė iš šaldytuvo alaus.

- Džiaukis, kad neišgėrė. Nori?

Džordanas pažvelgė į savo laikrodį, pagalvojo, tada pažiūrėjo, kaip Seleną atkemša alų.

- Žinoma, - atsakė.

Paskambinę į piceriją, jiedu susėdo svetainėje. Džordanas gerokai patraukė alaus ir susiraukė.

- Iš tikrųjų tai man reikia tailenolio.

- Eikš, - tarė Seleną patapšnojusi sau per kelius. - Atsigulk.

Jis dėkingas atsigulė, Samuel Adams butelį pasistatė ant grindų. Seleną ilgais pirštais ėmė braukyti jam nuo kaktos plaukus, glostyti per smilkinius srūvančius krioklius.

- Tu labai sukalbama, - suniurnėjo jis.

Seleną švelniai pastukseno kaukolę.

- Žiūrėk, kad tas gerumas neišsektų.

Jis užsimerkė, leidęs jos rankoms braukyti pulso taškus. Kai Seleną liovėsi, kilstelėjęs ranką palietė jos riešą prašydamas tęsti ir ūmiai įsivaizdavo Bari Delani, keliančią Kriso ranką prie savo smilkinio.

Džordanas atsiduso. Vėl smarkiai suskaudo galvą. Jeigu jau jis apie tai galvoja, tai ko tikėtis iš prisiekusiųjų?

Krisas buvo nurengtas ir apieškotas, gerieji drabužiai atimti iki kito ryto. Užsimovęs kelnes su raišteliais ir apsivilkęs minkštus trumparankovius marškinius atsikvėpė. Tie drabužiai, nutrinti, išblukę ir atsiduodantys kalėjimu, buvo tūkstantį kartų patogesni už varžančias kelnes su briaunomis ir užveržtą kaklaryšį.

Kita vertus, praėjo jau septyni mėnesiai. Šiandien jis pamatė, nuo ko yra atpratęs: nuo tiesioginių saulės spindulių, nuo bendravimo su žmonėmis, net nuo Pepsi. Skardinę Pepsi jam buvo nupirkęs Džordanas - gėrimėlis, kurio jis taip seniai baisiai troško, užburbuliavo pilve, ėmė varyti į tualetą.

Krisas įsirangę į savo gultą apimtas negero jausmo, kad net jei jam bus leista išeiti į laisvą pasaulį, gal jis jau ten nebepritaps.

Vidunaktį, kai užtraukus užuolaidas miegamasis buvo virtęs tvankiu kokonu, Guste atsisuko į Džeimsą. Jis irgi gulėjo lovoje nejudėdamas, lyg nejudrumas būtų galėjęs atnešti miegą. Guste žinojo, kad nemiega, taip pat kaip ji. Sunkiai atsiduso, dėkinga tamsai, neleidžiančiai matyti jo veido.

- Džeimsai, ar viskas eina gerai?

Jis nevaidino nesupratęs, tik aklai pagraibė po patalais ir suėmė jos plaštaką.

- Nežinau.

Kitą rytą Džordanas nusiprausė po dušu, nusiskuto ir apsirengė. Nuėjo į virtuvę, mintims jau sukantis apie kryžminę tos dienos apklausą. Hiterę Berns, Emilės draugę, jis sudoros užsimerkęs. Kas kita Melanė Gold.

Tik atsisėdęs pastebėjo Tomą, šypsantį jam iš kitapus stalo. O ant stalo priešais save išvydo švarų dubenį ir šaukštą, ąsotį su pienu ir naujutėlaitę dėžę Cocoa Krispies.

Hiterė Berns taip smarkiai drebėjo ant liudytojų pakylos, kad jos kėdė nevisiškai vienodo aukščio kojomis tankiai taukšėjo į grindis. Norėdama merginą nuraminti, Bari Delani priėjo ir užstojo viską, kad ši matytų vien tik ją.

- Atsipalaiduok, Hitere, - pasakė pusbalsiu. - Prisimeni? Juk mudvi peržiurėjom visus klausimus.

Hiterė narsiai linktelėjo, bet veidas buvo visas išblyškęs.

- Hitere, - garsiai tarė Bari, - kiek žinau, tu buvai geriausia Emilės draugė.

- Taip, - tylutėliai atsiliepė Hiterė. - Mudvi draugavom gal ketverius metus.

- Ilgas laikas. Susipažinote mokykloje?

- Mhm. Turėjom daug bendrų pamokų. Higiena, aritmetika. Dar kelios dailės pamokos... Dailė Emilei sekėsi kur kas geriau negu man.

- Ar dažnai su ja matydavaisi?

- Kiekvieną dieną, bent jau mokykloj.

- Ar ji tau pasakojo apie savo ateities planus?

- Ji norėjo stot į koledžą ir tapti tapytoja.

- Ar pažinai Emilę nuo tada, kai ji pradėjo draugauti su Krisu?

Hiterė linktelėjo.

- Ji jau susitikinėjo su Krisu, kai aš su ja susipažinau. Jiedu būdavo kone visada drauge.

- Visada?

- Na, kartą antroj klasėj buvo išsiskyrę porą mėnesių. Krisas susitikinėjo su kita, Emilė dėl to labai kankinosi.

- Taigi tarp jųdviejų ne visada buvo meilė ir santaika.

- Ne visada. - Hiterė nuleido akis. - Bet jiedu vis tiek susitaikė.

Bari liūdnai šyptelėjo.

- Taip. Susitaikė. Pasakyk man, Hitere, kokia buvo Emilė šį lapkritį... kaip asmenybė?

- Paprastai ji būdavo labai tyli... Visada būdavo tyli. Bet tikrai nei verkdavo, nei sakydavo, kad ruošiasi žudytis. Emilė elgėsi kaip visada ir draugavo su savo vaikinu. Štai kodėl... - Hiterė nutilo, jos akys pirmą kartą nukrypo į Krisą. - Štai kodėl buvo toks sukrėtimas sužinojus, kas atsitiko.

Džordanas žaviai nusišypsojo Hiterei Berns. Ji buvo smulkutė, rudais nugaros vidurį siekiančiais plaukais, su sidabro žiedeliais ant visų pirštų.

- Hitere, ačiū, kad atėjai. Suprantu, kaip sunku, - pasakė jis ir išsišiepė. - Užtat bent jau nereikėjo eit į pamokas.

Hiterė sukikeno pajutusi simpatiją advokatui, ir jau nebeatrodė tuoj nualpsianti, kaip prieš valandėlę.

- Tu matydavaisi su Emile mokykloje kiekvieną dieną, - pasakė jis. - O ne mokykloje?

- Ne per dažniausiai.

- Nepasitaikydavo susitikti drabužių parduotuvėje ar kine savaitgalį?

-Ne.

- Neidavote kur nors kartu?

- Nelabai. Ne dėl to, kad aš būčiau nenorėjusi, o todėl, kad Emilė visad būdavo su Krisu.

- Vadinasi, nors tu buvai jos geriausia draugė, iš tikrųjų nedažnai matydavotės ne mokykloje?

- Taip, aš buvau jos geriausia draugė, - patvirtino Hiterė. - Bet Krisas pažino ją geriau už visus.

- Ar matydavai Krisą su Emile drauge?

- Taip.

- Kokie buvo jų tarpusavio santykiai?

Hiterė užsimerkė.

- Man atrodė romantiški. Na, jiedu buvo neperskiriami. Kartais atrodydavo, kad jiedu tegirdi vienas kito balsą ir temato vienas kito veidą. - Hiterė prikando lūpą. - Man atrodė, kad Emilė turi tai, ko norim visi.

Džordanas labai rimtai linktelėjo.

- Hitere, ar tu, iš arti mačiusi Kriso ir Emilės santykius, galėtum jį įsivaizduoti kaip nors ją skriaudžiantį?

- Prieštarauju! - sušuko Bari.

- Prieštaravimas atmestas.

Džordanui linktelėjus Hiterė pažvelgė tiesiai į Krisą išplėtusi savo šviesias akis.

- Ne, - sušnibždėjo. - Negalėčiau.

Melanė Gold vilkėjo juodai. Kietai suimtais ant pakaušio plaukais, plačiais vata pamuštais švarkelio pečiais ji ant liudytojų pakylos atrodė kaip nepermaldaujama vienuolyno viršininkė, o gal net arkangelas.

- Ponia Gold, - tarė Bari, prisilietusi prie savo liudytojos. - Ačiū, kad atvykote. Labai gaila, kad verčiu jus atlikti formalumus, bet man reikia duomenų protokolui. Malonėkite pasakyti savo vardą ir pavardę.

- Melanė Gold.

- Koks jūsų giminystės ryšys su auka?

Melanė įsmeigė žvilgsnį į prisiekusiuosius.

- Aš jos motina, - tyliai pasakė.

- Ar galite mums papasakoti, kokie buvo jūsų santykiai su dukra?

Melanė linktelėjo.

- Mudvi daug bendraudavom. - Ir ji ėmė pasakoti, žodžiais lyg teptuko potėpiais grąžindama Emilę į gyvenimą su tokia pat menine elegancija, kokią turėjo Emilė. - Ji būdavo su manimi po pamokų, kai dirbdavau bibliotekoje. Mudvi abi važiuodavome savaitgaliais apsipirkti. Ji žinojo galinti į mane kreiptis pagalbos.

- Apie ką Emilė su jumis kalbėdavo?

Melanė krūptelėjo ir vėl nukreipė dėmesį į kaltintoją.

- Mudvi daug kalbėdavomės apie koledžą. Ji ruošėsi stoti.

- Su kokiu nusiteikimu ji kalbėdavo apie stojimą į koledžą?

- Labai jaudinosi. Ji buvo puiki mokinė ir dar geresnė dailininkė. Beje, ruošėsi studijuoti Sorbonoje.

- Oho, - nusistebėjo Bari, - įspūdinga.

- Štai tokia buvo Emilė.

- Kada jūs sužinojote, kad Emilei atsitiko nelaimė?

Melanė susmuko ant kėdės.

- Mums kažkas paskambino vidury nakties ir liepė tuoj pat važiuoti į ligoninę. Mes žinojome tik tiek, kad Emilė išėjusi su Krisu. Kai nuvažiavome j ji jau buvo mirusi.

- Kas jums buvo pasakyta apie jos mirtį?

- Ne per daugiausia. Vyras nuėjo atpažinti... Emilės. Aš... - Melanė pakėlė akis į prisiekusiuosius. - Aš negalėjau. Paskui Maiklas grįžo ir pasakė, kad ji nušauta į galvą.

- Ką jūs pagalvojote, ponia Gold? - ramiai paklausė Bari.

- Pagalvojau, Dieve mano... kas taip pasielgė su mano vaikeliu?

Teismo salėje įsivyravo tyla - taip būna pajutus tikrą sielvartą.

Prisiekusieji išgirdo Džordano rašiklio skrebėjimą, pareigūno laikrodžio tiksėjimą, sunkų Kriso kvėpavimą.

- Ponia Gold, ar jums kada nors nesmilktelėjo mintis, kad gal tai buvo savižudybė?

- Ne, - tvirtai atsakė Melanė. - Mano dukra nebuvo linkusi į savižudybę.

- Kodėl taip manote?

- Kodėl?! Juk aš jos motina. Ji nebuvo liūdna. Ji nebuvo prislėgta. Ji neverkdavo. Ji buvo nuostabi mergina, kaip visada. Niekada gyvenime nepaėmusi į rankas ginklo. Nieko neišmanė apie ginklus. Kaip ji būtų galėjusi nusišauti?!

- Ar po Emilės žūties prasidėjo skambučiai iš juvelyrinės?

- Taip, - atsakė Melanė. - Iš pradžių nesupratau, kas skambina. Moteris tik prašydavo pakviesti Emilę. Atrodė lyg netikęs pokštas. Bet pagaliau ji pasakė apie laikrodį, kurį Emilė nupirko Krisui, ir aš nuvažiavau jo paimti. Rankinis laikrodis už penkis šimtus dolerių - penkiasdešimt daugiau, nei ji uždirbo per visą vasaros darbą stovykloje. Emilė žinojo, kad mes labai susirūpintume išsiaiškinę, jog ji išleido šitiek pinigų Kriso gimtadienio staigmenai. Laikrodis per daug prabangus, būtume liepę jį grąžinti. - Ji sunkiai atsiduso ir ėmė kalbėti toliau: - Nuvažiavau į juvelyrinę, parsivežiau tą laikrodį ir supratau, kad šitaip Emilė man liepia atidžiau įsižiūrėti į tai, kas įvyko. - Melanė pažvelgė į prisiekusiuosius. - Kam Emilė pirko laikrodį Kriso gimtadieniui lapkričio gale, jeigu žinojo, kad jiedu iki tol nusižudys?

Bari priėjo prie gynybos suolo.

- Kaip žinote, ponia Gold, tą vakarą su Emile prie karuselės buvo tik Kristoferis Hartas.

Melanės akys šovė į Krisą.

- Žinau.

- Ar gerai pažįstate kaltinamąjį?

- Taip, - atsakė Melanė. - Krisas augo kartu su Emile. Mes gyvename kaimynystėje aštuoniolika metų. - Jos balsas prikimo, ji nusuko žvilgsnį į šalį. - Jis visada būdavo laukiamas mūsų namuose. Jis mums buvo kaip sūnus.

- Ir žinote, kad jis čia todėl, kad yra apkaltintas nužudymu? Jūsų dukters nužudymu.

- Taip.

- Kaip manote, ar Krisas galėjo smurtauti prieš jūsų dukterį?

- Prieštarauju, - pasakė Džordanas. - Ši liudytoja yra šališka.

- Šališka! - suburbėjo Bari. - Jos dukra žuvusi ir palaidota. Jai galima būti šališkai, jei nori.

Paketas pasitrynė smilkinius.

- Kaltinančioji šalis turi teisę savarankiškai kviestis liudytojus. Ponios Gold pateiktas abejotinas aplinkybes mes aiškinsime kaltinamojo naudai.

Bari vėl kreipėsi į Melanę.

- Kaip manote, - pakartojo, - ar Krisas galėjo smurtauti prieš jūsų dukterį?

Melanė atsikosėjo.

- Aš manau, kad jis ją nužudė.

- Prieštarauju! - sušuko Džordanas.

- Prieštaravimas atmestas.

- Jūs manote, kad jis ją nužudė, - pakartojo Bari, leisdama Melanės žodžiams įsitvirtinti, tarsi mesdama iššūkį. - Kodėl?

Melanė pervėrė žvilgsniu Krisą.

- Todėl, kad mano dukra buvo nėščia, - kirto pamiršusi kaltintojos įspėjimą tylėti. - Krisas ruošėsi į koledžą. Nenorėjo, kad jo karjera, mokslai, plaukiko ateitis žlugtų dėl kažkokio vaiko ir dėl simpatijos iš gimtojo miestelio. - Melanė pastebėjo, kaip Krisas krūptelėjo, paskui sudrebėjo. - Krisas kaip tik ir išmanė apie ginklus, - griežtai pasakė ji. - Jo tėvas turi ginklų sandėlį. Jie vis medžiodavo. - Ji gręžė Krisą žvilgsniu, tie žodžiai buvo skirti jam vienam. - Tu užtaisei dviem šoviniais.

Džordanas pašoko ant kojų.

- Prieštarauju!

- Tu viską apgalvojai. Bet ji pasipriešino, apdraskė tave...

- Jūsų kilnybe, prieštarauju! Taip negalima!

Melanė nepaleido Kriso iš akių.

- Tu negalėjai gerai nukreipti kulkos. Ir nieko negalėjai padaryti su laikrodžiu, nes nė nežinojai apie jį. - Melanės plaštakos susigniaužė ant liudytojų pakylos, krumpliai išbalo.

- Ponia Gold... - įsiterpė teisėjas.

- Tu ją nužudei! - sušuko Melanė. - Nužudei mano mergaitę... ir savo vaikelį.

- Ponia Gold, tučtuojau liaukitės! - sušuko Paketas bambsėdamas plaktuku. - Ponia Delani, sutramdykite savo liudytoją!

Kriso ausys liepsnojo raudoniu. Jis visai susigūžė šalia Džordano.

- Liudytoja jūsų, - pasakė Bari, pasitraukusi nuo kūkčiojančios prislėgtos moters.

- Jūsų kilnybe, - rūsčiai tarė Džordanas, - turbūt mums derėtų padaryti pertraukėlę.

Paketas pažiūrėjo į kaltintoją.

- Gal reikėtų, - pritarė.

Melanė grįžo liudyti - akys buvo paraudusios, raudona ugnimi degė skruostai, tačiau šiaip ji buvo rami, santūri.

- Atrodo, Emilė buvo puiki dukra, ponia Gold, - pasakė Džordanas iš gynybos suolo taip atsainiai, tartum kviestų moterį drauge papietauti. - Talentinga, graži, pasikliaujanti jumis. Ko dar norėti iš tokio vaiko?

- Gyvybės, - atrėžė Melanė.

Ūmiai susinervinęs - nesitikėjo, kad ji bus tokia dygi, - Džordanas mintyse atsitraukė per žingsnį.

- Ponia Gold, kiek valandų per savaitę jūs bendraudavote su Emile?

- Na, aš dirbu tris dienas per savaitę, o Emilė lankė mokyklą.

- Tai kiek?..

- Gal po dvi valandas vakarais, šiokiadieniais. Savaitgaliais gal daugiau.

- Kiek laiko ji būdavo su Krisu?

- Labai daug.

- Gal pasakytumėte truputį tiksliau? Daugiau nei po dvi valandas šiokiadienių vakarais ir kiek daugiau savaitgaliais?

- Taip.

- Taigi ji daugiau bendraudavo su Krisu negu su jumis?

- Taip.

- Supratau. Ar Emilė turėjo didelių ateities vilčių?

Nustebusi, kad klausiama visai ko kito, Melanė linktelėjo.

- Kuo didžiausių.

- Jūs, tėvai, turbūt ją labai palaikėte.

- Palaikėm. Girdavom už gerą mokymąsi, skatinom domėtis daile.

- Ar Emilei buvo svarbu pateisinti jūsų lūkesčius?

- Manau, taip. Ji žinojo, kaip ja didžiuojamės.

Džordanas linktelėjo.

- Sakėte, kad Emilė jumis pasitikėjo.

- Žinoma.

- Turiu jums pasakyti, ponia Gold... Aš truputį pavydžiu. - Jis pasisuko į prisiekusiuosius, siekdamas jų palankumo. - Turiu trylikametį sūnų. Ne taip jau lengva atvirai su juo bendrauti.

- Gal jūs nepasistengiat išklausyti? - kandžiai metė Melanė.

- Ak. Tai štai ką jūs darydavote per tas dvi valandas kiekvieną šiokiadienį? Stengdavotės išklausyti Emilę?

- Taip. Ji man sakydavo viską.

Džordanas pasirėmė ant prisiekusiųjų pertvaros.

- Ar ji pasisakė esanti nėščia?

Melanės lūpos susispaudė.

-Ne.

- Vienuolika savaičių buvo nėščia, bet per judviejų atviravimus neprasitarė?

- Pasakiau - ne.

- Kodėl jinai jums nepasakė?

Melanė glostinėjo sijono audeklą.

- Nežinau, - tyliai tarė.

- Gal ji pagalvojo, kad būti nėščiai - tai nepateisinti labai didelių jūsų lūkesčių? Kad gal ji negalės tapti dailininke, net mokytis koledže?

-Gal.

- Gal ji buvo taip smarkiai sutrikusi dėl to, kad nepateisins lūkesčių ir nebebus puiki dukra, jog bijojo pasisakyti?

Melanė papurtė galvą, nebeslėpdama trykštančių ašarų.

- Aš laukiu atsakymo, ponia Gold, - švelniai pasakė Džordanas.

- Ne. Jinai būtų man prisipažinusi.

- Bet jūs ką tik mums sakėte, kad neprisipažino, - atkreipė dėmesį Džordanas. - Emilė nebegali paaiškinti savo motyvų. Todėl pažiūrėkime į faktus. Jūs sakote, Emilė buvo jums tokia artima, kad sakydavo viską. Tik apie nėštumą nepasakė. Jeigu nuslėpė nuo jūsų tokį svarbų dalyką, gal galėjo nuslėpti ir dar ką nors, pavyzdžiui, kad galvoja nusižudyti?

Melanė užsidengė rankomis veidą.

- Ne, - sumurmėjo.

- Ar nėra įmanoma, kad nėštumas ir pakurstė ketinimą nusižudyti? Jeigu ji negalėjo pateisinti jūsų lūkesčių, tai gal nebenorėjo ir gyventi?

Kaltė prislėgė Melanei pečius, ji nebegalėjo atlaikyti. Susitraukė ant liudytojų pakylos, sugniužo kaip kadaise išgirdusi apie dukros mirtį. Džordanas, suprasdamas nebegalįs daugiau jos spausti, nes tai nepadoru, priėjo prie liudytojų pakylos ir uždėjo delną Melanei ant rankos.

- Ponia Gold, - tarė paduodamas jai švarią nosinę. - Ponia, leiskite kalbėti man. - Jai paėmus margą audeklą ir nusišluosčius veidą, Džordanas nesiliovė tapšnojęs per petį. - Aš labai atsiprašau, kad šitaip jus įskaudinau. Suprantu, koks sukrėtimas vien aptarinėti tokias galimybes. Bet man tikrai reikia jūsų atsakymų, dėl protokolo.

Didžiausiomis valios pastangomis Melanė atsitiesė. Nusišluostė nosį ir sugniaužė saujoje Džordano nosinę.

- Atsiprašau, - pasakė oriai. - Dabar viskas bus gerai.

Džordanas linktelėjo.

- Ponia Gold, - paklausė, - ar įmanoma, kad dėl nėštumo Emilė ryžosi savižudybei?

- Ne, - tvirtai ir įtaigiai atsakė Melanė. - Aš žinau, kokie buvo mudviejų su dukra santykiai, pone Makfi. Ir žinau, kad Emilė būtų man pasakiusi viską, kad ir kokią bandot skleist netiesą. Ji man būtų pasakiusi, jei kas nors jai būtų kėlę rūpesčių. Jeigu nesakė, vadinasi, dėl to nesikankino. Arba gal nė pati nebuvo tikra, kad turės vaikelį.

Džordanas pakreipė galvą.

- Jeigu ji nežinojo apie vaiką, ponia Gold, tai kaip galėjo pasakyti Krisui?

Melanė gūžtelėjo pečiais.

- Gal nežinojo.

- Jūs sakote - galbūt jis nežinojo, kad ji nėščia?

- Taip.

- Tai kam būtų ją žudęs?

Melanei baigus liudyti teismo salėje kilo sąmyšis. Ji pamažu nuėjo viduriniu tarpueiliu, lydima pareigūno. Kai jai už nugaros užsidarė durys, paskutinėse eilėse pratrūko kruša klausimų ir komentarų. Jie sklido plačiai ir greitai kaip šiltinė.

Džordanui sėdantis į savo vietą Krisas nusišypsojo.

- Čia tai buvo nuostabu, - pasakė.

- Džiaugiuosi, kad tau patiko, - atsakė Džordanas lygindamasis kaklaraištį.

- Kas bus toliau?

Džordanas jau žiojosi atsakyti Krisui, kai Bari atsakė už jį.

- Jūsų kilnybe, kaltinančioji šalis baigė.

- Dabar... - sumurmėjo Džordanas savo klientui, - mes parodysim savo spektaklį.

ANUOMET

1997- ųjų lapkričio 7 diena

Emilė apsitrynė rankšluosčiu kūną, paskui apsuko plaukus. Kai atlapojo vonios kambario duris, iš prieškambario įsiveržė šaltas oras. Ji sudrebėjo, išeidama nukreipė akis nuo veidrodžio, kad nepamatytų savo pilvo.

Namie nieko nebuvo, todėl į savo kambarį ji nuėjo nuoga. Palygino patalą ir apsuko pagalvę sportiniu Kriso nertiniu su įsigėrusiu jo kvapu. O savo nešvarius drabužius sumetė į krūvą ant grindų - paliks tėvams šį tą pažįstamo, suprantamo.

Ji atsisėdo prie rašomojo stalo, rankšluostis nusmuko ant pečių. Čia pūpsojo šūsnis prašymų priimti į aukštąją dailės mokyklą - į Rod Ailando dizaino mokyklą. Ir į Sorboną, pačiame viršuje. Ir tuščias bloknotas namų darbams.

Gal reikia palikti laiškelį?

Paėmė pieštuką ir pridėjo prie popieriaus, spustelėjo smarkiau, paliko žymę. Kas sakoma tiems, kurie dovanojo tau gyvybę, kai sąmoningai ruošiamasi tą dovaną išmesti? Atsidususi Emilė numetė pieštuką. Nieko nesakoma. Nieko, nes jie perskaitys tarp eilučių, kodėl tu išėjai, ir manys, kad dėl šito patys kalti.

Kai ką prisiminusi pasirausė naktinėje spintelėje ir ištraukė drobe įrištą knygelę. Nusinešė prie sieninės spintos. Joje už krūvos batų dėžių buvo nedidelė kiaurymė, prieš daug metų išgraužta voveryčių. Kai jiedu su Krisu buvo maži, ten slėpdavo savo lobius.

Įkišusi ranką užčiuopė sulankstytą popieriaus lapą. Citrinų sulčių laiškas, perskaitomas laikant virš žvakės liepsnos. Jiedu su Krisu tada buvo maždaug dešimtmečiai. Siuntinėjo vienas kitam laiškus skardinėje ant lyno, ištempto tarp jų kambarių langų, kol tas įsipainiojo medžių šakose. Emilė perbraukė pirštu apdriskusius popieriaus kraštus ir nusišypsojo. „Ateinu tavęs gelbėti“, - buvo parašyta Kriso.

Jeigu ji gerai prisimena, tuo metu jai buvo uždrausta išeiti iš namų. Krisas korėsi rožių treliažu ir namo siena, kad įlipęs pro langą išlaisvintų. .. bet nukrito ir susilaužė ranką.

Ji suglamžė popierių. Taigi. Nebe pirmas kartas, kai jis ją išlaisvina.

Emilė susipynė prancūzišką kasą ir atsigulė ant lovos. Taip gulėjo - nuoga, gniauždama saujoje laišką, - kol išgirdo kaimynystėje Krisą įjungus variklį.

Kai sukako penkiolika, pasaulis Krisui pasidarė keistas. Laikas bėgo per greitai, o kartu slinko nepaprastai lėtai. Atrodė, niekas nebesupranta, ką jis sako. Nuo potvynių ir atoslūgių dilgčiojo galūnės, tempėsi oda. Jis prisiminė vieną vasaros pavakarę, kai jiedu su Ema tinginiavo ant plausto tvenkinyje. Jis užsnūdo per vidurį jos sakomo sakinio ir nubudo saulei gerokai pažemėjus, orui įkaitus. Emilė tebekalbėjo - viskas buvo pasikeitę ir kartu nekintama.

Dabar vėl buvo taip pat. Emilė, kurios veidą Krisas regėdavo užsimerkęs, netikėtai tapo nebeprisimenama. Jis norėjo duoti jai laiko suprasti, koks kvailas jos sumanymas, tačiau laikas išseko ir visas tas košmaras ūmiai tapo nebesuvaldomas, Krisas nebegalėjo jo sulaikyti. Jis norėjo išgelbėti jai gyvybę, todėl apsimetė padėsiąs numirti. Viena vertus, jautėsi bejėgis pasaulyje, per dideliame, kad įstengtų jį pakeisti. Kita vertus, jo paties pasaulis susitraukė iki adatos smaigalio, vietos jame teliko tik jiedviem su Emile ir jų susitarimui. Krisas buvo paralyžiuotas neryžtingumo: su visu nepajudinamu paauglystės dramatizmu tikėjo galįs susitvarkyti su tokiu didžiuliu iššūkiu, o kartu troško pašnibždėti tiesą mamai į ausį, kad ji tą tiesą nuvytų šalin.

Rankos taip drebėjo, kad jis jas prisėdo. Būdavo akimirkų, kai jis neabejodavo kraustąsis iš proto. Galvodavo apie tą reikalą kaip apie varžybas, kurias privalo laimėti, ir kartu sau primindavo, kad po varžybų niekas nemiršta.

Stebėjosi, kaip taip greitai pralėkė laikas nuo to vakaro, kai Emilė jam pasakė. Norėjosi, kad laikas bėgtų kuo greičiau, kad jis taptų suaugęs ir kaip visi suaugusieji šį savo gyvenimo tarpsnį prisimintų miglotai.

Stebėjosi, kodėl kelias po juo tarsi trupa, kai pamėgina lėtai važiuoti per saugiąją zoną.

Ji įsėdo tokiu pažįstamu judesiu, kad Krisui prireikė užsimerkti.

- Labas, - tarė kaip visada.

Krisas išvažiavo iš jos kiemo su jausmu, tartum kas nors būtų pakeitęs vaidinamos pjesės siužetą ir pamiršęs jam pasakyti.

Iškart už Vud Holou Roudo vingio Emilė paprašė sustoti.

- Noriu jį apžiūrėti.

Jos balsas iš susijaudinimo buvo suplonėjęs, akys, kiek jis pastebėjo, stiklinės ir blizgančios. Tartum karščiuotų. Krisas net ėmė spėlioti, ar ji neišgėrė kokių vaistų.

Iš striukės vidinės kišenės jis ištraukė ginklą, susuktą į zomšą. Emilė atkišo ranką ir sudvejojo, ar liesti. Pabraukė smiliumi per vamzdį.

- Ačiū, - sušnibždėjo su palengvėjimu. - O šovinys? - staiga prisiminė. - Nepamiršai?

Krisas patapšnojo kišenę.

Emilė pažvelgė į jo ranką ant marškinių prie širdies, paskui į veidą.

- Norėjai ką nors pasakyt?

- Ne, - atsakė Krisas.

Važiuoti prie karuselės sugalvojo Emilė. Iš dalies dėl to, kad šiuo metų laiku tenai veikiausiai nebus žmonių, ir dar todėl, kad sąmoningai stengėsi pasiimti su savimi visa, ką geriausia turėjo pasaulyje, kurį rengėsi palikti, - jeigu kartais pasisektų prisiminimus išsinešti kišenėse leidžiantis į laukiančią nežinią.

Karuselė jai patiko nuo mažens. Dvi pastarąsias vasaras, kai Krisas ten dirbdavo, ji dažnai su juo ten ir susitikdavo. Jie buvo pakrikštiję žirgelius: Tulpė ir Lerojus, Sadi ir Starlaitas, ir Bakas. Kartais Emilė ateidavo dieną ir padėdavo Krisui sodinti storus drėgnus nešulius - vaikus - į drožinėtus balnus. Kartais ateidavo temstant - padėti susitvarkyti. Tas jai labiausiai patikdavo. Kažin koks nepaprastai mielas buvo to didelio mechanizmo judėjimas iš inercijos, lėtas žirgelių plaukimas, kol sugirgždės ir sudūgs krumpliaračiai.

Neatrodė, kad ji bijo. Dabar, kai rado išeitį, net mintis apie mirtį nebebaugino. Tiesiog norėjo viską užbaigti nelaukdama, kol jos mylimi žmonės bus įskaudinti taip pat smarkiai kaip ji.

Emilė pažiūrėjo į Krisą, į sidabrišką dėžutę, kurioje buvo karuselės paleidimo mechanizmas.

- Ar tebeturi raktą? - paklausė.

Vėjas plakė jai į skruostą kasą, rankos buvo sunertos ant krūtinės - taip šilčiau.

- Turiu, - atsakė Krisas. - Nori įjungt?

- Norėčiau.

Ji užlipo ant karuselės, brūkštelėjo ranka per tvirtų žirgelių nosis. Išsirinko Delilą, kuriai pati buvo davusi vardą, - baltą kumelaitę su sidabriškais karčiais, su dirbtiniais rubinais ir smaragdais kamanose. Krisas atsistojo prie mechanizmo dėžės, uždėjo ranką ant raudono mygtuko, paleidžiančio mašiną. Emilė pajuto, kaip karuselė su dundesiu atgyja, išgirdo nedarnius kaliopės garsus jai įsibėgėjant. Pliaukštelėjo supleišėjusios odos vadelėmis žirgeliui per sprandą ir užsimerkė.

Įsivaizdavo save su Krisu dar visai mažus, stovinčius vienas greta kito ant riedulio už namo, susikibusius rankomis ir drauge šokančius į didelę krūvą rudens lapų. Prisiminė brangakmenių atspalvių klevus ir ąžuolus. Prisiminė savo rankos trūktelėjimą Kriso saujoje, kai juos įveikė sunkio jėga. O geriausiai prisiminė tą akimirką, kai jiedu abu įtikėjo, kad skrenda.

Jis stovėjo ant lygios žemės ir stebėjo Emilę. Jos galva buvo atmesta atgal, vėjas rausvino skruostus. Iš akių žliaugė ašaros, bet ji šypsojosi.

Na štai, tarė jis sau. Arba jis leis Emilei gauti tai, ko trokšta, arba pats gaus, ko nori. Pirmą kartą, kiek jis prisiminė, tai buvo ne tas pat.

Kaip jam stypsoti šalia ir žiūrėti į Emilės mirtį? O kita vertus - kaip ją sulaikyti, jeigu ji taip kankinasi?

Emilė juo pasitikėjo, o jis ketino ją išduoti. Ir kai ji vėl mėgins nusižudyti - Krisas žinojo, kad bus ir kitas kartas, - jis sužinos jau po laiko. Kaip ir visi kiti.

Krisui ant sprando pašiurpo oda. Ar jis čia mąsto apie save?

Pasistengė viską išmesti iš galvos - kaip prieš varžybas, kad mintyse teliktų tiesiausias ir greičiausias kelias nuo čia iki ten. Šįkart nebuvo taip lengva. Nebuvo tiesiausio kelio. Nebuvo visiško tikrumo, kad jiedu drauge tą kelią įveiks.

Virpėdamas įsižiūrėjo į ilgą baltą jos kaklo liniją, Į pulsavimą duobutėje. Nenuleido akių, kol ji dingo anoje karuselės pusėje, sulaikęs kvapą laukė, kol vėl pasirodys.

Jiedu sėdėjo ant karuselės suolelio - ant jo mamos sukdavosi su mažiausiais vaikeliais, medis po rankomis buvo pūslėtas, sustorėjęs nuo daugybės sluoksnių dažų. Krisui tarp kojų stovėjo butelis Canadian Club. Jis juto šalia drebančią Emilę. Norėjosi manyti, kad ji dreba nuo šalčio. Prisilenkęs užsagstė jai striukę.

- Juk nenori susirgt, - pasakė jis, paskui pagalvojęs pasijuto nesmagiai. - Aš tave myliu, - sušnibždėjo ir tą akimirką suprato, ką darys.

Kai ką nors myli, to žmogaus reikmes iškeli aukščiau savųjų.

Ir nesvarbu, kad tos reikmės neįtikimos. Nesvarbu, kad sumautos. Nesvarbu, kad verčia tave jaustis tartum draskomam į gabalus.

Jis nesuvokė pravirkęs, iš dalies nuo sukrėtimo, iš dalies dėl susitaikymo, kol pajuto prigludęs prie maloniai jaudinančių Emilės lūpų. Taip neturėjo būti. Ak, Dieve, tik koks iš jo bus didvyris, jei išgelbėta Ema tik dar labiau kankinsis? Emilės rankos ėmė guodžiamai glostyti jam nugarą, ir jis nusistebėjo: kuris čia dėl kurio atėjo? Paskui staiga pajuto turįs būti joje ir greitai, pats stebėdamasis, ėmė plėšti nuo jos džinsus, stumti žemyn šlaunimis. Pajuto, kaip jį apglėbia jos kojos, ir patyrė orgazmą.

Pasiimk mane kartu, pagalvojo.

Emilė susitvarkė drabužius. Jos skruostai degė. Krisas vis atsiprašinėjo, tartum už tai, kad jis pamiršo sargį, ji nedovanotų per amžius.

- Nesvarbu, - atsakė ji kamšydamasi palaidinukę ir galvodama: ak, jeigu tu žinotum.

Jis sėdėjo už kelių žingsnių, susinėręs rankas ant kelių. Džinsai dar buvo neužsegti, vėjas dvelkė sekso kvapu. Krisas jautėsi nenormaliai ramus.

- Ką man reikės padaryt... paskui? - paklausė jis.

Jiedu nebuvo apie tai kalbėję. Emilė iki šiol nebuvo visiškai tikra, ar Krisas neketina iškrėsti kokios nors kvailystės, pavyzdžiui, švystelėti šovinių į krūmus, kai reikės užtaisyti ginklą, arba paskutinę akimirką išmušti kolto jai iš rankos.

- Nežinau, - atsakė ji.

Ir tikrai nežinojo - dar nebuvo taip toli nuklydusi mintimis. Reikėjo viską suplanuoti, sudėlioti, net patį savižudybės veiksmą... tačiau ji niekaip neįsivaizdavo savęs mirusios. Atsikosėjo.

- Daryk ką nori, - tarė ji. - Ko tau reikia.

Krisas nykščio nagu braižė grindų lentą, staiga pasijutęs lyg svetimas.

- Ar jau laikas? - paklausė šaltai.

- Dar ne visai, - sušnibždėjo Emilė.

Per atokvėpio valandėlę Krisas užsisegiojo džinsus, pasisodino Emilę ant kelių. Jo rankos ją apkabino, ji palinko į jį galvodama: atleisk.

Kai spragtelėjo atidaromas šovinių būgnas, Krisui suvirpėjo rankos. Kolte telpa šeši šoviniai. Iššovus tūtelė lieka būgne. Jis visa tai aiškino Emilei, rausdamasis marškinių kišenėlėje, tartum dėstant gryną mechaniką viskas būtų ne taip skausminga.

- Du šoviniai? - paklausė Emilė.

Krisas kilstelėjo petį.

- Dėl visa ko, - atsakė, lyg skatindamas paklausti to, ko ir pats nelabai suprato. Dėl visa ko, jei kulka nepasiektų tikslo? Dėl visa ko, jeigu jis pajustų, kad Emilei mirus nori numirti ir pats?

Ginklas gulėjo tarp jų kaip gyvas padaras. Emilė jį paėmė, jo svoris lenkė jai riešą.

Krisas taip daug norėjo pasakyti. Troško, kad ji atskleistų jam tą baisiąją savo paslaptį. Troško melsti jos liautis. Troško jai pasakyti, kad dar galima mesti tą sumanymą, nors reikalai buvo nuėję jau taip toli, jog pats nebelabai tuo tikėjo. Todėl tik prisispaudė lūpomis prie jos lūpų, smarkiai - lyg norėtų palikti žymę, - bet burna persikreipė nuo raudos, ir jis atsitraukė nebaigęs bučinio. Visas susirietė lyg gavęs niuksą.

- Tai darau tik todėl, kad myliu tave, - pasakė Krisas.

Emilės veidas buvo sustingęs, pablyškęs nuo ašarų.

- Ir aš tai darau tik todėl, kad myliu tave. - Ji sugriebė jo ranką. - Noriu, kad laikytum mane apkabinęs.

Krisas suėmė ją į glėbį, ji smakru įsirėmė į jo dešinį petį. Jis įsiminė Emilės svorį ir gyvastį, tekančią smarkia srove, prieš atsilošdamas duoti jai vietos prisidėti ginklą prie galvos.

DABAR

1998- ųjų gegužė

Randi Andervud atsiprašė prisiekusių jų.

- Aš dirbu naktimis, - paaiškino, - o juk niekas nelaikys jūsų nemigusių tuo laiku, kai aš skaidriausios galvos. - Ji buvo ką tik baigusi trisdešimt šešių valandų budėjimą ligoninėje, kur dirbo felčere skubios pagalbos skyriuje. - Jūs mane įspėkit, jeigu nušnekėsiu, - pajuokavo. - O jei pabandysiu kam nors intubuot rašiklį, užplokit.

Džordanas nusišypsojo.

- Mes labai dėkingi, kad atėjote, ponia Andervud.

- Na, - tarė šiepdamasi liudytoja, - kas gi čia tokio - mažiau pamiegot?

Ji buvo stambi moteris, tebevilkėjo ligoninės medicinos sesers apdarą, išmargintą žaliomis snaigelėmis. Džordanas jau buvo paskelbęs, kas ji yra, - protokolui.

- Ponia Andervud, - paklausė, - ar jūs budėjote tą lapkričio septintos dienos vakarą, kai Emilė Gold buvo pristatyta į Beinbridžo memorialinės ligoninės skubios pagalbos skyrių?

- Taip, budėjau.

- Ar jūs ją atsimenate?

- Atsimenu. Ji buvo jaunutė, į tokias visada baisiausia žiūrėt. Iš pradžių ją visi apipuolė - ji patraukė visų dėmesį, vos sanitarai ją atvežė, - bet viskas pasibaigė per keletą sekundžių. Vos pasiekė reanimacijos palatą, buvo konstatuota mirtis.

- Supratau. Kas buvo paskui?

- Na, įprasta procedūra - kviesti ką nors atpažint palaikų prieš vežant į lavoninę. Mums buvo pranešta, kad jau atvažiuoja jos tėvai. Tai aš ėmiausi ją švarint.

- Švarinti?

- Įprastas dalykas. Ypač kai tokia daugybė kraujo. Artimiesiems sunkiau į viską žiūrėt. Daugiausia šluosčiau jai rankas ir veidą. Niekas mums nepasakė jos neplaut.

- Ką jūs turite galvoje?

- Policijos tyrimuos įrodymas yra įrodymas, ir palaikai turi atitikt reikalavimus. Bet policininkai, kurie atvežė, pasakė, kad savižudybė. Niekas iš policijos mums neliepė elgtis kitaip. Niekas neatvyko nei tyrimų daryt, nei nieko.

- Jūs pati nuplovėte jai rankas?

- Taip. Atsimenu, ji turėjo dailų aukso žiedelį - kaip tie keltiški mazgai, žinot?

- Ir kada jūs išėjote iš reanimacijos vienutės?

- Kai atėjo merginos tėvas atpažinti palaikų.

Džordanas nusišypsojo liudytojai.

- Ačiū. Klausimų nebeturiu.

Kaip Džordanas ir tikėjosi, Bari Delani atsisakė kryžminės apklausos. Nedaug ko būtų galėjusi paklausti, antraip jos pagrindinė liudytoja, detektyve Maronė, būtų virtusi savimi patenkinta kvaile. Taigi Džordanas pakvietė liudyti daktarą Linvudą Karpadžaną. Žiūrėdamas į tą vyriškį, nusprendė turįs įteikti Selenai didelę puokštę rožių, - už tai, kad jį surado.

Prisiekusieji negalėjo atitraukti nuo jo akių. Daktaras Karpadžanas priminė Kerį Grantą pačiame jėgų žydėjime - žilstelėję plaukai, susiraitę prie smilkinių, išpuoselėtos rankos, regis, vertos visiško jūsų pasitikėjimo, ką jau kalbėti apie tradicines vertybes. Įpratęs būti dėmesio centre, jis nesivaržydamas įsitaisė ant liudytojų pakylos.

- Jūsų kilnybe, - pasakė Bari, - norėčiau į jus kreiptis.

Paketas pamojo teisininkams prieiti. Džordanas kilstelėjo antakį - laukė, ką pasakys Bari.

- Dėl apeliacijos. Mes ir vėl prieštaraujame dėl šio liudytojo.

- Ponia Delani, - tarė teisėjas, - aš jau esu apsisprendęs dėl jūsų prašymo prieš teismą.

Bari žengė atgal prie savo suolo, ir Džordanas ėmė klausinėti daktaro Karpadžano apie jo kompetenciją, toliau stebindamas prisiekusiuosius.

- Daktare, ar su daug paauglių esate dirbęs?

- Su tūkstančiais, - atsakė daktaras Karpadžanas. - Tikrai ne mažiau.

- Kiek iš jų buvo linkę į savižudybę?

- Ak, esu konsultavęs per keturis šimtus paauglių, kurie buvo linkę žudytis. Žinoma, neskaičiuojant tų istorijų, kurios aprašytos trijose mano knygose šia tema.

- Tai jūs esate paskelbęs savo atradimus?

- Taip. Be knygų, esu skelbęs mokslinius darbus leidiniuose Journal of Counseling and Clinical Psychology ir Journal of Abnormal Child Psychiatry.

- Mes toli gražu taip neišmanome paauglių savižudybių problemos kaip jūs. Ar galėtumėte mums suteikti bendrą supratimą apie šio reiškinio ypatybes?

- Žinoma. Paauglių savižudybės yra kelianti nerimą, kasmet vis besiplečianti epidemija. Paaugliui savižudybė - tai ryžto ir nevilties samplaika. Paaugliams labiausiai reikia pripažinimo. Visas paauglio pasaulis sukasi apie jį patį. Na, įsivaizduokite susirūpinusį paauglį, turintį problemą. Tėvai jo nesiklauso, nes arba nenori pripažinti, kad jų vaikas prislėgtas, arba tiesiog neturi laiko. Taigi paauglys galvoja: ak, taip? Na, tai pažiūrėkit, ką aš padarysiu. Ir nusižudo. Jis negalvoja, kad bus miręs. Jis galvoja apie savižudybę kaip apie būdą išspręsti problemą, atsikratyti skausmo ir kartu pareikšti: štai šitaip! Viskas drauge.

- Ar yra tyrinėtas procentinis santykis, kiek žudosi vaikinų ir merginų?

- Merginos bando nusižudyti triskart dažniau nei vaikinai, bet vaikinams daug dažniau pavyksta.

- Tikrai? - Džordanas apsimetė nustebęs. Iš tikrųjų tai jie su daktaru Karpadžanu jau prieš savaitę valandų valandas derino šį liudijimą, ir gerasis daktaras jau nebūtų galėjęs pasakyti nieko tokio, kad jį nustebintų. - O kodėl?

- Na, merginos dažnai griebiasi ne tokių veiksmingų priemonių. Nuodijasi tabletėmis, anglies monoksidu - tam reikia ilgo laiko, taigi dažnai savižudės randamos gyvos ir nuvežamos į ligoninę. Kartais jos pjaunasi riešus, tačiau daugiausia raižo ranką skersai, nesuprasdamos, kad greičiausias būdas numirti - durti vertikaliai išilgai arterijos. O vaikinai labiau linkę žudytis šaunamuoju ginklu arba pasikarti. Abu būdai greiti, mirtis ištinka nespėjus išgelbėti gyvybės ar sulaikyti nuo to veiksmo.

- Supratau, - tarė Džordanas. - Ar galima išskirti tam tikrą tipą paauglių, labiau už kitus linkusių žudytis?

- Čia įdomus dalykas, - atsakė daktaras Karpadžanas blizgančiomis mokslininko akimis. - Vienodai linkę į savižudybę ir skurstantys paaugliai, ir turtingų tėvų vaikai. Socialinė ekonominė padėtis nieko nelemia.

- Ar jiems nėra būdingas tam tikras elgesys, kuris mus įspėtų: ei, tas vaikinukas ketina nusižudyti!

- Depresija, - tiesiai rėžė Karpadžanas. - Paprastai ji tęsiasi keletą metų. Nors viskas gali įvykti ir gana greitai, per kelis mėnesius. Pačią savižudybę dažnai paskatina koks nors konkretus įvykis, kartu su depresija tai ima atrodyti visai nebepakeliama.

- Ar toji depresija būna akivaizdi tiems, kurie bendrauja su paaugliu?

- Na, žinote, pone Makfi, tai viena iš problemų. Depresija pasireiškia labai įvairiai. Ne visada ji pastebima draugams ir artimiesiems. Psichologai atpažįsta kai kuriuos suicidinio elgesio požymius. Į juos dera žiūrėti labai rimtai, kai tik jų atsiranda. Tačiau kai kuriems paaugliams jų visai nebūna, o kai kuriems pasireiškia visi.

- Kokie tie požymiai, daktare?

- Kartais nuolat mąstoma apie mirtį. Arba pakinta valgymo, miego įpročiai. Imama maištauti. Užsisklendžiama nuo žmonių arba tiesiog pabėgama. Kai kurie tokie paaugliai tarpais nuobodžiauja arba sunkiai susikaupia. Gali rastis priklausomybės nuo narkotikų ar nuo alkoholio požymių, prastėja pažymiai. Jie gali imti nepaisyti savo išvaizdos. Gali rastis asmenybės pokyčių arba psichosomatinių negalavimų. Kartais vaikai ima dalyti brangius daiktus arba juokauja apie savižudybę. Bet kartais, kaip sakiau, nieko tokio nebūna.

- Ir jie elgiasi kaip visiškai normalūs mano pažįstami paaugliai, - pridūrė Džordanas.

- Visiškai teisingai, - pasakė psichologas. - Štai kodėl taip sunku diagnozuoti iš anksto.

Džordanas paėmė dokumentą - jame buvo surašyti Emilės Gold sveikatos duomenys, kaimynų, draugų ir artimųjų apklausos, kurias atliko Seleną ir policija.

- Daktare, ar jūs turėjote progą panagrinėti Emilės Gold asmenybę?

- Taip, turėjau.

- Ką sako apie Emilę draugai ir artimieji?

- Tėvai nepastebėjo jokios depresijos. Draugai irgi. Dailės mokytojos komentarai perša mintį, kad nors Emilė nesisakė esanti prislėgta, jos kūriniai tapo makabriški. Skaitant tarp eilučių man aiškėja, kad Emilė ėmė užsisklęsti kelios savaitės prieš žūtį. Ji labai daug bendravo su Krisu, o tai suderinama su susitarimu nusižudyti.

- Susitarimas nusižudyti. Kas tai?

- Planuojama dviejų ar daugiau žmonių mirtis drauge. Suaugusiajam būtų keista apie tai net pagalvoti - kaip paveikti kitą žmogų, kad ir jis nuspręstų nusižudyti. - Daktaras liūdnai nusišypsojo prisiekusiesiems. - Dauguma jūsų yra pamiršę - turbūt tai ir gerai, - kaip ten buvo, kai buvote šešiolikos, septyniolikos. Kaip svarbu jums buvo turėti ką nors, kas jus supranta ir jumis žavisi. Jūs užaugote, ir viskas pasidarė šiek tiek reliatyvu. O kai buvote paaugliai, tas artimas ryšys buvo už viską svarbesnis. Jie taip smarkiai prisirišę prie panašių į save, kad vilki tokius pat drabužius, klausosi tokios pat muzikos, taip pat linksminasi ir panašiai mąsto. Pakanka vienam staiga pareikšti norą nusižudyti. Dėl įvairiausių psichologinių priežasčių antras nutars, kad sumanymas geras. - Daktaras Karpadžanas įsižiūrėjo į Krisą, tartum dabar jį tirtų. - Paaugliai, nusprendę drauge nusižudyti, paprastai būna artimi. O kai jau pasiryžtama, nedidukas pasaulis pasidaro dar mažesnis. Vieninteliai žmonės, kuriais pasikliaujama, tėra jie patys - vienas kitam. Vieninteliai žmonės, su kuriais norima bendrauti, tėra jie patys. Ir taip viskas siaurėja, kol vienintelis svarbus dalykas belieka savižudybės aktas - planavimas ir pats įvykis. Juo savižudžiai nori drauge šį tą pareikšti visiems tiems, kurie yra už to mažyčio pasaulėlio ribų, tiems, kurie jų nesupranta.

- Daktare Karpadžanai, jei remsimės duomenimis apie Emilės asmenybę, ar galima spėti, kad ji buvo linkusi į savižudybę?

- Kadangi jos nepažinau, daugiausia galiu pasakyti tiek, kad tai visai įmanoma. Ji buvo pakankamai prislėgta, kad ryžtųsi savižudybei.

Džordanas linktelėjo.

- Jūs sakote, dėl pačios jos asmenybės, kad nebūtinai turėjo būti aiškių įspėjamųjų ženklų? Sakote, kad mergina, atrodanti kaip visai normali paauglė, tik truputį užsidariusi, galėjo būti linkusi nusižudyti?

- Viskas jau atsitiko, - atsakė daktaras Karpadžanas.

- Taip. - Džordanas pažiūrėjo į savo užrašus. - Ar jūs turėjote progą panagrinėti Kriso asmenybę?

Džordanas buvo išsireikalavęs, kad Seleną, pasikalbėjusi su artimaisiais, draugais ir pažįstamais, sudarytų tokį pat dokumentą kaip apie Emilę. Suprantant - nors ir nenoromis, - kad Krisas visai nelinkęs į savižudybę, nebūtų buvę jokios naudos iš asmeniško pokalbio su specialistu ir to specialisto liudijimo, prisaikdinus sakyti tiesą.

- Taip. Ir svarbiausias dalykas, kurį įžvelgiau, - tai jo susirūpinimas dėl Emilės Gold. Žinote, prieš tapdamas savižudybių ekspertu aš buvau psichologas. Yra specifinis terminas tokiems santykiams, kokie per metų metus susiklostė tarp Kriso ir Emilės, apibūdinti.

- Koks?

- Lydinys. - Daktaras nusišypsojo prisiekusiesiems. - Visai kaip fizikoj. Dvi asmenybės taip susisiejusios, kad susidariusi visiškai nauja asmenybė, ir atsiskyrimas tolygus tos asmenybės išnykimui.

Džordanas kilstelėjo antakius.

- Gal galėtumėte pakartoti?

- Paprastai tariant, - ėmė dėstyti daktaras Karpadžanas, - Kriso ir Emilės mintys ir asmenybės buvo taip susijusios, kad iš tikrųjų tarp jų nebuvo jokio skirtumo. Jiedu augo taip glaudžiai susiję, kad negalėjo nieko veikti vienas be kito. Kas nutikdavo vienam iš šių jaunuolių, paveikdavo ir kitą. Ir jeigu vienas iš jųdviejų miršta, kitas tiesiog nebegali toliau gyventi. - Jis pažiūrėjo į Džordaną. - Ar šitaip aiškiau?

- Aiškiau, - atsakė Džordanas, - tik sunku pripažinti.

Daktaras Karpadžanas nusišypsojo.

- Sveikinu, pone Makfi. Vadinasi, jūs psichiškai sveikas.

Džordanas šyptelėjo.

- Nežinau, pone, ar su tuo sutiks ponia Delani, bet ačiū. - Jam už nugaros prisiekusieji sukikeno. - Taigi jūsų, daktare Karpadžanai, kaip specialisto, nuomone... Ar jūs padarėte kokių išvadų dėl Kriso Harto ir Emilės Gold?

- Taip. Aš manau, kad Emilė dėl kokios nors priežasties buvo linkusi nusižudyti. Ir... svarbu tą suprasti... gal mes taip ir nesužinosime, kokia buvo toji priežastis. Kažkas ją prislėgė, ir mirtis ėmė atrodyti kaip išeitis. Ji prasitarė Krisui, nes jis jai buvo pats artimiausias, ketinanti nusižudyti. Ir kai ji tai pasisakė, jis suprato: jeigu nebebus Emilės, nebeliks dėl ko gyventi ir jam.

Džordanas įsistebeilijo į prisiekusiuosius.

- Vadinasi, jūs sakote, kad nežinia kas, dėl ko Emilė palinko į savižudybę, - tai ne tas pat, dėl ko savižudybei ryžosi Krisas?

- Ne tas pat. Akivaizdu, kad Emilė nusprendė nusižudyti ir privertė Krisą sutikti nusižudyti drauge.

Džordanas luktelėjo užsimerkęs. Tai ir buvo didžiausias iššūkis ginant kaltinamąjį - priversti prisiekusiuosius patikėti, kad tiedu jaunuoliai galėjo prieiti prie tokio siaubingo sumanymo abu drauge. Geras daktaras, ačiū Dievui... arba ačiū Selenai, kuri jį surado ir padarė tai, kas jau atrodo įmanoma.

- Dar štai kas, - tarė Džordanas. - Emilė, likus keliems mėnesiams iki savižudybės, kai kam nupirko labai brangią dovaną. Ką pasakytumėte apie tokį poelgį?

- A, tai dovana ne šiaip sau, - atsakė daktaras Karpadžanas. - Ji ketino užsitikrinti, kad tas žmogus ją prisimins.

- Vadinasi, Emilė šia dovana norėjo pranešti pasauliui, kad ketino nusižudyti?

- Prieštarauju! - sušuko Bari. - Klausimas nukreipiamasis.

- Jūsų kilnybe, tai labai svarbu, - pasipriešino Džordanas.

- Tai paklauskite kitaip, pone Makfi.

Džordanas vėl kreipėsi į daktarą Karpadžaną.

- Jūsų, kaip specialisto, nuomone, kodėl Emilė pirko tokią brangią dovaną, tokį laikrodį, jeigu tikrai norėjo nusižudyti?

- Sakyčiau... - psichologas pamąstė, - Emilė nupirko laikrodį prieš nuspręsdama nusižudyti ir įtraukti į susitarimą Krisą. Gal pirkinys ir labai brangus, bet tai neturėjo reikšmės. - Jis liūdnai nusišypsojo advokatui. - Kai ruošiesi žudytis, mažiausiai rūpi susigrąžinti pinigus.

- Ačiū, - padėkojo Džordanas ir atsisėdo.

Bari mintys sukosi ratu. Reikėjo padaryti taip, kad specialistas pasirodytų esąs skystagalvis, o ji visiškai neišmanė tos srities.

- Ką gi, daktare, - tarė ji ryžtingai, - jūs išnagrinėjote Emilės asmenybę. Ir išvardijote daug bruožų, būdingų paaugliams, linkusiems j savižudybę. - Ji paėmė savo liniuotąjį bloknotą, prirašytą pastabų. - Ar tarp jų ir nemiga?

- Taip.

- Ir ji buvo būdinga Emilei?

-Ne.

- Ar pastebėta staigių valgymo įpročių pokyčių?

-Ne.

- Ar Emilė maištavo?

- Bent jau aš to neįžvelgiau, ne.

- O kaip dėl pabėgimo?

-Ne.

- Ar buvo neramių minčių apie mirtį?

- Viešai to nesakydavo.

- Ar atrodo, kad nuobodžiaudavo arba sunkiai susitelkdavo?

- Ne.

- Ar ji turėjo priklausomybę nuo alkoholio arba narkotikų? -Ne.

- Gal buvo kokių nors nesėkmių moksle?

-Ne.

- Ar ji liovėsi rūpintis savo išvaizda?

-Ne.

- Ar skundėsi psichosomatiniais negalavimais?

-Ne.

- Ar juokaudavo apie savižudybę?

- Tikriausiai ne.

- Taigi vienintelis dalykas, dėl kurio jūs manote, kad Emilė galbūt buvo linkusi į savižudybę, tai šioks toks užsisklendimas ir prasta nuotaika. Ar tai nėra būdinga devyniasdešimt devyniems procentams moterų bent kartą per mėnesį?

Daktaras Karpadžanas šyptelėjo.

- Iš tam tikrų šaltinių žinau, kad būdinga.

- Jei Emilei dauguma tų savybių nebuvo būdingos, tai ar įmanoma, kad ji nebuvo linkusi į savižudybę?

- Įmanoma, - atsakė psichologas.

- Ir dėl kelių pasireiškusių požymių - ar galėtumėte pasakyti, kad šitoks elgesys paauglei yra normalus?

- Taip, dažnas.

- Gerai. Jūs darėte išvadas iš Emilės asmenybės aprašo, ar ne?

- Taip.

- Kas tą aprašą sudarė?

- Kaip supratau, medžiagą surinko gynybos tyrėja, ponia Damaskus. Tai kelios apklausos, atliktos jos pačios arba pareigūnų. Apklausti paauglės draugai ir artimieji.

- Pasak jūsų paties, Krisas Hartas Emilei Gold buvo artimiausias asmuo. Ar jo pastebėjimai įtraukti į aprašą?

- Na, ne. Jo niekas neklausinėjo.

- Bet juk kaip tik su juo Emilė paskutines savaites bendraudavo dažniausiai?

- Taip.

- Tai gal jis būtų galėjęs jums pasakyti, ar ji turėjo tų ypatybių, kurias mes ką tik suminėjome. Tikriausiai jis matė daugiau už visus.

- Taip.

- Bet jūs su juo nepasikalbėjote, nors jis yra geriausias informacijos šaltinis?

- Mes stengėmės spręsti be Kriso, kad išliktume visiškai nešališki.

- Daktare, ne to klausiu. Aš klausiu: ar kalbėjotės su Krisu Hartu?

- Ne, nesikalbėjau.

- Su Krisu Hartu jūs nesikalbėjote. Jis gyvas ir pasiekiamas, o su juo nė nesikalbėjote, nors jis pats geriausias, kokį turite, Emilės elgesio prieš mirtį liudytojas. Be pačios Emilės. - Bari prismeigė liudytoją žvilgsniu. - Jūs juk negalėjote apklausti Emilės, ar ne?

Kima Kenli į trumpą apklausą teisme atėjo su puošnia rytietiška suknia, numarginta gal šimtu rankyčių atspaudų.

- Ar ne šauni suknia? - paklausė pareigūno, lydinčio ją prie liudytojų pakylos. - Man ją padovanojo darželinukai.

Džordanas pasitikslino jos duomenis ir paklausė, kaip ponia Kenli susipažino su Emile Gold.

- Aš ją mokiau dailės per visus vidurinės mokyklos metus. Emilė buvo nepaprastai gabi. Jūs turite suprasti - aš, dalyko mokytoja, matau per dieną penkis šimtus vaikų. Dauguma jų tik pasirodo dailės kabinete ir palieka netvarką. Tik saujelė lieka ištikimų, iš tikrųjų prisiriša prie dėstomo dalyko. Gal tik vienas kitas iš jų turi talentą. O Emilė buvo rečiausias brangakmenis. Tokių pasitaiko gal kartą per dešimtmetį: ši mokinė ne tik mėgo dailę, bet ir žinojo, kaip išnaudoti savo gebėjimus.

- Atrodo, ji buvo nepaprasta.

- Talentinga, - patikslino Kima. - Ir atsidavusi. Visą laisvą laiką ji praleisdavo dailės kabinete. Net ir savo molbertą turėjo kabineto gale.

Džordanas sustatė keletą pareigūno atneštų tapybos darbų.

- Štai keletas paveikslų, papildysiančių įrodymų sąrašą, - pasakė jis ir palaukė, kol juos apžiūrės Bari ir nuobodžiaudamas sužymės etiketėmis teismo sekretorius. - Gal galėtumėte mums papasakoti apie šiuos darbus?

- Žinoma. Berniukas su ledinuku ant pagaliuko jos nutapytas devintoje klasėje. Dešimtos klasės paveikslas - motina su vaiku - tobulesnis. Matote, kaip pavaizduotas veidas? Ar ne tikroviškiau? Ir žmonės atrodo labiau trimačiai. Na, o trečio paveikslo personažas, aišku, yra Krisas.

- Krisas Hartas?

Kima Kenli nusišypsojo.

- Pone Makfi, - tarė, - ar jums nepanašus?

- Man panašus, - užtikrino ją Džordanas. - Bet dar yra protokolas.

- Na, tada - taip. Krisas Hartas. Šiaip ar taip, Emilė pagavo jo veido išraišką, labai tikroviškai perteikė bruožus. Beje, Emilės darbai man truputį primena Merę Kasat.

- Štai kaip, - tarė Džordanas. - Aš jau nebespėju sekti minties. Kas yra Merė Kasat?

- Devyniolikto amžiaus dailininkė, dažnai vaizduodavusi motiną su vaiku. Emilė irgi mėgo šią temą, skirdavo dėmesio detalėms ir jausmui.

- Ačiū. Vadinasi, Emilės paveikslai mokantis vidurinėje mokykloje nuosekliai tobulėjo?

- Iš esmės taip. Bet iš pradžių būdavo daug jausmo, o kai ji perėjo į dešimtą klasę, aš jau ėmiau nebesuprasti, ką ji mano apie savo vaizduojamus žmones; veikiau matydavau, ką pats žmogus mano apie savo būtį. Tokių dalykų retai tepasitaiko mėgėjų darbuose, pone Makfi. Tai profesionalumo požymis.

- Ar esate pastebėjusi Emilės stiliaus pokyčių?

- Tiesą sakant, taip. Praėjusį rudenį ji ėmėsi paveikslo, kuris smarkiai skyrėsi nuo ankstesnių įprastų darbų, ir aš tikrai nustebau.

Džordanas ištraukė paskutinį paveikslą. Stilizuota kaukolė su niūriomis akiduobėmis ir nukarusiu liežuviu sudomino prisiekusiuosius. Viena moteris tarė prisidengusi burną:

- O Dieve.

- Tokį įspūdį padarė ir man, - pasakė Kima Kenli, linktelėjusi prisiekusiajai. - Kaip matot, tai jau nebe realizmas. Tai siurrealizmas.

- Siurrealizmas, - pakartojo Džordanas. - Paaiškinkite, kas tai.

- Siurrealistinių paveikslų esate matę visi. Dali, Magritas. - Išvydusi tuščią Džordano žvilgsnį, ponia Kenli atsiduso. - Dali. Pamenate, kuris piešė varvančius laikrodžius?

- A, taip.

Džordanas žvilgtelėjo į prisiekusiuosius. Kaip ir bet kuri atsitiktinai parinktų Graftono apygardos gyventojų grupė, prisiekusiųjų žiuri būtų tikęs kontrastams tirti. Dartmuto ekonomikos profesorius sėdėjo šalia žmogaus, kuris, Džordano įsitikinimu, gyvenime nebuvo išlindęs iš savo pieno fermos Orforde. Regis, profesorius ėmė nuobodžiauti, tikriausiai puikiai žinojo, kas yra Dali. Fermeris rašėsi bloknote.

- Ponia Kenli, kada Emilė tai nutapė?

- Pradėjo rugsėjo gale. Ne visai užbaigė... mirė.

- Neužbaigė? Bet paveikslas pasirašytas.

- Taip, - liūdnai patvirtino dailės mokytoja. - Ir turi pavadinimą. Emilė aiškiai tikėjosi greit užbaigsianti.

- Kaip Emilė šį paveikslą pavadino?

Ilgu raudonu nagu Kima Kenli pavedžiojo virš kaukolės, paskui pirštas nuslinko plačiu liežuviu, akiduobėse pavaizduotais besimaišančiais debesimis ir sustojo prie autorės parašo.

- Štai, - parodė. - „Autoportretas“.

Minutę Bari Delani spoksojo į paveikslą, pasirėmusi smakrą. Paskui atsiduso ir atsistojo.

- Na, aš nelabai suprantu, - prisipažino ji Kimai Kenli. - O jūs?

- Aš nesu specialistė...

- Taip, - nutraukė ją Bari. - Nors galiu jus užtikrinti - gynyba yra vieną radusi. Tačiau man įdomu, ar jūs, Emilės dailės mokytoja, neklausėte jos, kodėl ji piešia tokius nerimą keliančius dalykus?

- Kaip sakiau, šis paveikslas visai kitoks negu ankstesni darbai. Ir ji sakė, kad taip jautėsi tapydama.

Bari ėmė žingsniuoti pirmyn atgal priešais liudytojų pakylą.

- Ar dailininkams nėra įprasta bandyti įvairius raiškos būdus ir stilius?

- Na, ne.

- Ar Emilė nėra bandžiusi jėgų skulptūros srityje?

- Kartą bandė, trumpai, dešimtoje klasėje.

- O keramikos?

- Truputį.

Bari pritariamai linktelėjo.

- O kaip dėl akvarelės?

- Bandė, bet jai labiau patiko aliejus.

- Tačiau retkarčiais Emilė nutapydavo ką nors jai nebūdinga?

- Žinoma.

Bari lėtai priėjo prie portreto su kaukole.

- Ponia Kenli, kai Emilė pirmą kartą ėmėsi akvarelės, ar nepastebėjote kokių nors jos elgesio pokyčių?

-Ne.

- O kai pamėgino skulptūrą?

-Ne.

Bari kilstelėjo paveikslą su kaukole.

- O kai ji tapė šį paveikslą, ponia Kenli, ar elgėsi kitaip nei visada?

-Ne.

- Klausimų nebeturiu, - pasakė Bari ir padėjo paveikslą ant įrodymų stalo drobe į apačią.

Teismo rūmų vestibiulyje buvo pristatyta kėdžių, jos tarsi jungė dvi teismo sales. Paskirtomis dienomis ten sėdėdavo suirzę advokatai, laukiantys kaltinimo pateikimo, arba liudytojai, įspėti nesikalbėti tarpusavyje. Dvi dienas Maiklas su Melane sėdėjo viename vestibiulio gale, Guste kitame. Tačiau šiandien Melanė turėjo būti įleista į teismo salę, nes jau liudijo. Guste sėdėjo įprastinėje vietoje, veltui stengdamasi įsigilinti į laikraštį ir nekreipti dėmesio, kai įeis Maiklas.

Jam atsisėdus greta ji sulankstė laikraštį.

- Tau nederėtų, - pasakė.

- Ko nederėtų?

- Sėdėt šičia.

- Kodėl? Kol nešnekam apie bylą, nieko blogo.

Guste užsimerkė.

- Maiklai, mudu kvėpuojam tuo pačiu oru, jau ir tai susiję su byla. Ir kad tu esi tu, o aš esu aš.

- Ar buvai susitikusi su Krisu?

- Ne, važiuosiu vakare. - Guste nusisuko, paskui paklausė: - O tu?

- Kažin, ar būtų gerai. Juk šiandien liudiju.

Guste šyptelėjo.

- Keistai supranti moralę.

- O kaip turėčiau suprast?

- Niekaip. Tiesiog tu liudiji gynybos pusėje. Krisas turėtų pats tau padėkot.

- Visai teisingai. Aš liudiju gynybos pusėje. Ir vakare tikriausiai eisiu prisigert, kad pamirščiau ką padaręs.

Guste atsigręžė visu kūnu.

- Nereikia, - pasakė, uždėjusi ranką jam ant plaštakos.

Abu sužiuro į tą ranką, skleidžiančią šilumą. Maiklas uždengė ją savąja.

- Tai gal nueikim kur nors kartu? - paklausė.

Guste papurtė galvą.

- Turiu nuvažiuot į kalėjimą, - švelniai tarė. - Dėl Kriso.

Maiklas nukreipė žvilgsnį į šalį.

- Tu teisi, - tarė ramiai. - Tu turi elgtis taip, kaip geriau tavo vaikui.

Jis atsistojo ir nuėjo per vestibiulį.

- Ponia Vernon, - tarė Džordanas, - jūs esate dailės terapijos specialistė.

- Taip.

- Gal jūs galėtumėte man pasakyti, kas tai yra? - Jis žavingai šypsojosi. - Čia, Naujajame Hampšyre, dailės terapijos specialistų ne itin daug.

Sandra Vernon buvo atskraidinta iš Berklio. Įdegusi, trumpais platinos spalvos plaukais, Kalifornijos universiteto filosofijos daktarės laipsnį turinti psichologė.

- Na, mes dirbame psichinės sveikatos srityje. Paprastai žmonės mus kviečiasi, ir mes duodame nurodymų. Paprašome tiriamojo nupiešti ką nors konkretaus, pavyzdžiui, namą, medį, žmogų. Ir remdamiesi tuo, ką jis nupiešė, kokiu stiliumi nupiešė, galime apibūdinti jo psichologinę savijautą.

- Tiesiog neįtikima, - pasakė Džordanas, nuoširdžiai susižavėjęs. - Jūs galite pažvelgę į piešinį pamatyti, kas darosi žmogaus galvoje?

- Žinoma. Jei vaikas labai mažas, neranda žodžių ką nors paaiškinti, mes galime atskleisti, ar jis nepatiria seksualinio arba fizinio smurto ir panašiai.

- Ar esate tyrusi paauglius?

- Esu.

Džordanas iš už nugaros tyčia uždėjo ranką Krisui ant peties.

- Ar esate tyrusi paauglių, kankinamų sunkios depresijos, linkusių į savižudybę?

- Taip.

- Ar pažiūrėjusi į paauglės paveikslą galite rasti užuominų apie lytinę prievartą ar polinkį žudytis?

- Taip, - atsakė Sandra. - Paveiksluose kartais atsispindi neįsisąmonintos emocijos, slopinamos, per daug padrikos, kad atsiskleistų kaip nors kitaip.

- Vadinasi, jei mergaitė neatsiskleidžia, jūs galite pažiūrėjusi į vieną iš jos paveikslų įžvelgti didžiulį sukrėtimą jos gyvenime?

- Tikrai taip.

Džordanas priėjo prie įrodymų stalo ir paėmė paveikslą - Emilės dešimtoje klasėje nutapytą motiną su vaiku.

- Kaip apibūdintumėte asmens, kuris nupiešė šį paveikslą, dvasinę būseną?

Sandra išsitraukė iš kišenės akinius - „katės akis“ - ir užtupdė ant nosies.

- Na, tai tvirto, gerai prisitaikiusio žmogaus darbas. Veidas ir rankos natūralių proporcijų. Paveikslas realistinis. Regis, nėra nieko neįprasto, nenormalaus. Šviesios spalvos.

- Ačiū. - Džordanas paėmė paveikslą su kaukole. - O kaip dėl šito?

Sandra Vernon kilstelėjo antakius.

- Na, čia visai kitaip.

- Sakykite, ką jūs čia įžvelgiate?

- Gerai. Visų pirma, tai kaukolė. Manyčiau, nerimaujama dėl artėjančios mirties. Dar daugiau pasako tai, kaip parinktos spalvos - raudona ir juoda, - daugeliu dailės terapijos tyrimų pagrįsta išvada, kad tai užuomina apie savižudybę. Dar debesuotas dangus. Debesis arba lietų žmonės piešia tada, kai yra prislėgti ar mąsto apie savižudybę. .. tačiau dar didesnį nerimą kelia tai, kaip nupiešti debesys ten, kur turi būti akys. Akys atspindi žmogaus mintis. Sakyčiau, sumanymas nutapyti akiduobėse besikaupiančią liūtį įtikinamai rodo, kad galvoje sukasi mintys apie savižudybę.

Ji pasirėmė ant liudytojų pakylos turėklo.

- Ar galima... Ar galėtumėte prinešti arčiau?

Džordanas prinešė paveikslą arčiau - tarp Sandros ir teisėjo.

- Taip pat kelia nerimą kai kurios paveikslo detalės. Tai siurrealizmas...

- Ar tai turi kokios nors reikšmės?

- Ne visai, ne. Tačiau kompozicija, detalių derinimas - turi. Nors kaukolė plika, nutapytos ilgos puikios blakstienos ir labai tikroviškas liežuvis, kyšantis iš burnos. Šie dalykai įspėja apie lytinę prievartą.

- Apie lytinę prievartą?

- Taip. Nukentėjusieji nuo prievartos vaizduoja liežuvį, blakstienas, pleišto pavidalo objektus. Taip pat diržus. - Sandra prisimerkusi tyrinėjo paveikslą. - Kaukolė tarsi sklendžia dangumi. Paprastai sklendžiantį kūną be rankų arba atskirtą galvą piešia žmonės, nesi- jaučiantys galį patys tvarkytis gyvenimą. Kitaip tariant, jų kojos nesiremia į žemę, taigi jie negali pabėgti nuo to, kas neduoda ramybės.

Džordanas grąžino paveikslą ant įrodymų stalo.

- Ponia Vernon, jeigu būtumėte pamačiusi šį paveikslą darbe, ką būtumėte rekomendavusi dailininkui?

Sandra Vernon papurtė galvą.

- Būčiau labai susirūpinusi dėl jo psichikos būklės, ypač dėl depresijos ir net polinkio į savižudybę. Būčiau rekomendavusi kreiptis į psichoanalitiką.

Melanė sukrutėjo suole. Šiandien jai buvo leista klausytis liudijimų, nes jos pačios, kaip liudytojos, užduotis jau buvo atlikta. Iš visų liudytojų, kurių atidžiai klausėsi, moteris iš Berklio turbūt labiausiai Melanę nuliūdino. Liežuvis. Blakstienos. Pleišto pavidalo objektai.

Įspėjimai. Lytinė prievarta.

Susinėrusi ant kelių rankas, Melanė aiškiai prisiminė, kaip lietė Emilės dienoraštį, rastą sieninėje spintoje už patrūnijusios plokštės. Kurį davė praryti liepsnai.

Kurį perskaitė iki galo.

Melanė prasibrovė pro sėdinčius jos eilėje žmones ir klupčiodama išėjo iš teismo salės, paskui pro Gustę Hart su savo vyru ir pro šimtą kitų žmonių nuėjo į moterų tualetą. Apvėmė visas grindis.

- Ponia Vernon, ar esate lankiusi dailės koledžą?

- Taip, - atsakė Sandra šypsodama kaltintojai. - Kai dar žeme vaikščiojo dinozaurai.

Bari nė nešyptelėjo.

- Ar tiesa, kad su prašymu priimti į koledžą reikia nusiųsti penkiolika dvidešimt savo kūrinių skaidrių?

- Taip.

- Ar gali paveikslas būti kitokio stiliaus, nei būdinga tam dailės koledžui? Kad atskleistų dailininkės galimybių mastą?

- Tiesą sakant, dailės mokyklos linkusios manyti, kad menininkas turi būti nuoseklus.

- Tačiau ar įmanoma, ponia Vernon?

- Taip.

Bari nuėjusi ištraukė iš savo portfelio du plastikinius keturkampėlius.

- Norėčiau pridėti prie įrodymų, - pasakė dėdama kompaktines plokšteles ant įrodymų stalo, kad būtų užklijuotos etiketės. - Ponia Vernon, šios plokštelės paimtos iš Emilės Gold kambario. Ką apie jas pasakytumėte?

Dailės terapijos specialistė paėmė plokšteles iš kaltintojos rankų.

- Viena plokštelė - Grateful Dead. Turiu pasakyti - puiki.

- Ką matote ant viršelio?

- Kaukolę, pakibusią psichodeliškame fone.

- O kaip dėl kitos? - paklausė Bari.

- The Rolling Stones. Ant viršelio burna su ilgu liežuviu.

- Ar jums yra tekę susidurti su paaugliais, mėgdžiojančiais meno kūrinius, kurie jiems svarbūs, ponia Vernon?

- Taip, gana dažnai. Paauglystei tas būdinga.

- Tai ar įmanoma, kad tas, kas piešė kaukolę, vien nukopijavo kokių nors mėgstamų plokštelių viršelio elementus?

- Visiškai įmanoma.

- Ačiū, - padėkojo Bari imdama plokšteles. - Jūs sakėte, kad kelia nerimą tam tikri jūsų pastebėti paveikslo elementai. Ar galėtumėte nurodyti konkretų šaltinį, kuriame sakoma, jog debesys reiškia savižudybę?

- Na, ne. Nėra vieno šaltinio, tai išplaukia iš daugelio tyrimų.

- Ar galite nurodyti mokslinį darbą, kuriame būtų rašoma, kad liežuvis, kyšantis iš burnos, rodo lytinę prievartą?

- Tai irgi įvairių tirtų atvejų apibendrinimas.

- Vadinasi, jūs negalėtumėte kategoriškai tvirtinti, jog dėl to, kad paveiksle yra raudona ir juoda spalva, jo autorė ketina žudytis?

- Na, ne. Tačiau devyniasdešimties iš šimto paveikslų, kuriuose šitaip panaudota raudona ir juoda spalva, autoriai buvo nusiteikę žudytis.

Bari nusišypsojo.

- Kaip įdomu.

Ji išsitraukė plakatą ir pakėlė parodyti Džordanui.

- Prieštarauju, - tuoj pat pasakė jis, eidamas prie teisėjo. - Kas čia, po galais? - paklausė Bari. - Ir kaip tai susiję su byla?

- Liaukitės, Džordanai. Tai Magritas. Žinau, kai kalba pakrypsta prie kultūros, jūs tikras bukagalvis, bet net ir jūs galite suprasti, kur aš dabar lenkiu.

Džordanas tarė teisėjui:

- Jeigu būčiau žinojęs, kad ji ketina šičia demonstruoti, po pa- raliais, Magritą, tai būčiau pastudijavęs šį klausimą.

- Ak, liaukitės, - metė Bari. - Plakatas man pakliuvo į rankas tik vakar vakare. Leiskite jus truputį sugaišinti.

- Jei tai bus panaudota kaip įrodymas, - pasakė Džordanas, - aš irgi noriu visus kiek sugaišinti. Man reikia laiko kuo daugiau sužinoti apie Magritą.

Bari maloniai nusišypsojo.

- Kai jūs taip išmanote apie meną, kol šviesitės, jūsų klientas sulauks septyniasdešimtmečio.

- Man reikia laiko Magritui, - pakartojo Džordanas. - Tikriausiai jis lankydavosi pas tą prakeiktą Froidą.

- Aš leisiu, - tarė Paketas.

- Ką leisit? - vienu balsu paklausė Bari su Džordanu.

- Aš leisiu. Džordanai, jūs kaip tik pats pakvietėte meno žinovę. Tegu Bari leidžia jai pabandyti jėgas.

Džordanui grįžus prie savo stalo, Bari įtraukė plakatą su Magrito paveikslu į įrodymų sąrašą.

- Ar jums žinomas šis paveikslas?

- Taip. Tai Magritas.

- Magritas?

- Tai belgų tapytojas, - paaiškino Sandra. - Jis yra nutapęs keletą šio paveikslo variantų. - Vernon mostelėjo į vyro su senovišku katiliuku siluetą, pilną debesų.

- Ar įžvelgiate panašumų tarp šio plakato ir paveikslo, kurį prašė panagrinėti ponas Makfi?

- Žinoma. Debesys - nors Magrito jie nėra audringi, ir jų yra ne tik akiduobėse. - Sandra nusišypsojo. - Magritą galima pamilti.

- Kai kas jau pamilo, - suniurnėjo Džordanas.

- Ar Magritas buvo gydomas? - paklausė Bari.

- Nežinau.

- Ar jis buvo gydomas, kai nutapė šį paveikslą?

- Nenumanau.

- Ar šitą nutapė kankinamas depresijos?

- Negaliu pasakyti.

Atsisukusi į prisiekusiuosius, Bari pašaipiai tarė poniai Vernon:

- Taigi jūs man sakote, jog dailės terapija nėra tikslus mokslas. Pažiūrėjusi į paveikslą jūs negalite neabejodama teigti, kad nutapiusioji tikrovišką liežuvį yra patyrusi lytinę prievartą. Arba jei ten, kur turėtų būti akys, pavaizduota audra, tai autorė linkusi žudytis. Ar tiesa, ponia Vernon?

- Taip, - pripažino psichoterapeute.

- Turiu dar kitokį klausimą, - pasakė Bari. - Per dailės terapiją jūs liepiate vaikui ar paaugliui piešti, teisingai?

- Taip. Prašome tiriamojo nupiešti namą, žmogų ar kokią scenelę.

- Ar dailės terapijos tyrimai visada remiasi piešimu?

- Taip.

- Kodėl būtinai liepiate piešti?

- Per dailės terapiją stebima, kaip žmogus kuria. Tai taip pat svarbu kaip ir užbaigtas kūrinys. Siekiama suprasti, kas žmogų kamuoja.

- Gal galite pateikti pavyzdį?

- Žinoma. Mergaitė, paprašyta nupiešti savo šeimą, nesiryžta piešti tėčio arba visai nepiešia jo apatinės kūno dalies. Galbūt tai lytinės prievartos požymis.

- Ponia Vernon, ar jūs matėte Emilę Gold, tapančią tą kaukolę?

-Ne.

- Ar jūs jai buvote nurodžiusi nutapyti autoportretą?

-Ne.

- Šis paveikslas jums dabar parodytas pirmą kartą, ir tai tikriausiai mažina galimybę daryti prielaidas?

- Turiu tai pripažinti.

- Tai ar gali būti, kad kai tapė šį paveikslą, Emilė Gold nebuvo linkusi į savižudybę ir nepatyrė lytinės prievartos... gal kaip ponas Magritas... tiesiog buvo prastai nusiteikusi?

- Taip gali būti, - atsakė Sandra. - Kita vertus, galėčiau lažintis, kad paveikslas buvo tapomas ne mėnesį ir net ne du. Išeitų pasiutiškai daug dienų su prasta nuotaika.

Bari smarkiai sučiaupė lūpas, netikėtai gavusi smūgį.

- Liudytoja jūsų.

- Grįšiu prie to paties, - tarė Džordanas, atsistojo ir priėjo prie dailės terapijos specialistės. - Jūs pasakėte poniai Delani negalinti daryti galutinės išvados, kad kuris nors iš keliančių nerimą dalykų Emilės paveiksle įrodo, jog būta lytinės prievartos ar minčių apie savižudybę. Gali būti tiesiog kitas stilius, išbandomas prieš stojant į Sorbonos universitetą. Jūsų, kaip specialistės, nuomone - kokia tikimybė, kad yra antraip?

- Gana menka. Paveiksle labai daug keistų dalykų. Jeigu būtų tik vienas kitas - varvantis laikrodis ar obuolys nosies vietoje... tada sakyčiau, kad ji pasibandė siurrealizmą. Bet savo galimybes galima atskleisti be tokių dalykų, provokuojančių dailės terapijos specialistą.

Džordanas linktelėjo, paskui priėjo prie įrodymų stalo ir atsargiai sužnybęs pakėlė plakatą su Magrito paveikslu.

- Regis, jei kas nors įrodyta šiame teisme, tai tik mano visiškas nenusimanymas, kai kalbama apie meną.

Psichoterapeute jam nusišypsojo.

- Taigi jūs tikrai mane pričiupote. Ir aš patikėsiu jumis... ir ponia Delani... kad tai Magritas.

- Taip. Jis buvo nuostabus tapytojas.

Džordanas pasikasė galvą.

- Nežinau. Aš savo namuose šito nekabinčiau. - Jis atsigręžė į prisiekusiuosius, laikydamas plakatą aukštai iškėlęs: - Na, net ir aš žinau, kad van Gogas nusipjovė ausį, kad Pikaso veidai nesimetriški ir kad menininkai apskritai labai impulsyvūs žmonės. Ar ponas Magritas yra kada kreipęsis į psichologą?

- Nežinau.

- Ar jis galėjo būti sutrikusios psichikos?

- Manau, taip.

- Gal jis buvo patyręs lytinę prievartą?

- Įmanoma, - pasakė Sendi.

- Deja, - toliau dėstė Džordanas, - aš visai neturėjau laiko bent kiek patyrinėti Magritą, tačiau iš to, ką jūs sakote, išeina, kad Magritas, dailės terapijos specialistės nuomone, galbūt yra patyręs kokių nors emocinių sunkumų. Teisingai?

Sendi nusijuokė.

- Na, taip.

- Be to, poniai Delani jūs pasakėte, jog dauguma jūsų tyrimų susiję su prašymu piešti. Ar niekada nežiūrite atsitiktinių piešinių?

- Priešingai, peržiūrinėjam nuolat.

- Susidomėjęs tėvas ar motina gali atnešti vaiko kūrinių?

- Taip.

- Ir jūs galite iš tų kūrinėlių nustatyti, ar vaikas turi sunkumų?

- Dažnai galiu.

- Kai žiūrite į savo noru sukurtą darbelį, ar dažnai diagnozuojate sunkumų ir ar vėliau pasitvirtina, kad kūrinėlio autoriui tikrai reikia pagalbos?

- Ak, devyniais atvejais iš dešimties, - atsakė Sandra. - Mes gana pastabūs.

- Deja, - tarė Džordanas, - čia nėra Emilės, tad negalime paprašyti ką nors nupiešti. Gal jei ji šičia būtų, jūs galėtumėte jai padėti. Nors tai neįmanoma, jūs matote šį kūrinį. Ar kaip atestuota dailės terapijos specialistė nesusirūpintumėte dėl Emilės psichinės būklės?

- Susirūpinčiau.

- Daugiau klausimų neturiu. - Džordanas atsisėdo šypsodamasis Krisui.

- Norėčiau kai ko paklausti, jūsų kilnybe. - Bari atsistojo priešais Sandrą Vernon. - Jūs ką tik pasakėte ponui Makfi, kad retkarčiais preliminariai įvertinate ir kūrinius, sukurtus savo noru.

- Taip.

- Ir pasakėte, kad devyni iš dešimties piešinių, kuriuose yra nerimą keliančių detalių, rodo esant psichikos bėdų, kurias reikia šalinti.

- Taip.

- O kaip tas dešimtasis?

- Na, ten paprastai viskas būna gerai.

Bari nusišypsojo.

- Ačiū.

Džoana Bertran buvo paprasta pusamžė moteriškaitė, jos svajingos žalios akys bylojo, kad ji ištisas valandas svajoja esanti didžiųjų pasaulio romanų arba gal net romanų su savo numylėtiniais mokinukais herojė. Liudydama gynybos pusėje Kriso anglų kalbos mokytoja tarpais leisdavo suprasti, kad jis ne tik jos mėgstamas mokinys, - visai gali būti, jog tai vienas iš būsimų didžiųjų dvidešimto amžiaus protų. Džordanas sukąsdavo dantis tramdydamas šypseną. Tarp klasės lentos ir mokinių suolų ponia Bertran nebūdavo tokia fanatiška kieno nors gerbėja, kokia pasirodė teisme.

- Koks mokinys yra Krisas?

Džoana Bertran pridėjo rankas prie širdies.

- Ak, puikus. Vargu ar kada esu jam parašiusi mažiau nei „puikiai“. Jis toks mokinys, kad mokytojų kambaryje visi tik ir kalbasi apie jį. Kas šį trimestrą Krisui Hartui dėstys socialinius mokslus ir panašiai.

- Ar aną rudenį jis mokėsi jūsų klasėje?

- Taip, tris mėnesius.

- Ponia Bertran, ar atpažįstate šitai? - Džordanas pakėlė tvarkingai atspausdintą rašinį.

- Taip. Krisas šį darbą rašė sustiprintos anglų kalbos pamokai. Rašinys buvo įteiktas paskutinę spalio savaitę.

- Kokia buvo užduotis?

- Sukurti argumentuotą analizę. Liepiau mokiniams pasirinkti ginčijamą klausimą, labai aktualią temą, ir stojus vienon kurion nors pusėn pasitelkti savus argumentus. Mokinių buvo prašoma suformuluoti tezę, ją pagrįsti, įrodyti antitezės klaidingumą ir padaryti išvadą.

Džordanas atsikosėjo.

- Man anglų kalba sekėsi taip pat prastai kaip ir dailė, - pasakė nutaisęs žavią kvailoką miną. - Ar galėtumėte pakartoti?

Ponia Bertran droviai šyptelėjo.

- Mokiniai turėjo pasirinkti ginčijamą problemą, iškelti argumentus už ir prieš ir apibendrinti.

- Ak, - tarė Džordanas. - Dabar supratau.

- Net koledžo antrakursiai ne visi tai sugeba. O Krisas darbą atliko puikiai.

- Ponia Bertran, apie ką buvo Kriso rašinys?

- Apie abortą.

- Ir kurį požiūrį jis palaikė?

- Jis labai aistringai pasisakė prieš abortus.

- Ar buvo reikalaujama, kad mokiniai rašytų tai, ką iš tiesų mano?

- Taip. Kai kurie, žinoma, to reikalavimo nesilaikė, bet per rašinio aptarimą, taip pat ir iš pokalbio su Krisu įsitikinome, kad jo požiūris labai tvirtas.

- Ponia Bertran, gali paskaitytumėte tą vietą, kuri pažymėta ketvirto puslapio apačioje?

Mokytoja prisimerkusi atitraukė rašinį per ištiestą ranką.

- „Apie pasirinkimą čia negali būti nė kalbos. Atimti kam nors gyvybę - tai nusižengti įstatymui. Ir taškas. Sakyti, kad vaisius nėra gyvybė, - nieko vertas argumentas, nes darant abortą paprastai jau būna susiformavusios visos pagrindinės organų sistemos. Teigti, kad moteris turi teisę rinktis, taip pat neteisinga, nes tai susiję ne vien su jos kūnu, yra dar ir kitas.“ - Ji pakėlė akis laukdama klausimo.

- Jūs teisi, pasakyta labai aiškiai. Ponia Bertran, ar, jūsų nuomone, Krisas Hartas galėjo nužudyti savo draugę sužinojęs, kad ji nėščia?

- Prieštarauju, - pasakė Bari. - Ji anglų kalbos mokytoja, o ne svetimų minčių skaitytoja.

- Leidžiu, - atsakė Paketas.

Džordanas žvilgtelėjo į Bari.

- Ponia Bertran, ar pakartoti klausimą? Ar, jūsų nuomone, Krisas Hartas galėjo nužudyti savo draugę sužinojęs, kad ji nėščia?

- Ne. Šito jis tikrai nebūtų padaręs.

Džordano skruostuose šmėstelėjo duobutės.

- Ačiū.

Džoana Bertran įdėmiai į jį pažiūrėjo.

- Labai prašom. - Ir atsiduso.

Tuoj pat atsistojo Bari.

- Kitaip nei Makfi... - tarė ji, - aš anglų kalbą mėgau. Atrodo, mėgo ir Krisas. Ir jis buvo vienas mėgstamiausių jūsų mokinių.

- O taip.

- Jūs neįsivaizduojate, kad jis galėtų ryžtis tokiam siaubingam dalykui - žmogžudystei.

- Visiškai neįsivaizduoju.

- Ir, žinoma, jei remsimės tuo įspūdingu rašiniu, neįsivaizduojate, kad jis atimtų gyvybę vaikeliui arba šaltakraujiškai nušautų savo draugę?

- Ne, neįsivaizduoju, kad jis ką nors žudytų.

- Net ir kad žudytųsi pats?

- Ak... - Ponia Bertran energingai papurtė galvą. - Tikrai ne.

- Gerai. Tada leiskite man tiesiog dar kartą paklausti... - Bari ėmė skaičiuoti pirštais. - Jis nebūtų galėjęs atimti gyvybės. Jis nebūtų galėjęs atimti gyvybės Emilei, jis nebūtų leidęs Emilei pačiai nusižudyti ir tikrai nebūtų nusižudęs pats. Tačiau mes turime nebegyvą žmogų. Mes turime Kriso prisipažinimą, kad Emilė ketino nusižudyti, paskui ir jis pats nusprendė padaryti tą patį. Ir turime įrodymų, susiejančių Krisą su nusikaltimo vieta. - Ji palenkė galvą į šoną. - Na, ponia Bertran, kokia jūsų versija?

- Prieštarauju! - užriaumojo Džordanas.

- Atsiimu klausimą, - pasakė Bari.

***

Per pietus Krisas buvo nuvestas žemyn į šerifo įstaigą. Džordanas atnešė jam sumuštinį su kalakutiena ir ėmė valgyti pats, atsisėdęs ant sulankstomos kėdės šalia kameros.

- Nejaukiai jaučiausi dėl jos, - pasakė Krisas pilna burna. - Dėl ponios Bertran.

- Ji miela moteriškė.

- Taip. Ne tokia kaip kaltintoja.

Džordanas gūžtelėjo pečiais.

- Skirtingos funkcijos reikalauja skirtingo stiliaus. Kai buvau generalinis prokuroras, ir aš būdavau toks pat žiaurus.

Krisas šyptelėjo.

- Turit galvoj - kitoks nei dabar, kai visai sušvelnėjot.

- Oho, - atsiliepė Džordanas, pakėlęs ranką prie kameros grotų. - Ar tik nepradedi manim abejot, a? - Krisui nieko neatsakius, prunkštelėjo. - Ak tu, mažatiki.

Krisas pakėlė akis surimtėjęs.

- Aš ne mažatikis. Tik nelabai numanau, kuo tikėti. - Nebaigtą valgyti sumuštinį jis susuko į foliją ir išmetė. - Kas bus, jeigu būsiu pripažintas kaltu?

Džordanas atrėmė jo žvilgsnį.

- Tada turėsi išklausyt nuosprendį. Ir juo remiantis būsi nugabentas į Konkordą.

Krisas linktelėjo.

- Taigi.

- Ne. Mes nuosprendį apskųsim.

- Tai gali tęstis be galo ir niekur nenuvest.

Džordanas pažvelgė į sumuštinį, staiga įgavusį pjuvenų skonį, ir nieko neatsakė.

- Žinote, juokinga, - tarė Krisas. - Jūs nenorit iš manęs atvirumo. O aš iš jūsų noriu tik atvirumo. - Jis nusigręžė ir ėmė braukyti nykščio nagu per kameros grotas. - Vargu ar kuris nors iš mūsų labai džiaugiasi tuo, ką turi.

- Krisai, nežadinsiu tuščių vilčių. Tačiau dar turi duoti parodymus du geriausi tavo liudytojai.

- Ir kas tada, Džordanai?

Advokatas pažiūrėjo į jį visiškai tuščiomis akimis.

- Nežinau.

***

Pavakare einant liudyti Stefanei Niuel pasigirdo lengvas klegesys. Kažkas iš paskutinės eilės sviedė supuvusį pomidorą ir pataikė tiesiai į jos palaidinukę. Suriko: „Žmogžudė!“ - ir išbėgo pro duris.

Po pertraukėlės, per kurią Stefanė gavo švarią palaidinukę ir buvo iškviesta policija sutramdyti nedidelio abortų priešininkų išpuolio, teismas pratęsė darbą. Dar iki Stefanės Niuel liudijimo prisiekusieji buvo padarę išvadą, kad Emilė Gold į šeimos planavimo kliniką ėjo apsisprendusi pasidaryti abortą.

- Aš buvau Emilės konsultantė.

- Ar turite pacientės kortelę? - paklausė Džordanas.

- Taip.

- Kada susitikote su Emile?

- Pirmą kartą - spalio antrą.

- Ką veikėte?

- Tai buvo įvadinis pokalbis. Papasakojau Emilei apie nėštumo testo rezultatus ir apie galimybę rinktis.

- Kada įvyko jūsų antras susitikimas?

- Spalio dešimtą. Mes reikalaujame prieš abortą dar atvykti į konsultaciją ir kartu sumokėti už operaciją. Paklausiame, ar kas nors atvyks paremti moters, kai atliekama procedūra.

- Pavyzdžiui, vaikelio tėvas?

- Taigi. O jeigu tai paauglė - tėvai. Emilė pasakė, kad tėvai jos nepalaikys, kad vaiko tėvas nieko nežino ir kad ji jam nesakys.

- Ir ką jūs?

- Pasakiau, kad tėvui pranešti derėtų, nebent ją galėtų paremti kas nors kitas.

- Kada judvi vėl susitikote?

- Spalio vienuoliktą. Tą dieną buvo numatytas abortas. Konsultantės pareiga - teikti pagalbą prieš procedūrą, ją atliekant ir po jos.

Džordanas priėjo prie prisiekusiųjų.

- Ar abortas buvo atliktas?

- Ne, Emilė kažko susijaudino ir nusprendė procedūros atsisakyti.

Džordanas abiem alkūnėmis pasirėmė ant turėklo.

- Ar tai pasirodė keista?

- O, ne. Taip nutinka gana dažnai. Ir atsisakoma paskutinę akimirką.

- Ką darėte, kai ji nusprendė nenutraukti nėštumo?

Stefanė atsiduso.

- Patariau pasakyti tėvui.

- Ir ką ji?

- Ji susijaudino dar labiau, ir lioviausi apie tai kalbėjusi.

- Ponia Niuel, kada matėtės su Emile Gold paskutinį kartą?

- Lapkričio septintos popietę, prieš pat jos žūtį.

- Ko tą dieną susitikote?

- Buvome iš anksto numačiusios susitikti.

- Ar tą dieną Emilė Gold dėl ko nors jaudinosi?

- Prieštarauju, - pareiškė Bari. - Išvedžiojimai.

- Prieštaravimas atmestas, - pasakė Paketas.

- Ar Emilė Gold jums pasirodė susijaudinusi? - paklausė Džordanas.

- Net labai, - atsakė Stefanė.

- Ar pasakė jums, dėl ko?

- Ji pasakė, kad nebėra iš ko rinktis. Nežinojo, ką daryti su vaikeliu.

- Ką jai patarėte?

- Pakartojau, kad derėtų pasikalbėti su tėvu. Gal jis labiau ją palaikytų, negu ji mano.

- Kiek laiko judvi kalbėjotės apie tai, ar verta pasakyti tėvui? - pasidomėjo Džordanas.

- Beveik visą susitikimą... valandą.

- Kaip manote, ar išeidama ji buvo apsisprendusi pasakyti?

- Ne. Jokie mano žodžiai neprivertė jos apsigalvoti.

- Ar per penkias savaites, kol judvi susitikinėjote, Emilė nors kartą buvo sudvejojusi?

-Ne.

- Ar turite nors kokį pagrindą spėti, gal ji apsigalvojo po to paskutinio susitikimo?

- Ne, tokio pagrindo neturiu.

Džordanas atsisėdo.

- Liudytoja jūsų, - pasakė.

Bari priėjo prie liudytojų pakylos.

- Ponia Niuel, jūs buvote susitikusi su Emile lapkričio septintą?

- Taip.

- Kuriuo metu?

- Jai buvo paskirta ketvirtą valandą. Nuo ketvirtos iki penktos.

- Ar žinote, kad Emilė Gold mirė tą vakarą tarp vienuoliktos ir vidunakčio?

- Taip.

- Nuo penktos iki vienuoliktos yra, paskaičiuokime... - Bari pasitapšnojo smakrą. - Šešios valandos. Ar tas valandas jūs buvote su Emile?

- Ne, nebuvau.

- Ar kada nors matėte Krisą?

-Ne.

- Ar dalyvavote kokiame nors jųdviejų pokalbyje per šešias valandas iki Emilės mirties?

-Ne.

- Ponia Niuel, ar įmanoma, kad Emilė pagaliau vis dėlto nusprendė pasakyti Krisui apie vaikelį?

- Na... manau, įmanoma.

- Ačiū, - pasakė kaltintoja.

Maiklas Goldas nuėjo prie liudytojų pakylos su visu pasmerktojo įsijautimu. Akių nenuleido nuo teisėjo, tyčia nežiūrėjo į Melanę iš kairės ir Džeimsą Hartą iš dešinės. Vos atsisėdo, ranką uždėjęs ant Biblijos, pažvelgė į Krisą. Ir pagalvojo: stengiuosi dėl tavęs.

Širdies gilumoje jis negalėjo įsivaizduoti Kriso, žudančio jo dukterį. Net jei kaltintojai būtų parodę rūkstantį ginklą Kriso rankoje, jam būtų buvę sunku patikėti. Vis dėlto galvoje tūnojo menka abejonė, galinti įgauti baisingą mastą. O iš kur tu žinai? Ir juk nežinojo. Nežinojo niekas, išskyrus Krisą ir Emilę, ir galbūt Krisas padarė neįtikimą dalyką. Štai kodėl Maiklas nesakys Džordanui Makfi to, ko šis nori.

Maiklas su Džordanu buvo susitikę vieną vakarą prieš keturias dienas aptarti liudijimo.

- Jeigu tiesiai pasakysite prisiekusiesiems, kad Krisas nežudė jūsų dukros, - aiškino Džordanas, - tai jis turės galimybę išsikapstyti.

Maiklui teko mandagiai sutikti apie tai pagalvoti. O kas, jeigu? - klausinėjo tylus balselis. Kas, jeigu...

Jis stebeilijo į vaikiną, kurį mylėjo jo dukra. Kuris su ja buvo pradėjęs vaiką. Ir tylomis atsiprašinėjo dėl to, ko nepasakys.

- Pone Goldai, - ramiai tarė Džordanas, - ačiū, kad šiandien esate čia. - Maiklas linktelėjo. - Tikriausiai keista liudyti gynybos pusėje. Juk šis teismas yra dėl nužudymo ir teisiamasis kaltinamas nužudęs jūsų dukterį.

- Taip.

- Ar galima jūsų paklausti, kodėl nusprendėte liudyti gynybos pusėje?

Maiklas apsilaižė lūpas, smegenys ėmė mašinaliai ieškoti atsakymo, surepetuoto su Džordanu.

- Todėl, kad pažįstu Krisą kone taip pat gerai kaip pažinau savo dukrą.

- Aš klausinėsiu trumpai, pone Goldai, ir pasistengsiu kuo mažiau jus skaudinti. Kaip apibūdintumėte savo santykius su Emile?

- Aš jai buvau labai artimas. Ji buvo mano vienturtis vaikas.

- Papasakokite mums apie Krisą. Kaip su juo susipažinote?

Maiklas žvilgtelėjo į Krisą, sėdintį labai ramiai.

- Pažįstu jį nuo jo gimimo dienos.

- Koks buvo Kriso ir Emilės amžiaus skirtumas?

- Trys mėnesiai. Tiesą sakant, Kriso motina padėjo pagimdyt Emilę... Aš truputį pavėlavau. Kai atėjau, Krisas jau buvo palatoje su mano dukra.

- Juodu kartu augo?

- O, taip. Buvo neperskiriami - nuo pirmos dienos, kai dalijosi vienu lopšiu. Krisas mūsų namuose sukiodavosi turbūt taip pat dažnai kaip Emilė pas Hartus.

- Kada jiedu perėjo nuo draugystės prie... šio to daugiau?

- Pasimatymai prasidėjo, kai Emilei buvo trylika.

- Kaip jūs tą pajutote? - pasidomėjo Džordanas.

Maiklas papešiojo savo sportinio švarko rankovę.

- Kaip tą pajunta tėvai? - Jis pamąstė. - Aš pavydus. Ji amžinai turėjo būti mano mažoji mergytė. Negalėjau nė pagalvoti, kad ji suartėtų su kuo nors kitu. Kada nors tai turėjo įvykti, o Krisą aš pažinau ir juo pasitikėjau. Aš jam patikėjau didžiausią savo gyvenimo brangenybę - dukrą. Aš juo pasitikėjau dėl dukros daug metų, dar iki tol.

- Kaip jūs supratote jųdviejų santykius?

- Jiedu buvo labai labai artimi. Manau, artimesni, nei apskritai būdinga paaugliams. Visada vienas kitu pasikliaudavo. Dieve... Kažin, ar Emilė galėdavo ko nors nepasakyti Krisui. Jis buvo jos geriausias draugas. Ir ji jam priklausė. Ir jeigu santykiai tapo kiek brandesni, tai gal buvo atėjęs laikas.

- Ar daug ji bendraudavo su Krisu?

- Valandų valandas. - Maiklas šyptelėjo. - Kiekvieną minutę, kai nemiega, - taip kartais atrodydavo.

- Ar teisinga būtų sakyti, kad Krisas būdavo su Emile daugiau negu jūs?

- Taip. - Maiklas nusišypsojo. - Tikriausiai aš ją matydavau tiek, kiek visi tėvai mato paauglius.

Džordanas nusijuokė.

- Suprantu, ką turite galvoje, pats turiu namie tokį paauglį. Bent tikiuosi, kad jis namie. - Džordanas priėjo prie liudytojų pakylos. - Vadinasi, jūs nebūdavote su Emile labai dažnai, tačiau vis tiek jautėtės jai labai artimas?

- Žinoma. Mes visada kartu pusryčiaudavome, kalbėdavomės.

Džordanas sušvelnino balsą.

- Pone Goldai, ar žinojote, kad Emilė pradėjo lytinį gyvenimą?

Maiklas nuraudo.

- Aš... Gal ir įtariau. Tik kažin, ar kuris nors tėvas iš tikrųjų nori tą žinoti.

- Ar Emilė su jumis ką nors tokio aptarinėdavo?

- Ne. Manau, jai būtų buvę taip pat nepatogu kaip man.

Džordanas padėjo ranką ant liudytojų pakylos turėklo - tarsi

nutiesė tiltą tarp savęs ir Maiklo.

- Ar ji jums pasisakė esanti nėščia?

- Aš to nežinojau.

- Kaip manote, ar pasakė jūsų žmonai?

-Ne.

- Ji buvo jums labai artima, tačiau nepasakė?

- Ne. - Maiklas pažiūrėjo į Džordaną, nusprendęs įteikti jam dovanėlę. - Manau, šito Emilė nebūtų pasakiusi niekam.

- Vadinasi, Emilė neužsiminė apie nėštumą. Ar ji jums sakė esanti prislėgta?

- Ne, nesakė. - Maiklas nurijo kartėlį žinodamas, kas artinasi. - O pats nepastebėjau.

- Jūs retai ją matydavote, nes ji būdavo su Krisu...

- Na, taip, - pritarė Maiklas kimiu balsu. - Bet šituo nepasiteisinsi. Ji mažai valgydavo. Išgyveno didelį stresą dėl stojimo į koledžą ir dėl viso kito. Ir aš maniau... Aš maniau, kad apskritai jos gyvenime tiek visko daug... - Jis pasiėmė stiklinę vandens, gurkštelėjo, nusišluostė lūpas atgalia ranka. - Aš vis manydavau, - tyliai tarė, - kad pastebėsiu kokį nors ženklą. Kuris padėtų susivokti. Bet nepavyko. Skaudu praradus dukrą. Skaudžiausia per visą mano gyvenimą. O kai taip skaudu, labai norisi ką nors apkaltinti. Taip gerokai lengviau man, mano žmonai... taip bus visiems tėvams, kuriuos ištiks tokia nelaimė. Sakome: ak, nebuvo jokių ženklų. Ji nenorėjo žudytis. Ją nužudė. - Maiklas tarė prisiekusiesiems: - Tėvas turi įstengti pasakyti, kad jo dukra buvo linkusi į savižudybę, ar ne? Ar bent kad buvo prislėgta? Bet aš to nepasakiau. Jei besiu pirštu į ką nors kitą, tai jau bus nebe mano kaltė, kad ko nors nepastebėjau, nes neįdėmiai žiūrėjau. - Jis persibraukė pirštais žilus plaukus. - Aš nežinau, kas atsitiko tą vakarą prie karuselės. Bet žinau, kad negaliu kaltinti ko nors kito vien dėl to, kad nesijausčiau kaltas pats.

Džordanas klausėsi sulaikęs kvapą. Pagaliau iškvėpė. Goldas pasakė daugiau, nei jis tikėjosi, tad... optimistiškai nusiteikęs... nusprendė dar truputį spustelėti.

- Pone Goldai, mes čia turime rinktis: nužudymas ar savižudybė. Jūs nenorite patikėti nei tuo, nei tuo, tačiau kažkaip... kažkodėl... jūsų dukra žuvo.

- Prieštarauju, - pasakė Bari. - Ar tai klausimas liudytojui?

- Tuojau prieisiu prie esmės, jūsų kilnybe. Padarykite man nedidelę nuolaidą.

- Prieštaravimas atmestas.

Džordanas vėl kreipėsi į Maiklą.

- Jūs sakote, kad pažįstate Krisą taip pat gerai kaip pažinote Emilę. Kadangi pažįstate Krisą visą jo gyvenimą ir esate senų Kriso santykių su Emile liudytojas - sakykite, ar tai buvo žmogžudystė ar savižudybė?

Maiklas susiėmė galvą.

- Nežinau. Aš tiesiog nežinau.

Džordanas žiūrėjo į jį.

- O ką jūs žinote, pone Goldai?

Tyla truko ilgai.

- Kad Krisas nebūtų norėjęs gyventi be mano dukros, - galiausiai pasakė Maiklas. - Ir nors sėdi šičia, jis nėra vienintelis, kurį dera teisti.

Bari Delani nemėgo Maiklo Goldo. Jis jai nepatiko per pirmą susitikimą, kai pasirodė visiškai nesugebąs suprasti, kad visi įkalčiai rodo, jog kaimynų vaikas nužudė jo dukterį. Dar mažiau ėmė patikti, kai ji sužinojo, kad liudys gynybos pusėje. O dabar, kai liudydamas pats nusiplakė, ji jau apskritai nebegalėjo Maiklo pakęsti.

- Pone Goldai, - tarė ji su apsimestine užuojauta, - man labai liūdna, kad jums teko šiandien čia būti.

- Man taip pat, ponia Delani.

Ji praėjo pro liudytojų pakylą ir sustojo prie prisiekusiųjų.

- Jūs pasakėte buvęs labai artimas Emilei.

- Taip.

- Taip pat pasakėte nebendraudavęs su dukterimi taip daug kaip Krisas. - Maiklas linktelėjo. - Jūs pasakėte nežinojęs, kad ji prislėgta.

- Nežinojau.

- Jūs nežinojote, kad ji nėščia.

- Ne, - sutiko Maiklas. - Nežinojau.

- Dar jūs pasakėte, kad Krisui ji sakydavo viską.

- Taip.

- Jūs neįsivaizduojate, kad ji būtų ko nors Krisui nepasakiusi.

- Taip.

- Tai jinai būtų turėjusi Krisui pasakyti esanti nėščia, ar ne?

- Aš... nežinau.

- Taip ar ne?

- Taip, tikriausiai.

Bari linktelėjo.

- Pone Goldai, jūs pasakėte šičia atėjęs dėl to, kad labai gerai pažįstate Krisą Hartą.

- Taip.

- Teisme aiškinamasi apie jūsų dukterį ir kas jai atsitiko. Ar ji nusižudė, ar buvo nužudyta. Abu variantai siaubingi, kaip sakė ponas Makfi. Baisu, kai teisiamas tavo artimiausias kaimynas. Dar baisiau, kad nebegyva tavo duktė. Tačiau prisiekusieji teturi tuos du variantus, pone Goldai. Taip pat ir jūs. - Ji sunkiai atsiduso. - Ar įsivaizduojate savo dukterį paimančią ginklą, pridedančią jį sau prie galvos ir nuspaudžiančią gaiduką?

Maiklas užsimerkė ir pamėgino įsivaizduoti - dėl Emilės, dėl savo žmonos, dėl to šaižaus vidinio balso. Vaizdavosi gražų Emilės veidą, palengva užsimerkiančias gintarines akis, ginklą, prikišamą prie smilkinio. Ranką, suėmusią tą ginklą - tvirtai, beviltiškai, skausmingai. Tačiau nebūtų tvirtai pasakęs, kad ta ranka Emilės.

Jis pajuto prasiveržusias ašaras ir susigūžė ant liudytojų pakylos, tartum gindamasis.

- Pone Goldai! - paragino kaltintoja.

- Ne, - sušnibždėjo jis. Papurtė galvą, ašaros pabiro. - Ne.

Bari Delani tarė prisiekusiesiems:

- Tada kas mums lieka?

Teisme vilkėtų drabužių keitimas kalėjimo uniforma Krisui buvo lyg išsinėrimas iš odos, tartum nusivilkdamas švarkelį ir nusimaudamas dabitiškas kelnes jis nusimestų sluoksnį civilizuotumo ir padorumo, grįžtų į primityvią pirmykštę būklę. Pirmą valandą kameroje Krisas su niekuo nesišnekėjo, kiti kaliniai stengėsi prie jo nelįsti. Reikėjo įkvėpti troškaus kalėjimo oro, tik juo ir kvėpuoti, susispausti ankštumoje, - tik tada galės įgyti tvirtą pagrindą po kojomis ir persiimti abejingumu, išsiugdytu per septynis mėnesius.

Krisas drįso nueiti į vidutinės apsaugos sektoriaus bendrąją patalpą, nors žinojo, koks ten šurmulys ir sujudimas. Keli vyrai slapčia žvilgčiojo jo pusėn, paskui nukreipdavo akis į televizorių, sieną ar spintelių eilę. Krisas jau išbuvo čia gana ilgai, tad suprato, jog vykstant teismo procesui visi duoda tau ramybę. Tik šičia buvo kai ko daugiau. Visi ne šiaip jo nepaiso. Jie žino kažkokią paslaptį.

Krisas priėjo prie vyrų apsėsto stalo.

- Kas atsitiko? - paklausė paprastai.

- Drauguži, ką, negirdėjai? Vernonas naktį pasikorė valstijos kalėjime. Su batraiščiais, po perkūnais.

Krisas papurtė galvą.

- Ką padarė?!

- Drauguži, jis gatavas.

- Ne... - Krisas atšlijo nuo būrelio jį stebinčių kalinių. - Ne... - Greitai nuėjo į kamerą, kurią prieš mėnesį dalijosi su Stivu.

Dabar jis lengviau įsivaizdavo Stivo veidą nei Emilės. Prisiminė, ką Stivas sakė prieš perkeliamas - kas Konkordo kalėjime daroma nuteistiesiems, nužudžiusiems vaiką.

Dar šią savaitę Krisas irgi galėjo būti perkeltas į valstijos kalėjimą.

Pasirausė po patalais, purtomas sielvarto ir baimės. Paskui išgirdo savo pavardę: jis kviečiamas į pasimatymų kambarį susitikti su lankytoja.

Guste griebė Krisą į glėbį, vos tik jis prisiartino.

- Džordanas sako, kad viskas einasi gerai, - tarė su entuziazmu. - Nė negali būt geriau.

- Tu ten nesėdi, - atsakė Krisas šaltai. - O ką jam sakyt? Kad nepateisino tavo pasitikėjimo?

- Na, - Guste atsisėdo ant kėdės aukšta atkalte, - jam nėra ko meluot.

Krisas nunarino galvą, pasitrynė smilkinius.

- Šventasis Džordanas, - suniurnėjo.

Pasimatymų kambaryje daugiau nieko nebuvo. Paprastai Guste atvažiuodavo anksčiau, bet dabar reikėjo parvažiuoti namo pas Keitę ir išvirti pietus, o jau tada lėkti aplankyti Kriso. Kriso, kuris atrodo baisiai sunerimęs. Guste smalsiai jį stebėjo.

- Kaip savijauta?

Jis pasitrynė akis ir pažvelgė prisimerkęs.

- Puiki. Nuostabi. - Krisas pirštų galais ėmė barbenti stalą, nužvelgė prižiūrėtoją, stovintį prie laiptų.

- Džordanas sako, kad aš pagrindinė liudytoja. Sako, kad mano emocijos nuves prisiekusiuosius prie išteisinamojo sprendimo.

Krisas tarė užsikirsdamas:

- Galima pagalvot, kad taip ir pasakė.

- Tu šį vakarą atrodai sudirgęs. Visų nuomone, Maiklas šiandien tau nepaprastai padėjo. Džordanas irgi yra padaręs labai daug. Ir tu puikiai supranti - aš per galvą versiuos, kad išlaisvinčiau tave, Krisai.

- Žinai, mama, gal prisiekusieji nenorės paisyt tavo vertimosi per galvą. Gal jie jau apsisprendę.

- Kvailystė. Viskas būna ne taip.

- O iš kur tu žinai, kaip viskas būna? Juk aš vien laukdamas teismo išsėdėjau kalėjime beveik metus! O mano advokatas nė kartelio manęs nepaklausė: „Ei, Krisai, kaip ten iš tikrųjų buvo?“ - Jis įsmeigė į motiną šaltas mėlynas akis. - Mama, ar tu apie tai pagalvojai? Teismas po dienos baigsis. Ar tu pagalvojai, kokia spalva išdažysi mano kambarį, kai mane išgabens visam gyvenimui? Ar pagalvojai, kaip aš atrodysiu keturiasdešimties, penkiasdešimties, šešiasdešimties, šitiek metų išgyvenęs kambarėly didumo sulig sienine spinta?

Kol baigė mintį, Krisas jau visas drebėjo, žvilgsnis buvo kupinas įsiūčio. Guste pamatė, kad jis tuoj visai pames galvą.

- Krisai, - ėmė raminti, - šito nebus.

- Iš kur tu žinai?! - sušuko jis. - Iš kur, velniai griebtų, žinai?!

Akies krašteliu Guste pastebėjo, kad prižiūrėtojas ketina žengti

prie jųdviejų. Ji papurtė galvą, ir tas liko savo poste prie laiptų. Paskui švelniai palietė Kriso ranką. Matydama sūnų išraudusį ir drebantį, stengėsi kaip įmanydama slėpti savo pačios baimę. Ji suprato, kokią įtampą patiria aštuoniolikmetis klausydamasis, kaip pašaliniai žmonės sprendžia dėl tolesnio jo gyvenimo. Viskas buvo taip, kaip sakė Džeimsas: Krisas teismo salėje sėdėjo su kauke. Jis tepajėgė vien būti ten ir klausytis postringavimų apie savo ketinimus ir charakterį.

- Brangusis, suprantu, kodėl taip baisu...

- Ne, nesupranti!

- Suprantu. Aš tavo mama. Aš tave pažįstu.

Krisas lėtai atsigręžė - tartum bulius, besitaikantis pulti.

- Tikrai? Ir ką tu apie mane žinai?

- Žinau, kad tu esi tas pats nuostabus sūnus, kurį aš taip myliu. Žinau, kad tu viską atlaikysi, kaip visada. Ir žinau, kad prisiekusieji nenuteis nekalto.

Krisas jau taip drebėjo, kad Gustės ranka nuslydo nuo jo peties.

- Mam, tu nežinai, - tyliai tarė jis, - kad aš nušoviau Emilę.

Ir slopindamas verksmą Krisas užlėkė laiptais, kad sargybiniai jį saugiai užrakintų.

Guste šiaip ne taip pasirašė prie kontrolės posto, praėjo pro prižiūrėtoją, atrakinusį kalėjimo vartus, vargais negalais nusigavo iki savo automobilio, suklupo aikštelėje ir išsivėmė. Aš tavo mama, sakė jam. Aš tave pažįstu. Deja, nepažino. Ji nusišluostė burną striukės rankove ir įsmuko į automobilį, prie vairo ėmė aklai grabinėti, kur kišti raktelį, paskui suprato negalinti vairuoti... Krisas tą pasakė, aiškių aiškiausiai. Jis nušovė Emilę. Ir gindama jį nuo paskalų ir šmeižto, net nuo tėvo abejingumo, ji elgėsi kvailai.

Mažos strėlytės jai badė smegenis: Kriso marškiniai ligoninėje, sulaistyti krauju; Kriso nenoras kalbėtis su daktaru Fainšteinu; Kriso prisipažinimas, su palengvėjimu, kad nenorėjo žudytis. Guste įsirėmė kakta į vairą ir tyliai suaimanavo. Krisas, ak, Dieve, Krisas nužudė Emilę.

Kaip ji galėjo nepermanyti Kriso?

Įjungė pavarą ir lėtai išriedėjo iš kalėjimo aikštelės. Parvažiuos namo ir pasakys Džeimsui, jis žinos, ką daryti... Ne, Džeimsui sakyti negalima, nes tada jis pasakys Džordanui Makfi. Net menkas Gustės supratimas apie gynybą baudžiamojoje byloje sufleravo, kad tai netikęs sumanymas. Ji apsimes šį vakarą visai nebuvusi pas sūnų. Rytą viskas atrodys kitaip.

Ir tada ją pakvies liudyti.

Gustei atrodė keista, kad teisės sistema leidžia neliudyti prieš savo vyrą, tačiau negali atsisakyti liudyti prieš sūnų. Keista, juk vaikas turi tavo šypseną arba tavo akis, ar bent jau jo gyslomis teka tavo kraujas. Guste dešimteriopai labiau būtų norėjusi liudyti prieš Džeimsą negu prieš Krisą. Ir tai ne melagingo liudijimo klausimas, kaip suvokė jos iškamuotas protas, o motinystės.

Ji vilkėjo tamsiai raudoną suknelę, kurios rauktos rankovės dar labiau pabrėžė nenuvaldomą drebulį. Buvo nutaisiusi šypseną, visiškai tikra, kad jeigu tik leis lūpoms atsipalaiduoti, tuoj išplepės, ką žino. Stovėjo už dvigubų teismo salės durų, iš Džordano sužinojusi, kad bus pirmoji - ir vienintelė - liudytoja. Priešais ją stovėjo bejausmis pareigūnas.

Staiga durys atsidarė, ir ji buvo nulydėta teismo salės tarpueiliu. Visą kelią nepakėlė akių nuo savo kojų. Atsisėdusi ant liudytojų pakylos pagalvojo: ar daug didesnė bus ta erdvė, kurioje visam gyvenimui bus užrakintas Krisas?

Ji žinojo, - Džordanas nori, kad ji vos atsisėdusi pažiūrėtų į Krisą, tačiau nepakėlė akių nuo savo kelių. Ji juto sūnų iš kairės, jo nervai skambčiojo bemaž taip pat garsiai kaip jos. Bet jeigu ji pakeltų akis pažvelgti į jį, tai, žinojo, pravirktų.

Staiga jai buvo pakišta stora susidėvėjusi Biblija. Teismo sekretorius pamokė, kaip padėti ant Biblijos kairę ranką, o dešinę iškelti aukštyn.

- Ar prisiekiate sakyti tiesą, vien tiesą ir nieko daugiau, išskyrus tiesą? Tepadeda jums Dievas.

Tepadeda jums Dievas. Pirmą kartą, kai įžengė į teismo salę, Guste susitiko akimis su sūnumi.

- Taip, - atsakė aiškiai. - Prisiekiu.

Džordanas nesuprato, kas, po perkūnais, atsitiko Gustei Hart. Kaskart, kai ją matydavo, ji atrodydavo susitvardanti ir graži. Viešpatie, net tą naktį, kai sūnus buvo išvežtas policijos pagal suėmimo orderį. Kiek laukinė, natūrali, susivėlusiomis dulsvai raudonomis garbanomis - o vis tiek žavi. Ir štai šiandien, kai jam reikia, kad ji būtų tobula, viskas ne taip. Plaukai išsipešę iš paskubomis supintos kasos, veidas blyškus ir suvargęs, be makiažo, nagai nugraužti.

Kvietimas būti liudytoju kiekvieną paveikdavo vis kitaip. Kai kurie žmonės eidavo pasirodyti. Kai kurie atrodydavo apimti pagarbios baimės. Dauguma su deramu santūrumu atlikdavo pareigą. Guste Hart, rodos, būtų norėjusi būti kur nors kitur, tik ne teisme.

Ištiesinęs pečius Džordanas priėjo prie jos.

- Prašom dėl protokolo pasakyti savo vardą, pavardę, adresą.

Guste pasilenkė prie mikrofono.

- Augusta Hart. Vud Holou Roudas trisdešimt keturi, Beinbri- džas.

- Iš kur pažįstate Krisą?

- Aš esu jo mama.

Džordanas atgręžė nugarą prisiekusiesiems ir Bari Delani ir nusišypsojo Gustei, vildamasis priversti atsipalaiduoti. „Atsipalaiduokit“, - tarė be garso.

- Ponia Hart, papasakokite apie savo sūnų.

Gustės akys nervingai šaudė po teismo salę. Vienoje pusėje ji pamatė Melanę akmeniniu veidu ir Maiklą sugniaužtais ant kelių kumščiais. Kitoje pusėje sėdėjo Džeimsas. Jis jai vos vos linktelėjo. Gustės burna prasivėrė ir be garso užsičiaupė.

- Krisas yra... Jis labai geras plaukikas, - pagaliau ištarė, ir Džordanas apėjo ją ratu.

- Geras plaukikas?

- Jam priklauso mokyklos rekordas, du šimtai metrų peteliške, - pasakė nei iš šio, nei iš to. - Mes juo labai didžiuojamės. Tėvas ir aš.

Džordanas puolė ją kamantinėti, kol dar labiau nenuklydo nuo jųdviejų suplanuotojo liudijimo.

- Ar, jūsų nuomone, jis atsakingas žmogus? Patikimas?

Džordanas juto už nugaros Bari, jos sumišimą svarstant - protestuoti ar ne, kai pagrindinei liudytojai užduodamas toks nukreipiamasis klausimas.

- O, taip, - nervingai atsakė Guste, žvelgdama į savo kelius. - Krisas visada elgdavosi ne pagal metus gražiai. Aš jam patikėčiau savo... - staiga ji nutilo, - .. .savo gyvybę.

- Jūs pažinote Emilę Gold, - tarė Džordanas kiek sutrikęs, suprasdamas turįs neleisti Gustei sakyti to, ko prisiekusiesiems nereikia girdėti. - Ar seniai?

- Ak, - atsiduso Guste. Jos akys paieškojo salėje Melanės akių. - Aš buvau Melanės Gold pribuvėja. Pamačiau Emilę anksčiau nei motina.

Ačiū Dievui, pagalvojo Džordanas.

- Ar seniai Goldai gyvena jūsų kaimynystėje?

- Aštuoniolika metų. Krisas su Emile kone visą tą laiką buvo kartu.

- Sakote, jiedu buvo neperskiriami?

- Taip, - tyliai pasakė Guste. - Jiedu buvo kaip kokie dvyniai. - Tai kas gi atsitiko, mąstė ji, tas klausimas aidėjo galvoje. - Jiedu turėjo savą kalbą, slapčia išslinkdavo iš namų pasimatyt, jiedu... - Tai kas gi atsitiko? - .. .vienas kitą gindavo...

Džordanas linktelėjo.

- Jūs artimai bendravote ir su Emilės tėvais, ar ne?

- Mes buvom labai geri draugai, - greitai susakė Guste. - Kaip didelė šeima. Krisas su Emile augo kaip brolis ir sesuo.

- Kada Krisas su Emile tapo įsimylėjėliais?

- Krisui buvo keturiolika.

- Ar jūs su Goldais tą draugystę palaikėte?

- Mes jos troškom, - sumurmėjo ji.

- Kaip manote, Krisas Emilę mylėjo?

- Aš žinau, kad mylėjo, - tvirtai pasakė Guste. - Aš žinau.

Bet ji mąstė apie tai, ką pati jaučia Maiklui, nesvarbu, kad ją prie jo traukia: reikia išsivaduoti nuo tos aistros. Ir spėliojo, kad gal neįmanoma iš brolio su seseria virsti įsimylėjėliais nepasijuntant nejaukiai, kai dėl to dar prisideda meilės ir atsidavimo. Ar taip ir atsitiko?

Džordanas prisimerkė staiga atspėjęs, kas atsitiko, kodėl liudijimas toks keistas. Guste nežiūrėjo į Krisą - ir atrodė nenorinti į jį žiūrėti. Tai prisiekusieji tikrai pastebės.

- Ponia Hart, - tarė Džordanas. - Prašyčiau jūsų pažvelgti į sūnų.

Guste lėtai pasuko galvą. Sunkiai atsiduso ir ryžtingai pažiūrėjo

į Krisą, tramdydama akių kampučiuose susitelkusias ašaras.

- Šis vaikinas... - tarė Džordanas, - sūnus, kurį pažįstate aštuoniolika metų... Ar jis kada nors buvo įskaudinęs Emilę Gold?

- Ne, - sušnibždėjo Guste, žvilgsnis nuslydo į šalį nuo sūnaus. Ji greitai nusibraukė ašaras atgalia ranka. - Ne, - pakartojo virpančiu balsu.

Juto Kriso žvilgsnį, maldaujantį atsigręžti. Tad pakėlė akis ir pamatė tai, ko negalėjo įžvelgti prisiekusieji: jo iškankintas akis ir skausmingai sučiauptą burną klausantis, kaip motina jo labui meluoja.

- Ponia Hart, suprantu, kaip jums šitai nelengva. - Džordanas priėjo prie liudytojų pakylos, uždėjo ranką Gustei ant plaštakos, švelniai, rūpestingai. - Turiu dar vienintelį klausimą. Kaip, jūsų nuomone...

Guste žinojo, kas artėja. Ji tai kartojo su Džordanu Makfi. Ji tai išgyveno vakar begalę kartų. Užsimerkė prieš tardama žodžius, kuriais sulaužys priesaiką.

-Ne!

Nuo šaižaus riksmo Guste atsimerkė. Pamirksėjo. Džordanas pasisuko, teisėjas ir kaltintoja irgi, ir įsižiūrėjo į Krisą Hartą, rėžiantį:

- Gana! Liaukitės!

Teisėjo Paketo antakiai susiglaudė.

- Pone Makfi, - tarė jis, - gal suvaldytumėte savo klientą?

Džordanas priėjęs tvirtai suėmė Krisą už rankos, nugara į prisiekusiuosius.

- Ką, po perkūnais, išdarinėji?!

- Džordanai, - paskubomis ėmė berti Krisas, - man reikia su jumis pasikalbėt.

- Man beliko vienas klausimas. Paskui paprašysiu pertraukos. Gerai?

- Ne. Turiu pasikalbėt su jumis tuoj pat.

Džordanas sunkiai atsiduso ir neva santūriai kilstelėjo galvą, per daug metų įgijęs gebėjimą paslėpti įtūžį.

- Jūsų kilnybe, ar galima prieiti?

Bari, visai nieko nesuprasdama, irgi priėjo prie teisėjo ir atsistojo šalia Džordano.

- Klausykite, - tarė Džordanas, - mano klientas sako turintis tuojau pat su manimi pasikalbėti. Ar galėtume padaryti trumpą pertrauką?

Paketas susiraukė.

- Kad bent pasakytų ką nors iš esmės. Turite penkias minutes.

Džordanas surado teismo rūmuose kambarėlį, nedaug didesnį už Kriso kamerą.

- Na, - tarė piktai. - Ką visa tai reiškia?

- Aš nebenoriu, kad mano motina liudytų.

- Po velnių, tai negerai, - pro dantis iškošė Džordanas. - Ji geriausia tavo liudytoja.

- Pašalinkit ją.

- Krisai, liko tik vienas klausimas. Prisiekusieji turi išgirsti iš tavo motinos, kad ji niekaip neįsivaizduoja, jog jos sūnus būtų nužudęs Emilę Gold.

Krisas rūsčiai pažiūrėjo į Džordaną, lyg tas nieko nebūtų sakęs.

- Aš noriu, kad jūs ją nušalintumėt. Ir leistumėt liudyt man.

Džordanas prarado amą.

- Tada pralaimėsi bylą.

Paprastai advokatai neleidžia savo klientams liudyti. Kaltintojas lengvai gali kaltinamąjį supainioti arba priešingai - iškraipyti jo žodžių prasmę. Vos vienas kluptelėjimas iš susijaudinimo - vienas nervingas žvilgsnis - ir net pats nekalčiausias kaltinamasis pasirodys prisiekusiesiems esąs melagis.

O dėl Kriso - negalėjo būti nė kalbos dėl kitos priežasties. Jis pats prisipažino neketinęs žudytis. Bet kuris ko nors vertas kaltintojas tą iš kaltinamojo išpeštų. O visa Džordano gynybos strategija laikėsi nebaigtos dvigubos savižudybės versija. Džordanui silpna darėsi nujaučiant, kad Krisas aiškiai nori pateikti savą aiškinimą.

- Atsistosi kalbėt, - Džordanui ant smilkinio sutvinksėjo gysla, - keliausi kalėjiman. Va taip. Liudytojas turi sakyti tiesą. Aš ištisas keturias dienas visiems aiškinau, kad tu norėjai išsitaškyt smegenis, o tu pradėsi pasakoti, jog nesiruošei žudytis. Tai kaip tada, velniai griebtų, bus su gynyba?!

Krisas patylėjo. Paskui prakalbo taip tyliai, kad Džordanas turėjo įtempti ausis.

- Prieš septynis mėnesius jūs man sakėt, kad nuspręst, ar liudysiu, turiu aš pats. Sakėt, kad jei noriu liudyti, jūs privalot mane kviesti liudytoju - pagal įstatymą.

Jiedu žiūrėjo vienas į kitą, priėję aklavietę. Paskui Džordanas atitoko, pakėlė rankas.

- Puiku. Velniop. - Ir išėjo iš kambarėlio.

Jis vos neatsitrenkė į Seleną.

- Kas čia, po perkūnais, dedasi? - paklausė ji.

Džordanas paėmė Seleną už rankos ir pavedėjo toliau nuo kelių žioplių.

- Jis nori liudyt.

Seleną įtraukė į plaučius oro.

- Ką tu jam pasakei?

- Kad pirmas jam palinkėsiu sėkmės valstijos kalėjime. - Džordanas atmetė galvą. - Viešpatie brangiausias, Seleną. Mes turėjom galimybę išsikapstyt.

- Tu turėjai daugiau nei galimybę išsikapstyt, - tyliai tarė ji.

- Gal man tiesiog įteikti jį Delani ir pasakyti, kad tai išankstinė kalėdinė dovanėlė.

Seleną užjausdama papurtė galvą.

- Kodėl jis nori šito? Ir kodėl dabar?

- Jis prisiminė sąžinę. Išvydo Dievą. Po galais, nežinau. - Džordanas susikišo pirštus į plaukus. - Jis nori prisiekusiesiems pasakyt, kad neketino žudytis. Jis nenori, kad motina liudytų jo naudai. O kad aš su visa gynyba atrodau absurdiškai, visai nesvarbu.

- Tu tikras, kad jis ruošiasi pasakyt kaip tik tai? - paklausė Seleną.

Džordanas prunkštelėjo.

- Dėl Dievo meilės, - suniurnėjo, - ar gali būt kas nors dar blogiau?

Jis grįžo į kambarėlį, kur tyliai sėdėjo Krisas, ir tėškė ant stalo lapą popieriaus.

- Pasirašyk, - piktai paliepė.

- Kas čia?

- Čia atsisakymas. Čia parašyta, kad tu savo noru dedi į kojas nė nepaisydamas mano nurodymo nesitraukt. Kad man paskui nekeltų bylos, kai imsi skųstis Aukščiausiajam teismui dėl neveiksmingos advokato pagalbos. Krisai, tu, jeigu nori, savo galvą gali kišt kilpon, o aš tai jau ne.

Krisas paėmė iš Džordano rašiklį ir pakeverzojo parašą.

Teismas lyg gyvas padaras virpėjo nuo gandų ir klausimų, kai Džordanas antrą kartą stojo prieš liudytoją Gustę Hart.

- Ačiū, - staiga nukirto. - Daugiau klausimų neturiu.

Ir pagalvojo: gal vertėjo pamatyti Bari akis po viso šito. Kaltintoja žinojo - kaip ir Džordanas, - kad nieko gero, jei pakvietęs liudyti kaltinamojo motiną neišgauni iš jos pareiškimo, jog Krisas niekaip nebūtų galėjęs nužudyti Emilės.

Apstulbusi Bari atsistojo. Juk ji ką tik būtų mielai kirtusi lažybų iš savo algos, tegu ir nedidelės, kad Krisas pašoko sugalvojęs siaubingai gerą klausimą, kurį Džordanas turėtų užduoti jo motinai. Dėl ko gi dar būtų per vidurį nutraukęs advokato iškviesto liudytojo apklausą? Ji atsargiai priėjo prie liudytojų pakylos, aiškiai suprasdama žengianti per minų lauką ir nesiliaudama spėliojusi, ką, po paraliais, galėtų išpešti iš kryžminės apklausos.

Na, pagalvojo ji, gal tada ir aš apstulbinsiu Makfi.

- Ponia Hart, jūs kaltinamojo motina?

- Taip.

- Ir nenorite, kad jis patektų į kalėjimą?

- Žinoma, ne.

- Bet kuriai motinai sunku įsivaizduoti, kad jos sūnus ką nors nužudė, ar ne taip?

Guste linktelėjo ir garsiai sukūkčiojo. Bari žvilgtelėjo į ją neabejodama, kad dar vienu klausimu visai atims liudytojai aiškų protą ir pati taps lyg kokia pabaisa. Išsižiojo ir vėl užsičiaupė.

- Klausimų nebeturiu, - pasakė ir sparčiai grįžo į savo vietą. Guste Hart buvo palydėta nuo liudytojų pakylos, Bari įniko į savo

užrašus. Džordanas tuoj pasakys, kad gynyba baigė, ir ji privalės baigiamojoje kalboje pateikti siūlymą dėl bausmės. Reikėjo pripažinti, kad po paskutinės liudytojos tai puikiai pavyks. Jau girdėjo savo žodžius, skambančius didžiu įsitikinimu: „Net tikra motina... Kriso Harto motina... liudydama nepajėgė į jį pažvelgti.“

- Jūsų kilnybe, - tarė Džordanas, - mes turime dar vieną liudytoją.

- Ką jūs turite?! - šūktelėjo Bari, o Džordanas jau kvietė liudyti Kristoferį Hartą.

- Prieštarauju! - suriko įdūkusi Bari.

Teisėjas Paketas atsiduso.

- Advokate, susitinkame kabinete. Atsiveskite ginamąjį.

Jie visi nusekė paskui teisėją į jo kabinetą, Krisas ėjo atsilikdamas. Bari pratrūko dar nė durims neužsidarius.

- Jūsų kilnybe, tai visiškai netikėta. Manęs niekas nebuvo įspėjęs.

- Na, neįspėta buvote ne tik jūs, - susiraukęs pasakė Džordanas.

- Ar pageidautumėte pertraukos, Bari? - paklausė Paketas.

- Ne, - suniurnėjo ji. - Bet būtų buvę malonu sulaukti daugiau pagarbos.

Lyg ji nieko nebūtų pasakiusi, Džordanas tėkštelėjo ant stalo priešais teisėją atsisakymą.

- Aš jam sakiau: nenoriu, kad jis liudytų, nes gali sužlugdyt gynybą. Teisėjas Paketas žvilgtelėjo į Krisą.

- Pone Hartai, ar advokatas jums išaiškino, kokių pasekmių gali turėti liudijimas savo byloje?

- Išaiškino, jūsų kilnybe.

- Ir jūs pasirašėte šį dokumentą tai žinodamas?

- Taip.

- Gerai. - Teisėjas gūžtelėjo pečiais ir nuvedė savo nedidelę palydą atgal į teismo salę.

- Gynyba, - tarė Džordanas, - kviečia liudyti Kristoferį Hartą. Jis žengė prie gynybos suolo, prisiartino prie savo kliento. Matė,

kad prisiekusieji iš smalsumo net palinkę į priekį. Ir matė Bari - lyg katę, prarijusią kanarėlę. O kodėl ne? Ji gali apklausti Krisą kad ir svahilių kalba, vis tiek laimės šią bylą.

- Krisai, - tarė Džordanas, - ar tu supranti, kad esi teisiamas kaip įtariamasis Emilės Gold nužudymu?

- Taip.

- Ar mums papasakosi apie savo jausmus Emilei Gold?

- Aš ją mylėjau labiau už viską visam pasauly.

Kriso balsas buvo skambus ir tvirtas. Džordanas negalėjo tuo vaikinu nesižavėti. Ne taip lengva stoti prieš teismo salę, kuri gal jau nuteisusi tave mintyse ir tik leidžia pateikti savąją versiją.

- Kiek laiko buvai su ja pažįstamas?

Krisas sušvelnėjo - ir judesiai, ir tariami žodžiai.

- Aš pažinau Emilę visą jos gyvenimą.

Džordanas laužė galvą, kaip tęsti apklausą. Jo uždavinys buvo, jei įmanoma, užbėgti už akių smūgiui.

- Kokie tavo seniausi prisiminimai?

- Prieštarauju! - sušuko Bari. - Ar mes turėsime klausytis apie visus aštuoniolika metų?

Teisėjas Paketas linktelėjo.

- Negaišdami tęskime, advokate.

- Gal pasakytum, kokie buvo judviejų su Emile santykiai?

- Ar žinot, - tyliai tarė Krisas, - ką reiškia ką nors mylėti taip, kad negali prisiminęs to žmogaus neišvysti prieš akis? Arba ką reiškia jį palietus pasijusti lyg sugrįžus namo? - Krisas sugniaužė kumštį ir uždėjo ant kitos rankos plaštakos. - Ką mudu turėjom, tai ne seksas ir ne draugavimas norint vien pasirodyt, ką turi, kaip kad kitiems mano amžiaus vaikinams. Mudu buvom... na... norėjom būti drauge. Kai kurie žmonės visą gyvenimą ieško to vienintelio žmogaus. Man labai pasisekė, aš ją turėjau nuo gimimo.

Džordanas įsispoksojo į Krisą priblokštas, negalėjo pratarti žodžio, kaip ir visi kiti teismo salėje. Kriso balsas buvo ne aštuoniolikmečio. Kalbėjo kažkas vyresnis, išmintingesnis, liūdnesnis.

- Ar Emilė ketino nusižudyti? - staiga paklausė jis.

- Taip, - atsakė Krisas.

- Krisai, ar gali mums pasakyti, kas įvyko lapkričio septintosios vakarą?

Krisas nuleido akis.

- Tą vakarą Emilė ketino nusižudyt. Aš parūpinau ginklą, kaip ji buvo prašiusi. Aš nuvežiau ją prie karuselės. Mudu kiek pasikalbėjom ir... nesvarbu. - Krisas nutilo, Džordanas atidžiai jį stebėjo suprasdamas, kad jis dabar vėl prie karuselės, vėl su Emile. - Ir tada, - tyliai tarė Krisas, keldamas akis į advokatą, - aš ją nušoviau.

Teismo salė sprogte sprogo. Žurnalistai išbėgo skambinti mobiliaisiais, Melanė Gold šaukė rodydama pirštu, o jos vyras išblyškęs be žodžių tempė ją lauk.

- Jūsų kilnybe, man reikia pertraukos, - ryžtingai tarė Džordanas ir čiupęs nutempė Krisą nuo liudytojų pakylos ir iš teismo salės.

Bari Delani garsiai kvatojo. Guste sėdėjo nuščiuvusi, skruostais nesulaikomai bėgo ašaros. Džeimsas sūpavosi pirmyn atgal murmėdamas:

- O Dieve. O tu Dieve mano. - Paskui suėmė Gustės ranką ir sustingo išvydęs akis. - Tu žinojai, - sušnibždėjo.

Guste nunarino galvą nepajėgdama to patvirtinti, bet lygiai taip pat nepajėgdama ir paneigti.

Ji manė tuoj pajusianti oro dvelktelėjimą Džeimsui stojantis iš vietos ir išeinant lauk, išsinešdinant. Tačiau juto jo ranką, šiltą ir tvirtą, tebegulinčią ant jos rankos. Ir ji laikėsi iš paskutiniųjų.

Džordanas vėl sėdėjo mažame priesalyje, rankomis susiėmęs galvą. Nejudėjo ir nekalbėjo ištisas šešiasdešimt sekundžių. Paskui prabilo, nepakeldamas nunarintos galvos.

- Ar tai reiškia, kad reikės apeliacijos? Ar tu tiesiog nori mirt?

- Nei taip, nei taip, - atsakė Krisas.

- Tai gal tada man paaiškinsi, kas čia dedasi?

Džordanas kalbėjo pusbalsiu, per daug tyliai sukilusioms emocijoms. Jam norėjosi pasmaugti Kristoferį Hartą už tai, kad padarė iš jo skystagalvį, ir ne vieną kartą, o du. Norėjosi nusigraužti nagus, kad būdamas toks sumanus prieš dešimt minučių neiškamantinėjo Kriso, ką tas ruošiasi sakyti liudydamas. Ir norėjosi užploti išsišiepusiai kaltintojai, nes ir ji, ir jis pats jau žinojo, kas laimės.

- Aš norėjau jums iš karto pasakyt, - tarė Krisas. - O jūs nenorėjot klausytis.

- Na, jei jau sumalei visą reikalą į miltus, gal bent paaiškinsi dabar.

Nebetverdamas iš piktumo Džordanas nusijuokė. Pirmą kartą per dešimtį metų, o gal ir per ilgesnį laiką, jis ketino imtis gelbėti bylą pasitelkęs tiesą. Nes tik ji ir beliko.

Jau labai seniai jis buvo patyręs, kad tiesai teismo salėje vietos nėra. Niekas - nei kaltintojas, nei, dar dažniau, kaltinamasis - nenori, kad ji ten būtų. Teismo procese tiriami įrodymai, priešingi įrodymai ir versijos. O ne kas iš tikrųjų įvykę. Tačiau dabar įrodymai, priešingi įrodymai ir versijos - visa tai tiesiog nuėjo velniop. Džordanui dabar reikėjo suktis vien su šiuo vaikinu, šiuo bepročiu, kuris jaučiasi privalantis paskelbti pasauliui, kaip buvo iš tikrųjų.

Po penkiolikos minučių Džordanas su Krisu išėjo iš kambarėlio petys į petį. Nė vienas nesišypsojo. Nė vienas nekalbėjo. Jiedu žengė sparčiai, skirdami minią žmonių, kurie išgirdę gandus spoksojo į juos net išsižioję. Prie teismo salės durų Džordanas tarė Krisui:

- Kad ir ką aš darysiu, su viskuo sutik. Kad ir ką sakysiu, pritark. - Jis pastebėjo, kad Krisas dvejoja. - Tu man skolingas, - prašvokštė.

Krisas linktelėjo, ir abu drauge pastūmė duris.

Teismo salėje buvo taip tylu, kad Krisas girdėjo savo paties pulsą. Jis vėl sėdėjo ant liudytojų pakylos, rankos prakaitavo ir taip smarkiai drebėjo, kad prireikė jas pasikišti po šlaunimis. Jis vienintelį kartą pažvelgė į tėtį ir mamą. Mama šyptelėjo ir palinkčiojo. Tėtis... na, tėtis tebebuvo čia.

Krisas nedrįso pažvelgti į Emilės tėvus, nors jautė per salę jų įniršį, karštą kaip iki raudonumo įkaitintas žarsteklis.

Jis buvo labai labai pavargęs. Pro ploną marškinių audeklą juto sportinio švarkelio šiurkštumą, o naujas batas buvo pritrynęs pūslę ant kulno. Galva sprogte sprogo.

Ir staiga jis išgirdo Emilės balsą. Skambų, ramų, pažįstamą. Ji jam kalbėjo, kad viskas bus gerai, sakė, kad jo nepaliks. Krisas apsidairė kaip pamišęs - gal dar kas nors girdėjo? Tikėjosi ją pamatyti, o pajuto tik glostančią širdį tylą.

- Krisai, - pakartojo Džordanas, - kas atsitiko tą lapkričio septintosios vakarą?

Krisas sunkiai atsiduso ir ėmė pasakoti.

ANUOMET

1997- ųjų lapkričio 7 diena

Jis nenuleido akių nuo ginklo, nuo duobelės, ginklo įspaustos baltoje jos smilkinio odoje. Jos rankos drebėjo taip pat smarkiai kaip jo, ir jis vis būgštavo: tuoj iššaus. O tą mintį vijosi kita: bet šito ji ir nori.

Emilės akys buvo kietai užmerktos. Dantys įsikirtę į mylimojo lūpą. Ji buvo sulaikiusi kvapą. Krisas suprato: ji bijo, kad labai skaudės.

Jis jau buvo matęs ją šitokią.

Krisas labai aiškiai atsiminė tai, ką buvo pamiršęs pasakyti daktarui Fainšteinui. Tikriausiai tai seniausias jo prisiminimas, nes jis tada buvo dar tik pradėjęs vaikščioti. Jis bėgo šaligatviu ir pargriuvo. Klykiantį pakėlė motinos rankos, pasodino prieangyje. Mama bučiavo, rodos, nė nenubrozdintą kairį keliuką, negana to, dar uždėjo tvarstį. Jau nuramintas jisai suvokė, kad klykė ir Emilė - ir ją lygiai taip pat aptvarstė jos mama. Ji tuo šaligatviu bėgo kartu, tik nepargriuvo. Tačiau ant kairio keliuko ką tik atsirado marga mėlynė.

- Jis įsipjauna, - juokaudavo jo mama, - o jai kraujas bėga.

Taip nutikdavo vaikystėje ne kartą: Krisas užsigaudavo ir pamatydavo Emilę susigūžiančią. Arba atvirkščiai - ji krisdavo nuo dviračio, o jis imdavo šaukti. Pediatras pavadino tą reiškinį užuojautos skausmu, sakė, kad augant išnyks.

Neišnyko.

Ginklas prie Emilės smilkinio slystelėjo, ir jis staiga suprato, kad jeigu ji nusižudys, mirs ir jis. Gal ne tuojau pat, gal nebus tokio nežmoniško skausmo antplūdžio, bet vis tiek mirs. Juk be širdies ilgai nepagyvensi.

Krisas sugriebė dešinį Emilės riešą. Jis buvo už ją stipresnis, įstengė patraukti ginklą nuo jos galvos. Kita ranka atplėšė Emilės pirštus nuo kolto rankenos ir atsargiai nuleido saugiklį.

- Atleisk, - tarė. - Tai neįmanoma.

Emilė pažvelgė jam į akis. Jos akys patamsėjo nuo sumišimo, sukrėtimo ir galiausiai iš įniršio.

- Įmanoma, - atsakė Emilė siekdama ginklo, Kriso laikomo per atstumą. - Krisai, - tarė ji po valandėlės. - Jeigu tu mane myli, sugrąžink jį kur buvo.

- Aišku, myliu! - sušuko Krisas persikreipusiu veidu.

- Jeigu negali likt su manim, aš suprasiu, - pasakė ji žiūrėdama į pistoletą. - Tada išvažiuok. Bet leisk man tai padaryti.

Krisas sukando dantis. Laukė jos žvilgsnio, bet ji nežiūrėjo į jį. Pažvelk į mane, tyliai meldė. Nė vienas iš mudviejų nelaimės. Ir nors nejuto kulkos švino, dabar, įsijautęs, jis persiėmė Emilės sielvartu, dėl kurio darėsi sunku kvėpuoti, neįmanoma mąstyti. Jam reikėjo nešdintis. Jam reikėjo lėkti kuo toliausiai nuo Emilės, kad visai nieko nebejustų.

Klupdamas, vėl stodamasis, jis nušnarėjo krūmais, juosiančiais karuselę, pro ašaras prieblandoje vaidenosi pamišėliški pavidalai. Atgalia ranka šluostydamasis akis tekinas pribėgo prie džipo.

Į džipą nelipo. Susivokė laukiąs šūvio.

Praslinko pusvalandis, lėtas ir klampus. Krisas, nespėjęs įsisąmoninti, ką daro, grįžo pusę kelio iki karuselės. Emilę pamatė ten pat, kur buvo palikęs, sukryžiavusią kojas ant karuselės grindų, atsargiai laikančią tarp delnų ginklą. Ji glostė jį, tarsi myluotų kačiuką, ir taip smarkiai verkė, net oro nespėdavo įkvėpti.

Prie karuselės krašto pamačiusi kojas, Emilė pažvelgė į jį. Jos akys buvo paraudusios, nosis bėgo.

- Aš negaliu, - pasakė ji springdama žodžiais. - Galiu tau liept nešdintis iš čia po velnių, galiu rėkt, spiegt ir sakyt, kad to noriu, bet aš negaliu.

Besidaužančia širdimi Krisas pastatė Emilę ant kojų. Tai ženklas, pagalvojo. Pasakyk jai, ką jis reiškia.

Tačiau ji vos atsistojusi įspraudė ginklą jam į saują. Pistoletas buvo slidus nuo Emilės prakaito ir šiltas kaip jos oda.

- Aš per didelė bailė nusišaut, - sušnibždėjo ji. - Ir per didelė bailė gyvent. - Ji pakėlė akis. - Ką daryti?

Visa, ką Krisas ketino sakyti, įstrigo uždžiūvusioje gerklėje. Jis suprato, kad panorėjęs gali nukreipti ginklą nuo Emilės ir nusviesti taip toli, jog ji jau niekaip jo neras. Jis buvo už ją stipresnis... Ir tai buvo bėda. Jis pats mokėjo kentėti, visada viską iškęsdavo. Štai kodėl galėjo plaukioti tokiu žiauriu stiliumi - peteliške. Štai kodėl galėjo per ančių medžioklę valandų valandas tykoti svilinančiame šaltyje. Štai kodėl prisivertė leisti Emilei nusižudyti. Tačiau jau tada, kai jiedu buvo mažiukai, pamačius užuojautos mėlynes po Emilės oda Krisui būdavo skaudžiau nei pačiam griūvant. Jis galėjo iškęsti skausmą. Pats. Tik negalėjo pakęsti jos skausmo.

Krisą kaustė baisi kančia Emilės veide. Tai, ko ji negalėjo jam pasakyti, ją žudė. Lėtai ir kur kas skausmingiau nei koltas.

Krisui protas praskaidrėjo su smarkiu gausmu ir šviesos pliūpsniu - taip kartais įvykdavo išnirus į paviršių prieš pergalingą finalinį yrį. Staiga jis viską suprato. Emilė nebijo mirti. Ji bijo nemirti.

Tą akimirką, aplink tirštėjant tamsai, Krisas jau nesiveržė bėgti, kviestis pagalbą, laimėti laiko. Jiedu čia buvo dviese ir nebuvo iš ko rinktis - pirmą kartą Krisas tikrai suprato, ką jaučia Emilė.

- Meldžiu, - sušnibždėjo ji, ir jis suvokė tenorįs vien patenkinti jos prašymą.

Jis paėmė ginklą kaire ranka ir apkabino Emilę.

- Tu šito nori? - sušnibždėjo. Emilė supratusi linktelėjo. Ji suglebo jo glėbyje, ir tas pasitikėjimas padėjo jam atsipalaiduoti. - Negaliu aš šito padaryt, - pasakė jis traukdamasis.

Emilė uždėjo ranką ant jo plaštakos ir prisitraukė ginklą prie smilkinio.

- Padaryk dėl manęs.

Šitaip prigludusi ji nematė jo veido, bet įsivaizdavo. Regėjo Krisą tarsi praėjusią vasarą mokyklos teniso korte. Tada žiauriai kepino saulė, vienas Dievas težino, kodėl jiedu nutarė žaisti tenisą. Emilė kamuoliuką padavinėjo klaikiai, vis pataikydavo į gretimą kortą. Krisas lakstė paimti kamuoliuko, kas kartą garsiai kvatodamas.

Ji prisiminė jį stovintį nugara į saulę. Raketė buvo kairėje rankoje, dešine jis mėčiojo Wilson kamuoliuką. Stabtelėdavo, brūkštelėdavo dešine kaktą ir plačiai nusišypsodavo Emilei. Balsas buvo kimus, žemas, toks mielas.

- Jau? - paklausė jis.

Emilė pajuto, kaip ginklas paliečia odą, ir įkvėpė.

- Nagi! - tarė.

Nagi, Krisai, nagi.

Jis išgirdo tuos žodžius, išgirdo Emilės balsą, virpinantį krūtinę, tačiau rankos taip drebėjo, kad paspaudęs gaiduką tikriausiai būtų nusišovęs pats. Gal ne taip ir blogai?

Nagi, nagi.

Tą akimirką Krisas taip verkė, kad akies krašteliu pažvelgęs į Emilę tepamatė raibuliuojantį veidą - pagalvojo, gal jau pradeda ją pamiršti. Bet paskui sumirksėjo - ir ji vėl buvo graži, nurimusi, laukianti, burna prasižiojo kaip kartais prieš užmiegant. Emilė atsimerkė, ir jis teišvydo jos akyse ryžtą.

- Ak, kaip aš tave myliu, - pasakė jis, bent jau pagalvojo, bet Emilė, šiaip ar taip, jį išgirdo. Ji dešine suėmė jo riešą ir paragino.

Spustelėjo jam ranką, pirštas prigludo prie gaiduko, ir tada jis apkurtęs, apsvaigęs krito su Emile glėbyje.

DABAR

1998- ųjų gegužė

Krisas nutilo, salė sustingo lyg užkritus žvejų tinklui. Buvo gautas atsakymas į visus klausimus, iškeltus teismo procese. Džordanas krustelėjęs pirmas išsklaidė apžavus. Krisas sėdėjo susigūžęs ant liudytojų pakylos, rankas susinėręs ant pilvo, netolygiai kvėpuodamas.

Išgelbėti bylą buvo galima tik vienaip. Džordanas žinojo, ką pasakys kaltintoja, - jis pats tai sakydavo daug metų. Taigi vienintelė galimybė išsikapstyti - tai įkišti pagalį į ratus Bari Delani: apkaltinti Krisą pirmam.

Džordanas prisiartino prie liudytojų pakylos, taikydamasis be gailesčio užsipulti savo paties klientą.

- Ką tu ten veikei? - ciniškai paklausė Džordanas. - Ketinai nusižudyti, ar ką?

Suglumęs Krisas pažiūrėjo į advokatą. Kad ir kas nutiko pastarąjį pusvalandį, Džordanui vis tiek derėjo likti Kriso pusėje.

- Aš tikėjausi, kad įstengsiu jai sutrukdyt.

- Štai kaip. - Džordanas prunkštelėjo. - Tu tikėjais jai sutrukdyti, o baigėsi tuo, kad pats ją nušovei. Kodėl paėmei du šovinius?

- Aš... net nežinau. Paėmiau, ir tiek.

- Jei kartais nepataikytum?

- Jei... Pats nesupratau, - prisipažino Krisas. - Tiesiog paėmiau du, ir viskas.

- Tu nualpai, - pasakė Džordanas kreipdamas kalbą kitur. - Ar pats tą žinai?

- Aš atitokau ant žemės, man kraujavo galva. Tik tiek ir prisimenu. - Nei iš šio, nei iš to Krisas prisiminė, ką prieš kelis mėnesius jam buvo sakęs Džordanas: „Ant liudytojų pakylos galima pasijusti labai vienišam.“

- Ar tu buvai be sąmonės, kai atvažiavo policija?

- Ne. Aš sėdėjau, laikiau Emilę.

- Tačiau neprisimeni, kaip nualpai. O ar prisimeni, kas įvyko prieš pat tau neva nualpstant?

Krisas prasižiojo ir vėl užsičiaupė, taip nieko ir nepasakęs.

- Mudu abu laikėm pistoletą, - šiaip taip išlemeno.

- Kur buvo Emilės rankos?

- Ant mano rankos, iš viršaus.

- Ant ginklo?

- Nežinau. Tikriausiai.

- Ar negalėtum prisiminti, kur tiksliai?

- Ne, - atrėžė Krisas vis labiau jaudindamasis.

- Tai kodėl tu toks tikras, kad jos rankos buvo ant tavo rankos?

- Todėl, kad tebejaučiu jos prisilietimą dabar, kai prisimenu. Džordanas užvertė akis.

- Ak, liaukis, Krisai. Kam tiek sentimentų. Iš kur tu žinai, kad Emilės rankos buvo ant tavo rankos?

Krisas įsispoksojo į advokatą raustančiu veidu.

- Ji mėgino priverst mane nuspaust gaiduką! - sušuko jis. Džordanas užsipuolė:

- Ir iš kur tu tai žinai?

- Todėl, kad žinau! - Kriso rankos įsikibo į liudytojų pakylos turėklą. - Todėl, kad šitaip ir buvo! - Jis trūktelėjo oro, kad susitvardytų. - Todėl, kad tai tiesa.

- Ak, - tarė Džordanas traukdamasis. - Tiesa. Ir kodėl mes turėtume tikėti ta tiesa? Čia tų tiesų buvo taip daug.

Krisas ėmė sūpuotis ant kėdės. Džordanas jam pasakė, esą pats sudirbo savo gynybą, ir Krisas suprato, kad dabar advokatas verčia jį už tai atsiimti. Jei kas nors turės išeiti iš teismo salės apsikvailinęs, tai pats Krisas.

Staiga Džordanas vėl atsirado šalia Kriso.

- Tavo ranka buvo ant to ginklo?

- Taip.

- Kur?

- Ant gaiduko.

- O kur buvo Emilės ranka?

- Ant mano rankos. Ant pistoleto.

- Tai kur? Ant tavo rankos ar ant ginklo?

Krisas nunarino galvą.

- Ir ten, ir ten. Nežinau...

- Vadinasi, tu neprisimeni, kaip nualpai, tačiau tikrai prisimeni, kad Emilės ranka buvo ant tavo rankos ir ant ginklo. Kaip čia gali būti?

- Nežinau.

- Kodėl Emilės ranka buvo ant tavo rankos?

- Ji mėgino mane priverst ją nužudyt.

- Iš kur žinai? - tyčiojosi Džordanas.

- Ji sakė: „Nagi, Krisai, nagi.“ O aš negalėjau. Ji vis kartojo, kartojo, tada uždėjo ranką ant mano rankos ir smarkiai stumtelėjo.

- Ji smarkiai stumtelėjo tavo ranką? Ar stumtelėjo tavo pirštą ant gaiduko?

- Aš nežinau.

Advokatas prisilenkė prie Kriso.

- Ar ji smarkiai stumtelėjo tau riešą ir sujudino visą ranką?

- Aš nežinau.

- Ar jos pirštas bent kartą brūkštelėjo gaiduką, Krisai?

- Nesu tikras. - Krisas smarkiai papurtė galvą, kad praskaidrėtų mintys.

- Ar jos ranka trinktelėjo tau per pirštą ant gaiduko?

- Aš nežinau. - Krisas sukūkčiojo. - Aš nežinau.

- Krisai, ar tai tu paspaudei gaiduką? - paklausė Džordanas prisilenkęs prie pat Kriso veido. Krisas linktelėjo, varvančia nosimi, kruvinai raudonomis akimis. - Krisai, iš kur tu žinai?

- Aš nežinau! - sušuko Krisas užsispausdamas ausis. - Aš nežinau, Dieve, aš nežinau.

Džordanas pasilenkė virš liudytojų pakylos ir švelniai suėmęs suspaudė Kriso rankas ant turėklo.

- Krisai, tu nesi tikras, ar nužudei Emilę, taip?

Krisui užėmė gerklę. Jis išsproginęs akis pažiūrėjo į advokatą. „Nereikia galvot, - be žodžių maldavo Džordanas. - Tau tereikia pripažint, kad negalėjai.“

Kažin kas daužėsi viduje, širdis buvo lyg sutrypta... bet pirmą kartą po ištisų mėnesių Krisas pasijuto ramus.

- Nežinau, - sušnibždėjo priimdamas tokią dovaną. - Nežinau.

***

Bari Delani per visą gyvenimą nebuvo tekę dalyvauti tokiame teismo procese. Džordanas gana efektyviai nudirbo jos darbą - iki pat pabaigos, kai kaltinamasis emociškai sugniužo ir iš esmės atsisakė viešai prisipažinti. Bet vis dėlto jis prisipažino. O Bari buvo ne iš lengvai pasiduodančiųjų.

- Lapkričio septintosios vakarą daug visko atsitiko, ar ne?

Krisas pažvelgė į kaltintoją ir baimingai linktelėjo.

- Taip.

- Ar visa to pabaigoje tavo ranka laikė ginklą?

- Taip.

- Ar ginklas buvo prispaustas Emilei prie smilkinio?

- Taip.

- Ar tavo pirštas buvo ant gaiduko?

Krisas sunkiai atsiduso.

- Taip.

- Ar buvo iššauta?

- Taip.

- Pone Hartai, - tarė Bari, - ar tavo ranka tebebuvo ant ginklo ir ant gaiduko, kai buvo iššauta?

- Taip, - sušnibždėjo Krisas.

- Kaip manai, ar tu nušovei Emilę Gold?

Krisas prikando lūpą.

- Aš nežinau.

- Jūsų kilnybe, leiskite man pakartoti apklausą. - Džordanas vėl priėjo prie liudytojų pakylos. - Krisai, ar tu važiavai prie karuselės galvodamas, kad nužudysi Emilę?

- Dieve, ne.

- Ar tu tą vakarą ten važiavai ketindamas ją nužudyti?

- Ne. - Krisas energingai papurtė galvą. - Ne.

- O kai laikei ginklą Emilei prie galvos, Krisai... Ar norėjai ją nužudyti?

- Ne, - kimiai tarė Krisas. - Nenorėjau.

Džordanas nusisuko nuo jo ir įsispoksojo į Bari Delani, mechaniškai kartodamas jos kryžminės apklausos klausimus.

- Krisai, ar vėlų lapkričio septintosios vakarą tavo ranka buvo ant ginklo?

- Taip.

- Ar ginklas buvo įremtas Emilei į galvą?

- Taip.

- Ar tavo pirštas buvo ant gaiduko?

- Taip.

- Ar buvo iššauta?

- Taip.

- Ar Emilės ranka buvo ant ginklo su tavąja?

- Aha.

- Ar ji sakė „nagi, Krisai, nagi“?

- Taip.

Džordanas perėjo teismo salę, sustojo priešais prisiekusiuosius.

- Ar gali pasakyti, Krisai... neabejodamas... kad tavo veiksmai, tavo judesiai, tavo raumenys vieninteliai sukėlė šūvį?

- Ne, - atsakė Krisas blizgančiomis akimis. - Tikriausiai ne.

Visų nuostabai, teisėjas Paketas nusprendė teismo posėdį perkelti į popietę. Pareigūnams priėjus vestis Kriso į šerifo įstaigą apatiniame aukšte, Krisas palietė Džordano rankovę.

- Džordanai...

Advokatas rinko nuo stalo savo išblaškytus užrašus, pieštukus, dokumentus. Jis net nepakėlė galvos.

- Nieko man nesakyk, - metė ir išėjo nė neatsigręžęs.

Bari Delani leido sau užeiti į Haagen-Dazs ledų barą. Šokoladas viduje ir šokoladas išorėje. Tikra šventė.

Jai, kaip generalinio prokuroro padėjėjai, visų dėmesį traukianti byla buvo vienintelė proga pelnyti gerą vardą. Ir ta laimė Bari teko. Nužudymai Graftono apygardoje buvo reti. Įspūdingų kaltės prisipažinimų teismo rūmuose nepasitaikydavo. Visa valstija kalbės apie šią bylą daug dienų. Bari gal net bus pakalbinta žiniasklaidos.

Ji atsargiai laižė ledų pakraštėlius suprasdama, kad verčiau išvengti dėmių ant kostiumo, juk dar reikės sakyti baigiamąją kalbą! Nors, kaip matyti, ji gali atsistojusi po Džordano apibendrinamosios kalbos padeklamuoti abėcėlę, ir Krisas Hartas vis tiek bus nuteistas už nužudymą.

Nesvarbu, kad ir kokios paskutinės Džordano pastangos, prisiekusieji žino: jie buvo vedžiojami už nosies. Tie plepalai apie dvigubą savižudybę, visa gynybos strategija ir taip toliau... visas tas niekalas... turės smarkiai paveikti tų dvylikos protą, kai išeis apsispręsti.

Prisiekusieji prisimins, kad Krisas pasakė nušovęs merginą. Prisimins visą tą katastrofą su motinos liudijimu. Ir supras, kad tris pirmąsias šio proceso dienas gynybos šalis tyčia melavo.

Niekam nėra malonu išsiaiškinus, kad buvo kvailinamas.

Bari Delani šypsodama laižė pirštus. O menkiausias dėl to malonumas, nusprendė, Džordanui Makfi.

- Atstok! - riktelėjo Džordanas per petį.

- Šiurkštuolis, - atšovė Seleną.

- O tu duok man ramybę, gerai?

Jis nužingsniavo nuo jos tolyn, bet ji buvo velniškai aukšta, ir jos ilgos kojos jo bėgimą vertė niekais. Pasinaudojęs proga jis nėrė į vyrų tualetą, bet Seleną smarkiai atlapojo duris ir įžengė paskui jį. Rūsčiai pažiūrėjo į senyvą vyriškį, besišlapinantį į pisuarą. Tas greitai užsitraukė užtrauktuką, raustelėjo ir išėjo. Tada ji atsirėmė į duris, kad niekas nebeįeitų.

- Na, - paliepė, - kalbėk.

Džordanas pasirėmė į praustuvę ir užsimerkė.

- Ar tu bent kiek numanai, kas dėl šito bus su mano reputacija?

- Visiškai nieko nebus, - atsakė Seleną. - Tu davei Krisui pasirašyt atsisakymą.

- Va kaip tik šito niekas per žinias ir neišgirs. Palaikys mane teismo salės nykštuku, vienu iš tų septynių.

- O kuriuo? - šyptelėjusi pasidomėjo Seleną.

- Kvailučiu. - Džordanas atsiduso. - Dieve. Ar aš skystagalvis? Kaip galėjau leisti jam liudyt, pirma neiškamantinėjęs, ką ruošiasi sakyt?!

- Tu buvai piktas.

- Tai kas?

- Tai tas. Tu nežinai, koks pasidarai, kai supyksti. - Seleną palietė jam ranką. - Kriso labui tu padarei ką galėjai, - švelniai priminė. - Neįmanoma laimėt nuolat.

Džordanas žvilgtelėjo jai į akis.

- Kodėl, po velnių, ne?!

***

- Žinote ką? - pradėjo kalbą Džordanas, atsigręžęs į prisiekusiuosius. - Prieš tris valandas aš nė įsivaizduoti neįsivaizdavau, ką jums dabar pasakysiu. O paskui man į galvą šovė mintis: aš jus pasveikinsiu. Juk šiandien jūs pamatėte kai ką neįprasta. Tokie keisti dalykai niekada nepasiekia teismo salės. Jūs, ponios ir ponai, išgirdote tiesą. - Džordanas nusišypsojo, pasiremdamas į gynėjų stalą. - Tai bent įmantrus žodis, ar ne? Regis, aprėpia plačiau už gyvybę. - Jis liovėsi šypsojęs, kad padarytų gerą įspūdį teisėjui Paketui. - Žodis labai rimtas. Aš pasižiūrėjau žodyne, - prisipažino. - Webster’s rašoma, kad jis reiškia tai, kas atitinka tikrovę, tikrąją dalykų būklę. - Džordanas gūžtelėjo pečiais. - O kita vertus, Oskaras Vaildas yra pasakęs, kad grynoji, paprastoji tiesa retai būna gryna ir niekada nebūna paprasta. Tiesa, suprantate, kiekvienam vis kita. Ar žinote, kad aš esu ėjęs kaltintojo pareigas? Esu. Toje pačioje prokuratūroje, kurioje dabar dirba ponia Delani, dirbau dešimtį metų. O žinote, kodėl išėjau? Man nepatiko pati tiesos idėja. Kai esi kaltintojas, tai pasaulis juodas arba baltas, viskas arba įvyko, arba neįvyko. O aš buvau tikras, kad ką nors paaiškinti, ką nors pamatyti galima ne vienaip. Nemaniau, jog tiesa priklauso vien teismui. Kaip kaltintojas tu pateiki savo įrodymus, pasikvieti savo liudytojus, o gynyba turi progą tą patį paaiškinti kitaip. Tačiau, kaip matote, aš nepasakiau, kad pateikiama tiesa. - Džordanas nusijuokė. - Juokinga, ar ne, juk man derėtų čiupti tiesą ir su ja dumti per rungtynių aikštę į priešininkų gynybos zoną, ar ne? Tik tas man ir beliko ginant Krisą Hartą. Šis teismo procesas... neįtikimas dalykas... vyksta dėl tiesos. - Džordanas priėjo prie prisiekusiųjų ir plačiai išskleidė rankas ant turėklo. - Šį procesą mes pradėjome su dviem tiesomis. Su mano... - Jis atstatė krūtinę. - Ir šios ponios. - Bedė nykščiu į Bari Delani. - Ir pamatėme daug variantų. Emilės mamos tiesa - kad jos dukra negalėjo būti netobula. Tačiau juk mes visi matome žmones tokius, kokius norime matyti. Detektyvo, medicinos eksperto tiesa randasi iš svarių įrodymų. Tas nereiškia, kad įrodymai padės sukurti savitą versiją. Maiklo Goldo tiesa - imtis atsakomybės ir už tai, ką net baisu įsivaizduoti, nesvarbu, kad lengviau užkrauti kaltę kam nors kitam. O Kriso mamos tiesa visai nesusijusi su byla. Jos tiesa

yra tikėjimas savo sūnumi... kad ir kas būtų. Tačiau svarbiausia tiesa iš visų išgirstų yra Kriso Harto. Tik du žmonės matė, kas iš tikrųjų įvyko tą lapkričio septintosios vakarą. Vieno iš jų nebėra. O kitas ką tik pasakė jums viską. - Džordanas brūkštelėjo per turėklą, apžvelgdamas prisiekusiuosius. - Štai, ponios ir ponai, kokia padėtis. Ponia Delani jums pateikė rinkinį faktų. O Krisas Hartas pasakė tiesą. Ar jūs aklai sutiksite su ponia Delani - pažiūrėsite į viską taip, kaip ji nori, pro jos nespalvotus akinius? Ar sakysite: ten buvo ginklas, jis iššovė, merginos nebėra - vadinasi, nužudymas? Ar verčiau atsigręšite į tiesą? Jūs galite rinktis. Jūs galite pasielgti taip kaip aš - kaip advokatas - tiesiog pasiremti faktais ir susidaryti nuomonę. Arba paimti tiesą į rankas ir suprasti, kokią Dievo dovaną gavote. - Jis pasilenkė prie prisiekusiųjų ir tarė švelnesniu balsu: - Kartą gyveno berniukas ir mergaitė. Jiedu drauge augo. Jiedu mylėjo vienas kitą kaip brolis ir sesuo. Jiedu nuolat būdavo kartu, o kai paaugo, tapo įsimylėjėliais. Jų jausmai ir širdys taip susipynė, kad jie nebegalėdavo atskirti savo asmeninių reikmių. Paskui - mes turbūt taip ir nesužinosime kodėl - vienas iš tų dviejų jaunų žmonių ėmė kankintis. Kankinosi taip smarkiai, kad nebenorėjo gyventi. Ir kreipėsi pagalbos į vienintelį asmenį, kuriuo pasitikėjo. - Džordanas priėjo ir kone prigludo prie Kriso. - Jis bandė padėti. Bandė sulaikyti. Bet kartu išgyveno tą skausmą tartum savo paties. Ir galiausiai nebepajėgė sulaikyti. Jis pralaimėjo. Jis net mėgino pabėgti. - Džordanas pažvelgė į prisiekusiuosius. - Keblumas buvo tas, kad Emilė negalėjo pati nusižudyti. Ji meldė jo, maldavo, verkė, ji uždėjo ranką ant jo rankos, laikančios ginklą. Ji buvo tokia nuo jo neatskiriama ir jis buvo toks nuo jos neatskiriamas, kad ji pati negalėjo užbaigti to galutinio veiksmo. Štai dabar jūs, prisiekusieji, susiduriate su klausimu: ar tą padarė Krisas? Kas žino, ponios ir ponai, kas spustelėjo gaiduką? Yra fizinė jėga, bet yra ir proto galia. Gal Emilė stumtelėjo Kriso ranką. Gal pasakė nieko taip netrokštanti kaip numirti. Pasakė taip juo pasitikinti ir taip mylinti, kad jis turi padėti jai tą padaryti. Kaip sakiau, Krisas Hartas - vienintelis asmuo šioje teismo salėje, kuris ten buvo. Ir jis sako pats aiškiai nežinąs, kaip buvo. Ponia Delani siekia, kad jūs nuteistumėte Krisą, kaltinamą pirmo laipsnio nužudymu. Bet tada ji privalo įrodyti, kad jis turėjo laiko ir galimybę apgalvoti. Kad jis apmąstė tai, ką ketina daryti, apsisprendė ir ryžosi atimti

Emilei gyvybę. - Džordanas papurtė galvą. - Tačiau žinote ką? Nei tą vakarą, nei jokį kitą Krisas nenorėjo žudyti Emilės. Visiškai to nenorėjo. Ir neturėjo laiko apgalvoti, kas darosi. Jis visai nieko nesprendė. Už jį nusprendė Emilė. Šis teismas - ne dėl ponios Delani faktų rinkinio, ne dėl to, ką aš pasakiau įžanginėje kalboje, net ne dėl to, ką pasakė mano pakviesti liudytojai. Teismas dėl Kriso Harto ir dėl to, ką jis jums atskleidė. - Džordanas apžvelgė prisiekusiuosius, susidurdamas žvilgsniu su kiekvienu iš dvylikos. - Jis ten buvo. Ir jis turi abejonių dėl to, kas iš tikrųjų įvyko. O jūs? - Džordanas žengė gynybos suolo link, pusiaukelėje sustojo. - Krisas jums pasakė tai, ko dauguma prisiekusiųjų niekada neišgirsta, - tiesą. Dabar jūsų pareiga pasakyti jam, kad išgirdote.

- Pono Makfi neabejotinai laukia romanisto ateitis, - pasakė Bari. - Aš ir pati buvau beįsitraukianti į dramą. Tačiau ponas Makfi pabandė atitraukti jus nuo aiškių šios bylos faktų, kurie, kaip jisai sako, nėra tas pat kas vadinamoji tiesa. Na, mes nežinome, ar Krisas Hartas sako tiesą. Ir žinome, kad anksčiau jis melavo - policijai, tėvams. Per šį teismo procesą išgirdome tris skirtingas versijas. Pirmoji - kad Emilė ruošėsi nusižudyti, Krisas irgi. Antroji versija, kad Emilė buvo linkusi į savižudybę... o Krisas ketino jai sutrukdyti. - Bari patylėjo. - Žinote, šis variantas man atrodo geresnis, nes Krisas neatrodo linkęs žudytis. Taigi, o paskui Krisas ir vėl pakeitė versiją: Emilė neįstengusi pati nuspausti gaiduko, todėl jis turėjęs tai padaryti. - Bari teatrališkai atsiduso. - Ponas Makfi nori, kad jūs įžvelgtumėte tiesą. - Ji kilstelėjo antakius. - Kurią? Apsvarstykime pastarąją Kriso versiją. Tarkime, tai tiesa. Tačiau net jei tiesa, jūs neturite kitos išeities, tik jį nuteisti. Jūs matėte įrodymus - vienintelį dalyką, nepasikeitusį per visus svarstymus. Girdėjote, kaip detektyve Maronė sakė, kad Kriso pirštų atspaudų rasta ant ginklo. Medicinos ekspertas sakė, kad kulkos pėdsakas Emilės galvoje rodo, jog ji nenusišovė. Jis pateikė įrodymų dėl Kriso odos po Emilės nagais ir mėlynių ant Emilės riešo, atsiradusių grumiantis. Tačiau gal dar svarbiau - Krisas Hartas pats pasakė, kad nušovė Emilę Gold. Prisipažino ją nužudęs. Asmuo yra kaltas įvykdęs pirmo laipsnio žmogžudystę, jei sukėlė mirtį kam nors kitam. Jeigu jo veiksmai buvo iš anksto sumanyti, sąmoningi, tyčiniai. Pagalvokim štai ką:

Krisas Hartas viską pasvėrė ir nusprendė atsivežti ginklą į nusikaltimo vietą. Tas apgalvota iš anksto. Jis paėmė ginklą iš Emilės savo valia, pridėjo jai prie galvos ir laikė, kol ginklas iššovė. Tai, ponios ir ponai, yra pirmojo laipsnio nužudymas. Nesvarbu, ar jis gailėjo Emilės. Nesvarbu, ar Emilė jo prašė. Nesvarbu, ar jam skaudu buvo ją žudyti. Mūsų valstybėje negalima tiesiog paimti ginklo ir ką nors nušauti. Net jeigu tavęs paprašo. - Bari priėjo prie prisiekusiųjų. - Jeigu mes dabar patikėsime Krisu, tai kur bus riba? Ypač kai auka nebegyva ir negali liudyti. Mes esame teisę nusikaltėlių valkatų - jie mus įtikinėjo, dievagojosi, kad jų aukos maldavusios nužudomos. - Bari mostelėjo į liudytojų pakylą. - Krisas Hartas ten sėdėdamas jums pasakė, kad paėmė ginklą, prikišo Emilei prie galvos ir ją nušovė. Nesvarbu, ko dar tenai buvo - emocijų, psichologinių problemų, painiavos, - vis tiek tai atsitiko. Štai jums tiesa. Jūs turite Kristoferį Hartą pripažinti kaltu, jeigu Emilės Gold mirtį sukėlė jo tiesioginiai veiksmai. Jeigu tie veiksmai buvo iš anksto apgalvoti, sąmoningi, tyčiniai. O... iš kur jūs žinote, kad Kriso Harto veiksmai buvo nusikalstami? - Bari perėjo per teismo salę vardydama: - Jis galėjo pistoletą išmesti. Bet kada galėjo pasišalinti. Niekas jo nevertė nušauti Emilės Gold. - Bari sustojo prie įrodymų stalo ir paėmė nusikaltimo įrankį. - Šiaip ar taip, ponios ir ponai, niekas nelaikė ginklo Krisui prie galvos.

Šeštą valandą vakaro prisiekusieji dar nebuvo paskelbę verdikto. Krisas buvo grąžintas į kalėjimą nakvoti. Jis nusimetė drabužius ir įsliuogė po patalais, nekalbėjo su kaliniais, trankančiais jo kameros grotas.

Jam kažkas tuksėjo pakaušyje - to nepasakė nei Džordanas Makfi, nei Bari Delani. Gal jiems tai nebuvo svarbu. Krisas ir pats nekreipdavo į tai dėmesio, kol Džordanas neatgaivino jam atmintyje tos nakties. Ir tai buvo susiję su Emile.

Jinai jį mylėjo. Jis tą žinojo. Nė kiek neabejojo. Tačiau tai ji paprašė jo ją nužudyti.

Jeigu ką nors labai myli, juk neužkrausi jam tokios naštos visam gyvenimui.

Krisas priešinosi, bet nusprendė, kad mylėti Emilę - vadinasi, ją išlaisvinti, jeigu ji iš tikrųjų šito nori. Tačiau Emilė buvo tokia savanaudė - nė neleido jam rinktis. Ji pririšo jį prie savęs - nepakeičiamai, gėdingai, su skausmu ir kalte.

Kalinių muštynių griausmą, staiga pasigirdusį apatiniame aukšte, ir prižiūrėtojo raktų žvangesį užgožė įniršis, ūmiai sprogęs ir užriaumojęs Krisui ausyse. Tą akimirką jis niršo ant Emilės, kad ji taip su juo pasielgė. Kad savo norus iškėlė virš jo norų. Juk jis būtų elgęsis kaip tik priešingai.

Kad ji įkišo jį septyniems mėnesiams į šitą susmirdusią skylę, septyniems mėnesiams, kurių jis nebesusigrąžins. Kad nepasakė apie vaiką. Kad ji jį paliko. Kad sugriovė jam gyvenimą.

Ir tą akimirką Krisas suprato, kad jei Emilė Gold būtų čia, jis ją sąmoningai nužudytų.

Seleną atstūmė tuščią vyno taurę.

- Viskas baigta. Dabar jau nieko nepakeisi.

- Man derėjo...

- Ne, - pasakė ji Džordanui. - Tu negalėjai.

Jis užsimerkė ir atsilošė krėsle, beveik nė nelietęs didkepsnio, gulinčio lėkštėje priešais.

- Nekenčiu šitos teismo proceso dalies. Laukti. Mokesčių mokėtojams būtų pigiau, jei tiesiog įteiktų man charakirio kardą ir lieptų garbingai pasitraukti.

Seleną pratrūko juoktis.

- Džordanai, tu toks optimistas. Viena avarijikė tau karjeros nesugriaus.

- Karjera man nerūpi.

- Tai tada kas? - Ji pažvelgė į Džordaną išsižiojusi. - Ak... Krisas.

Jis pasitrynė delnais veidą.

- Žinai, ko negaliu išmest iš galvos? Krisas liudydamas pasakė, kad iki šiol kartais jaučia, kaip Emilė jį liečia. O aš jam liepiau liautis pliauškus niekus.

- Džordanai, tu privalėjai.

Jis niekinamai numojo ranka.

- Aš ne apie tai. Aš apie tai, kad esu daugiau nei dvigubai vyresnis už Krisą Hartą, buvau vedęs, o iki šiol nesu jautęsis kaip jis. Nuojauta... Ar jis tą merginą nužudė? Taip, tikėtina. Šiaip ar taip, formaliai - taip. Bet, Viešpatie, Seleną... Aš jam pavydžiu. Aš neįsivaizduoju, kad galima ką nors taip smarkiai mylėt, jog padarai viską, ko prašomas. Net jeigu tenka nužudyt.

- Dėl Tomo tu padarytum viską.

- Tai ne tas pat, juk supranti.

Seleną patylėjo.

- Nepavydėk Krisui Hartui. Verčiau gailėkis. Vargu ar jam kada teks vėl su kuo nors taip suartėt. O tu tebeturi tą galimybę.

Džordanas gūžtelėjo pečiais, surėmė plaštakas stogeliu.

- Niekai.

Seleną atsiduso ir trūktelėjusi privertė jį atsistoti.

- Metas namo. Rytoj tau anksti keltis. - Paskui vidury restorano sugriebė jo ausis ir švelniai patraukė galvą pabučiuoti.

Jos lūpos smarkiai prisispaudė, liežuvis lengvai įslydo tarp jo lūpų. Kai atsitraukė, Džordanas gaudė kvapą.

- Ko tu taip?

Ji patapšnojo jam skruostą.

- Tiesiog norėjau, kad pagalvotum dar apie ką nors. - Tada apsisuko ant kulno ir nuėjo.

Jis nusekė iš paskos.

Devintą valandą Hartai nuėjo miegoti. Guste nesugalvojo, kaip kitaip priartinti rytą. Išjungė šviesą ir laukė, kada iš vonios kambario išeis Džeimsas.

Džeimsui gulant po antklode čiužinys sugirgždėjo ir įdubo. Guste nusuko galvą, pažvelgė pro langą į mėnulį, ploną kaip nagas. Kai vėl bus pilnatis, jos vyresnėlis jau atliks bausmę valstijos kalėjime, nuteistas iki gyvos galvos.

Ji žinojo, kodėl Krisas nutraukė jos liudijimą. Ir žinojo, koks pasigailėtinas jos vaidmuo. Krisas nematė jos veido, kai sėdėjo ant liudytojų pakylos, kai kiekvienas naujas melas lupo nuo širdies vis naują sluoksnį, lyg ardant rusų matriošką. Širdžiai vis mažėjant nieko viduje ir nebelieka. Krisas apskritai negalėdavo žiūrėti į kenčiantį skausmą mylimą žmogų.

Štai kodėl jis nušovė Emilę.

Gustei tikriausiai išsprūdo koks garsas, nevalingas kūktelėjimas, nes netikėtai Džeimsas prisitraukė ją prie krūtinės. Guste puolė prie jo tvarios šilumos, apsikabino.

Ji norėjo priglusti dar labiau, palįsti po Džeimso oda. Tapti jo kūno dalimi, kad nebebūtų savo pačios minčių, savo nerimo. Ji norėjo įgyti jo tvirtybės. Bet, užuot ką pasakiusi, tik pakėlė veidą ir pabučiavo Džeimsą, burna sudrėkino jo kaklą, o šlaunimis prisispaudė prie jo šlaunų.

Lova, kambarys aplink juos suliepsnojo. Jiedu ėmė draskyti vienas kitą siekdami susijungti. Džeimsas įėjo į Gustę per kelias sekundes, jos kūnas raitėsi apie jį, galva palaimingai ištuštėjo.

Paskui Džeimsas paglostė jos drėgną nugarą.

- Ar prisimeni, - sušnibždėjo, - tą naktį, kai mes jį pradėjom?

Jis palinko prie Gustės plaukų.

- Aš tada supratau, - sumurmėjo ji. - Jutau, tada buvo kitaip nei kitus kartus. Lyg tu būtum man save atidavęs.

Džeimsas įtempė rankas.

- Taip. - Jis pajuto virpant Gustės pečius ir ašarų balutę ant savo krūtinės. - Žinoma, - ėmė raminti. - Žinoma.

Prisiekusiesiems vorele įėjus į teismo salę, Krisas pajuto negalįs nuryti seilės. Adomo obuolys įstrigo gerklėje, Krisas pats išgirdo, kaip švokščia, akys sudrėko. Nė vienas iš prisiekusiųjų nepažvelgė į jo pusę, ir jis pabandė prisiminti, ką kiti kaliniai buvo sakę apie tai iš savo patirties, - ar tai gerai ar ne?

Teisėjas Paketas kreipėsi į vieną prisiekusįjį, senyvą vyriškį, vilkintį senus vilnonius marškinius su sagutėmis apykaklės kampuose:

- Pone seniūne, ar jūs priėmėte verdiktą?

- Taip, jūsų kilnybe, priėmėme.

- Ir ar šis verdiktas priimtas vieningai?

- Taip, vieningai.

Teisėjui linktelėjus, teismo sekretorius priėjo prie prisiekusiųjų ir paėmė iš seniūno sulankstytą popierių. Jis ėjo taip lėtai... Krisui atrodė - vėžlio žingsniu... pagaliau grįžo prie teisėjo. Padavė. Teisėjas linktelėjo, paskui grąžino raštą seniūnui.

Tada kilstelėjo akis, veidas buvo išblyškęs.

- Prašyčiau kaltinamojo atsistoti.

Krisas pajuto, kad Džordanas šalia jo stojasi. Norėjo ir pats atsistoti, tik kojos neklausė. Jos buvo sudribusios po suolu kaip sunkūs luitai, nepajudinamos. Džordanas pažvelgė žemyn ir nustebęs kilstelėjo antakius: kelkis.

- Negaliu, - sušnibždėjo Krisas ir pajuto, kaip advokatas suima jį už pažasties, trūkteli ir pastato ant kojų.

Širdis daužėsi kaip pasiutusi, rankos buvo švininės, jis negalėjo net sugniaužti kumščio, kad ir kaip smarkiai stengėsi. Tartum jo kūnas jam nebepriklausė.

Vis dėlto tą akimirką jis užuodė muilą, kuriuo vakar buvo plaunamos teismo salės medinės plokštės, juto prakaito lašą, nuvarvėjusį tarp mentikaulių, girdėjo teismo sekretoriaus batą taukšint į stalo briauną.

- Ką jūs nusprendėte dėl Naujojo Hampšyro valstijos bylos prieš Kristoferį Hartą, kaltinamą pirmojo laipsnio nužudymu?

Prisiekusiųjų seniūnas pažiūrėjo į laikomą lapą.

- Nekaltas, - perskaitė.

Krisas pamatė, kaip į jį atsisuko apstulbęs Džordanas su šypsena per visą veidą. Išgirdo tyliai pravirkusią mamą per kelis žingsnius už nugaros. Po šios netikėtos žinios teismo salė griausmingai sprogo. Ir trečią kartą savo gyvenime Kristoferis Hartas nualpo.

EPILOGAS

Kur bevažiuodamas Krisas vis nuleisdavo langus. Važinėjo atvirais langais, nors ir kondicionierius būdavo įjungtas. Atsilapodavo langus kiekviename namų kambaryje. Naktį, kai pasidarydavo šalta, susinešdavo ant lovos visas antklodes - taip jam būdavo geriau nei tenkintis necirkuliuojančio oro ploteliu.

Tačiau kartais net pučiant gaiviausiam vėjui jis pajusdavo tvaiką. Ūmiai pašokdavo iš miegų dusdamas, stengdamasis nuo to tvaiko pabėgti. Kitą rytą tėvai jį rasdavo miegantį ant sofos arba ant svetainės grindų, o kartą aptiko net prie savo pačių lovos.

Kas yra, klausdavo. Kas nutiko?

Kaip išaiškinsi tiems, kurie ten nebuvę. Visiškai be jokios priežasties jis staiga užuosdavo kalėjimą.

Vieną birželio šeštadienį pasirodė ilgas baltas sunkvežimis su nupieštu ant šono gaubliu, įslinko atbulas į Goldų keliuką ir išspjovė šešis vyrus sukrauti Goldų mantos. Guste su Džeimsu stebėjo iš verandos, kaip nešamos dėžės, į sunkvežimio vidurius kraunami čiužiniai, ant laidų kabinami šviestuvai, įstumiami dviračiai. Jiedu netarė vienas kitam nė žodžio, abudu susirado darbų, kad tik turėtų ką veikti lauke visą dieną.

Pasak apylinkėje sklandančių gandų, Goldai kraustėsi kitapus miesto - nedidelis atstumas, bet pėsčias neįveiksi. Buvo paskelbta, kad namas parduodamas; naujasis buvo nupirktas šio dar nė ne- pardavus.

Žmonės kalbėjo, kad Maiklas norėjęs išvažiuoti toli, gal į Koloradą ar net į Kaliforniją. Tačiau Melanė nesutiko palikti savo dukros, o ir kas, kad nuvažiuos toli?

Be to, naujajame name buvo kabinetas Maiklui - veterinarijos gydytojo praktikai. Ir namas, visų nuomone, buvo mielas, nuošalus. Aišku, tai tik šnekos - kai kas sakėsi girdėjęs, kad name trys miegamieji. Vienas Maiklui Goldui, kitas jo žmonai, trečias Emilei.

Kol įstengė sustoti, Guste nuėjo iki keliuko galo. Žiūrėjo į ilgą furgoną, slenkantį per kelio gūbrį, lydimą Melanės tauruso. Iš paskos kiek atsilikęs važiavo Maiklo sunkvežimiukas.

Sunkvežimiuko langai buvo atviri. Per senas kondicionierius - nelabai patikimas. Privažiavęs Hartų keliuką, Maiklas sulėtino. Guste pamatė, kad jis ruošiasi stoti. Suprato, kad nori su ja pasikalbėti. Išklausyti jos atsiprašymą, pasiūlyti atleidimą, paprasčiausiai atsisveikinti.

Sunkvežimiukas veik visai sustojo, ir Maiklas atsigręžė. Jo rimtos akys susitiko su Gustės žvilgsniu. Nudiegė skausmas, prislėgė ateities perspektyva, o paskui nedviprasmiškas supratimas.

Nė žodžio netaręs jis nuvažiavo.

Krisas buvo savo kambaryje, kai furgonas ėmė slinkti iš Goldų keliuko. Ilgas, baltas, jis girgždėjo pro medžius, išsirikiavusius palei žvyro juostą, vos neužkabino pašto dėžutės.

Melanės Gold fordas ir galiausiai Maiklo sunkvežimiukas. Visa vilkstinė, pagalvojo Krisas. Kaip čigonai iškeliauja ieškoti kur lengviau ir geriau.

Ir liko namas tuščias, geltonas lentomis apkaltas monolitas. Langai be užuolaidų lyg tuščios nedraugiškos akys, žiūrinčios, bet negalinčios prisiminti. Krisas parimo ant atviro lango palangės, klausėsi cikadų čirškimo prieš vasaros karščius ir tyliai girgždančio furgono, išvažiuojančio į Vud Holou Roudą.

Smalsumo pagautas Krisas pasistiebė pažiūrėti į savo lango apvadą, viršuje lenktą. Jis tebebuvo čia - skriemulys šiame skardinės pašto mechanizmo gale. Jųdviejų su Emile vaikystėje. Krisas žinojo, kad likęs ir kitas skriemulys, virš buvusio Emilės lango.

Krisas siektelėjęs suvirpino valą, jis buvo apipelijęs, bet vis dar sveikas. Jau seniai įstrigęs pušyje tarp sklypų, įkliuvus skardinei su laiškeliu. Jiedviem taip ir nepavyko tos skardinės išlaisvinti.

Krisas mėgino, bet anuomet buvo per mažas.

Pasisukęs atsisėdo ant palangės, ištiesė rankas prie išsikišusių čerpių. Sučiupo valą ir pasijuto lyg ką nepaprasto laimėjęs, tartum sėkmė iš pirmo karto ką nors reikštų. Supuvęs valas nutrūko, ir Krisas pamatė, kaip aprūdijusi skardinė iškrito iš savo buvusio lizdo tarp namų.

Besidaužančia širdimi Krisas nubėgo žemyn šokdamas per du laiptelius. Nudūmė ten, kur nukrito skardinė, akimis paklaidžiojo šen ir ten, kol pastebėjo sidabrišką mirgėjimą.

Čia aukšti medžiai augo tankiai, užstodami saulę. Krisas parpuolė ant kelių prie aukštos pušies ir iš skardinės ištraukė skiautelę popieriaus. Jis neprisiminė, koks buvo tas paskutinis laiškas. Net neprisiminė, ar pats siuntė jį Emilei, ar Emilė jam. Lapeliui išnirus iš skardinės užtirpo paširdžiai.

Suprasdamas, kad lapelis gali sutrupėti per sulenkimus, rūpestingai jį atvertė.

Popierius buvo tuščias.

Ar jis toks ir buvo, ar metai ištrynė, kas parašyta, Krisas nebegalėjo suprasti. Įsikišo laiškelį į šortų kišenę ir nusigręžė nuo Emilės namo galvodamas, kad gal ir nesvarbu, ar ten kas buvo.

Content

Пиколт Джоди Линн Susitarimas