Филлипс Сьюзен Элизабет

Amerikietiškieji kalneliai

Iš anglų kalbos vertė

Elžbieta Filipavičiūtė

Turinys

Pakilimas (1980-1982)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Laisvas skrydis (1983)

12

13

14

15

16

17

18

Staigus kritimas (1989-1990)

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Prieplauka (1990)

29

30

31

32

Epilogas (1993)

Išnašos

Pakilimas 1980-1982

1

Visą šį pavasarį Hanė1 meldėsi Voltui Disnėjui. Sėdėdama ant lovos senoje surūdijusioje priekaboje, kuri riogsojo tarp pušų anapus trečiosios amerikietiškųjų kalnelių atrakciono „Juodasis griausmas“ kalvos, ji meldėsi Voltui Disnėjui, o kartais net pačiam Jėzui Kristui, vildamasi, kad kuri nors iš šių galingų dieviškų būtybių ateis į pagalbą. Virš nukarusios užuolaidos ji žvelgė į nakties dangaus lopinėlį, vos įžiūrimą pro pušų viršūnes.

— Pone Disnėjau, čia vėl aš, Hanė. Žinau, Sidabrinio ežero pramogų parkas dabar atrodo ne kažin kaip, nes vandens lygis nukrito, todėl kyšo visi kelmai, be to, dar ir „Bobis Li“ kiurkso ežero dugne, pačiame doko gale. Tai kas, kad per visą praėjusią savaitę mūsų parke apsilankė ne daugiau negu šimtas žmonių, juk taip bus ne visada!

Nuo to laiko, kai Paksavačio apygardos laikraštis „Demokratas“ išspausdino gandą, esą žmonės iš Volto Disnėjaus kompanijos lyg ir ketina nupirkti Sidabrinio ežero pramogų parką ir jo vietoje įrengti tarsi kokį Pietų Karolinos „Disnėjaus pasaulio“ variantą, Hanė daugiau apie nieką nebegalėjo galvoti. Jai buvo šešiolika ir ji suprato: melstis ponui Disnėjui — grynas vaikiškumas (juo labiau kad toks elgesys baptistams iš Pietų neatleistinas), tačiau nesėkmės varė ją į neviltį.

Ir mergina ėmė vardyti visus pranašumus, būtinus žinoti ponui Disnėjui:

— Nuo mūsų vos valanda kelio iki valstijos sienos. Tereikia pastatyti žmoniškas rodykles ir visi, važiuojantys į Mertl Bičą, tikrai sustos čia su savo vaikučiais. Jeigu neminėsime moskitų ir drėgmės, klimatas visai pakenčiamas. Ežeras būtų stačiai nuostabus, jeigu jūsų darbuotojai priverstų įmonę „Purlekso dažai“ liautis pylus į jį nuodingas chemines medžiagas. Tada žmonės, kurie tęsia darbus po jūsų mirties, nupirktų jį už grašius. Gal galėtumėte juos paveikti ir priversti suprasti, kad Sidabrinio ežero pramogų parkas — kaip tik tai, ko jie ieško?

Heilės pakuždomis kalbamą maldą, gerokai primenančią komercinį pasiūlymą, nutraukė silpnutis įkyrios tetos balsas:

— Hane, su kuo ten kalbiesi? Bene lovoje turi kokį vyruką?

— Turiu, Sofija, — šyptelėjusi atsakė Hanė. — Čia jų gal koks tuzinas. Vienas kaip tik ketina parodyti man savo svambalą.

— O Viešpatie, Hane! Kaip čia dabar kalbi?! Negražu.

— Atsiprašau.

Hanė žinojo: erzinti Sofijos nedera, bet kai teta kaip reikiant įsiėsdavo, nepajėgdavo atsisakyti tokio malonumo. Taip nutikdavo ne itin dažnai ir nieko gero neišeidavo, tačiau Sofijai pradėjus įkyriai tupinėti aplinkui Hanė bemaž imdavo tikėti, kad ji — ne teta, o tikra jos motina.

Iš gretimo kambario pasigirdo juoko pliūpsnis, kuriuo „Vakaro šou“ laidos auditorija atsakė į Džonio juokelį apie žemės riešutus ir prezidentą Karterį. Televizoriaus Sofija beveik neišjungdavo. Ir tvirtindavo, esą tada ne taip skausmingai ilgisi dėdulės Erlo balso.

Erlas Bukeris pasimirė prieš pusantrų metų ir dabar Sofija buvo Sidabrinio ežero pramogų parko šeimininkė. Net ir jam gyvam esant Sofija nepasižymėjo vikrumu, o vyrui mirus sukosi dar lėčiau, todėl visus reikalus į savo rankas teko perimti Hanei. Ji pasitraukė nuo lango ir pagalvojo, kad Sofija turbūt tuoj užmigs. Teta niekada neužsisėdėdavo po vidurnakčio, nors keldavosi tik apypiete.

Hanė atsišliejo į pagalves. Priekaboje buvo karšta ir tvanku. Ir nors vilkėjo tik marškinėlius su „Budweiser“ alaus reklama ir mūvėjo kelnaites, vis tiek kentė karštį. Anksčiau jie turėjo kondicionierių, bet jis prieš dvejus metus sugedo — palengva gedo ar lūžo ir visi kiti daiktai, o taisyti nebuvo iš ko.

Žvilgtelėjo į laikrodį, stovintį netoli lovos, kuria ji dalijosi su tetos dukterimi Šantale, ir ją persmelkė nerimas. Pusseserei jau metas būti namie. Dabar pirmadienis, naktis, parkas uždarytas ir ten visai nėra ką veikti. Atsarginiame Hanės plane, kurį buvo parengusi, jeigu pono Disnėjaus darbuotojai nenupirks šito parko, Šantalei buvo numatytas pagrindinis vaidmuo, Hanė negalėjo leisti, kad pusseserė nežinia kur bastytųsi, tegul tik vieną vienintelį vakarą.

Nuleidusi kojas ant suaižėjusio linoleumo Hanė pasisiekė raudonus, bet jau visai išblukusius šortus, kuriuos mūvėjo dieną. Pati buvo smulkių kaulelių, vos penkių pėdų2 ūgio, o šortai jai atiteko iš Šantalės. Per šlaunis jie buvo platūs ir kabėjo kaip maišai, kojos styrojo iš jų lyg dantų krapštukai ir atrodė dar liesesnės negu buvo iš tikrųjų. Tačiau puikybė — viena iš nedaugelio ydų, kurių Hanė neturėjo, todėl į šitokias smulkmenas nekreipė nė menkiausio dėmesio.

Nors pati ir nenumanė, tačiau šiokį tokį pagrindą puikuotis vis dėlto turėjo. Kad ir žydromis akimis su vešliomis blakstienomis po tamsiais antakių lankais. Dar širdutės formos strazdanotu veideliu neryškiais skruostikauliais ir mažute, įžūliai užriesta nosiūkšte. Bet iki savo burnos matmenų mergaitė dar nebuvo priaugusi, putlios lūpos jai nuolat primindavo didelę seną žuvį prielipą. Kiek siekė atmintis, Hanei niekada nepatiko jos išvaizda, ir ne vien todėl, kad iki prasikalė krūtys, žmonės dažnai palaikydavo ją berniuku, bet labiausiai dėl to, jog niekas nebuvo linkęs rimtai žiūrėti į būtybę, pernelyg primenančią vaiką. O kadangi Hanei papjautinai reikėjo, kad į ją žiūrėtų rimtai, tai nėrėsi iš kailio stengdamasi visus savo kūno turtus užmaskuoti amžinai paniurusiu priešišku žvilgsniu ir karinga laikysena.

Įsispyrusi į nudrengtas žydras šlepetėles guminiais padais Hanė persibraukė pirštais trumpus susitaršiusius plaukus. Ne tiek norėjo juos susiglostyti, kiek pasikasyti uodo įgeltą vietą. Jos plaukai tiko prie vardo ir buvo šviesiai rudos spalvos. Iš prigimties linko garbanotis, bet Hanė retai kada jiems tai leisdavo. Kur tau, menkiausia proga nusidžirindavo vos pastvėrusi į rankas kokį ganėtinai aštrų įnagį — kišeninį peiliuką, dantytas žirkles ar, blogiausiu atveju, peilį žuvims skusti.

Uždariusi duris Hanė išslinko į trumpą siaurą prieškambarį, išklotą rudais ir auksiniais rombais išpieštu dembliu; jis taip pat dengė ir nelygias grindis patalpos, kurioje buvo ne tik miegama, bet ir valgoma. Kaip ir tikėjosi, Sofija jau parpė ant senosios savo kušetės, apmuštos nudėvėtu rausvai rudo atspalvio audiniu su išblukusiais tavernų, Amerikos herbo erelių ir vėliavų su trylika žvaigždučių piešiniais. Ilgalaikė šukuosena, kurią Šantalė padarė motinai, ne itin nusisekė, skystučiai žilstelėję Sofijos plaukai atrodė perdžiūvę ir šiek tiek įsielektrinę. Tetulė buvo pilnoka ir po trikotažiniais naktiniais marškiniais ryškėjo abipus kūno nusvirusios krūtys, panašios į vandens pripiltus balionus.

Hanė pažvelgė į tetą ir pajuto įprastą susierzinimą, sumišusį su meile. Tai ji, Sofija Mun Buker, turėtų rūpintis savo dukterimi, o ne Hanė. Tai ji privalėtų sukti galvą, kaip apmokėti visas tas sąskaitas, kurių šūsnis kasdien didėjo, ir nepapulti į suknistos socialinės rūpybos sistemos nagus.

— Aš trumpam išeinu.

Sofija per miegus knarktelėjo.

Nušokusi nuo ištrupėjusių betoninių laiptelių Hanė įkvėpė drėgmės pritvinkusio nakties oro. Iš lauko priekaba buvo nudažyta itin bjauria melsva it liepsnelės kiaušinis spalva, kurią mažumėlę gražino nostalgiškas senatvės apnašas. Hanės šlepetės paskendo smėlyje, į tarpupirščius prilindo žvyro. Toldama nuo namų ji patraukė nosimi orą. Birželio naktis buvo sklidina pušų, kreozoto ir tualetams naudojamos dezinfekavimo priemonės kvapų. Bet visus juos nustelbė iš toli atsklidęs sudvisęs Sidabrinio ežero kvapas.

Eidama pro darganų nupilkintas geltonosios pušies atramines kolonas Hanė tarė sau, kad šįkart tiesiog praeis pro šalį — nesustos ir nežiūrės. Vos pradedi žiūrėti, į galvą beregint ima lįsti visokios mintys, o nuo tų minčių pasijunti lyg papuolęs į kibirėlį su savaitės senumo masalu. Ji ryžtingai žingsniavo dar kokią minutę, o tada vis tiek sustojo. Atsigręžusi ištempė kaklą ir apmetė žvilgsniu visą didžiulį „Juodąjį griausmą“.

Masyvaus medinio amerikietiškųjų kalnelių atrakciono siluetas ryškėjo naktinio dangaus fone lyg kažkokio priešistorinio dinozauro skeletas. Jos žvilgsnis pakilo aukštyn kone statmena milžiniška „Juodojo griausmo“ kupra, tada nučiuožė žemyn kvapą gniaužiančiu šešiasdešimt laipsnių nuolydžiu, nuslydo kitų dviejų kalnelių šlaitais ir virpulį keliančiomis pakalnėmis, tada — paskutine spirale, šiurpulingu sūkuriu susisukančia ties pačiu Sidabrinio ežero paviršiumi. Apžvelgusi visus tris kalnelius ir mirtinąją spiralę su beprotiškais posūkiais pajuto, kaip širdį sugniaužė neviltis ir kartėlis. Nuo tos vasaros, kai „Juodasis griausmas“ nustojo dirbti, jų reikalai eina paskliundomis.

Nors Sidabrinio ežero pramogų parkas, palyginti su „Bušo sodais“ arba „Šešiomis vėliavomis“ Džordžijos valstijoje, buvo mažutis ir senoviškas, jis turėjo įžymybę, kokia negalėjo pasigirti kiti. Jame buvo paskutiniai visuose Pietuose didžiuliai mediniai amerikietiškieji kalneliai, tokius kai kurie entuziastai buvo linkę laikyti nuostabesniais už legendinius „Ciklono“ kalnelius Konio saloje. Nuo tada, kai dvidešimto amžiaus trečiojo dešimtmečio pabaigoje buvo įrengtas šis atrakcionas, pasivažinėti „Juoduoju griausmu“ suplaukdavo žmonės iš visų šalies kampelių. Minioms amerikietiškųjų kalnelių garbintojų kelionė prie Sidabrinio ežero buvo tarsi religinė piligrimystė.

Bent tuziną kartų pasivažinėję legendiniais mediniais kalnais jie dažniausiai aplankydavo ir kitus, paprastesnius parko atrakcionus, išleisdavo po du dolerius pasiplaukiojimui — ratiniu garlaiviu „Robertas E. Li“ nupukšėdavo iš vieno Sidabrinio ežero galo į kitą ir atgal. Tačiau „Bobis Li“3, kaip ir „Juodasis griausmas“, tapo katastrofos auka.

Beveik prieš dvejus metus, tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt aštuntaisiais, per Darbo dieną, nuo paskutinio „Juodojo griausmo“ vagonėlio nulėkė ratų pakaba, vagonėlis atitrūko nuo kitų ir buvo nublokštas į šalį. Laimė, niekas nenukentėjo, bet Pietų Karolinos valstijos administracija tą pačią dieną atrakcioną uždarė ir nė vienas bankas nepanoro finansuoti brangių atnaujinimo darbų, kurių neatlikus nebuvo leista vėl įjungti amerikietiškųjų kalnelių. O be šio pagarsėjusio atrakciono Sidabrinio ežero pramogų parko laukė lėta kankinanti mirtis.

Hanė nuėjo į parko gilumą. Dešinėje musių nutupėta lemputė apšvietė apleistą autodromo aikštelę, kurioje aplamdyti automobiliukai iš stiklo pluošto kantriai laukė, kol rytoj dešimtą parkas bus atidarytas lankytojams. Ji praėjo pro mažulyčius motociklus ir gaisrines mašinas, sustingusias ant begalinių žiedinių bėgių. Dar toliau po dienos darbų ilsėjosi motociklų lenktynių atrakcionas ir karuselė. Hanė sustojo priešais „Siaubo namus“, virš kurių puikavosi šviečiantis begalvio kūno atvaizdas, o iš kaklo nuopjovos fontanu švirkštė fosforescuojantis kraujas.

— Šantale!

Niekas neatsišaukė.

Nuo kablio anapus bilietų kasos nusikabinusi žibintą Hanė pasvirais liepteliais ryžtingai pakilo į „Siaubo namus“. Dieną šie liepteliai siūbuodavo, o iš garsiakalbių aidėdavo dejonės ir veriantys klyksmai, bet dabar visur buvo tylu. Perėjusi „Mirties koridorių“ ji pašvietė į septynių pėdų aukščio budelio su gobtuvu ir kruvinu kirviu rankoje figūrą.

— Šantale, ar tu čia?

Mirtina tyla. Prasibrovusi pro dirbtinius voratinklius Hanė praėjo pro „Žiurkių landos“ jungiklių bloką. Kai atsidūrė viduje, apšvietė žibintu nedidelę patalpą. Prigludusios prie gegnių ir nematomų siūlų laikomos jai virš galvos šimtas šešios gauruotos pilkos žiurkės susmeigė į ją raudonas žibančias akis.

Hanė pažvelgė į jas su pasigėrėjimu. „Žiurkių landa“ — „Siaubo namų“ puošmena, nes gyvūnai čia buvo tikri. Jų iškamšas Palisado parko vaiduoklių namams Fort Li mieste tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt antrais metais pagamino meistras iš Niujorko. Septinto dešimtmečio pabaigoje dėdė Erlas nupirko šias jau gerokai apšiurusias grožybes iš vieno žmogaus, kurio parkas netoli Forest Sičio Šiaurės Karolinoje subankrutavo.

— Šantale!

Hanė dar kartą šūktelėjo pusseserę ir nesulaukusi atsakymo išėjo iš „Siaubo namų“ pro atsargines avarines duris. Peržengusi elektros kabelius trumpindama kelią patraukė tiesiai per atrakcioną „Aptvaras“ ir pasuko į pagrindinę alėją.

Su tamsa čia mėgino grumtis tik kelios įvairiaspalvės lemputės, suvertos ant nukarusių vėliavėlių girliandų, zigzagais vinguriuojančių virš alėjos. Visi smulkieji atrakcionai ir žaidimai nakčiai buvo aptverti lentinėmis užtvaromis: stalas su pieno buteliais ir cisterna su žuvimis, žaidimai „Pakvaišęs kamuolys“, „Geležinės žnyplės“ su stiklo dėže, prikišta šukų, žaidimo kauliukų ir „Hercogo Azarto“ raktų grandinėlių. Viskas aplinkui buvo prisigėrę troškaus kukurūzų spragėsiu, picų ir apkartusio aliejaus, kuriame buvo verdamos spurgos, kvapo.

Tai buvo sparčiai nykstančios Hanės vaikystės kvapas ir mergaitė godžiai traukė jį į plaučius. Jeigu Disnėjaus žmonės paims parką į savo rankas, šis kvapas dings amžiams, o drauge ir visi smulkieji atrakcionai, „Kūdikių pasaulis“, „Siaubo namai“. Ji sukryžiavo rankas ant plokščios krūtinės ir apglėbusi save smarkiai suspaudė — tokį įprotį išsiugdė per daugelį metų, nes niekas kitas jos neapkabindavo.

Kai mirė mama, Hanei buvo šešeri, nuo tada čia — vieninteliai jos namai ir mergaitė mylėjo juos visa širdimi. Rašyti laišką Disnėjaus žmonėms jai buvo sunkiausias darbas gyvenime. Teko nuslopinti visus švelnius jausmus ir iš paskutiniųjų stengtis prasimanyti pinigų, kurių verkiant reikėjo, kad nebūtų išdraskyta šeima, kad pavyktų nepakliūti į socialinės šalpos sistemos letenas ir kur nors netoliese gražioje vietoje nusipirkti mažą namelį, gal net su dailiais baldais ir sodu. Bet dabar, stovėdama tuščioje alėjoje, Heile apgailestavo, kad dar nėra nei ganėtinai suaugusi, nei apsukri ir negali sugalvoti nieko gudriau. Užvis skaudžiausia jai buvo prarasti „Juodąjį griausmą“; jeigu amerikietiškieji kalneliai tebeveiktų, ji nieku gyvu neišsižadėtų šio parko.

Paslaptinga nakties tyla ir troškus kukurūzų spragėsiu kvapas sugrąžino prisiminimus apie mažą mergytę, kuri gūžėsi priekabos kampe pritraukusi prie smakro šašuotus keliukus ir žiūrėjo apkvaitusiomis didžiulėmis žydromis akimis. Galvoje aidu nuskambėjo piktas balsas iš praeities:

— Patrauk ją man iš akių, Sofija! Prakeikimas, net šaltis purto! Nuo vakar vakaro, kai ją čia atsitempei, ji beveik nesukrutėjo. Tik sėdi ir žiūri!

Hanė išgirdo, kaip sunkus dėdulės Erlo kumštis tvojo į virtuvės stalą, tada Sofija ėmė monotoniškai virkauti:

— O kur aš ją dėsiu, Erlai?

— Man nusispjauti, dėk, kur nori! Aš nekaltas, kad tavo sesytė sumanė nusiskandinti. Tie žmonės iš Alabamos socialinio aprūpinimo departamento neturėjo teisės priversti tave ją pasiimti. Aš, velniai rautų, noriu ramiai valgyti savo priešpiečius, kad ji nešmėžuotų čia lyg koks vaiduoklis!

Sofija nuėjo į priekabos gyvenamosios dalies kampą ir raudono sandalo virveliniu padu nosimi pajudino pigiu skuduriniu bateliu apmautą Hanės kojytę.

— Nedaryk taip, Hane! Eik į lauką ir susirask Šantalę. Tu dar nematei parko. Ji tau viską aprodys.

— Noriu pas mamą, — sukuždėjo Hanė.

— Prakeikimas! Išbogink ją iš čia, Sofija!

— Na štai, girdi, ko pridirbai? — atsiduso Sofija. — Tu supykdei dėdę Erlą. — Sofija čiupo Hanę už rankos ir truktelėjo. — Kelkis! Eime, duosiu tau cukraus vatos.

Sofija ištempė mergaitę iš priekabos ir nusivedė per pušyną po kepinančia Karolinos vidurdienio saule. Hanė sekė įkandin lyg mažutis robotas. Ji visai nenorėjo cukraus vatos. Ryte Sofija privertė Hanę suvalgyti šiek tiek sausų pusryčių „Captain Crunch“ ir ją supykino.

Sofija paleido jos ranką. Hanė jau spėjo susivokti, kad teta nemėgsta liesti žmonių, ne taip kaip Hanės mama Kerolaina. Mama visada imdavo Hanę ant rankų, apkabindavo, vadindavo saldžiuoju pyragėliu, nors grįždavo pavargusi po darbo cheminėje valykloje Montgomeryje.

— Noriu pas mamą, — tyliai tarė Hanė, kai jos per žolę atėjo prie didžiulių medinių stulpų kolonados.

— Tavo mama mirė. Ji ne...

Paskutinius Sofijos žodžius užgožė klaikus spiegimas, pasigirdęs Hanei virš galvos.

Mergaitė taip pat suspigo. Sielvartai ir baimės, kaupęsi nuo tada, kai mirė mama, o ji buvo atplėšta nuo visko, kas įprasta, ūmai kliūstelėjo laukan išstumti siaubo, kurį pajuto išgirdusi šį netikėtą ir nepaprastą riksmą. Heile spiegė ir negalėjo liautis.

Ji jau miglotai numanė, kas yra amerikietiškieji kalneliai, bet važinėtis jais dar nebuvo tekę, lygiai kaip nebuvo mačiusi ir tokio dydžio kalnelių, todėl net netoptelėjo mintis šį žviegimą susieti su važinėjimusi. Heile girdėjo vien pabaisos balsą, tos pačios, kuri slapstosi spintoje, atsėlina po lova, grobia mamas iš mažų mergaičių ir nusineša baisiuose, ugnimi alsuojančiuose nasruose.

Šaižus riksmas veržėsi jai iš burnos. Visas šešias dienas, praėjusias nuo motinos mirties, Heile neįstengė atsikratyti stingulio, o dabar nesiliovė spiegti net tada, kai Sofija ėmė purtyti ją už pečių.

— Liaukis! Nustok rėkti, girdi?

Bet Hanė negalėjo liautis, ji plėšėsi iš Sofijos gniaužtų, kol pagaliau išsiveržė. Tada puolė tekina po bėgiais, klaikiai mosuodama rankomis, o maži plaučiai net dūzgė iš įtampos jai stengiantis išrėkti sielvartą ir baimę. Pribėgusi iki tos vietos, kur bėgiai nusileido taip žemai, kad po jais jau nebuvo įmanoma eiti, įsitvėrė medinio stulpo. Jausdama, kaip šerpetos sminga į delnus, ji laikėsi įsikirtusi daikto, keliančio jai neapsakomą baimę, ir naiviai vylėsi: jeigu tvirčiau įsikabins, jis nepajėgs jos praryti.

Praradusi laiko nuovoką Heile girdėjo tik savo kūkčiojimą ir švilpiančios virš galvos pabaisos riaumojimą, jautė, kaip aštrios stulpo rakštys sminga į minkštą lyg kūdikio delnų odą, ir suprato, kad jau niekada nebepamatys mamos.

— Prakeikimas, nustok pagaliau rėkti!

Kol Sofija stovėjo ir bejėgiškai stebeilijo į ją, iš už nugaros priėjo dėdė Erlas ir keikdamasis atplėšė Hanę nuo stulpo.

— Kas jai? Kas, po velnių, dabar jai darosi?

— Nežinau, — suinkštė Sofija. — Taip nutiko, kai ji išgirdo „Juodąjį griausmą“. Matyt, jis kaip reikiant ją išgąsdino.

— Na, tai tikras prakeikimas! Mes jos nepaikinsime, velniai rautų!

Čiupęs už juosmens Erlas išvilko Hanę iš po amerikietiškųjų kalnelių. Žirgliodamas dideliais keverziškais žingsniais nusinešė pro žmones, atėjusius į parką, ir nuožulniu klojimu pasiekė stoties namelį, kur keleiviai būdavo įsodinami į „Juodąjį griausmą“.

Sąstatas stovėjo tuščias, rengėsi priimti naują norinčiųjų pasivažinėti grupę. Nekreipdamas dėmesio į eilėje laukiančiųjų protestus Erlas įstūmė Hanę pro turėklą į pirmąjį vagonėlį. Šaižus mergaitės riksmas aidėjo po medinio stogo skliautais. Ji iš paskutiniųjų grūmėsi mėgindama ištrūkti, bet dėdė tvirtai laikė plaukuota ranka.

— Erlai, ką čia išdirbinėji? — priėjęs paklausė Česteris, „Juodąjį griausmą“ prižiūrintis pagyvenęs vyras.

— Ji nori pasivažinėti.

— Erlai, ši mergaitė per maža. Pats žinai, iki šitų kalnelių jai dar augti ir augti.

— Tada prasti reikalai. Nagi, pririšk ją! Ir nemėgink spausti jokių suknistų stabdžių!

— Bet Erlai...

— Daryk, kas pasakyta, antraip būsi atleistas!

Mergaitės sąmonę pasiekė kelių eilėje stovinčių žmonių prieštaravimai, bet ūmai sąstatas pajudėjo ir ji suprato, kad yra nešama tiesiai į nasrus pabaisai, prarijusiai mamą.

— Ne! — sukliko ji. — Ne! Mama!

Ranktūris buvo per storas jos pirščiukams, bet Hanė įsikirto į jį mirtinu gniaužtu. Ir karčiai, nepaguodžiamai raudojo:

— Mama... Mama...

Visa konstrukcija sugirgždėjo ir suvaitojo, kai sąstatas ėmė šliaužti į aukštą kalvą, gerokai prisidėjusią prie legendos apie „Juodąjį griausmą“ atsiradimo. Kol traukinys palengva ropojo į viršų, vaikiškoje Hanės galvelėje šmėsčiojo vienas už kitą šiurpesni vaizdai. Ji, šešiametė, liko viena pati visatoje su šia pragaro išpera. Skaudžiai bejėgė, per silpna, per maža ir ūgiu, ir amžiumi, kad pajėgtų apsiginti, ir visame pasaulyje nebuvo nė vieno suaugusio žmogaus, kuris galėtų jai pagelbėti.

Iš baimės užgniaužė gerklę, mažutė širdelė mėšlungiškai tvaksėjo krūtinėje, o vagonėlis nepermaldaujamai ropštėsi į didžiulės kalvos viršūnę. Aukštesnės už aukščiausias pasaulio viršūnes. Į pačias dangaus aukštybes. Aukščiau įkaitusio dangaus, į tamsybes, kur slapstosi vien šėtonai.

Iš gerklės išsiveržė paskutinis klyksmas, kai jos vagonėlis persirito per viršūnę ir prieš akis akimirką atsivėrė siaubingas nuolydis, ir štai ji jau krinta į pačius žvėries vidurius, kur bus praryta ir sudraskyta į skutelius šią tamsiausią jos vaikiškos sielos naktį vien tam, kad...

Vėl šautų aukštyn!

Tada vėl būtų nusviesta į pragarą.

Ir vėl aukštyn!

Ji tris kartus smego į pragarą ir vėl atgimdavo, kol pagaliau buvo nuskraidinta virš ežero plynės ir įsukta į velnišką spiralę. Ją bloškė į vagono sienelę, kai mirtinas sūkurys ėmė nešti žemyn, tiesiai į vandenį, bet paskutinę akimirką, likus gal dviem pėdoms iki vandens paviršiaus, sąstatą nustojo purtyti, jis pakilo į kitą lygmenį. O tada sulėtino greitį ir sklandžiai sustojo stotelėje.

Daugiau Heile nebeverkė.

Vagonėliai sustojo. Dėdė Erlas kažkur pradingo ir Česteris, atrakciono prižiūrėtojas, buvo bešokąs traukti jos lauk. Hanė papurtė galvą, nors akys po senovei buvo sklidinos skausmo, o mažas veidelis — išblyškęs kaip kreida.

— Dar, — sukuždėjo.

Ji buvo per maža, kad pajėgtų suprantamai išreikšti jausmus, kuriuos sukėlė amerikietiškieji kalneliai. Hanė suprato tik tiek: būtinai turi dar kartą tai išgyventi — pajusti jėgą, kuri stipresnė už ją, jėgą, galinčią ne tik bausti, bet ir išgelbėti. Tarytum toji jėga kažkaip būtų leidusi jai prisiliesti prie motinos.

Tądien „Juoduoju griausmu“ ji važiavo gal dešimt kartų, o vėliau, visą vaikystę, važiuodavo kaskart, kai trokšdavo atgaivinti viltį, jog yra saugoma aukštesnės jėgos. Amerikietiškieji kalneliai atskleisdavo jai visus žmogaus būties baisumus ir galų gale sėkmingai išnešdavo į saugų krantą.

Gyvenimas pas Bukerius palengva įėjo į normalias vėžes. Dėdulė Erlas taip niekada jos ir nepamilo, bet susitaikė matydamas, kad Hanė jam geresnė pagalbininkė negu žmona ar duktė. Sofija buvo jai gera, kiek gali būti geras žmogus, visa galva pasinėręs į save. Hanė ir Šantalė retai išgirsdavo kokių nors jos paliepimų, išskyrus reikalavimą nors kartą per mėnesį lankyti sekmadieninę mokyklą.

Tačiau Dievą ji geriau pažino šiuose milžiniškuose kalneliuose, o ne baptistų bažnyčioje, ir tas Dievas buvo suprantamesnis. Jai, menko ūgio našlaitei, o dar ir mergaitei, narsos suteikdavo ryšys su kažkokia aukštesne jėga, su kažkuo galingu ir amžinu, pasiruošusiu ją visada ginti ir saugoti.

Netikėtas garsas arkados gilumoje sugrąžino Hanę į tikrovę. Ji papriekaištavo sau, kad pamiršo ko išėjusi. Nedaug trūksta ir taps ne geresnė už pusseserę. Žengusi į priekį ji kyštelėjo galvą į vidų.

— Ei, Bakai, ar nematei Šantalės?

Bakas Oksas išlindo iš už mechaninio biliardo, kurį mėgino sutaisyti, nes nepamiršo jos grasinimų, jeigu, girdi, bus nesutaisytos nors kelios mašinos, jis galės storą savo pasturgalį nešti atgal į Džordžiją. Alaus pribubintas pilvas plėšė purvinus kaubojiškus marškinius ir grasino ištaškyti sagas, kai Bakas visu kūnu pasisuko ir bukai išsiviepė.

— Kokios Šantalės?

Ir garsiai nusižvengė iš savo pokšto. Hanė pasigailėjo, kad negali paleisti jo pelenais šioje pat vietoje, bet dėl delsimo sumokėti atlyginimus jau ir taip buvo netekusi daugelio darbininkų, todėl žinojo negalinti duoti valios jausmams. Kita vertus, Bakas buvo ne piktybinis, tik bukas. Tiesa, turėjo įprotį damų akivaizdoje kasytis kaip tik tas vietas, kurių kasytis nederėjo.

— Bet tu ir juokdarys, Bakai! Ar Šantalė čia nepraėjo?

— Ne-a, Hane. Čia buvau tik aš pats su savimi.

— Gerai, pažiūrėsime, ar kuriam nors iš jūsų pavyks iki ryto sutvarkyti porą šitų velnio mašinų.

Metusi į jį žudantį žvilgsnį Hanė apleido arkadą ir patraukė į pagrindinės alėjos galą. „Bulių gardas“, senas medinis statinys, kur nakvodavo viengungiai darbininkai, stovėjo tarp medžių anapus giraitės, kurioje būdavo rengiamos iškylos. Dabar ten gyveno tik Bakas ir dar du vyrai. Ji pamatė pro langus besisunkiančią blankią šviesą, bet artyn nėjo, nes nepajėgė įsivaizduoti, kad Šantalei šautų galvon aplankyti Klifą arba Rastį. Šantalė ne iš tų, kurios tik sėdi ir šnekučiuojasi.

Nerimas, tolydžio didėjantis matant, kad jau vėli naktis, užgriuvo Heilę visu svoriu. Taip ilgai Šantalė niekada neužtrukdavo. Tikriausiai kas nors nutiko. Ir Hanė pabūgo savo miglotų įtarimų.

Ji apsidairė, perleido žvilgsniu apgriuvusias priekabas, pagrindinę alėją ir jojimo takus. Virš viso kraštovaizdžio stūksojo milžiniškos „Juodojo griausmo“ kalvos, dabar netekusios savo galybės nusviesti mažą išsigandusią mergytę ten, kur ši vėl pajėgtų patikėti, kad yra kažkokia amžina jėga, galinti ją apginti. Tik akimirką padvejojusi Hanė nuskubėjo žolėmis apžėlusiu betoniniu takeliu, vedančiu prie Sidabrino ežero.

Naktis buvo tyli ir šilta. Kai jai virš galvos susiskliautę senų pušų karūnos ir užstojo mėnulio šviesą, atmintyje atgimė kaliopu4 grojamos „Diksi“5 melodija.

„Ledi ir džentelmenai! Vaikai, maži ir paūgėję! Pasinerkite į praeitį, į senąsias didingas dienas, kai karaliavo medvilnė. Dėkitės prie mūsų ir leisimės į kelionę ratiniu garlaiviu „Robertas E. Li“. Jūs pamatysite nuostabųjį Sidabrinį ežerą, didžiausią visoje Pietų Karolinos Paksavačio apygardoje...“

Pušynas baigėsi prie apgriuvusio doko. Hanė sustojo ir nusipurtė. Doko gale pamėkliškai šmėkšojo gremėzdiškas „Bobio Li“ korpusas.

„Robertas E. Li“ nuskendo per žiemos audrą, praėjus keliems mėnesiams nuo „Juodojo griausmo“ avarijos. Dabar jo dugnas slūgsojo penkiolikos pėdų gylyje, užterštame Sidabrinio ežero dumble. Visas apatinis denis drauge su varomuoju ratu, kadaise kėlusiu putotas bangas laivagalyje, slėpėsi po vandeniu. Ežero paviršiuje kyšojo tik viršutinis denis ir locmano kabina. „Bobis Li“ buvo nugrimzdęs doko gale — niekam nereikalingas, pusiau paniręs po vandeniu laivas vaiduokliškoje mėnulio šviesoje.

Hanė vėl nusipurtė ir susinėrė rankas ant krūtinės. Mėnulio šviesa apkėtė savo skaidriais pirštais visą mirštančio ežero plynę; merginos šnerves suvirpino nemalonus pūvančių augalų, padvėsusių žuvų ir sutrūnijusios medienos kvapas. Nors iš vaikiško amžiaus jau buvo išaugusi, naktimis būti netoli „Bobio Li“ po senovei nemėgo. Parietusi kojų pirštus, kad einant nepliaukšėtų šlepetės, Hanė palengva nukiūtino išilgai doko. Kai kurių valčių korpusai buvo pramušti ir per skyles galėjai matyti užsistovėjusį ežero vandenį. Hanė žengė dar žingsnį, sustojo ir pravėrė burną ketindama pašaukti pusseserę. Bet per nugarą nusliuogė šiurpas, užgniaužė gerklę ir ji nepajėgė išspausti nė garso. Jau gailėjosi neužėjusi į „Bulių gardą“ ir nepaprašiusi Klifo ar Rasčio eiti drauge.

Hanę supykdė jos pačios bailumas. Jai buvo nelengva tvarkytis su savo darbuotojais. Vyrams dažniausiai nepatinka, kai jiems komanduoja moterys, juoba šešiolikametės mergiotės.

Jeigu kuris nors kada sužinotų, kad ji išsigando senos suskilusios geldos, kaipmat liautųsi klausęs.

Jai už nugaros nuo medžio atsiplėšė pelėda ir nuplasnojo prie ežero. Hanė mėšlungiškai atsiduso. Ir tada išgirdo tolimą aimaną.

Ji nebuvo linkusi į prietarus, tačiau bauginanti negyvo laivo, neaiškiai dunksančio doko gale, didybė nenorom žadino mintis apie vaiduoklius, ir vieną akimirką Hanė net patikėjo, kad ten, galimas dalykas, vaitoja vampyras arba sukubas, o gal ir zombis. Bet iš už vos įžiūrimo debesies išplaukė mėnulis ir merginai sugrįžo sveikas protas bei pasitikėjimas savimi. Ji jau tiksliai žinojo, koks čia garsas, — su zombiais jis tikrai nebuvo susijęs.

Garsiai šlepsėdama šlepetėmis, laviruodama tarp sutrešusių valčių ir aplenkdama riogsančias lynų krūvas Hanė nudūmė į doką. Laivas buvo nuskendęs penkios pėdos nuo doko galo, virš vandens priešais merginą sušmėžavo viršutinio denio relingas, primenantis švarplėtą šypseną. Ji pribėgo prie gabalo storos faneros, atstojančios laikiną trapą, ir puolė į viršų. Fanera lyg tramplinas sulingavo nuo jos svorio.

Pėdas nusmelkė skausmas, kai po šuolio Hanė kietai nusileido viršutiniame denyje. Stengdamasi neprarasti pusiausvyros nusitvėrė elingo nuolaužos, paskui nudūmė prie laiptų, besileidžiančių į juodą vandenį. Net tamsoje Hanei pavyko įžiūrėti palei laiptų, smingančių į ežero gelmę, pakopas baltu pilvu į viršų plūduriuojančią nugaišusią žuvį. Peržergusi per apsilaupiusį medinį elingą ji dunksančiais virš vandens laiptais užsirangė į locmano kabiną.

Netoli nuo kabinos durų gulėjo vyras ir moteris. Pernelyg užsiėmę vienas kitu, Hanės jie net nepamatė.

— Paleisk ją, šunsnuki! — pasiekusi viršutinį laiptelį suriko Hanė.

Kūnai atšlijo vienas nuo kito. Pro išdaužtą kabinos langą išlėkė šikšnosparnis.

— Hane! — šūktelėjo Šantalė. Jos palaidinė buvo atsagstyta, speneliai lyg sidabriniai doleriai blykčiojo mėnulio šviesoje.

Vaikinas kaip spyruoklė pašoko ant kojų ir paskubomis užsitraukė šortų užtrauktuką; vilkėjo jis Pietų Karolinos universiteto marškinėlius su užrašu „Kapotynių gaidžiai“ ant krūtinės. Vieną akimirką jis atrodė apstulbęs ir sutrikęs, kol įžiūrėjo pasišiaušusius plaukus, geibią figūrėlę ir priešišką niūrų žvilgsnį, dėl kurio Hanė veikiau atrodė panaši į suirzusį dvylikametį berniūkštį negu į merginą.

— Nagi, dink iš čia, aišku? — karingai pareiškė jis. — Ne tavo protui suprasti!

Šantalė pakilo nuo denio ir ėmė sagstytis palaidinę. Jos judesiai buvo neskubūs ir tingūs — kaip visada. Vaikinas uždėjo ranką jai ant peties.

Toks intymus judesys, kai jis apkabino Šantalę, tarytum ši seniausiai priklausytų jam, o ne Hanei, tik kliūstelėjo į ugnį alyvos. Šantalė drauge su tetule Sofija ir Sidabrinio ežero pramogų parko griuvėsiais priklauso jai! Atkišusi smilių lyg pistoletą Hanė bakstelėjo juo į denį šalia savęs.

— Ateik čia, Šantalė Buker! Aš nejuokauju. Tuoj pat drožk čionai!

Šantalė padelsė įrėmusi akis į savo basutes, tada nenoromis žengė žingsnį į priekį.

Koledžo studentas čiupo jai už rankos.

— Palauk minutėlę! Kas ji tokia? Ką ji čia veikia, Šantalė?

— Tai mano pusseserė Hanė, — atsakė Šantalė. — Žodžiu, ji čia viskam vadovauja.

Hanė vėl bedė pirštu į denį šalia savęs.

— Dar ir kaip vadovauju. O dabar mikliai ateik čia!

Šantalė pamėgino žengti žingsnį, bet vaikinas jos nepaleido.

Uždėjo ant peties ir kitą ranką.

— Ei, juk ji — tik mergiūkštė. Kam jos klausyti?! — Jis mostelėjo galva į krantą. — Eik iš kur atėjusi, mažę!

Hanės akys pavirto siaurais plyšeliais.

— Paklausyk manęs, studentėli! Gal verčiau susikišk savo menką gaidžiuką į dvokiančias trumpikes ir nešdinkis iš laivo, kol aš dar nesupykau!

Jis nepatikliai pakraipė galvą.

— Turbūt imsiu ir išmesiu tave už borto, snargle, kad žuvys suėstų!

— Tavimi dėta, net nemėginčiau! — Hanė grėsmingai žingtelėjo į priekį ir atkišo plokščią krūtinę. Ji negalėdavo pakęsti, kai kas nors šaipydavosi iš jos išvaizdos. — Aš tik praėjusią savaitę išėjau iš pataisos kolonijos, kur sėdėjau už tai, kad rėžtelėjau peiliu vyrukui, kur kas stambesniam už tave. Man grėsė elektros kėdė, bet išsigelbėjau, nes esu nepilnametė. Pagalvok apie tai!

— Nejaugi? Kažkodėl netikiu!

Tada prabilo Šantalė.

— Hane, juk nepapasakosi mamai?

Nekreipdama į ją dėmesio Hanė ėste ėdė vaikiną akimis.

— Ar Šantalė tau pasisakė, kiek jai metų?

— Ne tavo reikalas!

— Pasakė, kad jai aštuoniolika?

Vyrukas pažvelgė į Šantalę ir jo veide pirmą kartą šmėstelėjo sutrikimas.

— O aš puikiai žinau, kad šitai mergiūkštei viso labo penkiolika, — su pasibjaurėjimu iškošė Hanė. — Argi Pietų Karolinos universitete tavęs neperspėjo apie įstatymo įtvirtintą atsakomybę už nepilnametės išprievartavimą?

Vaikinas paleido Šantalę lyg išsigandęs, kad ši radioaktyvi.

— Šantalė, ar tai tiesa? Juk atrodai vyresnė negu penkiolikos!

Hanė neleido Šantalei nė prasižioti.

— Ji anksti subrendo.

— Klausyk, Hane... — mėgino protestuoti Šantalė.

Bet vaikinas jau susirengė nešdintis.

— Turbūt bus geriau, jeigu mes atsisveikinsime, Šantale, — tarė jis eidamas prie laiptų. — Aš nuostabiai praleidau laiką. Gal dar kada nors pasimatysime, sutarta?

— Žinoma, Krisai! Mielai.

Ji skriste užskrido laiptai. Jos išgirdo, kaip girgžtelėjo fanerinė paklotė, tada pasigirdo duslus smūgis, kai jis nušoko ant doko. Abi merginos sekė akimis, kol vyrukas dingo pušyne.

Šantalė atsidususi susmuko ant denio ir atsišliejo į kabinos sieną.

— Cigarečių turi?

Hanė ištraukė suglamžytą pakelį „Salem“, klestelėjo šalia pusseserės ir padavė jai. Iš po celofano ištraukusi dėžutę degtukų Šantalė prisidegė cigaretę ir giliai užsitraukė.

— Kodėl pasakei, kad man tik penkiolika?

— Neturėjau ūpo su juo muštis.

— Hane, bet tu visai neketinai su juo muštis! Nesieki jam net iki smakro! Puikiai žinai, kad man aštuoniolika, juk esu dviem metais už tave vyresnė.

— O būčiau galėjusi ir pasimušti. — Hanė paėmė cigaretes, bet padvejojusi nusprendė neprisidegti. Štai jau kelis mėnesius mokosi rūkyti, tačiau niekaip nepripranta.

— Dar tos nesąmonės apie pataisos koloniją ir papjautą vyruką. Juk tavimi niekas netiki!

— Kai kas ima ir patiki.

— Manau, tu per daug meluoji.

— Tik taip moteris gali išlikti verslo pasaulyje. Antraip būsi nugalėta.

Iš baltų šortų kyšančios nuogos gražiai nutekintos Šantalės šlaunys žybtelėjo mėnulio šviesoje, kai ši sukryžiavo kojas. Hanė įdėmiai nužvelgė basutėmis apautas pusseserės pėdas nupoliruotais nagais. Šantalę ji laikė gražiausia iš kada nors matytų merginų. Buvo sunku patikėti, kad ji — Erlo ir Sofijos Bukerių duktė, nes nė vienas iš jų netiko į grožio konkurso nugalėtojus. Šantalės galvą gaubė garbanotų tamsių plaukų debesis, akys buvo egzotiškai įkypos lyg katės, mažutė burna raudona, o figūra minkšta, moteriška. Tamsūs plaukai ir rusva oda darė ją panašią į karštą lotynų amerikietę, bet šis įspūdis buvo apgaulingas, nes temperamento Šantalė turėjo ne daugiau negu senas medžioklinis šuo karštą rugpjūčio vidurdienį. Vis dėlto Hanė ją mylėjo.

Šantalė išpūtė iš burnos srovelę cigaretės dūmų ir prancūziška maniera įtraukė į šnerves.

— Atrodo, kažin ką padaryčiau, kad tik ištekėčiau už kokio įžymaus kino aktoriaus. Tikrai, Hane. Viską atiduočiau, kad galėčiau tapti ponia Bart Reinolds.

Hanei atrodė, jog Bartas Reinoldsas gal dvidešimt metų per senas Šantalei, bet žinodama, kad pusseserės jokia galybe neperkalbės, iškart tėškė kozirį:

— Ponas Bartas Reinoldsas — vyrukas iš Pietų. O pietiečiai linkę vesti nekaltas merginas.

— Kol kas aš tarsi ir nekalta.

— Man turėtum dėkoti.

— Aš nė neketinau leisti Krisui eiti iki galo.

— Šantale, juk galėjo nepavykti paskutinę akimirką jo sustabdyti. Pati žinai, tau nelabai sekasi pasakyti žmonėms „ne“.

— Tai tu nepapasakosi mamai?

— Et, argi tai padėtų! Ji tik perjungtų kitą televizijos kanalą ir vėl užmigtų. Jau trečią kartą nučiumpu tave su šitais studentais. Jie sukasi apie tave, lyg siųstum kokį radijo signalą. O kur tas vaikinas, su kuriuo praėjusį mėnesį buvai „Siaubo namuose“? Kai jus aptikau, jo ranka jau tikrai buvo tavo kelnaitėse.

— Labai malonu, kai vaikinai tai daro. O jis iš tiesų patrauklus.

Hanė su pasibjaurėjimu purkštelėjo. Kalbėtis su Šantale — tuščias darbas. Ji buvo labai miela, tačiau nuovokumu nepasižymėjo. Ir vis tiek Hanė negalėjo tvirtinti turinti rimtą pagrindą ją peikti. Šantalė bent jau pabaigė vidurinę, o Hanė negalėjo tuo pasigirti.

Hanė metė mokyklą visai ne todėl, kad buvo kvaila, — anaiptol, ji godžiai skaitė knygas ir buvo itin greitos orientacijos. Išėjo iš mokyklos, nes turėjo svarbesnių reikalų nei trainiotis su bukomis mergiūkštėmis, plačiai skalambijančiomis, esą Hanė — lesbietė, ir vien todėl, kad jos bijojo.

Tai prisiminus ją vėl apėmė noras kur nors nušliaužti ir pasislėpti. Hanė nebuvo tokia graži kaip kitos mergaitės. Ji nevilkėjo madingų suknelių ir netraukė dėmesio kaip išskirtinė asmenybė, bet tai dar nereiškia, kad ji lesbietė. Vis dėlto šis klausimas kėlė Hanei nerimą, nes tvirto atsakymo ji nežinojo. Tačiau kišti rankų į šortus niekam neleistų — dėl šito nė kiek neabejojo.

Stojusią tylą nutraukė Šantalė:

— Ar kada nors prisimeni mamą?

— Nebe taip dažnai, — atsakė Hanė ir pakėlė nuo denio skiedrelę. — Bet jeigu jau apie tai prabilai, tau bus naudinga pagalvoti, kas nutiko mano mamai, kai buvo jaunesnė už tave. Ji leido tam vyrukui iš koledžo trainiotis aplinkui ir tai sugriovė jai gyvenimą.

— Kažkodėl aš tavęs nesuprantu. Juk jeigu tavo mama nebūtų permiegojusi su tuo studentu, nebūtum gimusi. Tai kur tada būtum?

— Ne tai svarbiausia. Svarbiausia, kad visi tie koledžo vaikinai iš tokių merginų kaip tu ar mano mama trokšta tik vieno. Jie nori malonumų. O kai gauna, iškart pradingsta. Gal nori baigti gyvenimą vieniša, su kūdikiu ant rankų, neturėdama jokios paramos, išskyrus apgailėtiną valstybės išmaldą?

— Krisas sako, kad aš gražesnė už visas jo pažįstamas iš studenčių klubo.

Tai buvo tuščias laiko gaišimas. Hanė vis mėgindavo nors šį tą įkalti Šantalei į galvą, tačiau šiai visada pasisekdavo išsisukti nuo pokalbio. Tokiomis akimirkomis Hanę apimdavo neviltis. Kaip pusseserė susitvarkys gyvenimą, jeigu šalia nebus ją prižiūrinčios Hanės? Nors Šantalė vyresnė, Hanė daugelį metų ja rūpinosi, stengėsi išmokyti atskirti gera nuo blogo ir įsitvirtinti šiame pasaulyje. Tokių dalykų išmanymas Hanei buvo, sakytum, įgimtas, o Šantalė daug kuo priminė Sofiją. Ji kaipmat nustodavo domėtis dalykais, kurie reikalavo nors menkiausių pastangų.

— Hane, o gal imk ir bent kiek apsitvarkyk, tada ir tu galėtum susirasti bičiulių.

Hanė pašoko ant kojų.

— Nesu aš, velniai rautų, jokia lesbietė, jeigu tai turi omenyje!

— Kalbu visai ne apie tai. — Šantalė susirūpinusi pažvelgė į smilkstantį cigaretės galiuką. — Manau, jeigu būtum lesbietė, aš pirmoji apie tai sužinočiau. Juk nuo tada, kai atsikraustei pas mus, mudvi miegame vienoje lovoje ir neprisimenu, kad nors kartą būtum mėginusi prie manęs kabinėtis.

Hanė šiek tiek apsiramino ir vėl atsisėdo.

— Ar šiandien treniravaisi su skeptru?

— Galbūt... Neprisimenu.

— Vadinasi, nesitreniravai?

— Hane, mosuoti tuo skeptru labai sunku!

— Nė kiek nesunku! Tik reikia dažniau treniruotis. Žinai, nuo ateinančios savaitės pradėsiu jį padeginėti.

— Kodėl išvis sumanei tokį sunkų užsiėmimą — diriguoti skeptru?

— Bet dainuoti tu juk nesugebi. Negroji jokiu muzikos instrumentu, nemoki trypti čečiotkos. Dirigavimas — vienintelis dalykas, kuris toptelėjo man į galvą.

— Vis tiek negaliu suprasti, kodėl man taip svarbu nugalėti grožio konkurse ir tapti „Mis Paksavačio apygarda“? Juoba kai Volto Disnėjaus kompanija ketina nupirkti mūsų parką.

— Šantalė, tuo mes nesame įsitikinusios. Kol kas tas pirkimas — tik gandai. Parašiau jiems dar vieną laišką, bet atsakymo vis nėra, o mes negalime sėdėti ir laukti.

— Bet pernai tu neleidai man dalyvauti tame konkurse. Tai kodėl turėčiau ten lįsti šįmet?

— Todėl, kad pernykštis prizas buvo viso labo šimtas dolerių ir kosmetikos rinkinys iš „Dandi“ universalinės parduotuvės. O šiais metais nugalėtojai bus apmokėta kelionė su nakvyne į serialo „Dešo Kugano šou“ atranką.

— Kas iš to? — nepatenkinta purkštelėjo Šantalė. — Atrodo, Hane, tu nelabai aiškiai įsivaizduoji visas aplinkybes. Aš neturiu žalio supratimo, kaip elgtis televizijoje. Iš tikrųjų tai mieliau tapčiau kirpėja. Mėgstu čiupinėtis su plaukais.

— Tau nė nereikia nutuokti, kaip elgtis televizijos studijoje. Jiems reikia naujo veidelio. Jau šimtą kartų aiškinau.

Hanė pasirausė kišenėje ir išsitraukė gerokai nučiurintą brošiūrėlę, kurioje buvo surašyti visi busimojo grožio konkurso „Mis Paksavačio apygarda“ reikalavimai. Atsivertė paskutinį puslapį. Mėnulio šviesos nepakako įžiūrėti, kas parašyta smulkiu šriftu, bet tekstas buvo daugybę kartų skaitytas ir perskaitytas, Hanė jį mokėjo atmintinai.

Konkurso „Mis Paksavačio apygarda“ nugalėtoją konkurso rėmėja universalinė parduotuvė „Dandi“ maloniai apdovanos visiškai apmokėta kelione su nakvyne į Čarlstoną. Viešėdama Čarlstone ji dalyvaus atrankoje į „Dešo Kugano šou“ — daug žadantį naują rudens sezono televizijos serialą, kuris bus filmuojamas Kalifornijoje.

„Dešo Kugano šou“ prodiuseriai iš Pietų gražuolių septyniuose miestuose išsirinks aktorę pono Kugano dukters Celestės vaidmeniui. Ji turi būti nuo aštuoniolikos iki dvidešimt vienų metų, graži ir kalbėti su aiškiai juntamu vietos akcentu. Aktorių atranka vyks ne tik Čarlstone, bet ir Atlantoje, Naujajame Orleane, Birmingame, Dalase, Hjustone ir San Antonijuje.

Hanė susiraukė. Pastaroji sąlygų dalis jai nepatiko. Tie televizininkai apsilankys trijuose Teksaso ir tik viename pietinių valstijų mieste. Nereikia didelio proto, kad suprastum: jie pasirinks kokią gražuolėlę iš Teksaso. Ką gi, nėra ko stebėtis, juk Dešas Kuganas — kaubojiškų filmų aktorių karalius, bet Hanei tai vis tiek nepatiko. Dar kartą metusi akį į brošiūrėlę nusiramino — puikiai žinojo, kad visame Teksase nerasi gražesnės už Šantalę Buker.

Sėkmingai įveikusios atranką septynių miestų atstovės drauge su ponu Kuganu važiuos į Los Andželą bandomiesiems filmavimams. Kino mėgėjai prisimena Dešą Kuganą iš gausybės jo vaidmenų, suvaidintų per dvidešimtyje vesternų, iš kurių garsiausi „Lasas“ ir „Saulėlydis Alame“. Tai bus jo pirmasis televizijos serialas. Visi tikimės, kad būtent mūsų kraštietei, išrinktai „Mis Paksavačio apygarda“, atiteks jo dukters vaidmuo.

Hanės mintis apie tai, ką perskaitė brošiūroje, nutraukė Šantalė:

— Klausyk... aš noriu ištekėti už kino aktoriaus! O ne tapti aktore.

Hanė numojo ranka.

— Dabar tavo norai man nerūpi. Esame kone beviltiškoje padėtyje, suktis veikiausiai teks pačioms ir išnaudoti visas galimybes. Tinginystė — pats tikriausias būdas nusiristi iki valdiškos išmaldos, šioje duobėje mes galų gale ir atsidursime, jeigu nesiimsime ryžtingų veiksmų. — Ji apglėbė rankomis kelius ir sukuždėjo: — Aš visomis žarnomis jaučiu, Šantale. Sunku paaiškinti, bet jaučiu, kad tie televizininkai tik pažvelgs į tave ir kaipmat padarys kino žvaigžde!

Šantalės atodūsis buvo toks ilgas, tarytum atsklidęs iš pat kulnų.

— Hane, man nuo tavęs kartais įsisopa galva. Matyt, būsi nusidavusi į tą koledžo vyruką, savo tėtušį, nes į nieką iš mūsų tu tikrai nepanaši.

— Mes turime išsaugoti šeimos verslą, — narčiai iškošė Hanė. — Iš Sofijos jokios naudos, o aš per jauna, kad gaučiau padorų darbą. Tu, Šantale, esi vienintelė viltis. Kai pradėjai dirbti modeliu „Dandi“ universalinėje, iškart tapo aišku: tu — geriausia, ką yra turėjusi mūsų šeima. Jeigu Disnėjaus žmonės nenupirks parko, veiksime kitaip. Mes trys — viena šeima. Negalima leisti, kad jai kas nors nutiktų!

Bet įsmeigusi akis į nakties dangų Šantalė svajojo apie santuoką su kino žvaigžde ir jos žodžių negirdėjo.

2

— Naujoji 1980-ųjų „Mis Paksavačio apygarda“ yra... Šantalė Buker!

Hanė pašoko ant kojų ir beprotiškas šaižus jos klyksmas nustelbė publikos aplodismentus. Garsiakalbis sugriaudėjo „Linkėjimai Brodvėjui“6 ir Laura Liski, pernykštė „Mis Paksavačio apygarda“ uždėjo Šantalei ant galvos karūną. Šantalė droviai nusišypsojo. Karūna nuslydo ant šono, bet ji net nepastebėjo.

Hanė šokinėjo vietoje, plojo delnais ir veriamai spiegė. Ši siaubinga savaitė pagaliau baigėsi sėkme. Šantalė laimėjo, nors jos dirigavimas turbūt buvo prasčiausias pasirodymas nuo tada, kai prieš trejus metus Merė Elena Balindžer šoko pagal muziką iš roko operos „Jėzus Kristus superžvaigždė“. Kaskart mostelėjusi į priešingą pusę Šantalė pamesdavo skeptrą, be to, praleido pusę savo didingo finalo, bet vis tiek atrodė taip žavingai, kad į klaidas niekas nekreipė dėmesio. O atsakinėdama į klausimus pasirodė netgi geriau, negu Hanė tikėjosi. Paklausta apie ateities planus ji klusniai, kaip buvo pamokiusi Hanė, pareiškė svajojanti tapti ausų gydytoja arba misioniere. Hanės sąžinė nė nekrustelėjo, kai įkalbinėjo pusseserę šitaip atsakyti. Tai buvo kur kas geriau negu pasiskelbti visam pasauliui, kad iš tiesų svajoji ištekėti už Barto Reinoldso.

Plodama Hanė mintyse kuždėjo padėkos maldą, kad jai pakako proto neversti Šantalės diriguoti liepsnojančiu skeptru. Su ugnimi Šantalė būtų pridariusi Paksavačio apygardai daugiau bėdų negu visa Viljamo Šermano armija.

Po dešimt minučių braudamasi per minią prie scenos mokyklos salėje Hanė tyčia apsimetė nepastebinti šeimų, būreliais pasklidusių po visą patalpą ir negalinčių atplėšti žėrinčių akių nuo merginų kino žvaigždžių apdarais, — visų tų apkūnių mamyčių ir plinkančių tėtušių, tetų ir dėdžių, močiučių ir senelių. Jei tik būdavo įmanoma, Hanė nekreipdavo dėmesio į šeimas. Niekada. Kai kuriuos dalykus labai sunku iškęsti.

Hanė pastebėjo Šėpą Votlį, apygardos šerifą, su dukterimi Amelija. Jį pamačius džiugus susijaudinimas dėl Šantalės pergalės šiek tiek apibluko. Vos vakar prie pagrindinių parko vartų Šėpas prisegė pranešimą, jog panaikinta teisė naudotis parku, ir uždarė jį amžiams — Hanė taip išsigando, kad kiaurą naktį nesumerkė akių. Dabar, kai Šantalė laimėjo konkursą, Hanė tarė sau, jog visa tai antraeiliai dalykai — ir kad uždarė parką, ir kad Disnėjaus žmonės neatsakė nė į vieną jos laišką. Kai tie televizijos agentai pamatys Šantalę, susižavės ja kaip ir konkurso teisėjai. Šantalė užkals didelius pinigus ir tada jos galės išpirkti parką.

Čia jos vaizduotė išsikvėpė. Jeigu Šantalė bus kino žvaigždė Kalifornijoje, kaip jos visos galės gyventi parke?

Pastaruoju metu Hanė įsitaisė bjaurų įprotį be perstojo dėl ko nors nerimauti ir iš paskutiniųjų stengėsi jo atsikratyti. Ji net išsipūtė iš pasididžiavimo, kai pamatė Šantalę besišnekučiuojančią su konkurso direktore ponia Monika Voring. Šantalė buvo tokia graži su balta suknele ir netikrų briliantų karūna ant juodų kaip varno sparnas plaukų; ji šypsojosi ir linksėjo pritardama viskam, ką sakė ponia Voring. Televizininkai tikrai nepajėgs jai atsispirti!

— Viskas puiku, ponia Voring, — pasakė Šantalė, kai Hanė priėjo arčiau. — Man nesvarbu, kokie bus pasikeitimai.

— Jūs miela mergina, be galo supratinga.

Monika Voring, liauna madingai apsirengusi moteris, konkurso direktorė ir drauge „Dandi“ universalinės parduotuvės atstovė, buvo tokia patenkinta Šantalės atsakymu, kad Hanei kaipmat kilo negerų įtarimų.

— O kas atsitiko? — Ji žengė į priekį suklususi ir virpčiojanti kaip pavojų pajutusio triušio nosis.

Neramiai žvilgčiodama tai į vieną, tai į kitą, Šantalė nenoromis atliko supažindinimo ritualą.

— Ponia Voring, čia mano pusseserė Hanė Mun.

Monika Voring šiek tik nustebo, kaip ir visi žmonės, pirmą kartą išgirdę tokį vardą.

— Koks keistas vardas!

Jeigu tikėtume Sofija, gimus Hanei slaugė pranešė Kerolainai, kad ši turinti mergytę, saldžią kaip medus, ir Kerolaina iškart nusprendė: šis vardas jai patinka. Tik gavusi gimimo liudijimą ir pirmą kartą pamačiusi išspausdintą mergaitės vardą ir pavardę Hanės motina suprato: šiek tiek prašovė.

Hanė nenorėjo suteikti pašaliniams dingsties įtarti jos motiną buvus kvaišą, todėl dažniausiai atsakydavo jiems taip, kaip atsakė dabar:

— Tai šeimos vardas. Jis visada atitenka vyriausiajai dukteriai. Viena Hanė Mun po kitos, ir taip nuo Pilietinio karo.

— Aišku. — Jeigu Monikai Voring ir pasirodė neįprasta, kad per šitokią įspūdingą kartų gausą nė viena iš gimdžiusių moterų nepasikeitė pavardės, ji nė nemirktelėjo. Atsigręžusi į Šantalę paplekšnojo jai per petį. — Dar kartą nuoširdžiausiai sveikinu, mieloji. O pirmadienį aš pasirūpinsiu pasikeitimais.

— Kokie tie pasikeitimai? — neleidusi poniai Voring pasišalinti paklausė Hanė.

— Hmm... Man jau moja Džimis Makalis ir jo draugai, — nervingai sumurmėjo Šantalė. — Einu su jais pasisveikinti.

Nespėjus Hanei jos sulaikyti, Šantalė paspruko. Ponia Voring žvilgtelėjo į Hanę.

— Aš jau išaiškinau Šantalei nedidelį nesusipratimą, bet norėčiau pasikalbėti su pačia ponia Buker.

— Mano tetos Sofijos čia nėra. Ji negaluoja... ėėė... žinote, tulžies pūslė, diegliai ir panašiai, todėl turėjo likti namie. Tam tikra prasme aš esu in loco parentis7, jeigu suprantate, ką turiu omenyje.

Patyrusios rankos paryškinti ponios Voring antakiai pašoko į viršų.

— Ar nesate per jauna būti in loco parentis?

— Kai pastarąjį kartą šventėme mano gimtadienį, man suėjo devyniolika, — pareiškė Hanė.

Ponia Voring pažvelgė į ją gana skeptiškai, bet padėties neaštrino.

— Aš paaiškinau Šantalei, kad mums teko šiek tiek pakeisti prizą nugalėtojai. Kelionė su nakvyne į Čarlstoną lieka kaip buvusi, tačiau dalyvauti atrankoje į televizijos šou nereikės, mes pasamdysime limuziną, kuris nugalėtoją ir jos pasirinktą svečią pavežios po miestą, o tada bus nuostabūs pietūs keturių žvaigždučių restorane. Ir, žinoma, Šantalei atiteks įprastinis kosmetikos rinkinys iš „Dandi“ universalinės parduotuvės.

Palei sceną nuo gausybės žmonių buvo tvanku, bet Hanė pajuto, kaip jai per nugarą perbėgo šiurpas.

— Ne! Pagrindinis prizas — atranka į „Dešo Kugano šou“!

— Deja, tai nebeįmanoma. Ir turiu pasakyti, kad, „Dandi“ čia niekuo dėta. Veikiausiai laidos rengėjai buvo priversti susiaurinti programą, nors, esu tvirtai įsitikinusi, jie galėjo perspėti mane ne vakar po pietų, o šiek tiek anksčiau. Užuot, kaip nurodyta programoje, kitą trečiadienį važiavę į Čarlstoną, jie ketina būti Los Andžele ir ten surengti jau atsirinktų merginų finalinę peržiūrą.

— Vadinasi, į Čarlstoną jie nevažiuos? Šito negali būti! Tai kaip jie pamatys Šantalę?

— Man labai gaila, bet jie neatvyks pasižiūrėti į Šantalę. Surado užtektinai merginų Teksase ir atranką nutraukė.

— Kaip jūs nesuprantate, ponia Voring! Esu įsitikinusi, tam vaidmeniui jie tikrai pasirinktų Šantalę, jeigu turėtų progą nors kartelį į ją žvilgtelėti!

— Deja, aš nesu tokia įsitikinusi. Šantalė gana graži, tačiau norinčiųjų gauti tą vaidmenį buvo neįtikėtinai daug.

Hanė kaipmat šoko ginti pusseserės.

— Taip manote vien todėl, kad ji išmetė skeptrą? Dėl visko kalta aš. Juk ji gimusi būti aktore! Reikėjo leisti jai deklamuoti Dorybės monologą iš „Venecijos pirklio“, bet kur tau, aš priverčiau ją diriguoti ta kvaila lazda! Šantalė labai talentinga. Jos dievaitės — Katerina ir Odrė Hepburn. — Hanė suprato, kad elgiasi kaip pamišėlė, bet sustoti jau nepajėgė. Su kiekviena akimirka didėjo baimė. Konkursas buvo paskutinė padorios ateities viltis ir Hanė niekam neleis jos atimti.

— Aš jau kelis kartus kalbėjausi su filmo režisieriumi. Jie peržiūrėjo šimtus merginų, dabar liko tik pasirinkti kurią nors iš finalininkių grupės, kuri sukviesta į Los Andželą. Galimybė, kad būtų pasirinkta Šantalė, visiškai menka, — pasakė ponia Voring ir gražiose jos akyse šmėstelėjo nekantravimas.

Hanė sukando dantis ir tol stiebėsi ant pirštų galiukų, kol jos akys atsidūrė beveik tame pačiame lygyje su konkurso direktorės akimis.

— Tai, ką dabar pasakysiu, ponia Voring, jums bus maloni staigmena. Kišenėje aš turiu brošiūrėlę su konkurso sąlygomis.

Joje juodu ant balto parašyta, kad konkurso „Mis Paksavačio apygarda“ nugalėtoja pakliūva į „Dešo Kugano šou“ aktorių atranką, ir aš ketinu priversti jus šią sąlygą įvykdyti! Duodu laiko iki pirmadienio vidurdienio, kad Šantalė atsidurtų toje atrankoje. Antraip samdausi advokatą, o jis kelia jums bylą. Jis tikrai pareikš ieškinį „Dandi“ universalinei parduotuvei. O paskui ir visiems oficialiems Paksavačio apygardos asmenims, bent kiek susijusiems su šituo konkursu!

— Hane...

— Aš atvyksiu į universalinę parduotuvę pirmadienį ketvirtą valandą po pietų, — iškošė Hanė ir bemaž dūrė pirštu Monikai Voring į krūtinę. — Ir jeigu viskas liks po senovei, kitą kartą pamatysite mane apsuptą bjauriausių šunsnukių, kokius yra matę Pietų Karolinos teisėjai!

Pakeliui į namus Hanės narsa ištirpo. Ji neturėjo pinigų advokatui. Ir negi kas nors iš tos universalinės priims jos grasinimus už gryną pinigą?!

Bet širdyje dvejonėms vietos nebuvo, todėl visą sekmadienį ir didžiąją dalį pirmadienio Hanė stengėsi įtikinti save, kad jos blefas pavyks. Niekas nesukelia žmonėms didesnio nerimo negu grėsmė atsidurti teisme, o netikusios reklamos „Dandi“ universalinės parduotuvės vadovybė tikrai netrokšta. Tačiau kad ir kaip Hanė drąsinosi, nuojauta, jog visos ateities svajonės grimzta į dugną šalia „Bobio Li“, vis stiprėjo.

Išaušo pirmadienis. Nors iš pradžių buvo itin karingai nusiteikusi, kol trečiame „Dandi“ universalinės parduotuvės aukšte susirado Monikos Voring kabinetą, Hanė iš baimės vos laikėsi ant kojų. Sustojusi tarpduryje permetė akimis nediduką kambarėlį, kurio didžiąją dalį užėmė metalinis stalas, užverstas švaraus popieriaus pakais. Prie kamštinės lentos, kabančios priešais vienintelį kontoros langą, buvo prismeigta eilė parduotuvės plakatų ir reklaminių skelbimų.

Hanei kostelėjus konkurso direktorė pažvelgė į ją viršum atsukto į duris stalo.

— Jūs tik pažiūrėkite, kas atėjo, — tarė ji, nusiėmė akinius juodais masyviais plastiko rėmeliais ir pakilo nuo kėdės.

Ponios Voring balse nuskambėjo pasitenkinimo gaidelės, Hanei jos visai nepatiko. Direktorė apėjo aplink stalą ir prisiartino. Šlaunimi atsirėmusi į stalo kraštą ji susinėrė ant krūtinės rankas.

— Jums visai ne devyniolika metų, Hane, — rėžė ji, turbūt nematydama reikalo eiti apylankomis. — Iš tikrųjų tai tik šešiolika, metėte vidurinę mokyklą ir esate abejotinos reputacijos. Būdama nepilnametė, jūs neturite jokių juridinių teisių atstovauti pusseserei!

Hanė tarė sau, kad aplaužyti ragus poniai Voring neturėtų būti sunkiau negu pažaboti dėdulę Erlą, kai šis išlenkdavo kelias taureles viskio per daug. Ji priėjo prie vienintelio kontoros lango ir nudavusi, kad jai į viską nusispjaut, įbedė akis į privažiuojamąjį kelią prie Pirmojo Karolinos banko, stūksančio kitoje gatvės pusėje.

— Neabejoju, ponia Voring, kad jums teko iš peties paplušėti kapstantis po mano biografiją, — tęsdama žodžius prabilo ji. — O tų kasinėjimų metu ar kartais neaptikote, kad Šantalės motina, mano teta ponia Sofija Mun Buker serga psichikos liga, kurią sukėlė sielvartas dėl vyro Erlo T. Bukerio mirties? — Ji palengva atsigręžė į konkurso direktorę. — Gal netyčia nesužinojote ir to, kad po jo mirties šeimą išlaikau aš? Ir kad ponia Buker, kuri jau prieš gerus dvidešimt metų liovėsi buvusi nepilnametė, besąlygiškai vykdys viską, ką aš pasakysiu, vadinasi, įsūdys suknistai jūsų parduotuvei patį didžiausią ieškinį, koks jai kada nors buvo pateiktas?

Hanės nuostabai ir džiaugsmui, ši prakalba gerokai sumažino Monikos Voring pasipūtimą. Užsikirsdama ji kurį laiką kažką marmaliavo, bet Hanė nė kiek neabejojo: jos žodžiai — tik tuščias garsas. Matyt, vadovybė paliepė jai bet kokia kaina išgelbėti gerą „Dandi“ vardą. Ji paprašė sekretorės atnešti Hanei kokakolos, tada atsipašė ir išlėkė į prieškambarį. O po pusvalandžio grįžo nešina keliais susegtais popieriaus lapeliais.

— „Dešo Kugano šou“ prodiuseriai maloniai sutiko trumpai žvilgtelėti į Šantalę Los Andžele trečiadienį drauge su kitomis merginomis, — oficialiai pareiškė ji. — Aš užrašiau studijos adresą, taip pat pridėjau informaciją apie šią programą, kurią jie man atsiuntė pieš kelis mėnesius. Šantalė su palydovu turi būti Los Andžele trečiadienį aštuntą valandą ryto.

— O kaip ji ten nusigaus?

— Na, čia jau jūsų reikalas, — šaltai atrėmė Monika ir padavė Hanei atneštus dokumentus. — Į konkurso rengėjų pareigas kelionės organizavimas neįeina. Man atrodo, jūs negalite nepripažinti, kad reikalams pakrypus tokia linkme, mes jau ir taip padarėme viską, ką galėjome. Malonėkite perduoti Šantalei, kad linkime jai sėkmės.

Hanė paėmė dokumentus taip, lyg darytų poniai Voring didžiausią malonę, ir išplaukė iš kontoros. Bet vos atsidūrė vestibiulyje, visa jos narsa išgaravo. Ji neturi nė dešimtadalio sumos, kurios reikia lėktuvo bilietams. Tai kaip nugabenti Šantalę į Los Andželą?

Žengusi ant eskalatoriaus ji pamėgino pasisemti drąsos iš „Juodojo griausmo“ pamokų. Viltis miršta paskutinė.

— Hane Džene Mun, atrodo, būsi galutinai kuoktelėjusi, — pareiškė Šantalė. — Tas sunkvežimis nenuvažiuos net iki valstijos sienos, ką jau kalbėti apie Kaliforniją!

Aplamdytas senas pikapas, stovintis netoli Sofijos priekabos, buvo vienintelė parke likusi transporto priemonė. Kadaise raudonas kėbulas buvo tiek kartų lopytas pilku glaistu, kad pirmykštės spalvos bemaž neliko. Ši užmačia Hanei taip pat kėlė nerimą, bet ji užsipuolė Šantalę:

— Šitaip nusiteikusi tu kaip gyva niekada niekur nenuvažiuosi. Į iššūkius, kuriuos kelia automobilis, tavo nuostata turi būti teigiama. Be to, Bakas ką tik įdėjo naują variklį. Dabar sukrauk į galą lagaminus, o aš pamėginsiu dar kartelį pasikalbėti su Sofija.

— Paklausyk, Hane, aš visai nenoriu važiuoti į Kaliforniją!

Graudžių gaidelių pusseserės balse Hanė apsimetė neišgirdusi.

— Kad ir kaip liūdna, važiuoti teks. Ropškis į mašiną ir lauk manęs!

Sofija gulėjo ant kušetės ir laukė, kol prasidės pirmadienio vakarinis televizijos šou. Atsiklaupusi ant kelių Hanė palietė tetos ranką ir švelniai perbraukė per sutinusius sąnarius. Ji žinojo: Sofija nemėgsta būti liečiama, bet kartais negalėdavo susiturėti.

— Sofija, jūs turite apsigalvoti ir važiuoti drauge su mumis. Nenoriu palikti jūsų čia vienos. Be to, kai tie televizininkai pasiūlys Šantalei vaidmenį seriale „Dešo Kugano šou“, jie norės pasikalbėti su jos motina.

Sofijos akys ir toliau liko įsmeigtos į mirguliuojantį ekraną.

— Žinai, Hane, esu pernelyg pavargusi kur nors važiuoti. Be to, šią savaitę Cinamonas ir Šeida susituoks.

Hanė vos pajėgė sutramdyti apmaudą.

— Sofija, juk čia tikras gyvenimas, ne muilo opera! Mes turime planuoti ateitį. Dabar parkas yra banko nuosavybė, nesitikėkite, kad jums pavyks ilgai čia gyventi!

Pagaliau Sofija nukreipė žvilgsnį į Hanę ir jos vokai nukarusiomis klostėmis užgriuvo ant akių. Hanė iš įpročio pamėgino surasti tetos veide nors šešėlį prieraišumo, bet, kaip visada, neišvydo nieko, tik abejingumą ir nuovargį.

— Banko tarnautojai neminėjo, kad turėčiau išsikraustyti, todėl verčiau pasiliksiu čia.

Hanė griebėsi paskutinio argumento.

— Sofija, jūs reikalinga mums! Juk žinote, kokia yra Šantalė. O jeigu koks vyrukas pradės prie jos kabinėtis?

— Tu pastatysi jį į vietą, — pavargusiu balsu tarė Sofija. — Tu viskuo pasirūpinsi. Juk visada taip darai.

Auštant antradienio rytui Hanė buvo galutinai nusivariusi. Akys išsausėjo kaip Oklahomos prerijos, besitęsiančios abipus kelio į begalybę, o galva nejučia sviro ant vairo. Pyptelėjo klaksonas ir akys atsimerkė. Įsikibusi į vairą ji vos spėjo išlyginti automobilį, kol šis neperkirto dvigubos geltonos juostos.

Kelyje jos jau nuo pirmadienio vakaro, bet dar nepasiekė net Oklahoma Sičio. Netoli Birmingamo pametė duslintuvą, o išvažiuojant iš Šrivporto trūko vandens aušinimo žarnelė; maža to, teko dukart lopyti tą pačią padangą. Hanė tikėjo sėkme, tačiau juodai dienai atidėti pinigai greitai tirpo, be to, jautė — jeigu nepamiegos, toliau važiuoti nebeįstengs.

Kitame kabinos kampe Šantalė miegojo kaip kūdikis, jos skruostai buvo įraudę nuo karščio, juodų plaukų sruogos plaikstėsi pro atvirą langą.

— Šantalė, pabusk!

Ši per miegus pačepsėjo lyg čiulptuko ieškantis naujagimis. Tada saldžiai pasirąžė ir jos krūtinė subangavo po baltais marškinėliais.

— Kas atsitiko?

— Tau teks vairuoti automobilį. Man reikia nors šiek tiek pamiegoti.

— Hane, juk prie vairo aš jaudinuosi. Verčiau užsukime į aikštelę, ten ir pamiegosi.

— Mes negalime stoviniuoti, antraip iki rytojaus aštuntos nieku gyvu nepasieksime Los Andželo. Jau ir taip atsilikome nuo grafiko!

— Hane, aš nenoriu vairuoti. Labai nervinsiuosi.

Hanė jau rengėsi stipriau spustelėti pusseserę, bet apsigalvojo. Kai pastarąjį kartą privertė Šantalę sėstis prie vairo, ši visu keliu taip vyvavo, kad Hanei vis tiek nepavyko nusnūsti.

Sunkvežimiukas vėl kryptelėjo geltonos skiriamosios juostos link. Hanė papurtė galvą, kad praskaidrėtų protas, tada priekyje pastebėjo ranką iškėlusį vaikiną ir paspaudė stabdžius.

— Hane, ką tu darai?

— Ne tavo reikalas.

Ji pasuko į šalikelę ir neišjungusi variklio, kad nereikėtų gaišuoti vėl mėginant jį užvesti, iššoko iš kabinos. Peržengusi kažkieno pamestą suplyšusį guminį batą nuėjo į kelkraštį. Keliautojas autostopu irgi žengė į priekį vilkdamas seną pilką turistinį krepšį.

Hanė neketino statyti Šantalės į pavojų paėmusi pavežti kokį nors iškrypėlį, todėl įrėmė į jį žvilgsnį. Iš pažiūros vaikinas buvo kiek per dvidešimt, malonaus veido, vešliais kaštoniniais plaukais, skystais ūseliais ir užmiegotomis akimis. Smakras — ne itin valingas, bet ji nusprendė, kad tai nėra svarbu: smakras veikiau atspindi jo protėvių išvaizdą, o ne jo paties būdą.

Pažvelgusi į senas kelnes ir sportinius marškinėlius ji viltingai paklausė:

— Kareivis?

— Ne-a. Tik jau ne aš.

Hanės akys susiaurėjo.

— Tai gal studentas?

— Semestrą pasimokiau Ajovos universitete, bet išgrūdo.

Ji supratingai linktelėjo.

— Kur keliauji?

— Ko gero, į Albukerką.

Vyrukas atrodė visiškai nepavojingas, bet lygiai taip atrodė ir serijiniai žudikai, apie kuriuos ji buvo skaičiusi žurnale „National Enquirer“.

— Ar yra tekę vairuoti sunkvežimį?

— O kaipgi. Traktorių taip pat. Mano seniai — fermeriai. Jų ferma netoli Dubjuko.

— Aš esu Hanė Džeinė Mun.

Jis sumirksėjo.

— Keistokas vardas.

— Tikrai? Na, man neteko jo rinktis, todėl būsiu dėkinga, jeigu savo nuomonę pasilaikysi sau.

— Sutarta. Aš esu Gordonas Delavis.

Hanė žinojo, kad turi apsispręsti, bet negalėjo leisti sau suklysti.

— Gordonai, ar tu vaikštai į bažnyčią?

— Ne-a. Jau nebevaikštau. Nors ir buvau metodistas.

Žinoma, metodistas blogiau negu baptistas, bet irgi tiks.

Įsikišusi nykštį į kišenę Hanė įsmeigė į jį akis, visa povyza rodydama, kas čia viršesnis.

— Mudvi su pussesere Šantale važiuojame į Kaliforniją, ten Šantalė turi dalyvauti televizijos šou atrankoje. Važiuojame nesustodamos ir turime ten būti rytoj aštuntą ryto, antraip prarasime paskutinį šansą nepaskęsti. Tik pamėgink ką nors iškrėsti ir aš kaipmat išspirsiu tavo pasturgalį iš šito sunkvežimio. Supratai?

Gordonas linktelėjo taip vangiai, kad Hanei kilo įtarimas, ar tik šitas vyrukas nebus toks pat nenuovokus kaip Šantalė. Nusivedė jį prie automobilio, o tada pareiškė, kad vairuos jis.

Pažvelgęs į ją iš viršaus vaikinas pasikasė krūtinę.

— Beje, o kiek tau metų?

— Greitai bus dvidešimt. Ir tik praėjusią savaitę išėjau iš kalėjimo, o sėdėjau už tai, kad peršoviau vienam tipui makaulę, todėl jeigu nenori nemalonumų, sėdėk ramiai.

Jis nieko neatsakė, tik numetė kuprinę už sėdynės, tada pamatė Šantalę ir sumirksėjo. Hanė užsirangė ant keleivio sėdynės, o Šantalę pasodino per vidurį. Vaikinas įjungė pavarą, automobilis riaumodamas išvažiavo į plentą. Dar akimirka — ir Hanė užmigo.

Po kelių valandų kažkas ją prižadino ir pamačiusi, kaip Gordonas Delavis ir Šantalė Buker ryja vienas kitą akimis, suprato padariusi didelę klaidą.

— Tu tikrai labai graži, — tarė Gordonas ir kai pažvelgė į Šantalę, jo įdegusi oda paraudo.

Alkūne atsirėmusi į sėdynės atlošą Šantalė palinko prie jo lyg smilga vėjuje.

— Man beprotiškai patinka vyrai su ūsais!

— Tikrai? O aš jau ketinau nusiskusti.

— Oi, nieku gyvu! Su ūsais tu — kaip iš akies trauktas ponas Bartas Reinoldsas.

Likusį kelią Hanė nesudėjo akių.

Šantalei net kvapą gniaužė iš susižavėjimo.

— Man atrodo be galo nuostabu, kad važiuoji autostopu per visą šalį vien norėdamas pažinti gyvenimą.

— Manau, reikia visko paragauti, jeigu nori tapti tikru menininku, — atsakė Gordonas. Jis persirikiavo į kairę lenkdamas seną griuveną, riaumojančią ne prasčiau už jų pikapą.

— Ligi šiol dar nesu mačiusi dailininkų.

Hanei nepatiko Šantalės balse atsiradusios švelnios, jausmingos gaidelės. Joms nereikia jokių kebeknių. Ir kodėl pusseserė būtinai turi kartis ant kaklo pirmam pasitaikiusiam vyrukui? Hanė nusprendė, kad jau pats laikas įsikišti.

— Netiesa, Šantalė. O kaipgi tas žmogus, kuris ateidavo į parką dekoruoti sienos virš įėjimo į „Siaubo namus“?

— Tai nebuvo tikras menas, — pašaipiai atkirto Šantalė. — O Gordonas — tikras dailininkas!

Hanei patiko piešinys virš „Siaubo namų“ durų, bet jos skonis tapybos srityje buvo labiau katalikiškos pakraipos negu daugumos žmonių. Kai Gordonas metė į Šantalę dar vieną aistringą žvilgsnį, Hanė nusprendė pastatyti jį į vietą.

— O kiek paveikslų tu jau nutapei, Gordonai?

— Nežinau.

— Daugiau kaip šimtą?

— Na, tiek daug nebus.

— Daugiau kaip penkiasdešimt?

— Turbūt ne.

Hanė prunkštelėjo.

— Nesuprantu, kaip galima vadinti save dailininku, kai nesi nutapęs nė penkiasdešimt paveikslų.

— Bet juk svarbiausia — kokybė, — įsiterpė Šantalė. — Ne paveikslų skaičius.

— Nuo kada esi tokia rimta tapybos žinovė? Kas jau kas, o aš puikiai žinau, kad tave traukia tik tie paveikslai, kuriuose pavaizduoti nuogi žmonės!

— Gordonai, neimk Hanės žodžių į galvą. Jai kartais užplaukia.

Hanė jau norėjo liepti jam sukti į kelkraštį ir išgrūsti šitą mamytės sūnelį iš sunkvežimio, bet supratusi, kad be jo gali pavėluoti į atranką Los Andžele, prikando liežuvį.

Jai buvo dar ankstoka pačiai sėsti prie vairo, bet grožėtis besiseilėjančia porele nebeturėjo kantrybės, todėl nusprendė dar kartą peržiūrėti dokumentus, gautus iš Monikos Voring. Ten buvo ranka surašytas maršrutas į studiją, taip pat trumpas „Dešo Kugano šou“ pristatymas. Hanė įsigilino į aprašymą.

Įvykiai, kuriuos stebint galima sprogti iš juoko, pradeda rutuliotis tada, kai buvęs rodeo jojikas Dešas Džonsas (Dešas Kuganas) veda nuostabią aukštuomenės atstovę iš Rytų pakrantės Eleonorą Čadvik (Liza Keslberi) ir paaiškėja, kad antroji santuoka — daug patrauklesnis dalykas, negu jie manė. Bet Dešą nenugalimai traukia kaimo gyvenimas, o jai mielesni prašmatnūs kokteilių vakarėliai. Viską sukomplikuoja aplinkybė, kad jo paauglė dukra Celestė (vaidmuo dar nepaskirtas) ir beveik suaugęs Eleonoros sūnus Bleikas (Erikas Dilonas) pajunta vienas kitam trauką.

Hanė susiraukė. Kam galėjo šauti galvon parašyti tokią nesąmonę: „...kuriuos stebint galima sprogti iš juoko“. „Dešo Kugano šou“ jai nepasirodė labai juokingas, bet negalėjo leisti sau jo kritikuoti, todėl nusprendė, kad ponas Kuganas nesižemins imdamasis kokio nors šlamšto.

Skirtingai negu Šantalė, Hanė niekada nesikraustė iš proto dėl kino žvaigždžių, bet slapčia žavėjosi Dešu Kuganu. Prisižiūrėjo jo filmų jau vaikystėje. Dabar, kai apie jį pagalvojo, nustebo suvokusi, kad praėjo nemažai laiko, kol jis vėl pasirodė ekranuose. Be to, ir filmai apie kaubojus jau nebuvo tokie populiarūs.

Hanę apėmė nuojauta, kad ateityje laukia kažkas gero. Ji ne iš tų, kurios keliaklupsčiauja prieš kino žvaigždes, bet argi nebūtų puiku, jei pasitaikytų proga susitikti su Dešu Kuganu Holivude? Tikriausiai nuostabu.

3

„Shell“ benzino kolonėlėje pro praviras tualeto duris Hanė padavė Šantalei geriausią jos vasarinę suknelę.

— Šantale, pasiskubink! Jau beveik vienuolikta. Atranka prasidėjo prieš tris valandas.

Iš jaudulio Hanė visa supluko, seni jos marškinėliai prilipo prie krūtinės. Ji automatiškai nusišluostė į šortus sudrėkusius delnus ir ėmė apžiūrinėti pro šalį važiuojančius automobilius.

— Nagi, Šantale, greičiau! — Hanė pajuto, kaip tulžis ėmė graužti skrandį. O kas, jeigu atranka jau pasibaigė? Iš pradžių greitkelyje netoli San Bernardino sugedo sunkvežimis, tada Šantalė ir Gordonas šalikelėje surengė dviejų įsimylėjėlių rietenas. Hanei pradėjo rodytis, kad čia tik slogus sapnas, kuriame ji stengiasi kažkur nusigauti, tačiau nesiseka. — Jeigu nepasiskubinsi, mes pavėluosime į atranką!

— Atrodo, man tuoj prasidės mėnesinės, — iš už durų pasigirdo Šantalės verkšlenimas.

— Esu įsitikinusi, kad ten, kur važiuojame, rasi tualetą.

— O jeigu ten nebus aparatų su tais suknistais tampaksais? Ką tada darysiu?

— Aš nueisiu ir kur nors nupirksiu tų suknistų tampaksų! Šantale, jeigu po minutės nebūsi pasirengusi...

Durys atsidarė ir ant slenksčio pasirodė Šantalė — gaivi ir žavi su balta vasarine suknele, tarytum išlipusi iš skalbimo miltelių „Tide“ reklamos.

— Nereikia taip šaukti.

— Atleisk, aš jau visai nusivariau. — Hanė čiupo pusseserę už rankos ir nusitempė prie sunkvežimio.

Gordonas darė kaip liepta — sėdėjo automobilyje neišjungęs variklio. Hanė jį nustūmė ir pati atsisėdo prie vairo. Iš stotelės į plentą išlėkė degant raudonam šviesoforo signalui. Hanei nepasitaikė būti mieste, didesniame už Čarlstoną, todėl Los Andželo triukšmas ir šurmulys ją pašiurpino, tačiau paisyti savo baimių nebuvo laiko. Praėjo dar trisdešimt minučių, kol viename Berbanko skersgatvyje surado studiją. Hanė tikėjosi išvysti ką nors didinga, bet statinys aukštomis betono sienomis veikiau buvo panašus į kalėjimą. Praėjo dar kiek laiko, kol apsaugininkas atidarė vartus ir leido jiems įvažiuoti.

Apsaugininko nurodymu Hanė nuvairavo sunkvežimį siaura gatvele žemyn, o tada pasuko į kairę link kito betoninio pastato su keliais mažais langeliais prie durų. Kai atėjo metas lipti iš automobilio, Hanė buvo kiaurai šlapia, lyg išėjusi tiesiai iš dušo. Gordono ji tikėjosi atsikratyti jau benzino kolonėlėje, bet jis atsisakė palikti Šantalę. Šeriais apžėlusiu smakru ir purvinais drabužiais jis atrodė ne itin patraukliai, todėl Hanė liepė jam pasilikti automobilyje. Kaip ir pusseserė, Gordonas jau pradėjo priprasti prie jos įsakymų ir neprieštaraudamas juos vykdė.

Vestibiulyje jas pasitikusi moteris pasakė, kad atranka tebevyksta, bet iškviesta jau paskutinė pretendentė. Hanė apmirė iš siaubo, bijodama išgirsti, kad jos pavėlavo, tačiau moteris nuvedė merginas į gana neišvaizdų laukiamąjį, apstatytą įvairiais baldais, ant kurių mėtėsi seni žurnalai ir ankstesnių lankytojų palikti tušti sodos vandens buteliukai.

Vos joms įžengus į tuščią kambarį, Šantalė iškart pradėjo zyzti:

— Hane, man baisu! Verčiau eikime iš čia. Man čia nieko nereikia.

Apimta nevilties Hanė nutempė Šantalę prie murzino veidrodžio ant sienos.

— Pažvelk į save, Šantale Buker! Pusė Holivudo žvaigždžių nėra tokios gražios kaip tu! Nagi, atlošk pečius, smakrą aukštyn! Kas žino, gal pro šitas duris tuoj įeis Bartas Reinoldsas!

— Bet aš negaliu susiimti, Hane. Klaikiai bijau! Be to, kai sutikau Gordoną Delavį, apie Bartą Reinoldsą beveik nebegalvoju.

— Su tuo Gordonu esi pažįstama mažiau nei dvidešimt keturias valandas, o Bartą myli jau dveji metai! Argi galima taip greitai jo atsisakyti! Baigta, daugiau nenoriu girdėti nė žodžio, Šantale! Mūsų ateitis priklauso nuo šios vienintelės dienos!

Joms už nugarų atsidarė durys ir pasigirdo vyriškas balsas:

— Pasakykite jai, kad aš noriu pamatyti Rosą, gerai?

Hanė iš įpročio nusiteikė susikauti su bet kuo, kas mėgintų užginčyti jų teisę čia būti. Ji sukando dantis ir atsigręžė.

O tada širdis nupuolė kažkur žemyn.

Kai jis įžengė į kambarį, Hanei pasirodė, kad ant jos užlėkė sunkiasvoris furgonas, kuriam stačioje nuokalnėje sugedo stabdžiai. Ji kaip gyva nebuvo mačiusi gražesnio jaunuolio — atrodė kiek daugiau nei dvidešimties metų, aukštas ir lieknas, tamsiai kaštoniniais plaukais, netvarkingai krintančiais ant kaktos. Ryškių apybraižų nosis ir smakras — nurudinti įdegio, kaip ir dera vyriškiui. Akys po tankiais antakiais tokios pat ryškios turkio spalvos kaip karuselės arkliukų balnai parke, atrodė, jos geba pažvelgti į slapčiausius moters sielos kampelius. Kai Hanė pamatė tas iki pat sielos gelmių veriančias turkio spalvos akis, tą pačią akimirką pajuto, kaip joje bunda ligi tol nepažinta būtybė.

Ūmai ji prisiminė visus savo trūkumus, kurie negailestingai iškilo prieš akis: strazdanotą berniukišką veidą, pasišiaušusius plaukus ir burną, visai tokią pat kaip žuvies prielipos. Šortai ištepti karbiuratoriaus tepalu, marškinėlius buvo apsipylusi apelsinų sultimis, o senoms žydroms guminėms šlepetėms trūko vienos gumelės. Hanę baisingai trikdė nupiepęs jos kūnas ir mažutė krūtinė, buvo įsitikinusi, kad neturi nė vieno tikrai moteriško bruoželio, kuris galėtų nusverti kliaudas.

Nepažįstamasis ramiai nužvelgė Hanę ir Šantalę, susitikimas su dviem amą praradusiomis merginomis jam, regis, visai nepasirodė keistas. Hanė pamėgino išspausti bent jau „sveiki“, bet nepavyko. Ji tikėjosi, kad pokalbį pradės Šantalė — su vaikinais jai niekada nestigo drąsos, bet pusseserė pasislėpė jai už nugaros. Kai Šantalė pagaliau prabilo, jos žodžiai buvo skirti ne nuostabiam nepažįstamajam, o Hanei.

— Čia Džeradas Fairhavenas, — sukuždėjo ji ir dar labiau užlindo Hanei už nugaros.

Įdomu, iš kur Šantalė jį pažįsta?

— S-sveiki, pone Fairhavenai, — pagaliau įsidrąsino Hanė. Šiuos žodžius ji išspaudė drebančiu mažos mergaitės balseliu, tikrai nepanašiu į šaižų riksmą, kuriuo tramdydavo parko darbuotojus.

Vyriškio akys tyrinėjo tas Šantalės kūno dalis, kurių nepavyko paslėpti už menkučio Hanės kūnelio. Jis nesišypsojo — siauros ryškiai apibrėžtos lūpos nė nevirptelėjo, bet Hanės viduje viskas apsivertė aukštyn kojomis.

— Aš esu Erikas Dilonas. Džeradas Fairhavenas — mano vaidmuo filme „Likimas“.

Hanė miglotai prisiminė, kad „Likimas“ — viena mėgstamiausių Sofijos muilo operų. Erikas taip žiūrėjo į Šantalę, kad Hanė pajuto kone fizinį skausmą. O ko ji tikėjosi? Nejaugi vylėsi būti pastebėta, kai šalia stovi Šantalė?

Vyrai — vienintelė sritis, kur Šantalė jautėsi it žuvis vandenyje, ir Hanė niekaip nepajėgė suprasti, kodėl pusseserė vis dar slepiasi jai už nugaros, neišeina į priekį ir neužmezga pokalbio. Ilgiau nepajėgdama apsikęsti, kad atrodo ne tik bjauri, bet ir kvaila, Hanė sunkiai atsiduso.

— Aš esu Hanė Džeinė Mun. O čia — mano pusseserė Šantalė Buker. Mes atvažiavome iš Paksavačio Pietų Karolinoje gauti Šantalei vaidmens „Dešo Kugano šou“.

— Štai kaip? — Eriko balsas buvo stiprus ir skambus. Jis priėjo artyn ir, nekreipdamas dėmesio į Hanę, ėmė apžiūrinėti Šantalę nuo galvos iki kojų. — Džiaugiuosi tave matydamas, Šantalė Buker, — pasakė jis taip švelniai ir įtaikiai, kad Hanei per nugarą nuvilnijo šiurpuliukai.

Didžiausiai Hanės nuostabai, Šantalė ėmė tempti ją prie durų.

— Eime, Hane! Tuoj pat išeikime iš čia!

Hanė buvo bebandanti priešintis, bet Šantalė atrodė nusiteikusi ryžtingai. Ašaringa ir tingi, net musės nuskriausti nesugebanti Šantalė nusitempė ją per visą kambarį!

Hanė įsitvėrė gaiviųjų gėrimų aparato.

— Kas tau darosi? Mes niekur neisime!

— Ne, eisime! Aš nieko čia nedarysiu. Tuoj pat išeikime!

Laukiamojo durys atsivėrė ir ant slenksčio pasirodė pavargusios išvaizdos moteris su aplanku rankose. Pamačiusi Eriką Diloną ji akimirką sutriko, o tada pasisuko į Šantalę.

— Esame pasirengę pažiūrėti į jus, panele Buker!

Pasirodžiusi moteris tapo Šantalei nauja, jau nebeįveikiama kliūtimi, ir trumpas maištas išsikvėpė. Ji paleido Hanės ranką, apatinė lūpa ėmė virpėti.

— Būk gera, neversk manęs!

Šiaip taip užgniaužusi kaltės jausmą Hanė pasistengė kuo tvirtesniu balsu ištarti:

— Tu privalai eiti. Mes neturime kitos išeities.

— Bet...

Erikas Dilonas žingtelėjo į priekį ir paėmė Šantalę už rankos.

— Nagi, nebijok, aš eisiu su tavimi.

Hanė matė, kaip Šantalė atšoko jo paliesta, bet paskui nusprendė, kad jai tik pasirodė, nes Šantalė kaip gyva nesibaidė vyrų. Pusseserės pečiai nuolankiai nusviro ir ji leidosi Eriko išvedama iš laukiamojo.

Durys užsidarė. Hanė prispaudė ranką prie širdies, kad ši neiššoktų iš krūtinės. Jų ateitis priklausė nuo to, kas dabar įvyks, bet kažkodėl ji galvojo tik apie susitikimą su Eriku Dilonu. Štai jeigu ji būtų gražuolė, Erikas būtinai atkreiptų į ją dėmesį. Juk negali kaltinti žmogaus, jei jis nepastebi bjaurios provincialės, kuri dar ir panaši į berniūkštį.

Hanė nekantriai peržirgliojo per kambarį ir priėjo prie vienintelio lango pasižiūrėti į automobilių stovėjimo aikštelę. Kažkur toli išgirdo greitosios pagalbos automobilio sireną. Jos delnai sudrėko. Kad apsiramintų, kelias minutes skaičiavo pulsą, tada vėl pažvelgė pro langą. Ten nebuvo nieko įdomaus — kažkokie krūmai, pro šalį pravažiavo keli sunkvežimiai.

Durys atsidarė ir pasirodė Šantalė, šįkart viena.

— Jie sako, kad šiam vaidmeniui aš netinku, mano kitoks tipažas.

Hanė sumirksėjo.

Nepraėjo net penkios minutės.

Jos trenkėsi per visas Jungtines Valstijas, o šie žmonės neskyrė Šantalei nė penkių minučių!

Hanės svajonės subyrėjo lyg smėlio pilis. Ji prisiminė su tokiu vargu taupytus pinigus, kuriuos išleido, kad jiedvi čia atsikastų. Jos viltys ir planai žlugo. Prieš ją pašiaušė spyglius visas pasaulis, pavojingas ir nesuvaldomas. Jai grėsė prarasti namus ir šeimą, o jie pagailėjo Šantalei net penkių minučių!

— Ne!

Hanė puolė prie durų, pro kurias ką tik išėjo Šantalė, ir nukūrė koridoriumi. Ji neleis šitaip su savimi elgtis! Kai tiek iškentėjo! Kam nors teks už tai sumokėti!

Šantalė šaukė ją, bet koridoriaus gale Hanė jau matė metalines duris ir virš jų degančią raudoną lempelę, pusseserės balsas pasiekė ją tarytum iš tūkstančio mylių tolybių. Kai pribėgo prie durų, širdis lipo per gerklę. Iš visų jėgų pastūmusi duris Hanė įsiveržė į studiją.

— Šunsnukiai!

Į ją sužiuro pustuzinis apstulbusių veidų. Visi jie buvo studijos gilumoje, susispietę apie kažkokį įrenginį — išskydusi vyrų ir moterų veidų dėmė. Kai kurie stovėjo, kiti sėdėjo aplink stalą, nustatytą kavos puodeliais ir maisto pakuotėmis. Erikas Dilonas stovėjo atsišliejęs į sieną su cigarete rankoje, bet net jo žavesio nepakako, kad Hanė pamirštų čia įvykusią neteisybę.

Nuo kėdės pašoko aukšta rūsti moteris.

— Palūkėkite, jaunoji ledi, — prabilo ji artėdama prie Hanės. — Jums čia nėra ką veikti!

— Mudvi su pussesere trenkėmės šitokį kelią iš Pietų Karolinos, prakeikti šunsnukiai! — prariko Hanė ir nuspyrė pasipainiojusią po kojomis sudedamąją kėdę. — Mes pradūrėme tris padangas, išleidome kone visus pinigus, o jūs neskyrėte jai nė penkių minučių!

— Pakvieskite apsaugą! — metė per petį moteris. Tada visą pyktį Hanė nukreipė į ją.

— Šantalė graži ir miela, o jūs pasielgėte su ja kaip su krūva sutrypto šuns šūdo...

Moteris spragtelėjo pirštais.

— Ričardai, nagi, išvesk ją iš čia!

— Manote, jeigu jau esate tokie dideli Holivudo šulai, tai galite elgtis su ja kaip su padugne?! Ir tu, ir visi šie ožiai aplinkui!

Nuo kėdžių pašoko dar keli žmonės. Hanė pasisuko į juos — akys liepsnojo, gerklėje įstrigo gumulas.

— Visi jūs degsite pragare! Visą amžinybę raitysitės pragaro liepsnose ir...

— Ričardai! — sulojo moteris.

Rudaplaukis akiniuotas storulis žengė į priekį ir sugriebė Hanę už rankos.

— Nešdinkis iš čia! — suriaumojo jis.

— Išgraužk! — Užsimojusi koja Hanė iš visų jėgų spyrė jam į blauzdą ir pati sušnypštė iš skausmo, susitrenkusi palaikių šlepečių neapsaugotus kojų pirštus.

Pasinaudojęs Hanės sutrikimu vyriškis ėmė stumti ją artyn durų.

— Čia vyksta uždaras posėdis. Ir nereikia kelti skandalų!

Hanė iš paskutiniųjų priešinosi, stengdamasi ištrūkti iš kibių jo pirštų.

— Paleisk mane, besmegeni šūdvabali! Vieną tokį jau nudėjau! Nudėjau tris!

— Ar iškvietėte apsaugą? — paklausė žilaplaukis džentelmenas, vilkintis marškiniais su kaklaraiščiu ir aiškiai panašus į viršininką.

— Taip, Rosai, aš iškviečiau, — kažkas jam atsakė. — Jie jau ateina.

Hanę pravilko pro Eriką Diloną, kuris perleido ją nereginčiu žvilgsniu. Storuliui Ričardui pavyko nutempti ją beveik iki pat durų. Jis buvo išpurtęs, glebus ir vargu ar pajėgtų įveikti stipresnį priešininką. Bet Hanė buvo tokia mažutė. Ak, jeigu būtų nors kiek stambesnė, stipresnė ir drąsesnė! Parodytų jam! Jiems visiems parodytų!

Hanė pliekė storulį kumščiais, vadino bjauriausiais žodžiais, kokius tik pajėgė prisiminti. Jie visi tokie pasitikintys ir patenkinti savimi, turtingi, jų visų namuose laukia šeima ir lova, kurioje galima pernakvoti.

— Paleiskite ją, — tęsdamas žodžius pasakė kažkas Hanei už nugaros. Balsas buvo griežtas ir pavargęs.

Rūsčiaveidė moteris pasipiktinusi įkvėpė oro.

— Tik tada, kai ją iš čia išves!

Vėl pasigirdo pavargęs balsas:

— Aš liepiau ją paleisti!

Įsikišo žilaplaukis džentelmenas vardu Rosas:

— Nemanau, kad tai išmintingas sprendimas.

— Man nesvarbu, išmintingas jis ar ne. Ričardai, patraukite šalin rankas.

Įvyko stebuklas ir Hanė tapo laisva.

— Eikš čia, honey8.

Iš kur tas žmogus žino jos vardą? Mergina atsigręžė į gelbėtoją.

Jo burna buvo apriesta gilių kaip vagos raukšlių, o kakta padalyta skrybėlės ranto: viršum jo oda buvo blyški, o žemiau — tamsiai įdegusi. Vyriškis buvo aukštas ir liesas, Hanė iškart pastebėjo, kad jo kojos šleivos kaip jojiko. Pirmiausia šovė mintis, kad šis žmogus nužengė iš afišos, kur puikavosi su „Stetson“ skrybėle ant galvos ir „Marlboro“ cigarete dantyse, nors afišai toks veidas tikriausiai per daug suvytęs. Jo trumpų šiurkščių plaukų spalva buvo nenusakoma — kažkoks apdulkėjęs blondino, šateno ir rudžio mišinys. Iš pažiūros jam galėjai duoti kiek daugiau nei keturiasdešimt, bet šviesiai rudos spalvos akys buvo milijono metų senumo.

— Iš kur jūs žinote mano vardą? — paklausė Hanė.

— Aš nežinau.

— Pavadinote mane Hane.

— Tai toks yra tavo vardas?

Jo akys buvo geros ir mergina linktelėjo.

— Hanė Džeinė Mun, — patikslino.

— Tai štai kaip.

Hanė tikėjosi, kad vyriškis pasišaipys iš jos vardo, bet jis kuo ramiausiai stovėjo, nieko neklausinėjo ir leido save apžiūrėti. Hanei patiko jo apranga: seni džinsiniai marškiniai, neaiškios spalvos kelnės, batai — viskas patogu ir gerokai panešiota.

— Gal prieitum arčiau, galėtume truputį pasikalbėti, — kiek patylėjęs tarė vyriškis. — O drauge ir mintis suvaikytum.

Hanė taip ilgai rėkė, kad dabar jai svaigo galva. Be to, urzgė skrandis, skaudėjo kojų pirštus.

— Ko gero, galėčiau.

Kai vyriškis nusivedė ją prie kelių kėdžių, už kurių buvo tarsi koks žydro popieriaus ekranas, susirinkusieji pradėjo murmėti, bet Hanė neatkreipė į tai dėmesio.

— O gal imkime, Hane, ir atsisėskime štai čia? — pasiūlė pašnekovas. — Jeigu neprieštarauji, paprašysiu vaikinų, kad kol kalbėsimės, įjungtų kameras.

Džentelmenas vardu Rosas žengė į priekį.

— Nematau jokio reikalo.

Hanės gelbėtojas tik perliejo jį ramiu, šaltu žvilgsniu.

— Tu ištisas savaites darei tai saviškai, Rosai, — tvirtu balsu pasakė jis. — Ir mano kantrybė išseko.

Hanė įtariai pažvairavo į kameras.

— Kam reikia įjungti tas kameras? Norite, kad turėčiau nemalonumų su policija?

Vyriškis nusijuokė.

— Policija, mažute, veikiau jau ateis manęs, ne tavęs!

— Tikrai? O kodėl?

— Klausyk, verčiau aš tavęs šiek tiek paklausinėsiu, gerai? — tarė jis ir linktelėjo į kėdę, ne versdamas atsisėsti, o suteikdamas teisę jai pasirinkti. Hanė įdėmiai pažvelgė jam į akis ir neradusi jose nieko, kas keltų įtarimą, atsisėdo.

Tai buvo protingas sprendimas, nes kojos nebelaikė.

— Gal pasakytum, kiek tau metų?

Jau pats pirmas klausimas privertė Hanę kaip reikiant sunerimti. Ji įdėmiai pažvelgė į pašnekovą mėgindama atspėti jo ketinimus, bet vyriškio veidas išliko neįžvelgiamas kaip rankinė su užtrauktuku.

— Šešiolika, — didžiausiai savo pačios nuostabai pagaliau prisipažino ji.

— O atrodai lyg būtum dvylikos ar trylikos.

— Atrodau kaip berniūkštis, bet juk nesu.

— Man tu neatrodai panaši į berniuką.

— Tikrai?

— Žinoma. Mano galva, esi nuovoki ir guvi mažylė.

Nespėjus Hanei paklausti, ar kartais jos pašnekovas nepritaria tiems kiaulėms vyriškojo šovinizmo šalininkams, jai buvo užduotas kitas klausimas:

— Iš kur tu?

— Iš Paksavačio Pietų Karolinoje. Gyvenu Sidabrinio ežero pramogų parke. Tame parke yra amerikietiškieji kalneliai „Juodasis griausmas“. Turbūt esate apie juos girdėjęs. Tai didžiausi amerikietiškieji kalneliai visuose Pietuose. O kai kas sako, kad ir visoje šalyje.

— Ne, regis, nesu nieko apie juos girdėjęs.

— Tiesą sakant, aš gal jau ir nebegyvenu parke. Praėjusią savaitę šerifas liepė mums išsinešdinti.

— Man labai gaila.

Jo užuojauta pasirodė Hanei tokia nuoširdi, jog ji palengva išpasakojo visą savo istoriją. Kadangi pašnekovas buvo labai nereiklus ir netgi leisdavo suprasti, kad ji gali neatsakyti į kai kuriuos klausimus, Hanė pamiršo ir netoliese esančius kitus žmones, ir įjungtas kameras. Užsimetusi koją ant kojos ji automatiškai pasitrynė sumuštus pirštus ir ėmė jam apie viską pasakoti. Papasakojo apie dėdulės Erlo mirtį, apie „Bobį Li“ ir pono Disnėjaus išdavystę. Nuslėpė tik vienintelį dalyką Sofijos būklę, nes nenorėjo, kad pašnekovas žinotų jų šeimoje esant psichikos ligonę.

Po kurio laiko kojų pirštai jau nebe taip sopėjo, bet kai Hanė pradėjo pasakoti apie kelionę per visą šalį, viduje vėl viskas persivertė.

— Ar matėte mano pusseserę? — paklausė ji. Pašnekovas linktelėjo. — Ir kaip jūs visi galėjote skirti jai tik penkias minutes? Kaip galėjote šitaip su ja pasielgti? Negi nemanote, kad ji graži?

— Taip, be abejo, ji labai miela. Suprantu, kodėl taip ja didžiuojiesi.

— Aišku, kad didžiuojuosi! Ji graži, miela ir atėjo čia, nors buvo mirtinai išsigandusi!

— Mirtinai išsigandusi — per švelniai pasakyta, Hane. Ji net nepajėgė nusėdėti prieš kamerą. Ne visi gimę dirbti televizijoje.

— Ji būtų įstengusi tai padaryti, — atkakliai paprieštaravo Hanė. — Žmonės gali viską, reikia tik tinkamai nusiteikti.

— Tau jau seniai tenka brautis per gyvenimą mojuojant kumščiais, tiesa?

— Darau, ką reikia.

— Kalbi taip, lyg neturėtum, kas tavimi rūpintųsi.

— O aš pati savimi rūpinuosi. Taip pat ir šeima. Ketinu surasti kur nors namą. Kad visos galėtume būti kartu. Ir mums nereikia niekieno labdaros!

— Tai gerai. Niekam nepatinka gyventi iš išmaldos.

— Esu įsitikinusi: užvis svarbiausia pasaulyje — kad visa šeima būtų drauge.

Jie nutilo. Hanė pastebėjo, kaip prieblandoje kartkarčiais sujuda siluetai. Kažkodėl buvo nemalonu jausti, kaip tie žmonės stebi ją netardami nė žodžio — tik sėdi ir žiūri lyg pulkas plėšrūnų.

— Hane, ar tu kada nors verki?

— Aš? Ne, velniai rautų!

— O kodėl?

— Kokia nauda iš tų ašarų?

— Galėčiau lažintis, kad maža būdama verkdavai.

— Tik tada, kai mirė mama. O nuo to laiko, jei smarkiai prispiria, einu važinėtis „Juoduoju griausmu“. Manau, tai didžiausia nauda, kokią gali duoti amerikietiškieji kalneliai.

— Nelabai supratau.

Hanė nesirengė jam aiškinti, kad važinėdamasi kalneliais jaučiasi esanti arčiau Dievo, o tiesiog pasakė:

— Kalneliai suteikia vilties. Jie padeda įveikti pačius baisiausius gyvenimo išmėginimus. Man atrodo, jie gali padėti ištverti net artimųjų mirtį.

Hanės dėmesį patraukė kažkoks triukšmas. Ji pamatė, kaip anapus kamerų Erikas Dilonas tvojo delnu į metalines duris ir išlėkė iš studijos.

Hanės pašnekovas patogiau įsitaisė ant kėdės.

— Hane, noriu paprašyti tavęs šiokios tokios paslaugos ir nemanau, kad tai padaryti būtų labai sudėtinga. Mano galva, čia esantys žmonės yra tau smarkiai skolingi. Sukorei tokį kelią norėdama su jais susitikti ir mažiausia, ką jie gali padaryti, tai kelioms dienoms apgyvendinti tave su pussesere gerame viešbutyje. Turėsite sočiai maisto, būsite prižiūrėtos, o jie už viską sumokės.

Hanė nepatikliai pažvelgė į savo gelbėtoją.

— Bet šitie žmonės žiūri į mane kaip į musę ant pašvinkusios mėsos! Ko jie taip skubinsis mokėti už mano ir Šantalės gyvenimą gerame viešbutyje?

— Aš liepsiu jiems taip padaryti. — Šiuos žodžius jis ištarė su tokiu pasitikėjimu, kad sukėlė Hanei ir pavydą, ir susižavėjimą. Ji panoro tapti tokia pat visagale ir kad žmonės tiksliai vykdytų visus jos įsakymus. Hanė apsvarstė ką tik išgirstą pasiūlymą ir neįžvelgė jokios klastos. Kita vertus, vargu ar pajėgs parvairuoti sunkvežimį į Pietų Karoliną, jeigu negaus kaip reikiant pavalgyti ir išsimiegoti. O pinigai beveik baigėsi.

— Gerai, aš pasiliksiu. Bet tik tol, kol nuspręsiu, kad jau galiu važiuoti atgal.

Vyriškis linktelėjo ir visi kaipmat pašoko iš savo vietų. Žmonės pakuždomis pasitarė studijos kampe, tada į priekį išėjo iškankinto veido režisieriaus padėjėja, kuri palydėjo Šantalę į atranką. Prisistačiusi Marija ji pažadėjo Hanei apgyvendinti ją su pussesere viešbutyje. Marija pasakė ir kai kurių kitų, esančių studijoje, vardus. Rūstaus veido moteris tvarkė vaidmenų paskirstymo reikalus ir buvo Marijos viršininkė. Žilaplaukis džentelmenas su marškiniais ir kaklaraiščiu, Rosas Bachardis, buvo vienas iš prodiuserių.

Marija nusivedė ją prie studijos durų. Paskutinę akimirką Hanė atsigręžė ir tarė savo gelbėtojui:

— Nemanykite, kad esu kokia tamsuolė. Aš iškart jus atpažinau, vos pamačiusi. Ir tikrai žinau, kas esate.

Dešas Kuganas linktelėjo.

— Taip ir maniau, kad žinai.

Kai įkandin Hanės ir Marijos užsidarė durys, Rosas Bachardis užvertė segtuvą ir pašoko nuo kėdės.

— Dešai, mums reikia pasikalbėti. Užeikime į mano kabinetą! — tarė jis.

Dešas pasiplekšnojo per kišenes ir išsitraukė nepraimtą pakelį mėtinių ledinukų „Lifesavers“. Pro šonines duris išeidamas paskui Rosą iš studijos jis nuplėšė nuo pakelio raudoną juostelę ir sidabrinės folijos skrituliuką. Perkirtę automobilių stovėjimo aikštelę jie įėjo į žemą tinkuotą pastatą, kur buvo įsikūrusios gamybinės patalpos ir montavimo kambariai. Užgriozdintos Roso Bachardžio kontoros koridoriaus gale sienas puošė įrėmintos citatos ir aktorių, su kuriais jį buvo suvedęs gyvenimas du dešimtmečius dirbant televizijos laidų prodiuseriu, nuotraukos su autografais. Ant rašomojo stalo puikavosi ledukų kibirėlis, iki pusės pripiltas želė saldainių.

— Man atrodo, Dešai, tu nuplaukei nežinia kur.

Dešas įsimetė į burną ledinuką.

— Pamaniau, jeigu visas šis reikalas vis tiek tuoj atsidurs šiukšlyne, dėl smulkmenų nerimauti neturėtum.

— Iš kur ištraukei, kad jis atsidurs šiukšlyne?

— Aš nelaikau savęs minties galiūnu, Rosai, bet skaityti moku ir turiu tau pasakyti: pirminis scenarijus, kurį taip šlovinai — didžiausias šūdas, kokį esu regėjęs. Mano personažo santykiai su Eleonora — gryniausi paistalai. Ir apskritai, kaip galėjo nutikti, kad jie susituokė? Bet tai ne vienintelis kliuvinys. Slapias tualetinis popierius yra kur kas įdomesnis negu jo duktė Celestė. Mane stulbina, kad žmonės, vadinantys save rašytojais, gali šitaip sapalioti!

— Juk mes kol kas turime tik juodraštį, — pamėgino gintis Rosas. — Iš pradžių visada būna daug nelygumų. Patobulintas variantas bus kur kas geresnis.

Roso tvirtinimas net jam pačiam nuskambėjo neįtikinamai. Jis priėjo prie nedidelio bariuko ir ištraukė butelį viskio „Canadian Club“. Rosas nebuvo didelis svaigalų mėgėjas, juoba tokiu ankstyvu metu, bet šito sumauto serialo reikalai visiškai ištampė jam nervus. Todėl kliūstelėjo sau šlakelį viskio ir tik tada, prisiminęs, kas su juo yra kabinete, skubiai padėjo taurę.

— O Dieve! Dešai, atleisk man! Aš nepagalvojau.

Dešas kelias akimirkas apžiūrinėjo butelį, tada įsikišo pakelį „Lifesavers“ į marškinių kišenėlę.

— Gali ramiausiai gerti man esant. Aš jau beveik šešeri metai neragavau nė lašo ir tikrai neplėšiu taurės tau iš rankų.

Rosas gurkštelėjo, bet vis dar jautėsi sutrikęs. Ankstesnė Dešo Kugano aistra buteliui buvo žinoma ne prasčiau negu trys jo santuokos ir vėlesni nemalonumai su mokesčių valdyba.

Į kontorą kyštelėjo galvą vienas iš technikų.

— Ką man daryti su vaizdajuoste? Ta, kurioje ponas Kuganas su mažyle.

Dešas buvo arčiau durų ir ištiesė ranką.

— Gali atiduoti ją man.

Kai technikas dingo, Dešas pažvelgė į vaizdajuostę.

— Štai kur tikras romanas, — ramiai tarė jis. — Būtent čia. Jos ir mano istorija.

— Ką tu kalbi! Jeigu paimsime tavo mažę, šou bus visai kitoks.

— Nė kiek neabejoju! Gal tada jis nebus toks šūdinas kaip dabar. — Dešas mestelėjo vaizdajuostę ant Roso stalo. — Šita mergiūkštė — kaip tik tokia, kokios ieškojome, kokios reikėjo iš pat pradžių. Ji bus variklis ir įsuks mūsų šou!

— Bet Celestei juk aštuoniolika, po perkūnais, be to, ji turi būti daili! Nesvarbu, ką ta piemenė sakė apie savo amžių, ji vis tiek atrodo ne vyresnė kaip dvylikos, o gražuole jos irgi nepavadinsi.

— Gal ji ir nėra gražuolė, tačiau charakterį tikrai turi.

— Bet jos romanas su Eriko Dilono personažu — viena iš pagrindinių siužeto linijų. O ši mergaitė tikrai nepriaugusi iki moters, tinkančios Dilonui!

Paminėjus jaunojo aktoriaus pavardę Kugano lūpos su pasidygėjimu išsiviepė. Savo neprielankumo Dilonui jis neslėpė ir Rosas iškart pasigailėjo pradėjęs šį pokalbį.

— O štai ir antras dalykas, dėl kurio mūsų požiūriai skiriasi, — pasakė Dešas. — Užuot parinkęs patikimesnį žmogų, išsirinkai ant savo galvos tą apveidų berniūkštį, turintį vienintelį talentą — kelti skandalus ir daryti nemalonumus.

Nuo tada, kai jie įžengė į kabinetą, Rosas pirmą kartą pajuto po kojomis tvirtą pagrindą.

— Tasai, pasak tavęs, apveidus berniūkštis — geriausias iš jaunų aktorių, tokių jau daugelį metų nebuvo šiame mieste. „Likimo“ reitingai buvo žemiausi iš visų studijos muilo operų, o kai jame pradėjo vaidinti Dilonas, per šešis mėnesius užkopė į pirmą vietą!

— Ta-a-aip, mačiau porą serijų. Jis ten nieko daugiau neveikia, tik vaikštinėja pirmyn ir atgal be marškinių.

— Jis ir šiame seriale vaikštinės be marškinių! Reikia būti puspročiu, kad neišnaudotum jo seksualumo, kuris, beje nesumenkina talento. Dilonas — stipri neeilinė asmenybė, jis toli gražu dar neišsėmė savo galimybių.

— Jeigu jau jis toks talentingas, tegul pamėgina suvaidinti rimtesnę istoriją negu romaniukas su moteriškus apatinius demonstruojančia Teksaso manekene, kurią norite pasamdyti mano dukters vaidmeniui.

— Pats sumanymas...

— Taip, pats sumanymas nė velnio nevertas! Tas nuvalkiotas siužetas apie antrąsias vedybas nieko nesujaudins, nes publika niekada nesupras, kurių galų pasipūtusi ponia miestietė ir kaubojus ūmai sumanė susituokti. Ir niekas nepatikės, kad kuri nors iš tų grožio karalienių, kurias vedžiojai į atrankas, tikrai yra mano duktė. Ne prasčiau už mane žinai, jog aš — ne Lorensas Olivjė. Ekrane aš vaidinu save patį. Šito žiūrovai kaip tik ir laukia. O prie tų lėlyčių aš visiškai netinku!

— Dešai, toji pempė nė eilutės mums neperskaitė. Klausyk, jeigu iš tikrųjų įsikibai šitos minties, atsivesiu ją rytoj ir judu galėsite pamėginti suvaidinti bent jau pirmąją Dešo ir Celestės sceną. Pats įsitikinsi — nieko iš to neišeis.

— Rosai, tu nieko taip ir nesupratai! Mudu nevaidinsime jokios pirmosios scenos. Ši mergytė Celestės nevaidins. Ji vaidins save pačią. Ji vaidins Hanę!

— Bet tada griūva visas sumanymas!

— Šūdas tai buvo, ne sumanymas!

— Bet ji išdygo nežinia iš kur, mes nė velnio apie ją nežinome!

— Ir taip matyti, kad ji ir vaikas, ir karo lauko vadas. Mes žinome, ji atrodo jaunesnė nei šešiolikos metų, tačiau drauge ir keliais dešimtmečiais vyresnė.

— Dėl Dievo meilės, ji net ne aktorė!

— Gal ir ne aktorė, bet pažvelk man į akis ir pasakyk: argi tau neužgniaužė amo, kai mudu su ja kalbėjomės?

Rosas taikiai ištiesė Dešui ranką.

— Taip, esu pasirengęs pripažinti, kad ji — nepaprasta asmenybė. Maža to, sutinku: judviejų pokalbyje būta ir įdomių akimirkų. Bet tai nė kiek nesusiję su „Dešo Kugano šou“! Juk pagal scenarijų judu su Liza — jaunavedžiai, turintys bemaž suaugusių vaikų. Paklausyk, Dešai, mes abu žinome: pirminis scenarijus — visai ne toks, kokio tikėjomės, jis bus patobulintas! Tačiau ir be genialaus scenarijaus serialas turės pasisekimą, nes žmonės nori pamatyti tave. Amerika tave myli. Tu — geriausias iš geriausių, Dešai! Visada toks buvai ir šito niekas nepajėgs pakeisti.

— Kas tiesa, tai tiesa. Niekas nesuvaidins Dešo Kugano geriau už mane. Bet gal kol kas palikime senąjį Dešą ramybėje ir verčiau parodykime vaizdajuostę tavo riebiai apmokamiems scenaristams? Sprendžiant iš rezultatų, jie ne tokie vėplos, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio. Duosime jiems keturiasdešimt aštuonias valandas įkūnyti naują sumanymą.

— Mes negalime keisti serialo sumanymo, kai darbai jau tiek pasistūmėję į priekį!

— O kodėl ne? Vargu ar per artimiausias šešias savaites pradėtume filmuoti. Imkime ir pabandykime! Ir pasakyk jiems, tegu liaujasi nertis iš kailio žūtbūt stengdamiesi prajuokinti.

— Bet juk šis serialas, velniai rautų, — komedija!

— Tada tegul padaro jį iš tikrųjų juokingą!

— Jis jau ir taip juokingas, — mėgino gintis Rosas. — Daug kam jis atrodo baisiai juokingas.

— Nėra jis juokingas, Rosai, nėra. Be to, nenuoširdus, — liūdnu balsu atsakė Kuganas. — Gal vertėtų paprašyti dramaturgų, kad pamėgintų padaryti jį bent jau nuoširdesnį?

Rosas mąsliai pažvelgė į išeinantį iš kabineto Dešą. Šis aktorius garsėjo tuo, jog visada meistriškai atlikdavo savo darbą, o visa kita jo nedomino. Rosui nebuvo tekę girdėti, kad Dešui Kuganui staiga parūptų scenarijus.

Rosas paėmė taurę ir maktelėjo gerą gurkšnį. Gal ir neverta stebėtis, kad šiam projektui Dešas rodo daugiau dėmesio nei kitiems. Sudėtingai susiklostęs gyvenimas aktoriaus veide paliko skaudžius pėdsakus, verčiančius pamiršti, kad jam sukako vos keturiasdešimt metų. Be to, jis liko paskutinis iš šauniosios kino ekrano kaubojų plejados, kurios ištakose dvidešimto amžiaus pradžioje stovėjo tokie gigantai kaip Viljamas S. Hartas ir Tomas Miksas. Kupo ir Diuko dėka šeštajame dešimtmetyje jie pasiekė populiarumo viršūnę, bet vėliau, kai aštuntajame dešimtmetyje prasidėjo Istvudo spagetinių vesternų era, jų šlovės aureolė gerokai apibluko. Dabar Dešas Kuganas — anachronizmas. Paskutinis amerikiečių kino kaubojus atsidūrė devintojo dešimtmečio spąstuose ir mėgino rasti vietą ekrane, kuris pasirodė esąs per mažas legendai.

Nėra ko stebėtis, kad jis sutriko.

4

Dėl Eriko Dilano moterys kraustėsi iš proto. Tamsaus gymio, liūdnas, nepakartojamas — jis buvo tarsi koks Hitklifas9, viršgarsiniu greičiu atšvilpęs per šimtmečius tiesiai į atomo amžių. Kai dviejų dublerių lydimas jis skverbėsi per „Auto Planto“, naujo populiaraus naktinio Los Andželo klubo, lankytojų minią, visi spoksojo į juos išpūtę akis. Dubleriai buvo blondinai žėrinčiomis šypsenomis ir tokių įstaigų nuolatinių lankytojų manieromis, o Erikas, priešingai, atrodė niūrus ir užsisklendęs. Ant panešiotų juodų marškinėlių vilkėjo sportinį švarką ir mūvėjo nublukusius džinsus. Plaukai buvo sušukuoti į viršų, o primerktos turkio spalvos akys žvelgė į pasaulį kur kas ciniškiau negu derėtų tokio amžiaus jaunuoliui.

Lankytojus pasitinkanti mergina, pasidabinusi ekstravagantiška skrybėle ir mažučiu chalatėliu, menkai tedengiančiu tiek krūtinę, tiek kojas, palydėjo juos prie staliuko. Iš jos žvilgsnio Erikas suprato, kad yra atpažintas, bet kol jis atsisėdo prie staliuko, mergina tylėjo.

— „Likimas“ — mano mėgstamiausias serialas, jūs, Erikai, ten esate nuostabus.

— Ačiū! — Erikas apgailestaudamas pagalvojo, kad be reikalo leidosi Skočio ir Tomo čia atitempiamas. Jis nekentė šitokių mėsos krautuvių, o dubleriai taip pat nekėlė susižavėjimo.

— Dienomis aš mokausi Kalifornijos universitete, — kalbėjo mergina, — ir turiu suktis kaip įmanydama, kad nepraleisčiau nė vienos serijos.

— Štai kaip! — burbtelėjo Erikas ir ėmė apžiūrinėti šokančius žmones. Buvo girdėjęs tai dešimtis kartų. Kartais net pamanydavo, kad Kalifornijos universitetas nuo pirmos iki antros valandos dienos galėtų išvis atšaukti paskaitas.

— Negaliu patikėti, kad jūs daugiau nebevaidinsite „Likime“, — papūtusi lūpas sučiauškėjo mergina ir jos veidas su meistriškai užteptu makiažu netikėtai tapo vaikiškas ir sutrikęs. — Juk be jūsų ten viskas sugrius!

— Į „Likimą“ dabar surinko daugybę puikių aktorių. Net nepastebėsite, kad manęs nėra.

Aktorius atrinko pusėtinus — tuziną buvusių garsenybių ir dabartinių nevykėlių, kurių dauguma taip negerbė savo profesijos, kad net nesimokė vaidmenų.

Mergina ieškojo dingsties pasilikti ilgiau, bet Erikas nuo jos nusigręžė, užsirūkė cigaretę ir pradėjo plepėti su Tomu. Mergina buvo pusnuogė, pasižymėjo Eriką viliojančia švara ir gaivumu, vis dėlto vaikinas iškart nusprendė su ja neprasidėti. Jis nesileisdavo į pažintis su nekaltomis merginomis. Nors buvo vos dvidešimt trejų metų, jau seniai spėjo suprasti, kiek kančių gali suteikti tokioms bejėgėms būtybėms degančiomis akimis, ir stengėsi laikytis nuo jų atokiai.

Nespėjo mergina pasitraukti, šalia Eriko iškart išdygo padavėja.

— Sveiki, pone Dilonai! Netikiu savo akimis, kad jūs prie mano stalelio! Praėjusią savaitę čia sėdėjo Silvesteris Stalonė.

— Sveikinu.

— Ar jis tau patiko? — paklausė Skotis.

Šis dubleris rinko gandus apie kino žvaigždes, kaip kiti renka pašto ženklus, ir jau keli mėnesiai stengėsi gauti darbą filme, kuriame vaidino Stalonė.

— O, jis tikrai nuostabus. Paliko man penkiasdešimt dolerių arbatpinigių.

Skotis nusijuokė ir susižavėjęs palingavo didelę baltapūkę galvą.

— Taip, jis gali sau leisti! Ir išvis Slajus — vykęs vyrukas!

Erikas užsisakė alaus. Labai rūpinosi savo figūra ir gėrimais nepiktnaudžiavo — niekada neleisdavau sau išgerti daugiau nei du bokalus. Nevartojo ir narkotikų, nes nenorėjo pavirsti besmegeniu zombiu, kaip yra nutikę ne vienam jo profesijos atstovui. Vienintelė Eriko silpnybė — cigaretės, bet ir rūkyti ketino mesti, kai reikalai galutinai susitvarkys.

Per kitas kelias valandas Erikas stengėsi atsipalaiduoti. Daug klube esančių merginų mėgino su juo susipažinti, tačiau jis pakabino neregimą ženklą „Pašaliniams įeiti draudžiama“, todėl trikdyti jį ryžosi tik pačios įkyriausios. Kažkoks susitaršęs vyrukas pasiūlė jam kokaino ir pareiškė už grynumą, girdi, garantuojantis, bet Erikas pasiuntė jį velniop.

Kai metaliniais barjerais atitvertoje klubo dalyje jie su Tomu žaidė amerikietiškąjį biliardą, prie jų priėjo iš koto verčianti blondinė žaižaruojančia žydra suknele. Erikas iškart nusprendė, kad moteris — kaip tik jo skonio: prašmatni, apetitiškų formų, ketveriais penkeriais metais už jį vyresnė, vykusiai pasidažiusi ir patirtimi spindinčiomis akimis. Iš tų, kurios nenuvilia. Kai blondinė prisiartino prie biliardo stalo, jis prisiminė, kodėl leidosi Tomo ir Skočio įkalbamas eiti su jais į klubą. Jam reikėjo moters.

— Labas! — Nuo tamsios sruogos, užkritusios Erikui ant kaktos, jos žvilgsnis palengva nukeliavo iki jo džinsų užtrauktuko. — Aš vardu Sindė. Esu didelė tavo gerbėja.

Suspaudęs cigaretę lūpų kamputyje jis pro dūmus prisimerkęs žvelgė į merginą.

— Tikrai?

— Di-idelė gerbėja! Mano draugai liepė surizikuoti ir paprašyti tavęs autografo.

Erikas ėmė trinti kreida lazdą.

— O tu ne iš tų merginų, kurios nerizikuoja.

— Žinoma!

Jis padėjo lazdą į šalį, paėmė ištiestą juodą storą flomasterį ir laukė, kol mergina paduos lapelį autografui. Ji neskubėdama priėjo artyn, nusismaukė žydros suknelės petnešėlę ir atkišo petį pasirašyti.

Erikas atsargiai perbraukė flomasterio galu per apnuogintą odą.

— Jeigu jau reikia pasirašyti ant odos, gal autografui atsirastų įdomesnė vieta už petį?

— O gal aš droviuosi?

— Kažkodėl netikiu.

Nesivargindama užsismaukti petnešėlės mergina užsikėlė šlaunį ant stalo krašto ir paėmė jo taurę su „7-up“. Gurkštelėjusi suprato, kad gėrimas nealkoholinis, ir susiraukė.

— Viena mano pažįstama sakė, kad su tavimi permiegojo.

— Gali būti. — Erikas numetė cigaretę ant grindų ir užmynė.

— Turbūt esi permiegojęs su begale merginų?

— Vis linksmiau negu žiūrėti televizorių. — Jo žvilgsnis užkliuvo už merginos krūtinės. — Na, tai reikia tau autografo ar nereikia?

Ledas skambtelėjo į taurės kraštą, kai mergina pastatė ją ant stalo.

— Žinoma. Kodėl gi ne? — Ji šypsodamasi apsivertė ant pilvo ir atstatė Erikui subinaitę. — Ar ši vieta tiks?

Skotis ir Tomas nusižvengė.

Erikas dvejojo tik akimirką, o tada padėjo į šalį lazdą. Po velnių, jeigu jai nerūpi, kodėl turėtų nerimauti jis?

— Puikiausiai!

Erikas pakėlė sijoną ir atidengė perregimas šviesiai žydras kelnaites. Viena ranka jis nusmaukė kelnaites ir numovė nuo flomasterio dangtelį. Pamatę, kas vyksta, žmonės prie gretimo stalo liovėsi žaidę ir sužiuro išpūtę akis. Riebiomis spausdintinėmis raidėmis ant dešiniojo merginos sėdmens jis užrašė „ERIKAS“, o ant kairiojo — „DILONAS“.

— Gaila, kad neturi dar vieno vardo, — gašliai vyptelėjęs pasakė Skotis.

Erikas paėmė taurę ir gurkštelėjo. Mergina nejudėjo, o jis žiūrėjo į ją neatitraukdamas akių. Drėgmė nuo taurės sienelių kaptelėjo merginai ant odos ir nuo apvalumos nuriedėjo į slėnį, šalti lašai privertė odą pašiurpti ir Erikas pajuto kylant geismą.

Jis švelniai plekštelėjo merginai per užpakalį, smiliumi užkabino kelnaites ir užmovė.

— O gal dinkime iš čia, Sinde?

Erikas padavė taurę Tomui, mestelėjo Skočiui porą dvidešimtinių ir pasuko prie durų. Nebuvo pratęs atsisukti pažiūrėti, ar mergina seka įkandin. Jos sekdavo visada.

— Erikai, leisk man eiti su tavimi. Prašau!

— Atsikabink, mažiau!

— Nagi, Erikai veskis mane drauge. Čia taip nuobodu!

— Tu praleisi „Sezamo gatvę“.

— Paskutinį kartą „Sezamo gatvę“ žiūrėjau vaikystėje, mulki!

— O kada tai buvo, Džeisai? Prieš dvi savaites?

— Spyriojiesi todėl, kad tau penkiolika, o man tik dešimt. Būk geras, Erikai! Labai prašau! Nagi, Erikai!

Erikas atmerkė akis. Pagalvė buvo šlapia nuo prakaito, o širdis lyg pašėlusi daužėsi į šonkaulius. Jis mėšlungiškai kvėptelėjo.

Džeisonas. O Dieve, Džeisai, atleisk man!

Paklodė prilipo prie drėgnos nuo prakaito krūtinės. Šį kartą bent jau prabudo anksčiau, nesulaukęs siaubingiausios sapno akimirkos, nesulaukęs to klaikaus riksmo.

Erikas atsisėdo lovoje, įsijungė šviesą ir ištiesė ranką prie cigarečių. Šalia sujudėjo moteris.

— Erikai?

Kelias akimirkas jis negalėjo prisiminti, kas ji. Tada palengva viskas pradėjo aiškėti. Juk čia toji paukštytė su autografu ant pasturgalio. Erikas nuleido nuo lovos kojas, drebančiomis rankomis prisidegė cigaretę ir giliai užsitraukė.

— Nešdinkis iš čia.

— Ką?

— Aš pasakiau — nešdinkis!

— Juk dabar trečia valanda nakties!

— Turi automobilį.

— Bet, Erikai...

— Atsiknisk!

Mergina pašoko iš lovos ir puolė rankiotis drabužių. Apsirengusi kaip pakliuvo ji žengė prie durų.

— Esi tikras pašlemėkas, aišku? Ir lovoje — ne kažin kas!

Kai jai už nugaros užsitrenkė durys, Erikas vėl atvirto ant pagalvių. Dar kartą patraukęs cigaretę įrėmė žvilgsnį į lubas. Jeigu Džeisas būtų gyvas, dabar jam būtų septyniolika. Erikas pamėgino įsivaizduoti netikrą savo brolį septyniolikmetį — tvirtą, trumpakojį apskritaveidį su mokinuko akiniais ant nosies. Džeisas, nerangus vėpla ir didžiausias geraširdis, buvo šventai įtikėjęs, kad vyresnysis brolis — pasaulio bamba. Viešpatie, kaip jis mylėjo šitą berniuką! Daugiau niekada nieko taip nemylėjo.

Erikas vėl išgirdo balsus. Tuos pačius, kurie niekada jo nepalikdavo.

— Ketini paimti tėčio automobilį, tiesa?

— Atstok tu, zyzly!

— Erikai, neimk jo. Jeigu tėtis sužinos, neleis tau gauti vairuotojo pažymėjimo.

— O jis nesužinos. Jeigu niekas neišplepės.

— Pasiimk mane kartu ir aš nieko jam nesakysiu, pažadu!

— Tu ir taip nesakysi. Antraip padarysiu iš tavęs muštinį!

— Melagis! Visada taip sakai, bet nė karto net pirštu nepalietei.

Erikas užsimerkė. Prisiminė, kaip draugiškai čiupo Džeisą ir ėmė jį tuskinti stengdamasis nesukelti skausmo — jis nenorėdavo užgauti brolio, tik šiaip paniurkydavo. Pamotė Eleina, Džeisono motina, berniuką perdėtai saugojo. Ir Erikas dėl broliuko nerimavo. Džeisonas buvo iš tų, prie kurių kiti vaikai nuolat kimba, tie snargliai nežinodavo, kada sustoti, ne taip kaip Erikas. Kartais jis norėdavo kaip reikiant iškaršti jiems kailį, tačiau susilaikydavo žinodamas, kad taip tik pakenktų netikram broliui.

— Gerai, mažiau. Bet jeigu pasiimsiu tave šiandien, pažadėk, kad nekibsi prie manęs du mėnesius.

— Aš pažadu, Erikai! Pažadu!

Ir taip jis pasiėmė jį kartu. Leido Džeisonui įsitaisyti ant „Porshe 911“ keleivio sėdynės. Automobilis buvo tėvo ir jam, penkiolikmečiui, jo vairuoti neleisdavo, nes buvo per daug galingas nepatyrusiam vairuotojui.

Erikas nuriedėjo prabangaus jų namo Filadelfijos priemiestyje įvažiuojamuoju keliuku — penkiolikmetis nutrūktgalvis, išsirengęs į smagią iškylą. Tėvas buvo išvykęs su reikalais į Manhataną, o pamotė su draugais lošė bridžą. Erikas nesijaudino, kad kuris nors iš jų gali greitai pasigesti jo ar brolio. Nejaudino jo ir prasidėjusi šlapdriba. Nesirūpino, jog gali žūti. Penkiolikmetis jis jautėsi esąs nemirtingas.

Tačiau pasirodė, kad mažasis vėpla broliukas yra kur kas trapesnis.

Prie posūkio palei Skulkilio upę Erikas nesuvaldė automobilio. Šis ėmė suktis lyg vilkelis ir tvojosi į betoninę atramą. Kupinas savikliovos Erikas saugos diržo nesisegdavo ir smūgis jį išmetė iš mašinos, o drausmingasis Džeisonas atsidūrė spąstuose. Jis mirė greitai, bet ne iškart — Erikas spėjo išgirsti jo riksmą.

Susikaupusios ašaros iš akių kampučių tekėjo per smilkinius.

Džeisai, atleisk! Verčiau taip būtų nutikę man, Džeisai. Kaip gaila, kad ne aš buvau tavo vietoje!

Pasimatuoti kostiumus užtruko šiek tiek ilgiau, negu Liza Keslberi buvo numačiusi. Ir kai žiūrėdama į laikrodį, o ne prieš save, iš studijos drabužinės žengė į koridorių, iškart atsitrenkė į kažką kietą.

Liza paskubomis atsiprašė:

— Oi, prašau atleisti! Labai apgailestauju, aš... — Pakėlusi akis ir pamačiusi priešais stovintį vyriškį ji per pusę žodžio nutilo.

— Liza?

Žemas lėtas balsas nunešė ją į praeitį. Holivudas nėra toks mažas miestelis, koks atrodo iš šalies, ir jie nesimatė jau septyniolika metų. Kai pakėlė akis, Lizai susvaigo galva, pasijuto grįžusi į 1962-uosius, tada ji buvo žavi mergina, daug žadanti jaunutė Vasaro koledžo absolventė. Kadangi buvo užklupta iš netyčių, žodžiai prieš jos valią patys nusprūdo nuo liežuvio:

— Sveikas, Rendi!

Vyriškis nusijuokė.

— Holivude senokai manęs taip nevadina. Šito vardo niekas jau net neatsimena.

Kurį laiką jie tylomis vienas kitą apžiūrinėjo. Nedaug kas liko iš anų laikų Rendolfo Dašvelo Kugano — nutrūktgalvio rodeo jojiko iš Oklahomos, kuris tuo metu, kai jie susitiko, dirbo dubleriu ir gerai išauklėtai merginai iš Konektikuto atrodė pavojingai patrauklus. Dabar jo šiurkštūs rusvi plaukai buvo trumpesni negu tada. Nors po senovei tebebuvo aukštas ir laibas, nepermaldaujamas laikas rūsčiame jo veide paliko žymių.

Dešas žvelgė ne taip priekabiai, iš susižavėjimo jo veidas spinduliavo šilumą.

— Puikiai atrodai, Liza! Tavo žalios akys tokios pat nuostabios kaip ir anksčiau. Aš nuoširdžiai apsidžiaugiau, kai Rosas pasakė, kad tu vaidinsi Eleonorą. Bus puiku po tiek metų kartu padirbėti!

Liza skeptiškai kilstelėjo antakį.

— Klausyk, ar mudu skaitėme tą patį scenarijų?

— Mėšlo krūva, ar ne? Bet vakar nutiko toks įdomus dalykėlis. Gali kai kas pasikeisti.

— Kažkodėl tuo sunku patikėti.

— Tai kodėl ėmeisi to darbo?

— Netaktiškas klausimas, mielasis. Aš, kaip sakoma, jau sulaukiau tam tikro amžiaus. Gauti darbo ne taip lengva, o brangiai kainuojančius įpročius tenka apmokėti.

— Jeigu nešlubuoja atmintis, tau tiek pat metų kiek ir man.

— O taip, maždaug tiek, kiek Džimiui Kanui ir Nikui Nolčiui. Bet jūs, keturiasdešimtmečiai vyrai, vis dar galite ekrane šėlioti su jaunutėmis inženiu10, o man lieka tik motinų vaidmenys. — Pastaruosius žodžius Liza ištarė su tokiu neprielankumu, kad Dešas nusijuokė.

— Tu nė iš tolo nepanaši į tas mamytes, kurių aš prisižiūrėjau.

Liza nusišypsojo. Nors paniurnėdama dėl amžiaus ir karjeros nesklandumų, būdama keturiasdešimties ji jautėsi puikiai. Ilgi plaukai išlaikė nuostabų raudonmedžio atspalvį, o kadaise ją išgarsinusios žalios akys blizgėjo kaip ir anuomet. Liza buvo tokia pat liekna, tik akių kampučiuose atsirado smulkių raukšlelių. Bet su amžiumi kai ką ir įgyji. Ji buvo ganėtinai subrendusi, kad tiksliai žinotų, ko nori iš gyvenimo: tiek pinigų, kad galėtų išlaikyti namą Malibu pakrantėje, nusipirkti patinkamų drabužių ir dosniai aukoti numylėtai Humaniškumo draugijai. Dieną jos palydovė būdavo auksaspalvių retriverių veislės kalė Micė, o keli patrauklūs neįkyrūs vyriškiai neleisdavo nuobodžiauti naktimis. Liza iš tiesų mėgavosi gyvenimu, tik nedaugelis jos draugų taip gebėjo.

— Kaip laikosi tavo šeima?

— Kuri?

Liza vėl nusišypsojo. Jai visada patikdavo, kaip Dešas save traukia per dantį.

— Pats pasirink.

— Na, turbūt skaitei spaudoje, kad su paskutiniąja žmona Barbara prieš kelerius metus išsiskyriau. Bet ji vis tiek laikosi neblogai — ištekėjo už Denverio bankininko. Kartkartėmis pasišnekame. O Marieta San Diege atidarė kelias aerobikos studijas. Ji visada buvo nuovoki verslo reikaluose.

— Regis, kažką apie tai esu skaičiusi. Ji tave metų metus tampė po teismus, tiesa?

— Teismai — dar pusė bėdos, bet prieš šešis mėnesius užsiundė ant manęs Federalinę mokesčių valdybą. O tie šunsnukiai neturi nė lašo humoro jausmo!

Nuo tada, kai Liza buvo įsimylėjusi Dešą, praėjo septyniolika metų, ir nei tariamas jo lengvabūdiškumas, nei kaubojiškas žavesys jau negalėjo jos apgauti. Dešas Kuganas buvo nelengvo būdo žmogus. Lizos atmintyje jis išliko kaip švelnus, rūpestingas meilužis, beprotiškai švaistantis jai pinigus, tačiau nieko neįsileidžiantis į širdį. Panašiai kaip jo suvaidinti vesternų personažai, jis buvo vienišas ir gebėjo suręsti tiek neregimų, bet neleidžiančių prisiartinti užtvarų, kad tikrai jį pažinti buvo tiesiog neįmanoma.

— Mano vaikams klojasi gerai, — kalbėjo jis. — Džošas pradėjo studijuoti Oklahomos universitete, o Meredita rengiasi stoti į Oralo Robertso universitetą.

— O Vanda? — Net po daugybės metų Lizos balse vis dar galėjai justi nuodus. Jie su Dešu jau kelias savaites buvo praleidę lovoje, kai ji atsitiktinai sužinojo, jog Talsoje jis turi žmoną ir du vaikus. Liza pernelyg gerbė save, kad veltųsi į romaną su vedusiu vyru, ir jie išsiskyrė. Bet Dešas Kuganas — ne iš tų, kuriuos galima lengvai pamiršti: Lizai prireikė kelių mėnesių atsipeikėti. Šito ji Dešui iki galo taip ir neatleido.

— Vandai puikiai sekasi. Ji nesikeičia.

Lizai šmėstelėjo mintis, ar tik Dešo horizonte nepasirodė Ketvirtoji žmona. Be to, jai kėlė nerimą klausimas, ko griebsis Dešas, jeigu serialą ištiks nesėkmė. Visi žinojo: Kuganas sutiko vaidinti seriale tik todėl, kad jį įvarė į kampą mokesčių valdybos darbuotojai, reikalaujantys susimokėti skolas. Jeigu turėtų iš ko rinktis, jis, be abejo, būtų likęs rančoje su arkliais.

Jaunystėje ji būtinai būtų šito paklaususi, tačiau subrendusi Liza jau žinojo, kad per didelis smalsumas tik komplikuoja gyvenimą, todėl nudavė vėluojanti ir metė žvilgsnį į laikrodį.

— Vaje! Aš vėluoju į pasimatymą su masažuotoja, o mano oda nepakenčia tokių dalykų.

Dešas nusišypsojo.

— Judvi su antrąja ponia Kugan — kaip du vandens lašai. Abi rūpinatės, kad jūsų išvaizda būtų nepriekaištinga, ir abi esate kur kas protingesnės negu norite atrodyti. Tik Marieta gavo rūsčios gyvenimo mokyklos diplomą, o tu, regis, Harvardo?

— Vasaro, mielasis, — nusijuokė Liza ir atsisveikindama pamojo ranka.

Dešas šyptelėjęs dingo drabužinėje.

Po kelių valandų, kai nešina stikline žolelių arbatos ir dubenėliu lapinių cikorijų salotų Liza išėjo į savo vasarnamio terasą, susigriebė vis dar galvojanti apie Dešą. Micė atsekė įkandin ir atsigulė jai prie kojų. Gurkštelėjusi arbatos Liza pagalvojo, koks vis dėlto tas Dešas patrauklus.

Kadaise jis iš paskutiniųjų grūmėsi su polinkiu į alkoholį ir šią kovą laimėjo. Bet tikriausiai to nelaikė savaime suprantamu dalyku, Liza ne kartą girdėjo kalbant, kaip Dešas padėjo kitiems alkoholikams. Žinoma, būtų apdovanojusi jį balta didvyrio skrybėle, jeigu ne jo silpnybė moterims.

Jis buvo neįsivaizduojamas donžuanas, o jei tikėtume gandais, metams bėgant jo elgesys nedaug tepasikeitė. Tačiau Dešo tikrai negalėjai pavadinti pasileidusiu. Kaip tik priešingai. Liza prisiminė, koks kuklus Dešas būdavo su moterimis — niekada specialiai neieškodavo pažinčių, nesistengdavo įsitempti į lovą. Nešališku žvilgsniu pažvelgusi į savo praeitį Liza buvo priversta pripažinti, kad veikiau ji pati elgėsi kaip medžiotoja, nusižiūrėjusi jauną dublerį jojiką, vos šis pasirodė pirmojo jos filmo horizonte. Kaip ir daugelis moterų per daug metų, Liza nepajėgė atsispirti nesuvaidintam jo vyriškumui, kuris drauge su ramiu senamadžiu mandagumu ir įgimta savigarba buvo neatremiamai kerintis.

Ne, Dešo bėda — ne palaidumas, jo bėda — silpnas charakteris. Atrodė, jis nepajėgia pasakyti „ne“ nė vienai patraukliai moteriai, net tada, kai mūvi vestuvinį žiedą.

Diena buvo šilta, bet vėjuota, iš kaimynų namo sklido tyli muzika. Pažvelgusi ton pusėn terasoje Liza pamatė Lili Izabelą, su keliais draugais sėdinčią po skėčiu.

Lili taip pat pastebėjo kaimynę ir pamojo, jos šviesūs sidabriški plaukai sužėrėjo saulės spinduliuose.

— Sveika, Liza! Ar muzika ne per garsi?

— Visai ne, — atsišaukė ši. — Linksminkitės!

Lili buvo dvidešimtmetė aktoriaus Gajaus Izabelos, aštuntą dešimtmetį drauge su Liza vaidinusio pagrindinius vaidmenis, duktė. Šį namą Gajus nusipirko prieš kelerius metus, bet dažniausiai čia laiką leisdavo ne jis, o žavi jaunutė jo duktė. Kartais Liza pasikviesdavo merginą pas save, tačiau gyvendama viena buvo tapusi uždaresnė ir jau nebe taip kaip anksčiau mėgavosi jaunų žmonių draugija. Beribis jų egoizmas Lizą vargino.

Siurbčiodama arbatą ji priminė sau, kad kelis artimiausius mėnesius vis dėlto teks nemažai laiko praleisti su jaunimu — su ta nežinoma aktore, kurią Rosas atrinko Celestės vaidmeniui, ir, žinoma, su Eriku Dilonu. Dvidešimt trejų metų jaunuolio motinos vaidmuo šiek tiek žeidė savimeilę, nors serialo scenarijuje Dilono personažui buvo tik aštuoniolika. Bet dar didesnį nerimą Lizai kėlė, kad teks filmuotis su aktoriumi, garsėjančiu gana sunkiu būdu. Lizos kirpėja kurį laiką dirbo filmuojant „Likimą“, sprendžiant iš jos pasakojimų, Dilonas yra šiurkštus ir perdėtai reiklus.

Bet negalėjai nepripažinti ir nepaprasto jo talento. Dėl to nuojauta Lizą retai apgaudavo ir ji neabejojo: kada nors Erikas taps pirmo ryškumo žvaigžde. Puiki išvaizda ir ugningas temperamentas, kurio neišmoksi jokioje aktoriaus meistriškumo klasėje, iškels jį į pačią šlovės viršūnę. Lieka tik klausimas — susidoros jis su ta šlove ar sudegs jos spinduliuose, kaip yra nutikę daugeliui iki jo.

Erikas ilgai negalėjo užmigti, todėl prabudo tik apie pirmą valandą dienos. Klaikiai skaudėjo galvą, savijauta buvo pasibjaurėtina. Nukoręs nuo lovos basas kojas jis pasisiekė cigarečių. Cigaretė ir stiklas daug baltymų turinčio gėrimo greitai pastatys jį ant kojų.

Pamatęs išmėtytus ant grindų drabužius Erikas pagalvojo, kad be sekso negalėtų gyventi. Lovoje su kokia nors paukštyte jis viską pamiršta. Gyvenimas tada atrodo labai paprastas. Kartą jis girdėjo kažkokį vaikiną sakant, esą lovoje jis praplauna katytėms smegenis. Erikui taip neatrodė, buvo įsitikinęs, kad mylėdamasis visų pirma atsipalaiduoja jis pats.

Pakilęs iš lovos ant paklodės Erikas pamatė kažkokias juodas dėmes. Susidomėjęs ėmė tyrinėti jas atidžiau. Kai pagaliau suprato, kad tai veidrodinis jo vardo atspindys, nusišypsojo prisiminęs Sindę su autografu ant užpakalio. Ne prasčiau už guminį antspaudą!

Įsinėręs į sportinius marškinėlius ir šortus jis nuėjo į svetainę. Erikas gyveno nedideliame name Benedikto kanjone11 — viengungiui idealiame būste su patogiais baldais ir plačiaekraniu televizoriumi. Tada užsuko į virtuvę ir pasiėmė nuo lentynos pakelį sauso vitaminizuoto gėrimo. Įbėręs į plakiklį porą kaušelių miltukų Erikas kliūstelėjo šiek tiek pieno ir paspaudė mygtuką. Bet nakties košmarai buvo dar čia pat ir plakiklio garsas nedidukėje virtuvėje nuaidėjo kaip sirenos kauksmas. Jis persmelkė smegenis ir sugrąžino širdį stingdančius prisiminimus apie greitosios pagalbos automobilį, kuris kaukdamas išgabeno sužalotą Džeisono kūną. Erikas išjungė plakiklį, atidengė dangtelį ir įsmeigė akis į putotą jo turinį.

Tavo pamotės būsena tokia... Erikai, tu turi suprasti, kad po Džeisono mirties... Turi suprasti, kaip sunku Eleinai matyti tave čia.

Praėjus dviem savaitėms po Džeisono laidotuvių Erikas pažvelgė į sielvarto iškreiptą gražų tėvo veidą ir suprato, kad Lorensas Dilonas taip pat nepakęs jo šalia savęs. Kadangi Eriko motina mirė, kai jis buvo dar kūdikis, nesunkiai galėjai nuspėti, kas jo laukia.

Neilgai trukus berniukas atsidūrė elitinėje privačioje mokykloje netoli Prinstono, pažeidinėjo visas ten nustatytas taisykles ir po šešių mėnesių buvo pašalintas. Tėvui teko ieškoti Erikui dar dviejų mokyklų. Atestatą jis gavo tik todėl, kad paskutinėje iš jų aptiko dramos studiją. Per repeticijas Erikas suprato: persikūnydamas į kitą žmogų gali pamiršti, kas tave nuolat graužia. Jis net kelerius metus pasimokė koledže, bet važinėdamas visur, kur tik būdavo aktorių atrankos, praleido tiek paskaitų, kad galų gale atsidūrė gatvėje.

Prieš dvejus metus vienas agentas, rinkęs aktorius „Likimui“, pamatė Eriką antrarūšėje provincijos teatro pjesėje ir pasiūlė vaidmenį — reikėjo suvaidinti personažą, kuris pagal scenarijų po šešių savaičių miršta. Tačiau pasisekimas buvo toks milžiniškas, kad Eriko herojui taip ir neteko numirti, jis tapo nuolatiniu serialo personažu. O neseniai jaunasis aktorius patraukė ir Kugano serialo prodiuserių dėmesį.

Eriko agentas ketino padaryti jį žvaigžde, bet pats Dilonas visų pirma norėjo būti aktorius. Jam patiko vaidinti. Kai įlįsdavo į kito žmogaus kailį, skausmas širdyje aprimdavo. O kartais, akimirką kitą — žvilgsniu, pora dialogo eilučių — jis sužibėdavo, tikrai sužibėdavo.

Baltymingą gėrimą Erikas išgėrė tiesiai iš plaktuvo indo, tada užsirūkė cigaretę ir palengva nupėdino į svetainę. Eidamas pro kušetę sugavo savo atspindį ovaliniame veidrodyje ant sienos. Stabtelėjęs pasigailėjo, kad mato ne kokį paprastą vaikino veidą juokinga nosimi ir kreivais dantimis.

Erikas nusigręžė nuo nekenčiamo veido, bet jam nepavyko nusigręžti nuo to, kas dėjosi širdyje. Todėl ėmė dar smarkiau neapkęsti žmogaus veidrodyje.

5

Hanei „Beverli Hilso“ viešbutis pasirodė tikras rojus žemėje. Vos atsidūrusi nedideliame, gėlėmis papuoštame vestibiulyje ji nusprendė, kad čia ir yra toji vieta, kur po mirties turi pakliūti visi geri žmonės.

Rytietiškos išvaizdos dama registratūroje be jokio atsainumo paaiškino joms viešbučio tvarką, nors aiškiausiai matė, kad nei Hanė, nei Šantalė kaip gyvos nėra buvusios prašmatnesnėje vietoje negu dešimties numerių pakelės viešbutukas.

Hanei patiko apmušalai su bananų lapų ir puikių vaisių piešiniu, durys su žaliuzėmis ir vidaus kiemelis, į kurį žvelgė jų erdvaus, jaukaus kambario langai. Mergina nusprendė, kad čia dirbantys žmonės, išskyrus porą pasipūtusių įžūlokų padavėjų, yra maloniausios ir nė kiek neišpuikusios būtybės. Kambarinės ir pasiuntinukai su ja sveikinosi, nors tikriausiai įtarė, kad į jų kambarį prasismelkė Gordonas Delavis ir miega sau ant sofos.

Gordonas atrodė lyg šeštadienio vakarą ką tik išžengęs iš drabužinės. Ėjo jų antroji diena viešbutyje, Hanė jau buvo persirengusi ryškiai raudonu maudymosi kostiumėliu, kurį jai parūpino viena kambarinė, ir ketino eiti paplaukioti. Gordonas ir Šantalė parietę kojas sėdėjo priešais televizorių, žiūrėjo „Laimės ratą“ ir mėgino atsakyti į klausimą.

— Klausyk, Hane, kodėl mums neužsisakius dar ko nors užkąsti? — paklausė Gordonas pilna burna bulvių traškučių. — Tie mėsainiai tikrai buvo puikūs!

— Juk valgėme vos prieš valandą! — neslėpdama pasipiktinimo atšovė Hanė. — Kada sakei tu išvyksti, Gordonai? Jeigu nori tapti dailininku, esu įsitikinusi, jog už šitų sienų verda tikras gyvenimas, kurį tau vertėtų pažinti.

— Nemanau, kad Gordonas rastų tinkamesnę vietą negu čia, „Beverli Hilso“ viešbutyje, pažinti tikrą gyvenimą, — atsišaukė Šantalė ir gurkštelėjo dietinės pepsikolos. — Jam tai vienintelė proga.

Hanė susimąstė ieškodama argumentų, bet kaskart, kai pareikalaudavo, kad Gordonas jas paliktų, Šantalė prapliupdavo verkti.

— Šantalė, drabužinė laisva. Gali eiti ir apsivilkti maudomuką.

— Ko gero, esu per daug pavargusi plaukioti. Turbūt liksiu čia ir žiūrėsiu televizorių.

— Juk sakei, kad eisi su manimi plaukioti! Nagi, Šantalė, bus smagu.

— Man kažko įsisopo galvą. Eik viena.

— Ir palikti jus šitame kambaryje dviese? Gal manai, kad aš kuoktelėjau?

— Kai kam toks karštis labai patinka! — rodydamas į televizoriaus ekraną šūktelėjo Gordonas.

Šantalė pažvelgė į jį susižavėjusi.

— Gordonai, koks tu protingas! Hane, jis atsakė į visus klausimus. Visus aliai vieno!

Hanė nužvelgė porelę, nuo vakaro pradžios lyg suglamžyto popieriaus gniutulai besiveliančią ant sofos. Ši diena turbūt paskutinė „Beverli Hilso“ viešbutyje ir ji dar ketino paplaukioti didžiuliame baseine — kitos tokios progos gali nebepasitaikyti.

Staiga Hanei toptelėjo išganinga mintis. Priėjusi prie nedidelės spintelės palei lovą ji ėmė traukyti stalčius. Rado tai, ko ieškojo, ir žengė prie Šantalės.

— Uždėk dešinę ranką ant šios Biblijos ir prisiek, kad su Gordonu Delaviu neprasimanysi nieko neleistina!

Šantalė iškart kaltai nudelbė akis ir Hanė įsitikino neklydusi.

— Šantale Buker, aš noriu, kad tu prisiektum!

Šantalė nenoromis prisiekė. Kad būtų ramiau, Hanė prisaikdino ir Gordoną Delavį, nors ne itin pasikliovė jo religinių įsitikinimų tvirtumu. Išeidama iš kambario Hanė su palengvėjimu pamatė, kad abu atrodo lyg pardavę žemes.

„Beverli Hilso“ baseinas buvo nuostabus — kur kas erdvesnis nei daugumos žmonių namai, o jame knibždėjo galybė įstabiausių žmogiškų būtybių, kokių Hanė nebuvo regėjusi. Įėjusi pro vartus ji išvydo ant baltų gultų išsitiesusias moteris grakščiais, įdegusiais, kremu išteptasis kūnais ir žibančiais auksiniais papuošalais. Kai kurie vyrai ryšėjo klubų raiščius ir atrodė kaip kokie Tarzanai. Vieno plaukai buvo ilgi ir tiesūs — turbūt imtynininkas arba norvegas. Tačiau buvo ir tokių, kurie atrodė kaip paprasti turtingi žmonės — storapilviai, skystais aukštyn sušukuotais plaukais ir juokingomis mažomis skudurinėmis šlepetėmis jie gulinėjo ant gultų palei baseiną.

Hanei jų pagailo. Nė vienas iš jų nežinojo, kaip reikia iš tikrųjų mėgautis baseinu. Kartkartėmis kuris nors vyras tvarkingai niurktelėdavo vandenin nuo žemo baseino borto ir tingiai kelis kartus mostelėdavo rankomis. O dvi damos su briliantų auskarais ausyse be paliovos plepėdamos tik tūptelėjo vandenyje, bet net pečių nesušlapo, o juo labiau plaukų.

Koks malonumas būti turtingam, jeigu negali kaip reikiant pasimėgauti baseinu?! Nusispyrusi šlepetes Hanė pribėgo prie vandens ir karingai surikusi šoko į giliausią baseino vietą. Pakilo nuostabus purslų fontanas. Išnirusi į paviršių Hanė pastebėjo, kad visi atsigręžę sužiuro į ją. Ji šūktelėjo arčiausiai esančiai porai — tamsiai įdegusiems vyrui ir moteriai, kurie glaudė prie ausies mobiliuosius telefonus:

— Jums reikėtų paplaukioti! Vanduo tikrai nuostabus!

Tuodu nusuko akis ir toliau kalbėjosi telefonu.

Hanė panėrė ir nuplaukė palei pat baseino dugną. Maudymosi kostiumėlis buvo per didelis ir nailonas pūtėsi ant užpakalio. Ji akimirką išniro iš vandens įkvėpti oro ir vėl nėrė į dugną. Nusileidusi į ramų povandeninį pasaulį Hanė dar kartą pamėgino suprasti, kas nutiko. Kodėl Dešas Kuganas panoro pokalbį su ja įrašyti į vaizdajuostę? Sakė norįs išgelbėti ją nuo policijos, o kas, jeigu melavo?

Hanė išnėrė į paviršių ir apsivertė ant nugaros. Į ausis pribėgo vandens, o nelygiai pakirpti plaukai plūduriavo apie galvą. Ji prisiminė Eriką Diloną ir panoro išvysti jį dar kartą. Jis — gražiausias vyriškis, kokį buvo mačiusi per visą savo gyvenimą. Vis dėlto įdomu. Kai ji atsitiktinai paminėjo jo vardą, Šantalė keistai į ją pažvelgė ir pasakė, kad Erikas Dilonas — klaikus tipas. Šantalė niekada šitaip nekalbėdavo apie žmones, todėl Hanė nusprendė, kad pusseserė painioja tikrąjį Eriką Diloną su personažu, kurį jis vaidina muilo operoje.

Po pusvalandžio Hanė jau rengėsi lipti iš baseino ir dar kartą nušokti nuo lentos, kai pamatė prie jos besiartinantį Rosą Bachardį. Ji mandagiai linktelėjo prodiuseriui, nors širdyje norėjo suklykti. Numanė, kad viešnagė rojuje eina į pabaigą, tačiau tikėjosi pabūti čia dar nors dienelę. Hanė priėjo prie savo gulto, pasiėmė rankšluostį ir susisiautę į jį iki pažastų.

— Labas, Hane! Jūsų pusseserė pasakė, kad esate baseine... Jums čia patinka?

— Nieko geresnio kaip gyva nesu mačiusi.

— Puiku. Džiaugiuosi, kad jums patinka. Atsisėskime štai ten ir pasikalbėkime. — Jis mostelėjo ranka į staliuką, stovintį tarp žalumynų.

Hanei toptelėjo, koks jis malonus — pats atvyko išspirti jų lauk, ir panoro, kad tai jis padarytų kuo greičiau.

— Kaip pageidaujate. — Hanė nusekė įkandin jo prie staliuko ir koja prisitraukė kėdę, kad nepamestų po pažastimis prispausto rankšluosčio. Buvo matyti, jog Rosui karšta su šviesiai rudu sportiniu švarku, ir ji pajuto jam gailestį.

— Be reikalo nepasiėmėte maudymosi kelnaičių, galėtumėte išsimaudyti. Vanduo stačiai nuostabus!

Jis nusišypsojo.

— Kitą kartą.

Priėjo padavėjas. Prodiuseris užsisakė kažkokio importinio alaus, jai — apelsinų sulčių. O tada pranešė pribloškiančią naujieną:

— Hane, mes norime pasiūlyti jums dukters vaidmenį seriale „Dešo Kugano šou“.

Merginai pasirodė, kad ausyse ošia vanduo.

— Atsiprašau, ką jūs pasakėte?

— Mes norime, kad vaidintumėte Dešo Kugano dukterį.

Hanė nustebusi sužiuro į prodiuserį.

— Norite, kad aš vaidinčiau Celestę?

— Ne visai. Scenarijuje bus kai kas pakeista, mes nusprendėme šio personažo atsisakyti. Visiems patiko jūsų su Dešu vaizdo įrašas ir mums kilo įdomių minčių. Detalės dar ne visai aiškios, bet atrodo, kad rezultatas bus įdomus.

— Ir jums reikia manęs?

— Žinoma. Jūs vaidinsite Dženę, trylikametę Dešo dukterį. Dešas ir Eleonora nebebus jaunavedžiai.

Rosas pradėjo aiškinti jos herojės gyvenimo istoriją, bet Hanei ši naujiena pasirodė tokia netikėta ir pribloškianti, kad ji juokingai cyptelėjusi jį pertraukė:

— Neįsižeiskite, pone Bachardi, bet tai beprotiškiausia užmačia, kokią esu girdėjusi. Aš negaliu būti aktorė. Pažvelkite į mano burną — kaip prielipos, didelės senos žuvies. Vaidmenį jūs turėjote duoti Šantalei, ne man!

— Man geriau matyti.

Jo žodžiai ūmai pasiekė merginos sąmonę.

— Trylika? Bet man jau šešiolika!

— Jūs nedidelio ūgio, Hane, ir lengvai galite būti palaikyta trylikamete.

Įprastomis aplinkybėmis šiuos žodžius ji būtų priėmusi kaip pašaipą, bet dabar buvo per daug apstulbusi, kad įsižeistų.

Rosas ėmė išsamiai pasakoti jai apie serialą, galiausiai prakalbo apie sutartis ir agentus. Hanei atrodė, kad jos galva tuoj nusisuks nuo kaklo, visai kaip mažos negeros mergaitės iš „Egzorcisto“. Nuo gaivaus vėjelio ji pašiurpo ir pajuto, kaip neapsakomai trokšta, kad visa tai būtų tiesa. Juk yra sumani ir ambicinga, dabar pasitaikė vienintelė proga šį tą padaryti pačiai, o ne galuotis mėginant prastumti Šantalę. Bet tapti televizijos žvaigžde? Net slapčiausiose svajonėse nesvajojo.

Rosas sušneko apie atlyginimą; jo minimi skaičiai buvo tokie fantastiški, kad Hanė sunkiai pajėgė juos suvokti. Mintys dūgzte dūzgė galvoje. Tai pakeis visą jų gyvenimą!

Jis išsitraukė iš kišenės bloknotėlį.

— Esate nepilnametė, todėl pirmiausia aš turiu susitikti su teisėtu jūsų globėju.

Hanė pasukiojo rankoje stiklinę.

— Juk jūs turite globėją?

— Žinoma, turiu! Tai mano teta Sofija. Ponia Erl T. Buker.

— Man reikia jos telefono numerio, kad galėčiau susitarti dėl susitikimo. Ne vėliau kaip ketvirtadienį. Ji turi atskristi čia — aišku, mūsų sąskaita.

Hanė pamėgino įsivaizduoti, kaip tetulė Sofija sėdi lėktuve, bet pritrūko fantazijos net patikėti, kad ji galėtų pakilti nuo sofos.

— Teta sunkiai serga. Na... moteriški negalavimai. Nemanau, kad galėtų atskristi į Kaliforniją. Ji bijo skristi. O dar tie moteriški negalavimai...

Rosas sunerimo.

— Tai gali apsunkinti reikalus, bet jūs turėsite agentą, kuris jums atstovaus ir viskuo pasirūpins. Aš duosiu geriausių agentų sąrašą. Filmavimas prasideda po šešių savaičių, todėl verta tuo pasirūpinti jau dabar. — Raukšlės aplink jo burną pagilėjo. — Turiu jums pasakyti, Hane, kad leistis į Kaliforniją be suaugusio žmogaus tikriausiai buvo neprotinga.

— Aš atvykau su suaugusiu žmogumi, — priminė jam Hanė. — Šantalei jau aštuoniolika.

Bet Rosui ši žinia įspūdžio nepadarė.

Sugrįžusi į numerį Hanė mikčiodama paaiškino, kas nutiko. Šantalė ir Gordonas pratrūko kaukti ir žviegti, neilgai trukus jie visi kaip pamišėliai jau raičiojosi ant grindų. Apsiraminusi Hanė prisiminė, kad ponas Bachardis kalbėjo apie agentus, ir išsitraukė jo duotą sąrašą. Jau siekė telefono ragelio, bet staiga jos akys susiaurėjo. Gal ji ir paprasta mergaitė iš Pietų Karolinos, nieko nenutuokianti apie agentus ir Holivudą, bet juk nėra vakar gimusi! Ar verta pasitikėti ponu Bachardžiu ir jo siūlomais agentais? Būtų tas pats kas patikėti lapei saugoti viščiukus!

Kol nusivilko maudymosi kostiumėlį ir apsimovė šortus, Hanė įnirtingai svarstė šį klausimą. Holivude ji nieko nepažįsta, tai į ką kreiptis patarimo? Staiga nusišypsojo ir paėmė telefono ragelį.

„Beverli Hilso“ viešbučio tarnautojai labai didžiavosi galintys pagelbėti savo klientams sutvarkyti pačius sudėtingiausius reikalus. Surasti agentą pasirodė ne taip jau sunku, kitos dienos apypiete administratorius padėjo Hanei pasisamdyti Artūrą Lokvudą — jauną energingą advokatą, dirbantį vienoje žinomiausių antreprenerių agentūrų. Jis pažadėjo nuskristi į Pietų Karoliną ir susitikti su teta Sofija.

Tą naktį Hanė jau buvo beužmieganti, kai išgirdo tolimą „Juodojo griausmo“ riaumojimą. Mergina nusišypsojo į pagalvę. Niekada neprarask vilties!

6

DEŠO KUGANO ŠOU

1 dalis

NATŪRINĖ SCENA. DULKĖTAS KELIAS TEKSASE. VAKARĖJA. SKAMBANT MUZIKAI PASIRODO TITRAI...

Pikapo ratas su nuzulinta padanga krūpteli ir sustoja, iš po variklio dangčio verčiasi garai. STAMBUS PLANAS — iš automobilio išlenda pora nudrengtų kaubojiškų batų. Batas spiria į padangą, tada eina iki bagažinės, šalia nukrinta balnas. Iš mašinos pasirodo kita pora batų, mažesnių. Abi batų poros, keldamos debesis dulkių, eina Teksaso kaimo keliu. Kartkartėmis mažųjų batų pora pabėgėja du žingsnius į priekį, kad suspėtų paskui didžiuosius batus. Muzika nutyla, pasigirsta balsai.

DŽENĖS BALSAS. Pažadėk, kad šįkart pasistengsi! Pažadėk, kad neišvažiuosi po kelių dienų kaip praėjusį kartą. Mums reikia namų, vietos, kur galėtume įsikurti.

Abi batų poros sustoja priešais vartus statinių tvoroje apsilaupiusiais baltais dažais.

DEŠO BALSAS. Zyzlių moterų, Džene, visi nekenčia. Kada pagaliau šitai suprasi?

DŽENĖS BALSAS. Aš ne moteris. Man tik trylika!

DEŠO BALSAS. Esi rakštis mano šone, štai kas tu!

DŽENĖS BALSAS. Tikrai taip manai?

DEŠO BALSAS (švelnesnis). Ne.

RAKURSAS Į DEŠĄ. STAMBUS PLANAS. Ant diržo sagties užrašas: „Rodeo čempionas.“ PLATESNIS RAKURSAS Į DEŠĄ IR DŽENĘ. Jie atrodo suplukę, ištroškę ir nusikamavę.

NATŪRINĖ SCENA. PRIEKINIS RANČOS KIEMAS.

Dešas atkelia vartus. Dešas ir Dženė eina prie aptriušusio gyvenamojo namo.

DEŠAS. Aš — rodeo raitelis, Džene, o ne rančos valdytojas. Tai stačiai juokinga. Kažkokia kvaila ranča. Vertėtų kaip reikiant iškaršti tau kailį, kad padirbusi parašą ant prašymo priimti į darbą įpainiojai mane į šitą kebeknę!

DŽENĖ. Tėti, tu tiesiog pripratai, kad esi rodeo jojikas, bet daugiau nebūsi. Girdėjai, ką sakė gydytojas? Daugiau jokių arklių, jeigu nenori likusių dienų praleisti invalido vežimėlyje!

DEŠAS. Bet man reikia, kad po manimi kas nors judėtų.

DŽENĖ. Kas nors! Kaip ta šliundra padavėja iš EI Paso?

DEŠAS. Džene!

DŽENĖ. Ką, tėti?

DEŠAS. Primink man, kad kaip reikiant iškarščiau tau kailį!

NATŪRINĖ SCENA. RANČOS GYVENAMOJO NAMO PRIEBUTIS.

Išeina ELEONORA ČADVIK, atrodo susirūpinusi. Ji graži, puiki šukuosena ir madingi drabužiai nelabai dera su aplinka. Kreipiasi į kažką namo viduje.

ELEONORA. Man nesvarbu, kad kumelė gali apsikumeliuoti. Tegu Dastė paskambina veterinarui. O aš važiuoju į Gus Kriką ir apsidairysiu, gal tame Dievo užmirštame miesteliūkštyje atsiras žmogus, galintis padaryti man veido masažą su agurkų kremu „Grand Mamier“. (Ji pamato Dešą ir Dženę.) Dieve mieliausias, o čia dar kas?

Dešas ir Dženė sustoja priešais laiptus. Dešas padeda ant žemės balną. Juodu su Eleonora nori vienas kitam leisti įeiti pirmam. Jis gražus vyras ir ji nepajėgia nuslėpti susižavėjimo. Kita vertus, Eleonora nekenčia visko, kas būdinga Laukiniams vakarams, taip pat ir kaubojų.

ELEONORA. Vaje, vaje! Stačiai Vaitas Erpas12 ir mažoji Bilė!

Eleonoros sarkazmas Dešui menkai terūpi. Nors ir jaučia silpnybę gražioms moterims, jos išdidžiai atlaidus tonas verčia jį parodyti dantis. Dženė pernelyg gerai pažįsta tėvą ir iškart įsiterpia.

DŽENĖ. Laba diena, ponia! Aš esu Dženė Džons. O čia mano tėvas Dešas Džonsas. Jis — naujasis jūsų valdytojas.

DEŠAS. Aš pats tai pasakysiu, Džene Mere.

ELEONORA (praleisdama Dešą). Čia, Vakaruose, jie tikrai greitai subręsta. Turbūt todėl, kad rūko tą žolę. Beje, jūs pavėlavote.

Turėjote atvykti dar vakar. Jeigu ketinate pas mane dirbti, reikės būti punktualesniam.

DEŠAS (užsikėlęs vieną koją ant laiptelio). Matote, koks reikalas, madam. Aš neketinu pas jus dirbti. Ką tik prisiminiau, kad gavau gerokai naudingesnį pasiūlymą iš vyruko, kuris čia, anapus kelio, veisia barškuoles. Ten aš turėsiu tik šerti tas mažutes iš rankos. Man regis, jų draugija bus mielesnė.

ELEONORA (pasipiktinusi). Koks įžūlumas! Jūs atleistas, girdite? Nesamdyčiau jūsų net jei būtumėte vienintelis rančų valdytojas visame Teksase!

DEŠAS. Tai ir puiku, madam! Pažiūrėjęs į šitą ūkį matau, kad jo dienelės suskaičiuotos.

Dženė pažvelgia į Eleonorą, tada į tėvą, paskui vėl į Eleonorą. Supratusi, kad reikia ką nors daryti, ji griebiasi už pilvo ir garsiai vaitodama krinta ant sofos. Sunerimusi Eleonora šoka prie jos.

ELEONORA. Kas atsitiko? Kas jai?

DEŠAS (abejingas nenatūraliai garsioms Dženės dejonėms). Atsargiau, madam. Kai šitaip nutinka, ji neretai apsivemia. Nemanau, kad tai papuoštų nuostabių jūsų apdarų spalvinę gamą.

Dženė vaitoja vis garsiau. Eleonora dar smarkiau sunerimsta. Ji tebetupinėja apie mergaitę.

ELEONORA. Nagi, darykite ką nors! Koks jūs tėvas, jeigu leidžiate vaikui šitaip kankintis?

DEŠAS. Matyt, čia vėl apendicito priepuolis. Jai šitaip nuolat. Nelabai imu į galvą.

Tai taręs Dešas čiumpa Dženę ir persimeta per petį.

RAKURSAS Į ŠONINĘ NAMO SIENĄ, ANTRAME PLANE – DARŽINĖ.

BLEIKAS ČADVIKAS išeina iš už namo. Tai žavus jaunuolis, vilkintis darbiniais marškiniais ir džinsais. Nors Bleikas miestietis, jam patinka rančoje, jis tikisi sulaukti čia sėkmės.

Vos Dženė pamato Bleiką, jos aimanos nutyla, ji žiūri į vaikiną net prasižiojusi. Jis gražiausias vyriškis, kokį yra mačiusi, ir ji, trylikametė, pirmą kartą įsimyli.

BLEIKAS. Mama, Dastė sako, kad kumeliukas pasisukęs ne taip, kaip reikia. Jeigu tas veterinaras pavėluos, mes prarasime ir kumeliuką, ir kumelę. Piemenys šįryt išėjo ir vis negrįžta. Teks pačiam eiti jų ieškoti.

ELEONORA. Tai neįmanoma! Tu nežinai kelio ir pasiklysi. Kurgi tas veterinaras? Kaip jis šitaip gali!? Jeigu tavo tėvas būtų gyvas, aš jį užmuščiau, kad paliko man šitą rančą! Prisiekiu, parduosiu ją pirmam, pasiūliusiam padorią sumą. Jeigu nereikėtų tūnoti šitoje skylėje, jau seniai gerčiau arbatą Rusų viešbutyje su Kise, Pate ir Karolina!

Pasiraitojusi brangaus kostiumėlio rankoves Eleonora ryžtingai patraukia prie svirno. Galva pakelta, aukšti kulniukai sminga į žemę.

Dešas palydi ją žvilgsniu. Dženė, vis dar galva žemyn, apžiūrinėja Bleiką. Vaikinas pamato juos ir žengia prie Dešo tiesdamas ranką.

BLEIKAS. Labas! Aš — Bleikas Čadvikas. Sveiki atvykę į rančą!

DEŠAS. Dešas Džonsas.

BLEIKAS. A, tai jūs naujasis rančos valdytojas! Labai džiaugiuosi matydamas!

DEŠAS. Buvęs valdytojas. Deja, mudu su tavo motina nesutarėme.

DŽENĖ (vis dar žemyn galva). Ar galiu kai ką pasakyti?

DEŠAS. Ne! (jis įdėmiai žiūri į daržinę.) Nepanašu, kad tavo motina nusimanytų apie arklius.

BLEIKAS (švelniai). Ji nesižavi jokiais gyviais, iš kurių negalima pasisiūdinti palto. Stengiasi, bet sekasi sunkiai.

Antrame plane prie daržinės pasirodo graži tvirta moteris, ji mūvi džinsais, vilki ankštais languotais marškiniais ir pašaukia Bleiką vardu.

BLEIKAS. Daste, aš tuoj ateisiu. (Bleikas grįžteli į Dešą, kuris laisvąja ranka pakelia balną.) Pone Džonsai, ar tikrai neapsigalvosite? Mums labai praverstų pagalba.

DEŠAS. Tai jau ne, sūneli.

BLEIKAS (susitaikęs). Na, jūs panašus į žmogų, kuris žino, ką daro.

Net nedirstelėjęs į Dženę Bleikas patraukia prie daržinės. Dešas žvelgia jam įkandin ir palengva nuleidžia Dženę ant žemės, tada padeda balną.

DEŠAS. Džene!

DŽENĖ. Ką, tėti?

DEŠAS. Primink man, kad iškarščiau tau kailį!

Paniuręs jis pasuka prie daržinės.

— Viskas! — pareiškė režisierius. — Baigėme. Visiems dėkoju už gerą darbą. Pietų pertrauka!

Ėjo paskutinė liepos savaitė, šiandien baigiamas filmuoti serialo prologo epizodas. Serialas buvo filmuojamas ne chronologine tvarka ir įžanginiai epizodai lipdomi tik dabar. Tokia tvarka Hanei atrodė nepatogi ir keista, bet jos nuomonės niekas neklausė. Jos apskritai niekas nieko neklausė — tik pasakydavo, ką daryti.

Hanė dar kartą nužvelgė rančos dekoracijas. Visos natūrinės scenos buvo filmuojamos apleistoje vištų fermoje netoli Tadžunga Vošo, Šventojo Gabrieliaus kalnuose į šiaurę nuo Pasadenos. San Gabrieliaus kalnų šlaitai buvo apaugę nykštukinių ąžuolų atvašynais, kylant į viršų juos pakeitė pušys ir kėniai. Šįryt Hanė prabėgomis matė laukinį ožį dideliais ragais ir kilnųjį erelį, sklandantį kylančiose šilto oro srovėse. Ji žinojo, kad pusvalandžio trukmės serijos daugiausia filmuojamos vaizdajuostėse, bet visoms natūrinėms „Dešo Kugano šou“ scenoms buvo naudojama kino juosta.

— Šauniai padirbėjai, Hane!

Džekas Svekhameris, režisierius, pakedeno jai plaukus lyg kokiam pudeliui. Jis buvo jaunas, perkaręs ir teikiantis vilčių. Visą savaitę atrodė, kad jį tuoj trenks apopleksija.

Režisierius nuėjo pasikalbėti su savo padėjėju ir Hanė palydėjo jį pasibjaurėjimo sklidinu žvilgsniu. Visi elgėsi su ja taip, tarsi jai iš tiesų būtų trylika. Tai ko stebėtis, jei tie prietrankos scenaristai tempiasi ją į posėdžių kambarį ir knisa smegenis.

Pasikvietę ją pirmą kartą buvo labai malonūs, aiškino naują serialo sumanymą ir apie viską klausinėjo jos nuomonės. Kadangi Hanė užvis labiausiai pasaulyje mėgo pašnekėti, užkibo ant jų kabliuko lyg paskutinė kvaiša. Sėdėjo ten gurkšnodama jų pasiūlytas apelsinų sultis ir kalbėjo, kalbėjo, kalbėjo — buvo per daug naivi ir nesusivokė, jog visoms jos mintims lemta pavirsti Dženės mintimis, o ir jos jausmai taps Dženės jausmais.

Jie įterpė į scenarijų ir jos troškimą turėti savo namą, ir slaptus jausmus Erikui Dilonui, nors Hanė neįsivaizdavo, kaip apie tai suuodė — pati juk tikrai neprasitarė. Gal ši padėtis ir nebūtų tokia žeminanti, jeigu Dženę jie rodytų kaip subrendusią, savarankišką šešiolikametę, kokia jautėsi esanti pati Hanė, bet scenaristai pavertė ją geibia trylikamete peraugėle. Ji ligi šiol nesiliovė dėl to piktintis.

Režisierius baigė kalbėtis su padėjėju ir Hanė priėjo artyn.

— Pone Svekhameri...

— Liaukis, Hane. Vadink mane Džeku. Mes visi čia — viena šeima.

Bet iš tikrųjų jie nebuvo Hanės šeima. O tai, kas turėjo tapti nuostabiausiu jos gyvenimo įvykiu, netapo, nes Sofija atsisakė kelti koją iš parko ir važiuoti į Kaliforniją, todėl Gordonas Delavis laiką leido naujajame bute, į kurį persikraustė jiedvi su Šantale. Ir dabar, kai Šantalė visą dėmesį skyrė Gordonui, o Sofija niekaip neįstengė pajudėti iš Pietų Karolinos, Hanė jautėsi visiškai sutrikusi — ir niekam nereikalinga.

Be to, ir darbas seriale pasirodė esąs visai ne toks, kokį ji įsivaizdavo. Dešas Kuganas, kuris buvo toks malonus tą dieną, kai juodu susipažino, palengva pasikeitė. Iš pradžių jai padėdavo, tačiau kuo draugiškiau elgėsi Hanė, tuo labiau Dešas jos šalinosi. Dabar jis su ja beveik nesikalba, nebent tada, kai juos drauge filmuoja. Ir Erikas Dilonas prisiminė ją tik kartą, priėjęs paklausė, ar nežada pasirodyti Šantalė.

Režisierius įsikniaubė į savo popierius. Hanė prisiminė labiausiai perštinčią nuoskaudą.

— Turiu pasikalbėti su jumis apie šitą šukuoseną!

— Klok.

— Ji man bjauri.

— Ką turi omenyje?

— Ji tokia, lyg man ant galvos kas nors būtų užvožęs šuns dubenėlį ir aplinkui apkirpęs plaukus.

Iš šonų plaukai buvo pakirpti aukštai virš ausų, o iš užpakalio ėjo tiesia linija per du colius nuo viršugalvio. Kirpčiai buvo nutįsę žemiau antakių ir veidui teikė kvailą išraišką.

— Šukuosena, Hane, tiesiog nuostabi. Idealiai tinka tavo personažui.

— Gruodį man sueis septyniolika. Argi tokia šukuosena tinka merginai, kuriai bemaž septyniolika?

— O Dženei — trylika. Tau teks apsiprasti su mintimi, kad esi jaunesnė.

— Tai visai kas kita. Bet aš mačiau, kokį aprašymą jūs išsiuntėte spaudai. Ten pasakyta, kad man tikrai trylika metų!

— Tai Roso sumanymas. Žiūrovams nepatinka, kai aktorius, vaidinantis vaiką, yra daug vyresnis už savo personažą. O tu nedidukė ir niekam nežinoma. Iki pilnametystės Rosas nori laikyti tave toliau nuo spaudos, todėl nedidelis skirtumas, ar ne?

Jam gal ir nedidelis, bet Hanei — esminis.

— Džeki! Hane! Mielieji, jūs puikiai dirbate! Stačiai nuostabiai!

Vienas iš vyresniųjų televizijos studijos administratorių, nervingo veido šešiasdešimtmetis vyriškis, nurijo mažą baltą tabletėlę ir žengė jų link. Hanė atsitraukė, kol jis nespėjo patapšnoti jai per pasmakrę kaip iš ryto.

— Tai, ką jūs čia darote, mano galva, susilauks pasiutusios sėkmės! — perdėtai širdingai pareiškė jis.

Net jeigu jo vokai netrūkčiotų, Hanei vis tiek būtų aišku: pats jis netiki nė vienu savo žodžiu. Visa studija nervinosi, nes naujoji „Dešo Kugano šou“ versija nebuvo nei situacijų komedija, nei drama, o administracija bijojo nuvilti žiūrovus.

Hanė neįžvelgė čia jokios tragedijos. Vienos serialo dalys buvo juokingos, kitos — liūdnos, o visuma — gana sentimentali. Nejaugi taip sunku suprasti? Žinoma, amerikiečiai gali ir vėl balsuoti už respublikoną Baltuosiuose rūmuose, bet tai dar nereiškia, kad jie nieko neišmano!

Vyriškis nusišypsojo Hanei atidengdamas baltus dantis, pernelyg baltus ir pernelyg stambius, kad būtų tikri.

— O tu, mielasis, nutvėrei žvaigždę, tarsi specialiai sukurtą šitam vaidmeniui! Joje juk kažkas yra, ar ne, Džeki?

— Taip, pone Evansai, dėkoju!

— Vadink mane Džefriu, mielasis. Beje, aš tikrai taip galvoju. Rimtai. Iš tavęs išeis antras Haris Kolmanas!

Juodu pradėjo gražbyliauti apie įgimtą Hanės talentą ir nusišnekėjo iki to, kad ji — kone stebuklas ir yra nužengusi iš dangaus. O jai sukilo šleikštulys. Nusprendė, jog veikiausiai per ilgai kabėjo žemyn galva ant pono Kugano peties, bet iš tikrųjų negerumas suėmė todėl, kad Hanė jais netikėjo. Visi jie žino: Hanė neturi supratimo net apie aktorystės abėcėlę. Ji — tik maža Pietų Karolinos provincijos mergaitė, kuri nesibaimindama stačia galva nėrė į vandenį.

Administratorius atsiprašė ir priėjo prie Roso. Hanė jau buvo besižiojanti pasakyti Džekui dar vieną kitą argumentą dėl savo šukuosenos, kai iš už nugaros priėjo Erikas Dilonas.

— Džekai, man reikia su tavimi pasikalbėti.

Hanė nepajuto, kaip jis priėjo, tačiau vos išgirdus vaikino balsą persmelkė liguistas maudulys. Su skausmu pagalvojo apie nešvarius savo džinsus ir šukuoseną, kurią tiktų pavadinti: „Šuns dubenėlis.“ O taip norėtų dabar būti tokia pat graži ir rafinuota kaip Liza Keslberi!

Erikas priėjo prie režisieriaus ir jo akys tapo tokios tamsios, kad Hanę nupurtė drebulys.

— Aš nepatenkintas tempu, Džekai. Jūs šuoliais vejate mane per epizodus, kur turėčiau susikaupti. Juk mes ne lenktynėse!

Hanė žiūrėjo į jį susižavėjusi. Erikas — tikras aktorius, ne toks apsišaukėlis kaip ji. Jis mokėsi aktorystės ir kalbėjo apie tokius dalykus kaip jutiminis suvokimas. O ji tik vykdė, ką liepdavo kiti.

Džekas sutrikęs žvilgtelėjo Hanės pusėn.

— Klausyk, aptarkime tai akis į akį. Žinai ką, duok man penkias minutes, o tada susitikime rekvizito priekaboje.

Erikas linktelėjo. Džekas nuėjo ir Hanė stengėsi surasti kokius nors protingus žodžius, kuriuos galėtų pasakyti, kol Erikas dar čia, bet jai tarytum atėmė žadą. O didžiausia kiaulystė, kurią ištaisė scenaristai, — kad visuose bendruose epizoduose ji turi elgtis lyg įsimylėjusi avigalvė. Todėl niekaip neapsisprendė, kaip elgtis su Eriku, kai jie būna ne priešais kameras.

Jis išsitraukė iš marškinių kišenėlės cigaretę ir prisidegė žvelgdamas kažkur į erdvę priešais save.

Ji įsmeigė akis ten pat.

— Erikai... hm... jūs... juk jūs rimtai žiūrite į aktoriaus darbą?

— Taip, aš tikrai žiūriu į jį rimtai, — net nesiteikęs žvilgtelėti suburbėjo jis.

— Girdėjau, kaip kalbėjotės su Liza apie jutiminį suvokimą. Gal kada nors galėtumėte ir man tai paaiškinti?

— Taip, galbūt. — Jis patraukė priekabos link.

Ūmai netekusi drąsos Hanė palydėjo jį žvilgsniu. Nuotaika visiškai subjuro ir mergina pagalvojo, kad elgiasi kaip išpaikintas vaikas. Mažiau nei per mėnesį ji uždirbs tiek pinigų, kiek Sidabrinio ežero pramogų parkas nesurenka per visą žiemą. Nėra jokių priežasčių jaustis nelaimingai. Bet vis tiek nepavyko atsikratyti slegiančio jausmo, kad viskas eina atžagariai.

Filmavimas baigėsi tik aštuntą valandą ir personažo džinsus Hanė pakeitė savaisiais. Kai pasiekė butą, kurį dalijosi su Šantale, ir sustabdė savo mažutį, raudoną kaip gaisrininkų mašina automobiliuką „Trans AM“ (jį nupirkti padėjo agento sekretorius), buvo tokia pavargusi, kad akys merkėsi pačios.

Tokiame nuostabiame name jai dar niekada nepasitaikė gyventi — tai buvo vynuogienojų apkėstas baltas tinkuotas kvadratinis pastatas raudonų čerpių stogu, su vidiniu kiemeliu. Butas išėjo į nedidelę terasą, buvo apstatytas patogiais baldais, o ant sienų kabėjo muziejaus plakatai. Čia nieko netrūko, tik Sofijos. Ir buvo tai, ko ji visai netroško, — Gordonas Delavis.

Vos Hanė atsirakino laukujės duris ir įžengė į prieškambarį, iškart suprato: kažkas negerai. Paprastai kai sugrįždavo namo, Gordoną ir Šantalę rasdavo smaksančius priešais televizorių ir kertančius gatavus pietus „Hungry Man“, o dabar namuose buvo tamsu.

Hanę užplūdo nerimas. Ji įjungė šviesą ir per virtuvę nužingsniavo į svetainę. Ant kavos stalelio riogsojo užkandžių pakuotės ir peleninės. Ji puolė laiptais į viršų. Kai patraukė Šantalės miegamojo duris, širdis, atrodė, tuoj iššoks iš krūtinės.

Juodu gulėjo nuogi, apsikabinę ir miegojo. Hanė išbalo ir drebančiomis rankomis įjungė šviesą palubėje. Šantalė krustelėjo ir sumirksėjo. O tada staigiai atsisėdo ir užsitempė ant krūtinės paklodę.

— Hane!

— Ak tu, Jude! — sušnypštė pusseserė.

Pagaliau pabudo ir Gordonas. Ant liesos krūtinės susiviję juodavo keli plaukų kuokštai. Jis nerimastingai pažiūrėjo į vieną, paskui į kitą merginą.

Hanės balsas švokštė lyg spaudžiamas pro mažutį plyšelį gerklėje:

— Juk prisiekei padėjusi ranką ant Biblijos! Kaip galėjai šitaip pasielgti?

— Viskas ne taip, kaip tu galvoji!

— Šantale, aš nesu akla! Ir suprantu, ką matau.

Šantalė nusibraukė nuo veido tamsias garbanas ir papūtė putlias raudonas lūpas.

— Tu mums taip viską apsunkinai, Hane. Jeigu nebūtum privertusi prisiekti Biblija, gal mudviem su Gordonu viskas būtų ėjęsi natūraliai, o viso kito būtume palūkėję. Bet kai privertei prisiekti...

— Ką čia šneki? Ko būtumėte palūkėję?

Šantalė nervingai prikando lūpą.

— Mudu su Gordonu... Mes šiandien susituokėme!

— Ką padarėte!

— Ir dabar tai jau nebe nuodėmė. Mes susituokę ir galime daryti ką norime.

Hanė žiūrėjo į juos, drybsančius lovoje, ir jautė, kad viskas aplinkui griūva. Juodu gulėjo apsikabinę, o jai tarp jų nebebuvo vietos. Toji Šantalė, kurią ji mylėjo labiau už viską pasaulyje, dabar labiau myli kitą!

Šantalė prikando apatinę lūpą.

— Argi nematai, kad dėl mudviejų su Gordonu vedybų niekas nepasikeitė? Tu juk gavai vaidmenį televizijos seriale ir nuo manęs jau niekas nepriklauso. Dabar tu dirbi svarbų darbą, Hane. O aš galiu būti paprastas žmogutis. Gal pasimokysiu ir tapsiu kirpėja. Neprivalau būti ypatinga.

Hanei mėšlungis surakino žandikaulius.

— Esi tikra išdavikė! Niekada tau šito neatleisiu!

Hanė išlėkė iš miegamojo ir puolė laiptais žemyn. Pribėgusi prie laukujų durų jas pastūmė ir nėrė į naktį. Ausyse aidėjo griaustinis — per laiką ir erdvę ją pasiekė „Juodojo griausmo“ dundėjimas. Bet „Juodasis griausmas“ buvo per toli ir negalėjo nuraminti, kad netrukus vėl viskas bus gerai.

Hanė stovėjo kiemelyje prie fontano, kol ją ėmė purtyti šiurpas, bet veikiau iš susijaudinimo negu nuo vėsos. Tada sugrįžo namo, užsidarė savo kambaryje ir paskambino Sofijai.

— Sofija, čia aš!

— Kas?

Hanė panoro aprėkti tetą, bet suprato: nieko gero iš to nebus.

— Sofija, nevalia ilgiau atidėlioti tavo kelionės į Kaliforniją. Esi man reikalinga. Šantalė ištekėjo už Gordono Delavio — už to vaikino, apie kurį tau pasakojau. Turi atvažiuoti ir man padėti.

— Šantalė ištekėjo?

— Šiandien.

— Ir aš praleidau savo mergytės vestuves?!

— Nemanau, kad tai buvo panašu į vestuves. O dabar užsirašyk. Aš ketinu Federaliniu greituoju paštu atsiųsti tau bilietą kitai savaitei. Renkis skristi į Los Andželą.

— Nemanau, Hane, kad pavyks. Banke man sakė: kol kas, girdi, gali gyventi priekaboje.

— Sofija, tu negali ten likti. Tai pavojinga!

— Nė kiek nepavojinga. Jie pasamdė Baką sargauti, jis viskuo rūpinasi.

— Bet Bakas vargiai įstengia pasirūpinti pats savimi, ką jau kalbėti apie tave!

— Nesuprantu, kodėl esi nusistačiusi prieš Baką. Jis nueina į bakalėjos krautuvėlę, padeda man skalbti ir šiaip...

Hanė nesirengė trauktis.

— Sofija, paklausyk manęs! Šantalė ištekėjo už vaikino, kurio beveik nepažįsta. Man reikia tavo pagalbos!

Ragelyje stojo ilga tyla, o tada pasigirdo tylus kaip atodūsis, pavargęs Sofijos balsas:

— Aš tau nereikalinga, Hane. Tu pati su viskuo susidorosi. Kaip visada.

7

Hanė patogiai įsitaisė Dešui ant kelių ir prisiglaudė skruostu prie šilto, tvirto peties. Prie liemens jautė kietą jo diržo sagtį ir kvėpė ypatingą jo kvapą. Tas kvapas buvo gaivus, atsidavė pušimis ir vos vos ledinukais „Lifesavers“.

— Aš jau per didelė sėdėti ant kelių, — sukuždėjo dar tvirčiau prie jo priglusdama.

Dešo rankos apglėbė ją stipriau, o balsas nuo švelnumo prikimo.

— Tu būsi mažutė, kol aš pasakysiu, kad jau užaugai. Aš myliu tave, Džene.

Juos apgobė meili ir švelni tyla. Hanės galva saugiai įsitaisė po Dešo smakru. Jo rankos ir krūtinė skleidė šilumą ir buvo jaukus uostas šiame pasaulyje, kuris tapo per daug pavojingas. Kamera pavažiavo atgal rodydama platesnį vaizdą. Hanė užsimerkė ir mėgavosi kiekviena akimirka. Ak, kad jis būtų jos, o ne Dženės tėvas! Išvakarėse ji atšventė septynioliktąjį gimtadienį ir žinojo: yra per didelė mėgautis tokiomis vaikiškomis svajonėmis, vis dėlto nepajėgė savęs įveikti. Ji niekada neturėjo tėvo, bet svajojo apie jį ir troško būti Dešo glėbyje nors tūkstantį metų.

Dešas paėmė jos ranką ir suspaudė dideliame delne.

— Mano mieloji mažule Džene Mere!

— Stop! Nufilmuota. Puiku!

Dešas paleido Hanės ranką. Jis sukrutėjo ir mergina nenoromis pakilo. Dešas atsistojo ir didžiulis supamasis krėslas, kuriame jie sėdėjo, bilstelėjo į gyvenamojo namo sieną. Ką tik jai buvo taip gera, o dabar vėl pasijuto vieniša. Dešas nuėjo šalin, kaip visada, kai baigdavosi filmavimas, sakytum, penkių minučių, praleistų jos draugijoje, jam būdavo daugiau nei gana.

Ji pribėgo prie laiptelių ir jam įkandin tarė:

— Man atrodo, ši scena buvo tikrai nebloga, tiesa, Dešai?

— Regis, viskas praėjo gerai.

— Geriau nei gerai. — Ji pasileido iš paskos šokinėdama per elektros kabelių ritinius. — Buvote nuostabus! Tikrai. Man atrodo, jūs — didis aktorius. Gal geriausias pasaulyje. Aš manau...

— Atleisk, Hane. Dabar negaliu su tavimi kalbėtis. Turiu šiokių tokių reikalų.

— Bet, Dešai...

Jis pagreitino žingsnį ir nespėjusi apsidairyti Hanė liko toli užpakalyje. Nuleidusi galvą ji nusliūkino į priekabą, paskirtą jai, kol truks filmavimas. Gal vaizduotė jai iškrėtė šitokį pokštą? Gal tos pirmosios dienos, kai Dešas buvo jai toks švelnus, prisiminimai klaidingi? O kad žinotų, ką padarė ne taip, kodėl nustojo jam patikti!

Juk nuo pat pradžių elgėsi kaip įmanydama draugiškiau, vis siūlydavo jam kavos ir spurgų, užleisdavo savo krėslą, sakydavo, kaip žavisi juo, klausdavo, gal pamasažuoti nugarą. Per filmavimo pertraukas linksmino jį pokalbiais ir atnešdavo laikraščių. Kone maldavo, kad leistų jai išskalbti marškinius, kai apsiliejo kava. Tai kodėl Dešas jos šalinasi?

Kai jie būdavo dviese scenoje, atrodydavo, kad ji — tikrai jo duktė ir kad Dešas tikrai ją myli. Kartais pažvelgdavo į ją taip švelniai ir Hanei atrodydavo, tarytum jos gyslomis pasklinda šilto vyno banga. Bet kamerą išjungus vynas virsdavo šaltu vandeniu. Hanei būdavo aišku: vienintelis Dešo noras — kuo skubiau bėgti šalin.

Ji akimirką stabtelėjo didžiulio platano šešėlyje visai pamiršusi, kad prieš atvažiuojant mokytojui turi paruošti istorijos namų darbus. Hanė buvo paprašyta grįžti į mokyklą. Didelio entuziazmo ji nejautė, juoba jai paskirtas mokytojas pasirodė esąs senas nuoboda. Įsitaisiusi pririštose prie medžio šakos medinėse sūpuoklėse, kurios kartais būdavo naudojamos filmuojant, ji ėmė palengva suptis.

Jau sausis, „Dešo Kugano šou“ tapo didžiausia rudens sezono sensacija. Pasiraususi flanelinių marškinių kišenėje ji išsitraukė straipsnio, išspausdinto viename įtakingiausių šalies žurnalų, kopiją. Šįryt visas personalas gavo po vieną, bet Hanei pavyko žvilgtelėti į ją tik dabar. Mergina greitai permetė tekstą akimis, o pabaigą perskaitė įdėmiau.

„Dešo Kugano šou“ amerikiečius labiausiai pakerėjo puiki aktorių vaidyba. Pro Eleonoros vaidmenį žaižaruoja Lizos Keslberi intelektas, jis išpuoselėtos aukštuomenės atstovės įvaizdžiui suteikia žavingą ironijos atspalvį. Erikas Dilonas, kurį daugelis kritikų laikė paprastu Holivudo gražuolėliu, vaidina jos sūnų Bleiką, su jaunatviška jėga ir liūdesiu dar tik ieškantį savo vietos gyvenime, ir personažui, kuris kito, mažiau talentingo aktoriaus kuriamas būtų paprasčiausia vidutinybė, suteikia dvasingumo.

Bet užvis labiausiai Amerika pamilo du pagrindinius personažus. Dešas Kuganas šio vaidmens ieškojo visą gyvenimą ir į sužalotą rodeo jojiką įsikūnijo nepadaręs nė menkiausios klaidelės. O trylikametė Hanė Džeinė Mun, vaidinanti šaunią mergaitę, trokštančią įsikurti tikruose namuose, be abejo, ryškiausia pastarųjų metų mažoji žvaigždė. Ji aistringa, neturi nė lašo manieringumo, yra nepakartojamai natūrali — sunku patikėti, kad tik vaidina. Kugano ir Mun vaizduojami tėvo ir dukters santykiai — tėvo ir vaiko meilės pavyzdys, meilės, nestokojančios aštrių kampų ir prieštaravimų, bet tikros ir tvirtos.

Hanė pažvelgė į lapelį ir skausmingai pajuto visą paskutinio sakinio ironiją. Nuo šešerių metų ji nekart nepatyrė tikros ir tvirtos meilės.

Su panieka šnarpštelėjusi Hanė ryžtingai susigrūdo straipsnį į marškinių kišenę — atiduos Šantalei, kad padėtų į kartoninę batų dėžutę prie kitų iškarpų. Kada nors, nutvėrusi laisvesnio laiko, pusseserė ketino suklijuoti jas į albumą. Šantalės dėžutėje jau buvo daug iškarpų, nors Rosas vijo šalin visus reporterius, kurie įvairiausiais būdais stengėsi gauti Hanės interviu. Jis sakė norįs apsaugoti merginą nuo perdėto publikos smalsumo, kol ši paūgės ir gebės pati susigaudyti. Tačiau Hanė įtarė, jog iš tikrųjų reporterių prie jos neprileidžia žinodami, kokia ji naivi, ir būgštaudami, kad neleptelėtų ko nereikia — pavyzdžiui, apie tikrąjį savo amžių.

Nušokusi nuo sūpynių Hanė pamatė Eriką Diloną, einantį link savo priekabos, ir jai pašėlusiai ėmė plakti širdis. Jis vilkėjo juodais sportiniais marškinėliais ir mūvėjo tokiais aptemptais džinsais, kad užpakalinėje kišenėje galėjai matyti piniginės apybraižas.

Erikas pasuko galvą, išvydus ryškias jo profilio linijas jai išdžiūvo burna. Mergina tylomis žvelgė į aukštą kaktą, ploną tiesią nosį, į gražias tvirtas lūpas ir griežtai apibrėžtą smakrą. Jai patiko Eriko burna, kone kiekvieną laisvą minutę Hanė svajodavo ją pabučiuoti. Bet įgyvendinti šią svajonę galėjo tik scenaristai, o dabar tai atrodė menkai tikėtina.

Kartais, kai scenaristai pasikviesdavo į posėdžių kambarį pasikalbėti, Hanę nusmelkdavo šiurpas. Ankstesniame gyvenime ji tikėjo, kad viskas Dievo rankose, bet tik dabar, susidūrusi su penkiais scenaristais, suprato, kas yra tikroji galia.

— Erikai! — Vardas pats ištrūko iš lūpų. Hanė ištarė jį aistringai ir droviai.

Vaikinas atsigręžė ir akimirką ji tarėsi Eriko veide pamačiusi išgąstį, bet paskui nusprendė, kad tai tik susierzinimas. Aplink jį visą laiką spietėsi žmonės. Kai kuriuos trikdė ūmus jo būdas, bet Hanė neįžvelgė jame nieko, kas nuteiktų priešiškai. Ir toji žvaigždės našta, kurią jis nešė, čia buvo niekuo dėta. Mergina žengė jo pasitikti ir paliepė sau elgtis kuo laisviau, bet Erikas ėjo kaip ėjęs ir jai netgi teko paspartinti žingsnį.

— Erikai, gal galėtum užmesti akį į kelias eilutes? Dariau tas pojūčių suvokimo užduotis, apie kurias nugirdau tave kalbantis su Liza. Po pietų bus filmuojama scena aikštelėje. Ji labai svarbi, neprošal būtų pasirengti.

Jis sulėtino žingsnį.

— Atleisk, mažyle. Ne dabar.

Tai dėl to, kad ji apkirpta kaip berniūkštis. Ir kaip Erikas gali žiūrėti į ją kaip į septyniolikmetę merginą, jeigu ji atrodo tarsi koks jaunylis broliukas? Hanė susigriebė lekianti pastriuokomis, kad tik neatsiliktų.

— Na, bent pusvalandį. Gal galėtum skirti man pusvalandį?

— Deja, ne. Turiu neatidėliotinų reikalų.

Jis pasuko prie savo namelio ant ratų ir atsirakino duris.

— Bet, Erikai...

— Atleisk, Hane. Neturiu laiko.

Trinktelėjo durys. Spoksodama į tą nepajudinamą kliūtį Hanė ūmai suvokė vėl padariusi tą pačią klaidą. Nors nesiliaudama kartojo sau, kad turi laikytis kaip subrendusi, patyrusi ir išmintinga moteris, iš tikrųjų elgėsi kaip Dženė.

Hanė apsidairė vildamasi, kad niekas nematė, kaip ji apsikvailino. Netoliese buvo tik vienas žmogus — Liza Keslberi, bet ji, regis, nekreipė į Hanę nė menkiausio dėmesio. Mergina susikišo rankas į džinsų kišenes. Dabar turėjo atrodyti, kad ji tik šiaip, lyg niekur nieko vaikštinėja.

Aikštelėje visi keturi pagrindiniai aktoriai turėjo po nediduką namelį ant ratų. Lizos vagonėlis buvo pastatytas šalia Eriko namelio. Moteris sėdėjo sudedamajame krėsle prie durų, o Micė, auksaspalvė kalė, drybsojo netoliese. Užsimetusi ant pečių nertinį Liza pro didelius saulės akinius šviesiai rožiniais rėmais skaitė scenarijų.

Šuo iš pat pradžių patiko Hanei kur kas labiau nei jo šeimininkė. Liza buvo per daug žavi, kad jos akivaizdoje Hanė galėtų jaustis laisvai. Iš visų serialo aktorių ji vienintelė elgėsi kaip tikra kino žvaigždė ir nuo pirmų filmavimo dienų Hanė stengėsi jos vengti. Nebuvo sunku. Visos pramogų pasaulio žvaigždės atrodė nusiteikusios laikytis skyrium.

Micė pakilo ir vizgindama uodegą pribėgo prie Hanės. Po susitikimo su Eriku mergina jautėsi lyg nesava ir norėjo kurį laiką pabūti viena, bet negi atsispirsi šuniui, taip trokštančiam pažaisti, juoba kai šuo toks mielas! Hanė pasilenkė ir patuskeno dailią Micės galvą.

— Sveika, mieloji!

Micė įniko suktis aplink ją ratu ir baksnoti nosimi į kelius, o jos uodegos judesių ritmas kito nuo adagio iki allegro. Hanė pritūpė, suleido pirštus į šilkinį minkštutį kailį ir skruostu prisiglaudė prie Micės kaklo. Ši ją lyžtelėjo, ir nors Micė buvo ne žmogus, Hanė pajuto jos prielankumą.

Mergina vis dažniau pradėjo kaltinti save, kad niekas nenori su ja būti. Kur norės, kai ji pilna trūkumų! Bjauri pažiūrėti ir nevikri. Nieko daugiau nesugeba, tik skaniai ruošti maistą ir gerai vairuoti. Kai apnikdavo šitokios mintys, Hanei atrodydavo, kad mylėti jos nėra už ką — ji gali nebent patikti.

— Nevykusi diena, ką?

Išgirdusi ramų Lizos balsą Hanė staigiai pakėlė galvą.

— Ne, velniai rautų! Kuo puikiausia diena. Netgi nuostabi!

Paleidusi Micę Hanė atsistojo ir pavydžiai nužvelgė kupetą vešlių kaštoninių aktorės plaukų ir nuostabią odą. Hanei jau pradėjo atrodyti, kad yra vienintelis negražus žmogus visoje Pietų Kalifornijoje.

Liza atsismaukė ant pakaušio akinius nuo saulės. Jos akys buvo tokios pat žalios kaip Sidabrinio ežero vanduo prieš jį užteršiant. Ji linktelėjo galva į Eriko namelį.

— Jis tau ne draugas, mažute. Būk atsargi!

Hanė net pašoko.

— Nesuprantu, apie ką čia kalbate. Be to, man nepatinka, kai kiti žmonės kišasi į mano reikalus.

Liza gūžtelėjo pečiais ir vėl nuleido akinius ant nosies.

Hanė apsigręžė ir jau buvo benueinanti, bet susidūrė su Laiza Harper — aktore, kuri seriale vaidino Dastę. Supratusi, kad ši eina prie Eriko namelio, Hanė ją sulaikė.

— Tavimi dėta, Laiza, dabar jam neįkyrėčiau. Erikas turi neatidėliotiną reikalą ir nenori, kad kas nors jam trukdytų.

Ji stengėsi nuslėpti apmaudą, kuris užplūdo dėl Laižos krūtinės, banguojančios po violetine megzta palaidine.

— Nusiramink, Hane, — nusijuokė Laiza, — aš ir esu tas Eriko reikalas!

Ji pakilo Eriko priekabos laiptukais ir dingo viduje.

Po valandos išėjo. Vilkėjo nebe violetinę megztą palaidinę, o Eriko berankovius marškinėlius.

Posėdžių kambarys buvo labai menkai apšviestas, pro užtrauktas užuolaidas smelkėsi tik blankūs besileidžiančios saulės spinduliai. Hanė sėdėjo priešais scenaristus lyg nusidėjėlė, pašaukta į Visagalio Dievo teismą. Bet ten būtų tik Jis vienas, o čia jie buvo penki.

Moteris ryškiai raudonu laku nuteptais nagais mostu parodė jai pastatytą skardinę su apelsinų sultimis.

— Vaišinkis, Hane, — maloniai pasiūlė ji.

Galustalėje sėdintis vyras užsirūkė cigaretę ir atsilošė į kėdės atkaltę.

— Kai būsi pasirengusi, gali pradėti.

Hanė atkakliai įrėmė akis į grindis.

— Daugiau neturiu ką pasakyti.

— Būk gera, kalbėdama žiūrėk į mus.

— Aš nieko nekalbėsiu. Turiu omenyje — dabar. Mano galvoje nėra nė vienos minties.

Kažkas spragtelėjo žiebtuvėlį. Tyliai sugirgždėjo kėdė. Vienas iš vyriškių ėmė bilsnoti pieštuku į bloknotą.

— Kodėl nepapasakojai mums apie Eriką?

— Nėra čia ko pasakoti.

— Bet mes kai ką nugirdome.

Hanė net susigūžė ant kėdės.

— Daugiau nenoriu apie jį kalbėti!

— Hane, neslapukauk. Iš to nebus nieko gero.

Hanės ranka stipriai apgniaužė skardinę su sultimis.

— O kodėl aš turėčiau nuolat ką nors pasakoti? Net nesuprantu, kurių galų išvis čia atėjau! Man jūs nepatinkate.

Jie liko abejingi Hanės maištui ir susirinko savo bloknotus.

— Ką gi, pasikalbėsime kitą kartą, kai būsi pasirengusi.

Kadangi Hanė neturėjo kam išlieti širdies, papasakojo scenaristams viską...

NATŪRINĖ SCENA. AIKŠTELĖ PRIEŠAIS BLEIKO BUTĄ VIRŠUM GARAŽO. NAKTIS.

Dženė stovi aikštelėje ir žvelgia į Bleiko buto duris. Ji jaudinasi, susikiša marškinėlius į kelnes, tada mėgina pasitvarkyti plaukus. Suvokusi, kad tai beviltiška, visai sutrinka. Pagaliau nesusilaiko ir pradeda leistis laiptais žemyn, bet apsigalvoja ir sugrįžta. Sukaupusi visą drąsą beldžia į duris. Neišgirdusi atsakymo pabeldžia dar kartą.

DŽENĖ. Bleikai! Bleikai, ar tu čia?

BLEIKO BALSAS. Ko tau, Džene?

DŽENĖ. Tu žadėjai... hmm... Sakei, kad kurį nors vakarą galėtum padėti man paruošti matematikos namų darbą. Hmm... tos visos trupmenos... Žinai, man labai sunku!

Bleikas lėtai praveria duris. Mūvi džinsais, krūtinė nuoga. Dženė žiūri į jį tramdydama jaudulį.

BLEIKAS. Atleisk, Džene, bet šis vakaras nelabai tinkamas.

DŽENĖ (nusivylusi). A... Na, tada... gal norėtum palošti kortomis?

BLEIKAS. Ne šiandien, mažę.

DŽENĖ. O jeigu pažiūrėtume televizorių? Šiandien žaidžia „Kaubojai“.

DASTĖS BALSAS (iš buto gilumos). Bleikai, ar kas nors atsitiko?

Supratusi, kas čia vyksta, Dženė visa persimaino.

BLEIKAS (su užuojauta nusišypso Dženei). Gal kada kitą kartą.

DŽENĖ. Tu šlykštus niekše! Juk čia Dastė. Aš girdėjau jos balsą! Pas tave yra Dastė!

BLEIKAS. Paklausyk, Džene...

DŽENĖ (įdūkusi). Ar tavo mama apie tai žino? Jeigu sužinotų, ji tave tikrai užmuštų! Viską jai papasakosiu! Tuoj pat einu ir papasakoju, kad vienintelis jos sūnus — bjaurus šunsnukis ir niekingas mergišius!

Už Bleiko peties pasirodo Dastė. Ji vilki Bleiko chalatą, plaukai susitaršę.

DASTĖ (geranoriškai). Sveika, Džene! Ką čia veiki?

DŽENĖ. Štai ir tu! Kaip tau ne gėda?! Anksčiau maniau, kad esi šauni mergina, o pasirodo — paprasčiausia šliundrelė!

BLEIKAS (šaltai). Džene, verčiau nusiramink.

DŽENĖ (isteriškai). O aš rami! Aš visiškai rami!

BLEIKAS (išeina į aikštelę ir uždaro įkandin savęs duris). Džene, tau nedera šitaip kalbėti su Daste. Yra dalykų, kurių tu nesupranti. Esi dar vaikas ir...

DŽENĖ. Joks aš tau ne vaikas! Nedrįsk sakyti, kad aš vaikas! Man jau beveik keturiolika ir aš...

Dženė apsipila ašaromis.

Visi apmirę laukė.

Įpykusi Hanė sausomis akimis atsisuko į kameras.

— Kaip kvaila! Man nepavyks!

— Stop!

Erikas iš pykčio garsiai pliaukštelėjo delnais per turėklus.

— Po velnių! Šis dublis jau devintas!

Režisierius išėjo į priekį. Aikštelė priešais Bleiko butą tariamai buvo aukščiau už garažą, tačiau iš tikrųjų plotas, kuriame vyko filmavimas, viršum studijos grindų pakilęs tik per kelias pėdas. Vienas iš kostiumininkės padėjėjų padavė Erikui marškinius, o režisierius įrėmė akis į Hanę.

— Ar pakviesti grimuotoją, kad atneštų tau kristalų?

Hanė darbavosi seriale jau šeši mėnesiai — ganėtinai ilgai, kad suprastų: režisierius kalba apie mentolio kristalus, kurie įberti į akis sukelia ašarojimą. Įsivaizdavusi, kaip dėl to susierzintų Erikas, ji neigiamai papurtė galvą. Tikriems aktoriams mentolio kristalų nereikia. Nereikia, jeigu būna tinkamai pasiruošę. Nereikia, jeigu jie daro jutiminio suvokimo pratimus. Bet filmuojant šią sceną Hanė jautėsi taip, lyg jai draskytų atvirą žaizdą, ir dabar troško vienintelio dalyko — bėgti iš čia kur akys veda.

Erikas sukando dantis.

— Dėl Dievo meilės, įsiberk tų kristalų! Neturime laiko laukti, kol tu pagaliau padarysi viską taip, kaip reikia!

Jo beširdiškumas galutinai palaužė Hanės savitvardą.

— Dženė — ne kokia verksnė, velniai rautų! Ir jau tikrai negaištų laiko ir neraudotų dėl tokio menkystos kaip Bleikas!

Tarpduryje pasirodė Laižos galva.

— Ar greitai bus pertrauka? Aš noriu šlapintis.

— Ne! — užriko Erikas. — Velniop pertrauką! Jau šešta valanda. Jeigu Hanė ir šįkart nepadarys visko žmoniškai, aš išeinu! Turiu reikalų.

— Visi puikiai žino, kokie tie tavo reikalai! — sušuko Hanė.

— Baigta! Aš išeinu! Neketinu ilgiau kapstytis šitame mėšle!

Erikas peršoko per turėklus. Jis kasdien atkakliai treniravosi ir dabar nebuvo jokio reikalo taip sunkiai kvėpsėti, tačiau ūmai užplūstančios panikos fiziniais pratimais neįveiksi. Jam iš pat pradžių nepatiko dirbti su šita pempe. Negalėjo pakęsti jos žvilgsnių, negalėjo pakęsti, kad ji sekioja iš paskos lyg pririšta. Jeigu iš pradžių būtų žinojęs, kad teks dirbti tokiomis sąlygomis, nieku gyvu nebūtų pasirašęs sutarties vaidinti šiame seriale! Net vis auganti jo šlovė neatpirko pasidygėjimo, kad tenka žiūrėti į tas didžiules graudžias akis, į tą veidą, maldaujantį jo dėmesio.

— Visi į vietas, — paliepė režisierius. — Matau, padėtis pamažu tampa nevaldoma. Dar vienas dublis, Erikai! Jeigu Hanei ir šįkart nepavyks, ryt iš ryto pradėsime viską su naujomis jėgomis. Nagi, Erikai, susikaupk! Jau vėlu, visų nervai įsitempę. Grimuotojau, neškite šen mentolio kristalų!

Erikas sukando dantis. Baisiai norėjo pasiųsti visus po velnių, bet jeigu dabar išeis, rytoj nuo pat ryto vėl reikės dirbti su šita kirvarpa ir jam nepavyks ramiai išsimiegoti. Kartais nakties košmaruose jos balsą jis supainiodavo su Džeisono balsu.

Bambėdamas Erikas nusimetė marškinius ir vėl palypėjo tris pakopas į viršų. Hanė įdėmiai žvelgė į jį, jos žydros akys iš skausmo ir susižavėjimo tapo didžiulės. Atrodė, troško praryti jį, stačiai ėste ėdė! Erikas pamėgino pažvelgti į merginą iš šalies, ramiai ištyrinėti jos veidą. Ilgainiui iš bjauriojo ančiuko ji, kad kokios, pavirs gražuole.

Tačiau menkutis nešališkumo proveržis palengva išseko ir dabar prieš Eriką stovėjo būtybė, miglotai primenanti jaunėlį brolį — nuolatinių Eriko kančių šaltinį.

Jis sukando dantis ir stengdamasis sukelti Hanei neapykantą pasibjaurėtinai pagiežingai tarė:

— Kitą kartą pirma žmoniškai pasiruošk! Tau moka už profesionalų darbą! Tai ir dirbk kaip visi!

Hanei užėmė kvapą lyg nuo smūgio. Akyse sustingo kančia, apatinė lūpa virptelėjo. Erikas visa oda jautė, kaip jai skaudu.

— Pradedame nuo Dženės stambiu planu, — griežtai pareiškė režisierius. — Visi į vietas!

Grimuotojas įbėrė į akis kristalų ir jos pradėjo ašaroti.

— Tylos! Filmuojame! Pliaukštę! Pradedame!

Operatorius privažiavo pasirengęs filmuoti stambiu planu.

Ant apatinės blakstienos sužibo ir skruostu tyliai nuriedėjo stambi ašara, bet Hanės veido išraiška vis tiek liko maištinga.

Erikas tarė sau, kad prie jos prisiliesti turi Bleikas. Bleikas, o ne jis!

Žengęs į priekį jis apglėbė ją rankomis ir priglaudė prie krūtinės. Jos galva nesiekė net smakro. Ūgio sulig Džeisonu — kaip ir netikras jo brolis, ji troško dėmesio.

Eriko galvoje sužviegė stabdžiai, nuaidėjo riksmas.

— Stop! Nufilmuota. Gerai. O dabar galite skirstytis po namus!

— Subingalvis! — Hanė smarkiai pastūmė jį į krūtinę ir išlėkė iš filmavimo aikštelės.

Stovėdamas ant viršutinės laiptų pakopos Erikas žvelgė jai įkandin patamsėjusiomis iškankintomis akimis.

Erikai, pasiimk mane kartu. Būk geras!

8

Nors buvo tvirtai pasiryžusi nenukabinti nosies, kitos dienos apypiete Hanė pajuto nenumaldomą norą susirasti kokią ramią vietelę, kur galėtų išsilaižyti žaizdas. Visi, net ir tie, kurių vakar filmavimo aikštelėje nebuvo, jau žinojo apie jos kivirčą su Eriku ir Hanė jautė: jai už nugaros šnibždasi. Šiandien turėjo vykti natūrinis filmavimas, bet namelyje ant ratų pasislėpti ji negalėjo, ten jos lūkuriavo repetitorius su tomis savo trigonometrijos pamokomis. Todėl ji prasmuko pro vagoną restoraną prie dirbtinės uolos papėdės. Bet vos įžengusi į vėsų šešėlį suprato, kad ir čia jai nelemta pabūti vienai.

Už kokių trisdešimt pėdų, atsišliejęs į riedulį ir sulenkęs per kelį vieną koją, užsismaukęs ant akių skrybėlę sėdėjo Dešas Kuganas. Hanė suprato: geriausia būtų eiti šalin, tačiau nors Dešas elgėsi šaltokai, ji ūmai pajuto lyg atsidūrusi patikimoje, saugioje vietoje. Ir kodėl negali pulti jam į glėbį kaip Dženė! Suvokdama, kad tai neįmanoma, Hanė atsisėdo šešėlyje netoli Dešo ir įsiraususi kaubojiškų batų užkulniais į smėlį apsikabino kelius. Gal jis neprieštaraus, jeigu ji tylomis truputį čia pasėdės?

Praėjo minutė, kiekviena jos sekundė atrodė kaip amžinybė. Hanė mėgino tvardytis, bet žodžiai patys pliūptelėjo iš lūpų:

— Nekenčiu žmonių, kuriems smagiausias užsiėmimas — liežuvauti apie kitus.

Dešas nieko neatsakė, nors tikriausiai buvo girdėjęs, kas nutiko vakar.

Hanė patarė sau užsičiaupti. Jau žinojo, kad Dešas nemėgsta plepių moterų, bet jautė: sprogs, jeigu negaus kam nors išsiverkti, tik ne tiems antrarūšiams rašeivoms, kurie išviliojo slapčiausias jos paslaptis ir išskalambijo visai Amerikai. O kam kitam išsiverksi, jeigu ne vyriškiui, kuris tam tikra prasme užvis geriausiai tinka jai į tėvus?

— Jeigu kas paklaustų, aš pasakyčiau, jog Erikas — tikras galvijas. Visi mano, esą aš jį įsižiūrėjau, bet kokia turėčiau būti kvanka, kad įsižiūrėčiau tokį pasipūtusį mulkį!

Kuganas nykščiu atsismaukė ant pakaušio skrybėlę ir nukreipė žvilgsnį į horizontą.

Hanė laukė, kad jis duos jai kokį patarimą, na, panašų į tuos, kuriuos suaugusieji dalija paaugliams. Kokį tėvas galėtų duoti dukteriai.

Net paakino jį:

— Juk nesu kvaila ir suprantu: toks vaikinas niekada neatkreips dėmesio į merginą, kuri atrodo taip kaip aš.

Laukdama, ką jis darys, Hanė įsitempė. Tegul nors pasako, kad ji atrodo visai nieko. Tegul nors pasako, girdi, ji vėlyva gėlelė, kaip visada sako Dženei.

Bet tyla užsitęsė ir Hanė nusprendė ją sudrumsti.

— Žinau, nesu labai graži, bet kaip manote... — Ji pakrapštinėjo džinsuose skylutę, pro kurią švietė kelis. — Ar nemanote, kad aš, galimas dalykas... Na, pats suprantate. Kad aš, galimas dalykas, esu vėlyva gėlelė?

Dešas pažvelgė į ją šaltu, abejingu žvilgsniu, sakytum perliejo kibiru ledinio vandens.

— Aš atėjau čia norėdamas pabūti vienas. Ir būsiu dėkingas, jeigu pasišalinsi.

Hanė pašoko ant kojų. Kaip galėjo nors akimirką tikėtis jo palaikymo, jo rūpesčio ir paguodos? Ar ne metas pagaliau suprasti, kad Dešui į ją nusispjauti! Panirusi į savo kančią ji karštligiškai svarstė, kaip atsakyti į smūgį, kaip įskaudinti jį ne menkiau, negu pati ką tik buvo įskaudinta.

Įkvėpusi pilnus plaučius oro Hanė pažvelgė į jį ir išrėžė lūžinėjančiu iš nuoskaudos balsu:

— O kas nori būti su jumis, senu prasilakėliu?

Jis nė nekrustelėjo. Tik sėdėjo kaip sėdėjęs ir žvelgė į Šventojo Gabrieliaus kalnų pusę. Skrybėlės kraštai metė šešėlį ant akių ir Hanei nepavyko įžiūrėti jų išraiškos, tačiau balsas buvo negyvas kaip Oklahomos prerijos:

— Tai gal imk ir palik tą seną prasilakėlį vieną?

Visos jos nuoskaudos pavirto įniršiu. Ji daugiau niekada nė vienam iš jų nerodys tikrųjų jausmų! Metusi į Dešą niūrų žvilgsnį, kuris slėpė širdies sopulį, Hanė staigiai apsigręžė ir išdidžiai nužingsniavo prie namelio ant ratų.

Dirbtinių uolų papėdėje Dešas Kuganas liko sėdėti nuo prakaito kiaurai peršlapusiais marškiniais. Jis kietai užsimerkė stengdamasis nuslopinti potroškį, užgriuvusį su tokia jėga, sakytum jam gyvam luptų odą. Šita mergiūkštė niekada nesužinos, kaip taikliai pataikė į skaudžiausią vietą. Dešą apėmė noras pasigerti.

Drebančia ranka jis susirado pakelį ledinukų, kurį visada nešiojosi marškinių kišenėlėje. Per pastaruosius kelerius metus jau buvo beįtikįs, kad pasveiko, bet vėliau suprato klydęs. Įsimetęs į burną porą mėtinių saldainiukų priminė sau, jog dėl polinkio į alkoholį jau seniai liovėsi kaltinti kitus žmones, nekaltins ir dabar. Net savo vaikams jis netapo bent pakenčiamu tėvu, juo labiau netaps šitai mergaičiukei.

Kelias pirmąsias dienas, kai jie tik pradėjo skaityti scenarijų ir aptarinėti serialą, elgėsi su ja draugiškai, bet greitai pastebėjo, kad daro didelę klaidą. Hanė nepaleisdavo jo nė iš pėdos ir nepalikdavo nė colio laisvos erdvės atsikvėpti. Kaip tik tada suprato, jog šią tyraširdę būtybę reikia laikyti atstu. Jame pačiame žiojėjo pernelyg daug dykynių, vargiai pajėgtų užpildyti dar ir jos sielos tuštumą.

Dešas matė — smarkiai ją įskaudino, bet tarė sau, kad Hanė, šita narsi maža pasiutėlė, tokia panaši į jį patį vaikystėje, pajėgs ištverti jo abejingumą, kaip ir pats ištvėrė nesibaigiančius mėtymus iš vienos prieglaudos į kitą, kol paaugo. Gal nuo patirtų išgyvenimų ji tik sutvirtės. Verčiau tegu iškart supranta, kad nereikia per daug tikėtis iš kitų ir kaip pavojinga savo jausmus išstatyti visuotinei apžiūrai, nes bet kuris praeivis gali juos sutrypti.

Po perkūnais, toje mergaitėje buvo kažkas, kas suvirpino slapčiausią Dešo sielos stygą, ir kaip tik todėl vertė laikytis nuo jos atokiau. Juk kai pasijunta pažeidžiamas, iškart užeina noras išgerti, o jis niekam visame pasaulyje, net šitai akiplėšai mažei, neleis nubraukti su tokiu vargu blaivybėje nugyventų šešerių metų.

Hanei šis namas į akį krito kovo pradžioje, neilgai trukus visų serialo dalyvių laukė keturių mėnesių atostogos, arba, kalbant televizininkų kalba, pertrauka. Po kelių savaičių jie trise į jį įsikraustė ir pirmą vakarą kone iki saulėlydžio ji vaikščiojo apie savo valdas gėrėdamasi baltutėlėmis mūro sienomis. Sienų fone nuostabiai išryškėjo bugenvilijų krūmai. Nedidukė variu dengta stoginė viršum laukujų durų seniai buvo apsitraukusi žalsva, respektabilumą liudijančia patina. Krūmai gerai prižiūrimi, palei sieną — nedidelis pusmėnulio formos rožynas. Apie tokius namus Hanė svajojo visą gyvenimą.

— Žinoma, namas per arti Vilširo, kad būtų išties prašmatnus, — pasakė jai nekilnojamojo turto pardavimo agentas. — Tačiau Beverli Hilsas vis tiek yra Beverli Hilsas!

Hanei nerūpėjo prašmatnumas. Nerūpėjo netgi tai, kad dabar ji gyvena Beverli Hilse. Svarbiausia, namukas buvo jaukus ir gražus — kaip tik toks, kokio reikia šeimai. Gal bent dabar jos gyvenimas susitvarkys. Ji apglėbė rankomis pečius mėgindama pasiguosti, kad turi šitą namuką, ir pamiršti visus kitus prastai besiklostančius dalykus: rietenas filmavimo aikštelėje, šnabždesius už nugaros... Vienas iš serialo režisierių pasiskundė Rosui, kad ji kelis kartus pavėlavo ir visa grupė buvo priversta laukti. Nė iš tolo ne visa. Tik Dešas Kuganas. Ir privertė jį laukti tik du kartus, nes prisikentėjo nuo to vyro atsainumo, ypač kai spauda pradėjo jį tituluoti Metų tėvu.

Nuo sunkių minčių ją atitraukė automobilio burzgimas įvažiuojamajame keliuke. Ji grįžtelėjo ir pamatė iš BMW išlipantį savo agentą. Prie jos artėjo Arturas Lokvudas, prieblandoje jo šiurkštūs rudi plaukai ir barzda atrodė tamsesni nei paprastai. Hanė jį gerbė, tačiau faktas, kad yra baigęs net du koledžus, jai kėlė baimę, o barzda taip pat ne itin džiugino.

— Jau įsikūrėte? — pasidomėjo jis.

— Kuriamės. Tos prabangios baldų parduotuvės agentė jau rūpinasi apstatymu.

— Dailus namukas.

— Norite, parodysiu jums didįjį citrinmedį?

Hanė nusivedė jį prie sienos ir agentas pasigrožėjo medžiu, tada pro užpakalines duris jie įėjo į pavėsingą terasą. Baldų pardavimo agentė, gana maloni moteris, iki šios vietos dar nebuvo prisikasusi, todėl terasoje stovėjo tik sulankstoma kėdė, bet Arturas ryžtingai atsisakė pasiūlymo ant jos atsisėsti. Hanė žvilgtelėjo į nediduką užpakalinį kiemą. Tarp medžių reikės pakabinti hamaką ir įsitaisyti kepsninę, tokią, kokias rodo televizijos reklamose.

Arturas skimbtelėjo monetomis kariško kirpimo kelnių kišenėje.

— Hane, po poros savaičių prasidės filmavimo pertrauka ir jums nereikės dirbti iki liepos pabaigos. Dar nevėlu priimti kino studijos „Tristar Pictures“ pasiūlymą.

Vakaro oras ūmai padvelkė šaltuku.

— Artūrai, aš nenoriu filmuotis jokiame filme. Jau sakiau. Per atostogas ketinu baigti vidurinės mokyklos kursą ir, kol vėl prasidės filmavimas, gauti atestatą.

— Juk mokotės su repetitoriumi. Keli mėnesiai šen ar ten — koks jums skirtumas!

— Man — didelis.

— Darote didelę klaidą. „Kugano šou“ dabar tikrai labai populiarus, bet tai nesitęs amžinai, o jums metas pagalvoti apie ateitį. Jūs, Hane, turite įgimtą talentą. „Tristar“ siūlomas vaidmuo pralaužtų jums kelius į ateitį.

— Aha, keturiolikmetės mergaitės, mirštančios nuo vėžio. Kaip tik tai ir gali pakelti nuotaiką visai Amerikai, — burbtelėjo Hanė.

— Scenarijus tikrai nuostabus!

— Artūrai, ta mergaitė iš turtingos šeimos. O aš kaip gyva nieko neįtikinčiau, kad esu kilusi iš turtingųjų!

Perspektyva vaidinti vaidmenį, visai nepanašų į Dženės Džons, Hanę gąsdino. Kad ir ką sakytų kritikai, ji nebuvo tikra aktorė. Ir mokėjo vienintelį dalyką — vaidinti save.

— Hane, jūs neįvertinate savęs. Esate išties talentinga ir tą vaidmenį suvaidinsite puikiai! — nepasidavė Lokvudas.

— Pamirškime tai. — Hanė gyvai įsivaizdavo niekinamą Eriko grimasą, išvydus jos apgailėtinas pastangas suvaidinti turtingą keturiolikos metų mergaitę, mirtinai sergančią vėžiu.

Vien mintis apie Eriką kėlė skausmą. Jeigu jie nesusidurdavo filmavimo aikštelėje tame pačiame epizode, Erikas elgėsi taip, tarytum jos išvis nėra pasaulyje. Ir Dešas nuo tos dienos prieš tris savaites, kai ji pamėgino prie uolų išlieti jam širdį, kalbėdavosi su ja tik stebint kameroms. Vienintelis žmogus, regis, niekada nevengiantis jos draugijos, buvo Liza Keslberi, bet Hanė nujautė, kad taip yra dėl Micės. Lizos šuo tapo jai kone artimiausiu draugu.

Hanė metė į užpakalinį kiemą žvilgsnį, kuriame buvo sustingęs liūdesys.

— Jūs turite įveikti save, — tarė agentas.

— Artūrai, aš maniau, kad dirbate man. Juk pasakiau: nenoriu filmuotis jokiame filme, ir kalbėjau visai rimtai!

Agento veidas įsitempė ir Hanė suprato: Arturas supyko, bet jai buvo nusispjauti. Jis per dažnai mėgindavo komanduoti, kartais tekdavo parodyti, kur jo vieta.

Kai agentas pagaliau išsidangino, Hanė įėjo vidun. Šantalę rado svetainėje drybsančią ant naujos, prabangiu auksiškai baltu brokatu apmuštos tachtos ir skaitančią žurnalą. Gordonas sėdėjo priešais ją ir žaidė su kišeniniu peiliuku.

— Dabar kambarys tikrai gražus, Šantalė. Ta moteris iš baldų parduotuvės neblogai čia pasidarbavo.

Ant grindų gulėjo storas baltas kilimas. Kambaryje dar riogsojo kelios keistos formos prancūziškos kėdės ir staliukai lenktomis bronzinėmis kojytėmis, stikliniais, į amebas panašiais stalviršiais. Ant vieno mėtėsi pietų iš „Hungry Man“ likučiai.

— Rytoj atgabens augalus.

— Augalai papuoš namus. — Šantalė pasirąžė ir padėjo žurnalą į šalį. — Hane, mudu čia su Gordonu pasišnekėjome... Žodžiu, po poros dienų norėtume išvažiuoti.

Hanė nutirpo.

— Ką turi galvoje?

Šantalė atrodė kažko susirūpinusi.

— Gordonai, verčiau pasakyk tu.

Gordonas įsikišo peiliuką į kišenę.

— Hane, mudu galvojame pakeliauti po šalį. Pamatyti Ameriką. Na, ir pagyventi vieni patys.

Hanės širdis ėmė pašėlusiai daužytis.

— Gordonui reikia pagalvoti apie karjerą, — paantrino Šantalė. — Jeigu nori tapti dailininku, jam reikia įkvėpimo ir naujų įspūdžių.

Hanė pamėgino susitvardyti.

— Gal judu kuoktelėjote? Aš ką tik nupirkau šitą namą. Juk pirkau jį mums visiems. Negalite lyg niekur nieko imti ir išvažiuoti!

Šantalė uoliai vengė jos žvilgsnio.

— Gordonas sako, kad Beverli Hilse jis dūsta.

— Bet mes juk tik šiandien persikraustėme! — sušuko Hanė. — Kaip jis gali čia dusti?

— Taip ir žinojau, kad tu nesuprasi. Tiek ir temoki — šaukti ant žmonių. Niekada net nepabandai jų suprasti. — Šantalė sukūkčiojo ir išskriejo iš kambario.

Hanė pasisuko į Gordoną.

— Ir ką, po perkūnais, tu čia išdarinėji, sumautas mulki?

Gordonas atkišo bevalį smakrą.

— Nereikia manęs pravardžiuoti! Manau, mudu su Šantalė turime teisę išvažiuoti, jeigu norime.

— Tai leisk pasmalsauti: už kokius pinigus judu ketinate keliauti?

— Susirasime darbą. Mes jau viską apsvarstėme. Užsidirbsime keliaudami po šalį.

— Tu gal ir galėsi dirbti, o dėl Šantalės neturėk iliuzijų. Sunkiausias darbas, kurį jai teko dirbti, buvo bilietų pardavinėjimas į „Velnio ratą“, bet ji taip painiodavosi skaičiuodama pinigus, kad jei nebūtų buvusi šeimos narė, iškart būtų iššvilpinta lauk.

— Ji galėtų daryti šukuosenas. Pati sakė.

— Taip pat sakė, kad būtų nieko prieš ištekėti už Barto Reinoldso, tačiau jungtuvės kažkodėl neįvyko.

Aiškiai sutrikęs Gordonas susikišo rankas į kišenes.

— Bet aš ilgiau negaliu taip gyventi! Turiu pradėti piešti.

— Tai ir pradėk! — apimta nevilties sušuko Hanė.

— Nemanau, kad galėčiau piešti čia. Šitas namas... Šita kaimynystė. Visa tai per daug...

— Bet tu nors pamėgink, — maldaujamai ištarė Hanė. — Jeigu nesiseks, visada galėsime persikraustyti!

Vien pagalvojus apie persikraustymą jai pasidarė silpna. Jau spėjo pamilti šitą namuką, kita vertus, negalėjo leisti, kad Gordonas atimtų iš jos Šantalę!

— Nežinau. Aš...

— Sakyk, ko tau reikia? Nupirksiu viską.

— Man nepatinka, kad aš tik imu ir imu pinigus. Juk esu vyras. Ir privalau...

— Mokėsiu tau po du tūkstančius dolerių per mėnesį, tik pasilik.

Gordonas apstulbęs įsmeigė į ją akis.

— Po du tūkstančius dolerių per mėnesį, kol būsite čia. Aš moku už namą ir dengiu visas maisto išlaidas. O tie du tūkstančiai bus jūsų kišenpinigiai.

Gordono gerklėje kažkas sušvilpė. Veidas sakytum sukrito ir jis prabilo tyliu, ūmai prikimusiu balsu:

— Kokią tu turi teisę štai taip kištis į mūsų gyvenimą?

— Man neramu dėl Šantalės, tik tiek. Privalau ja rūpintis.

— Aš esu jos vyras. Pats ja ir pasirūpinsiu.

Tačiau jo balas jau nebeskambėjo taip tvirtai ir Hanė suprato, kad laimėjo.

Prasidėjo atostogos. Kol Gordonas ir Šantalė gulinėjo namuose neatplėšdami akių nuo televizoriaus, šlamšdami tai, ką paruošdavo Hanė, ji baigė vidurinės mokyklos kursą puikiais pažymiais iš visų dalykų, išskyrus fiziką, kuriai jautė neprielankumą. Birželį visa trijulė nuskrido į Pietų Karoliną aplankyti Sofijos. Dabar parkas darė dar slogesnį įspūdį nei anksčiau. Atrakcionai buvo išparduoti už grašius, o „Bobis Li“ per audrą subyrėjo į gabalus ir atsidūrė Sidabrinio ežero dugne. Hanė vėl mėgino įkalbėti tetą keltis į Los Andželą, bet Sofija griežtai atsisakė.

— Hane, mano namai čia. Niekur kitur gyventi nenoriu.

— Bet čia nesaugu, Sofija.

— Dar ir kaip saugu. Juk čia yra Bakas.

Kitą dieną Hanė nuvažiavo į miestą pas advokatą, kurį buvo pasisamdžiusi gruodį, nusprendusi baigti tvarkyti parko pirkimo reikalus. Vakarop pasirašė paskutinius dokumentus. Šis pirkinys jos finansinę padėtį kuriam laikui pablogins, jai nepavyks greitai vėl atidaryti parko, bet bent jau nereikės su juo atsisveikinti.

— Hane, juk prašiau, kad praeitum pro Dešą tardama paskutinę repliką ir atsistotum prie lango! — tarė Dženisė Stein, vienintelė moteris tarp serialo kūrėjų.

Filmavimo pertrauka baigėsi. Stojo rugpjūtis ir jie vėl dirbo studijoje — filmavo antrą serialo dalį 1981–1982 metų sezonui. Nuo pat filmavimo pradžios Hanės nuotaika buvo bjauri. Dešas elgėsi taip, tarytum nė kiek nesidžiaugtų vėl ją išvydęs, o Erikas išvis vos teikėsi atsakyti į pasisveikinimą. Tik Liza Keslberi, šita kalių karalienė, stabtelėjo persimesti žodeliu, bet šnekučiuotis su ja Hanė troško užvis mažiausiai.

Įsirėmusi ranka į šoną Hanė pažvelgė į Dženisę, kuri stovėjo tarp dekoracijų, vaizduojančių rančos namo svetainę.

— Bet aš noriu praeiti tik tada, kai pasakysiu: „Nusiramink, tėtuk.“ Taip bus tiksliau!

— Bus per vėlu, — nenusileido Dženisė. — Tada tu jau turi stovėti prie lango.

— Bet aš šitaip nenoriu.

— Režisierė esu aš, Hane!

Hanė primerkė akis ir sušnypštė kaip tikra žiežula:

— O aš esu aktorė ir stengiuosi padoriai atlikti vaidmenį. Jeigu jums mano darbas nepatinka, gal verčiau pasiieškokite kito serialo, kur galėsite komanduoti kiek telpa!

Greitu žingsniu pramovusi pro Dešą, stovintį prie lango su scenarijumi vienoje rankoje ir puodeliu kavos kitoje, ji apleido filmavimo aikštelę. Praėjusiais metais visi ją gąsdino, bet šiais metais bus kitaip. Jai nusibodo šie žmonės, vaikantys ją pirmyn atgal, nusibodo nesibaigiantis Gordono zyzimas apie gyvenimą Beverti Hilse, nusibodo amžinai nepatenkintos Šantalės grimasa. Jeigu vis tiek niekas nepasako gero žodžio, tai koks skirtumas, kaip ji elgsis?

Hanė pasuko koridoriumi į grimo kambarį ir jo gale pamatė Eriką. Kojos pasidarė kaip vatinės. Vasarą jis praleido filmuodamasis ir pirmą kartą suvaidino pagrindinį vaidmenį, o dabar atrodė toks gražus, kad ji nepajėgė atplėšti nuo jo akių.

Su juo kalbėjosi Melanija Osborn, patraukli rudaplaukė mergina, viena iš naujųjų režisieriaus padėjėjų. Juodu stovėjo labai arti vienas kito ir Hanė iškart suprato — pokalbis sukasi tikrai ne apie darbą. Melanija taip patikliai ir atvirai prie jo palinko, kad Hanei iš pavydo mėšlungis sutraukė kojų pirštus.

Erikas pakėlė galvą ir pamatė ateinančią Hanę. Paplekšnojęs Melanijai per skruostą jis išėjo į vestibiulį ir dingo savo grimo kambaryje.

Hanės nuotaika galutinai subjuro.

Melanija priėjo prie jos ir draugiškai nusišypsojo.

— Labas, Hane! Ką tik girdėjau, kad jus kviečia Rosas, kai būsite laisva.

— Tai tegul ateina ir pats mane susiranda.

— Gerai, madam, — sumurmėjo po nosimi Melanija, kai Hanė jau buvo benueinanti.

Ši staigiai atsigręžė.

— Ką jūs pasakėte?

— Aš nieko nesakiau.

Hanė permetė žvilgsniu ilgus banguotus Melanijos plaukus ir vešlią krūtinę. Jos pačios plaukus praėjusią savaitė ir vėl apkirpo „šuns dubenėlio“ stiliumi.

— Verčiau prilaikykite liežuvį. Negaliu pakęsti tokių gudručių!

— Prašau atleisti, — ramiai pasakė Melanija. — Nenorėjau jūsų įžeisti.

— Ne, norėjote.

— Ateityje pasistengsiu tokių klaidų nedaryti.

— Ateityje pasistenkite laikytis nuo manęs atokiai.

Sukandusi dantis Melanija apsigręžė eiti šalin, bet Hanę užvaldė kažkokia pagieža. Ji panoro pažeminti Melaniją už tai, kad ši tokia graži, moteriška ir taip moka kalbėtis su Eriku. Panoro nubausti ją už tai, kad lyg niekur nieko juokauja su Dešu, kad jai palanki visa filmavimo grupė, už tai, kad jos kojų nagai nupoliruoti ir nulakuoti raudonu laku.

— Pirmiausia atneškite man kavos, — šiurkščiai paliepė ji. — Į mano grimo kambarį. Ir pasiskubinkite.

Akimirką Melanija žiūrėjo į ją nesusigaudydama.

— Ką?

— Girdėjote, ką pasakiau.

Rudaplaukė nė nekrustelėjo, tada Hanė įsirėmė rankomis į šonus.

— Na?

— Eikit velniop!

Rosas išsuko iš už kampo kaip tik laiku, kad išgirstų paskutinius režisieriaus padėjėjos žodžius. Jis suakmenėjo. Melanija grįžtelėjo, pamatė Rosą ir išblyško.

Hanė žengė į priekį.

— Girdėjote, ką ji pasakė?

— Jūsų pavardė? — suurzgė Rosas.

Padėjėjos veidas persimainė.

— Ė-ė... Melanija Osborn.

— Tai štai, Melanija Osborn, jūs ką tik papildėte bedarbių gretas. Susirinkite daiktus ir kad jūsų nė kvapo čia neliktų!

— Bet...

— Hanė yra garsenybė, — tyliai tarė jis. — Niekas šitaip nekalba su ja.

Melanija atsisuko į Hanę, bet šiai lyg visi pragaro velniai būtų šakėmis užspaudę burną. Sąžinė klykė reikalaudama išsklaidyti nesusipratimą, tačiau puikybė buvo stipresnė.

Kai tapo aišku, kad Hanė nesirengia nieko aiškinti, Melanijos akyse pasirodė kartėlis.

— Ką gi, ačiū. — Ji atsitiesė, apsisuko ir išėjo.

— Hane, aš labai atsiprašau, — tarė Rosas ir persibraukė ranka ilgus sidabrinius plaukus. — Pasirūpinsiu, kad ji daugiau čia nepasirodytų.

Kai Hanė suvokė bauginančią garsenybės galią, jai per nugarą nuvinguriavo šaltukas. Ji svarbi asmenybė, o Melanija — ne. Visa kita niekai.

Rosas pradėjo kažką pasakoti apie spaudos konferenciją, skirtą naujajam sezonui, apie žurnalistą, kuriam ji turės duoti vieną iš negausių interviu, ir apie tai, kad jis tą interviu palaimino. Hanė vos pajėgė klausytis. Ji ką tik padarė pasibaisėtiną dalyką ir suvokimas, jog yra neteisi, įstrigo gerklėje it sužiedėjusios duonos pluta. Tada ji pamėgino savo poelgį pateisinti. Juk iki šiol beveik niekada dėl nieko neklysdavo. Gal yra teisi ir šį kartą. Gal Melanija — skandalistė. Galbūt ją anksčiau ar vėliau ir taip būtų atleidę. Tačiau kad ir kaip karštai įkalbinėjo sąžinę, šleikštulio pojūtis nedingo.

Rosas nuėjo ir Hanė nuskuodė į savo grimo kambarį, norėdama kelias minutes pabūti viena ir viską apgalvoti. Bet nespėjusi įeiti vidun pamatė Lizą Keslberi, kuri stovėjo atsirėmusi į atvirų savo kambario durų staktą. Pamačius nepritariamą aktorės veido išraišką Hanei neliko abejonių, kad antro pagrindinio vaidmens atlikėja viską girdėjo.

— Noriu duoti vieną patarimą, vaikuti, — negarsiai prabilo ji. — Neverta erzinti žąsų. Tai gali skaudžiai atsirūgti.

Hanei pasirodė, kad yra puolama iš visų pusių, ir ūmai pasišiaušė.

— Net nejuokinga. Kažkodėl neprisimenu, kad būčiau prašiusi jūsų patarimo!

— O vertėtų.

— Turbūt tuojau pat bėgsite pas Rosą.

— Tu pati turi tai padaryti.

— Nesulauksite.

— Darai klaidą, — nenusileido Liza. — Tikiuosi, suprasi tai dabar. Paskui bus vėlu.

— Drožkite pas Rosą, — piktai atrėžė Hanė. — Bet jeigu Melanija pasirodys šioje filmavimo aikštelėje, aš išeisiu!

Ji nulėkė į grimo kambarį ir užtrenkė duris.

Filmavimo grupėje Melanija turėjo daugybę draugų ir apie jos atleidimą greitai sužinojo visi. Į savaitės pabaigą Hanė tapo atstumtąja. Grupės nariai kreipdavosi į ją tik verčiami būtinybės, o Hanė atsikeršydama darėsi vis aikštingesnė. Skundėsi tai dėl grimo, tai dėl šukuosenos. Vieną dieną jai nepatiko apšvietimas, kitą — trukdė ekranai.

Jos sąmonėje įsišaknijo mintis: kuo blogiau elgsis, tuo labiau visi kreips į ją dėmesį, tačiau Dešas išvis liovėsi su ja kalbėtis, o Erikas žiūrėjo lyg į kokį šliužą, jo gyvenimo kelkraštyje paliekantį glitų pėdsaką. Šalia visų kitų sudėtingų jausmų, kuriuos Hanė jam puoselėjo, prisidėjo dar ir neapykanta.

Kitą savaitę Arturas nusivedė ją papietauti; jis jau buvo girdėjęs apie nuotykį su Melanija ir pradėjo nuobodžiai pamokslauti, kaip sunku nesugyvenamam žmogui išsikovoti vietą po saule.

Hanė jautė: reikia paprašyti, kad jis padėtų ištaisyti klaidą, bet užuot taip ir padariusi, pertraukė jį ilga tirada ir išvardijo visus jai rodomos nepagarbos atvejus nuo pat pirmos dienos, kai pasirodė filmavimo aikštelėje. O tada galutinai užspeitė jį į kampą: arba Arturas stoja jos pusėn, arba ji susiranda kitą agentą. Jis beregint atsitraukė.

Hanė išėjo iš restorano persekiojama klaikaus jausmo, kad ją apsėdo velnias. Vidinis balsas kuždėjo, jog virsta išpaikintu Holivudo kūdikiu, kaip tie vaikai kino žvaigždės, apie kuriuos buvo į valias prisiskaičiusi. Pamėgino tą balsą nutildyti. Niekas jos nesupranta ir dėl to kalta ne ji, Hanė, o jie! Tarė sau, jog turi didžiuotis — sugebėjo parodyti agentui jo vietą, bet sėsdama į automobilį visa drebėjo ir iškart suprato, kad jaučia ne pasididžiavimą, o baimę. Nejaugi nėra žmogaus, kuris ją sustabdytų?

Kitą dieną Hanė užbėgo pas scenaristus. Ne paplepėti. Velniai rautų, ji nė iš tolo neketino su jais šnekėtis. Užsuko šiaip, pasisveikinti.

9

Vienišas namas stovėjo pačiame gale vieno iš žiauriai vingiuotų siaurų kelių, besirangančių Topangos kanjonu. Kelias buvo be atitvarų, tamsa ir dulkiantis lapkričio lietus kėlė nerimą net tokiai nutrūktgalviškai vairuotojai kaip Hanė. Ji stengėsi pajusti nors šiokią tokią simpatiją naujiesiems savo namams, kurie jau pasirodė už paskutinio staigaus posūkio, bet ją ten erzino viskas — nuo nuožulnaus stogo moderniomis apybraižomis iki vietos, kur namas stovėjo.

Topangos kanjonas nė iš tolo neprilygo Beverli Hilsui ir ji ilgėjosi žavaus namuko, kurį jau buvo spėjusi pamėgti. Čia gyveno visi buvę Pietų Kalifornijos hipiai, šlaistėsi gaujos valkataujančių šunų, kurie kergėsi su kojotais. Bet septynis mėnesius pagyvenęs Beverli Hilse Gordonas taip ir neįstengė pradėti piešti, todėl jiems teko kraustytis kitur.

Išjungdama variklį Hanė alpuliavo iš nuovargio. Kai jie gyveno Beverli Hilse, nuvažiuoti iš studijos iki namų ir sugrįžti atgal jai užtekdavo pusvalandžio. Dabar norėdama suspėti į darbą iki septintos valandos skambučio ji buvo priversta keltis penktą ryto, o vakarais retai kada pasiekdavo namus anksčiau kaip aštuntą.

Kai Hanė įėjo vidun, jos skrandis suurzgė. Ji tikėjosi, kad Šantalė su Gordonu paruoš vakarienę, bet tuodu buvo menki kulinarai, todėl dažniausiai laukdavo, kol sugrįš Hanė ir ką nors išvirs. Ji buvo pasamdžiusi jau keturias iš eilės namų darbininkes pagelbėti ūkyje, jos turėjo gaminti valgį ir tvarkytis, bet visos mesdavo darbą.

Hanė šiaip ne taip nusvirduliavo iki didžiulio kambario, einančio palei visą galinę namo sieną, ir vos metusi žvilgsnį į Sofiją su naujuoju jos vyru prisiminė seną posakį apie tai, kaip atsargiai reikia norėti, nes kartais norai išsipildo.

— Mama prastai jaučiasi, — pareiškė Šantalė, trumpam atplėšusi akis nuo žurnalo „Cosmopolitan“.

— Ir vėl galvos skausmo priepuolis, — nuo tachtos atsiduso Sofija. — Dar ir gerklę peršti. Bakai, mielasis, gal galėtum pritildyti tą televizorių?

Bakas Oksas, buvęs parko darbininkas, o dabar naujai iškeptas Sofijos vyras, atsainiai atsidrėbęs didžiuliame krėsle atlenkiamu atlošu, kurį Hanė padovanojo jiems vestuvių proga, per ESPN kanalą žiūrėjo maudymosi kostiumėlių demonstravimą. Jis paklusniai pasisiekė nuotolinio valdymo pultelį ir bedė juo link didžiulio televizoriaus, kurį jiems buvo nupirkusi taip pat Hanė.

— Žiū, Gordonai, na ir krūtinė anos. Vaje!

Skirtingai negu Sofija, Bakas karštai troško palikti griūvantį pramogų parką, jie abu atsirado prie Hanės namų slenksčio ankstyvą rudenį, iškart po vestuvių.

— Hane, gal galėtum nupirkti man tablečių? — nuo tachtos pasigirdo silpnas Sofijos balsas. — Gerklė visai perdžiūvo, aš vos pajėgiu nuryti!

Bakas vėl pagarsino televizorių.

— Ei, Sofija, Hanė galės parnešti tų tablečių ir vėliau. O dabar aš neatsisakyčiau gero bifštekso. Ką pasakysi, Hane?

Brangūs balti baldai buvo nusėti neaiškios kilmės dėmėmis. Ant kilimo mėtėsi apversta alaus skardinė. Hanė buvo nusiplūkusi ir prislėgta, todėl pratrūko:

— Kokie jūs kiaulės! Tik pažvelkite į save — štai voliojatės išsidrėbę, baltaodžiai driskiai, visuomenės atmatos! Man jau bloga. Bloga nuo jūsų visų!

Bakas atplėšė akis nuo televizoriaus ir nuoširdžiai nesusigaudydamas nužvelgė visus kitus.

— Kas jai darosi?

Šantalė metė šalin žurnalą ir suirzusi pakilo.

— Hane, aš nemėgstu, kai su manimi kalbama šitokiu tonu! Per tave man dingo noras vakarieniauti.

Gordonas pakilo nuo kilimo, kur sėdėjo užmerkęs akis ir darė tai, ką vadino „piešimu mintyse“.

— O man nedingo. Hane, ką valgysime?

Ji jau žiojosi atsikirsti, bet susilaikė. Kad ir kokie būtų, vis dėlto šitie žmonės — vienintelė jos šeima. Sunkiai atsidususi ji nuėjo į virtuvę ir ėmė ruošti vakarienę.

Per tris mėnesius, praėjusius nuo tada, kai buvo atleista Melanija, Hanės santykiai su filmavimo grupe ir bendradarbiais tik dar pablogėjo. Giliai širdyje ji suprato jų neapykantą. Kaip galima mylėti tokią pabaisą? Tačiau jautėsi įgąsdinta ir negalėjo nusileisti.

Pirmadienį, po to sumauto savaitgalio šeimoje, buvo pradėtas filmuoti epizodas, kuriame Dženė, pavyduliaudama Dastei Bleiko, sugalvoja padegti rančą. Kulminacinę akimirką Dešas turėjo Dastės ir Bleiko akyse gelbėti Dženę nuo daržinės stogo.

Kaip ir anksčiau, Dešas visą savaitę atkakliai nepastebėjo Hanės. Ji buvo laisva iki vidurdienio, kai turėjo prasidėti baigiamosios scenos filmavimas. Iš savo vietos ant stogo Hanė stebėjo, kaip Dešas treniruojasi įveikti nelengvą kelią nuo žemės ant šieno šalinės, o nuo ten — ant stogo. Maždaug po valandos viskas buvo parengta, kad scena atrodytų ganėtinai įtikinamai.

Įjungė kameras. Hanė palaukė, kol Dešas užsirangys viršun. Kai šis pasiekė daržinės stogą, ji atsistojo ir pažvelgė į kamerą.

— Aš pamiršau tekstą.

— Stop! Duokite Dženei jos tekstą.

Už šio epizodo filmavimą buvo atsakingas Džekas Svekhameris. Šį darbą jis dirbo ilgiau už kitus filmavimo grupės narius, todėl jam teko daugiausia kartų susidurti su Hane. Ji aistringai jo nekentė.

— Hane, Dešui ši scena nelengva, — pasakė jis. — Kitą kartą pasistenkite nieko nepamiršti.

— Gerai, Džekai, — mandagiai atsakė ji.

Dešas metė jai įspėjamą žvilgsnį.

Per antrą dublį stodamasi ji įsigudrino paslysti. Per kitą supainiojo tekstą. Tada nepataikė atsistoti į numatytą vietą. Dešo marškiniai kiaurai permirko prakaitu, jam reikėjo persirengti, todėl filmavimą teko sustabdyti. Kai pradėjo viską iš pradžių, ji vėl nepataikė į reikiamą vietą.

Po valandos, kai paslydusi Hanė sugadino penktąjį dublį, Dešas įsiuto ir apleido filmavimo aikštelę.

Džekas kaipmat nulėkė pas Rosą apskųsti Hanės, kad ši savo elgesiu trukdo filmavimui, bet serialo „Dešo Kugano šou“ reitingas buvo labai aukštas ir Rosas nesiryžo kariauti su aktore, kurią laikraščiai vadino populiariausia jaunąja televizijos žvaigžde. Hanė pasiekė, ko norėjo: dar nebaigus filmuoti epizodo Džekas Svekhameris buvo atleistas.

Išgirdus šią žinią jai pasidarė negera. Ir kodėl niekas jos nesustabdo?

Scenaristai sėdėjo prie didelio stalo ir stebeilijo į duris, kuriomis garsiai trinktelėjusi ką tik iš kambario lyg kulka iššvilpė Hanė. Kelias akimirkas buvo tylu, tada viena iš moterų padėjo į šalį geltoną bloknotą.

— Metas padaryti galą šitoms nesąmonėms!

Kairėje nuo jos sėdintis vyras kostelėjo.

— Mes juk sakėme, kad nesikišime.

— Tikrai, — palaikė jį kitas. — Žadėjome būti nešališki stebėtojai.

— Juk esame rašytojai, o rašytojai tikrovę ne keičia, tik aprašinėja.

Moteris papurtė galvą.

— Man nesvarbu, ko ten prisižadėjome. Ji kenkia pati sau, todėl privalome ko nors griebtis.

NATŪRINĖ SCENA. RANČOS NAMO PRIEKINĖ TERASA. DIENA.

Eleonora paišinu veidu, vilkinti purvais apdrėbtą baltą kostiumėlį, stovi įsiutusi. Dešas atrodo negailestingas ir nepalenkiamas. Dženė smūkso prie supamojo krėslo kaltai nudelbusi akis.

DEŠAS. Džene, ar tai tiesa? Tu tikrai paspendei šiuos spąstus?

DŽENĖ (nevilties kupinu balsu). Tėtuk, aš nenorėjau. Į spąstus turėjo pakliūti visai ne ponia Čadvik. Spąstai buvo skirti senajam Vintersui. Privalėjau ko nors imtis! Ji jau ketino parduoti jam rančą.

ELEONORA (braukdama nuo veido organinės kilmės nešvarumus). Tai štai kur šuo pakastas! Pagaliau aš randu pirkėją šitai Dievo pamirštai skylei, o ką daro jūsų nedorėlė dukra? Ogi mėgina jį nudaigoti!

DŽENĖ. Iš tiesų, ponia Čadvik, aš net minties neturėjau jo žudyti. Tik norėjau sulaikyti, kol tėtukas grįš iš miesto. Man labai gaila, kad ne jis, o jūs pakliuvote į spąstus!

ELEONORA. Bijau, tavo apgailestavimai pavėluoti. Pone Džonsai, aš dažnai į jūsų dukters elgesį žiūrėdavau pro pirštus, bet šito atleisti neketinu. Žinau, laikote mane sugedusia, lengvabūde ir pasižyminčia dar pustuziniu savybių, kurioms jūs, netašyti kaubojai, nepritariate. Bet paklausykite, ką jums pasakysiu. Niekada gyvenime jokiomis aplinkybėmis aš nepamiršau pareigos sūnui.

DŽENĖ (iššokusi į priekį). Jūsų sūnus — bjaurus apgailėtinas mergišius, kurį reikėtų tiesiog sutrinti į miltus!

DEŠAS. Džene, tuojau pat nutilk! Jeigu jau baigėte, ponia Čadvik...

ELEONORA. Ne, nebaigiau! Nė iš tolo. Pone Džonsai, aš niekada neleidau savo sūnui įžeidinėti kitų žmonių. Niekada nepamiršdavau priminti jam skirtumo tarp gėrio ir blogio. Gal čia, šiame jūsų Teksase, pamatinės dorybės ir nėra gerbiamos, bet drįstu patikinti, kad visose kitose šalies vietose jos vertinamos.

DEŠAS (šaltai). Kai man prireiks patarimo, kaip auklėti dukterį, būtinai kreipsiuosi į jus.

ELEONORA. Tada gal jau bus per vėlu.

Eleonora čiumpa rankinę ir dingsta namo viduje.

DŽENĖ (su pasitenkinimu). Kaip reikiant ją pamokei, tėtuk!

DEŠAS. Kaipgi, pamokiau. O dabar pamokysiu tave. Panele Džene Mere Džons, kūdikio, kurio niekas net pirštu nepalietė, dienos baigėsi!

Sugriebęs Dženę per liemenį jis ryžtingai tempia ją laiptais žemyn ir pasuka daržinės link.

— Nufilmuota! — Režisierius žvilgtelėjo į savo užrašus. — Džene ir Dešai, laukiu jūsų po penkiolikos minučių. Liza, jūs iki pietų pabaigos laisva.

Nespėjo Dešas pastatyti Hanės ant žemės, kai ši pradėjo plėšytis.

— Nereikia manęs smaugti, netašytas šunsnuki!

Dešas nubloškė ją lyg pasiutusį šunį. Šluostydamasi servetėle veidą į terasą sugrįžo Liza.

— Hane, tu ir vėl įžengei į mano teritoriją. Palik man nors šiek tiek vietos, gerai?

Savo reikalavimą Liza išsakė ramiu balsu, bet Hanė pratrūko.

— Eikit velniop jūs abu! — pareiškė ir kapodama žingsnius pasišalino. Eidama pro vieną iš filmavimo kamerų ji iš visų jėgų žiebė į ją kumščiu ir paleido baigiamąją salvę: — Sumauti padugnės!

— Žavu, — išgiedojo Liza.

Kiti grupės nariai nusuko akis į šalį. Lėtai palingavęs galvą Dešas padėjo Lizai nulipti terasos laipteliais.

— Didžiausiam mano apmaudui, tie buki scenaristai pabūgo ir šiandien man neteks įkrėsti jai į užpakalį.

— O tu nusispjauk į scenarijų ir vis tiek įkrėsk.

— Kurgi ne, skubu.

— Dešai, aš nejuokauju, — ramiai tarė Liza.

Suraukęs kaktą jis sugraibė kišenėlėje pakelį ledinukų „Lifesavers“. Liza kruopščiai vengė nereikalingų susidūrimų filmavimo aikštelėje, tačiau Hanės išsišokimai peržengė visas ribas, ilgiau tos mergiotės išsidirbinėjimų buvo nebeįmanoma kęsti.

Liza pasitraukė į terasos gilumą, toliau nuo smalsių ausų, ir akimirką padvejojusi tarė:

— Hanė tapo nesuvaldoma.

— Ar man šitai sakai? Juk šįryt ji privertė mus laukti kone valandą!

— Iš Roso jokios naudos, o tie televizininkai — dar blogesni. Visi dreba, kad ji išeis, ir yra pasirengę atleisti jai net žmogžudystę. Man tikrai dėl jos neramu. Kadangi esu šiek tiek iškrypėliško būdo, aš šią mažą pabaisą netgi myliu.

— Ką gi, patikėk, tau ji šitokių jausmų nepuoselėja ir net neslepia, kad nekenčia tavo būdo. — Dešas atsisėdo šalia Lizos į supamąjį krėslą. — Kaskart, kai filmuojuosi su šita mergiūkšte vienoje scenoje, manęs neapleidžia jausmas, kad vos nusisuksiu, ji ims ir suvarys man į nugarą peilį. Nė kiek neabejoju, didelio prielankumo iš jos laukti neverta. O juk jei ne aš, aktorystę ji būtų mačiusi kaip savo ausis.

— Sprendžiant iš naujojo scenarijaus nuotaikos, scenaristai, regis, siunčia mums žinią, maldaudami ką nors daryti. — Liza liovėsi trinti servetėle veidą ir dabar laikė ją rankoje. — Juk žinai, ko Hanė iš tavęs tikisi. Ir visi filmavimo aikštelėje žino. Tau karūna nenukris, jeigu padarysi tai jos pačios labui.

Dešo balse pasigirdo ryžtingos gaidelės:

— Neįsivaizduoju, ką turi omenyje.

— Nuo pat pradžių ji žiūri į tave kaip į Viešpatį Dievą. Dešai, ji trokšta nors lašo širdingumo. Hanei reikia tavo rūpesčio.

— Esu aktorius, ne auklė!

— Ją tai žeidžia. Vienas Dievas žino, nuo kada mergaitė gyvena savarankiškai. Juk matei tą jos veltėdžių šeimynėlę. Suprantama, kad ji pati save užaugino!

— Aš taip pat nuo mažens augau savarankiškai, bet elgiausi tinkamai.

— Argi kas nors abejoja, — pašaipiai tarstelėjo ji.

Vargu ar derėjo žmogui, pakeitusiam tris žmonas, palikusiam du vaikus, kurių beveik nemato, ir dar velkančiam ilgą kovų su buteliu istorijos šleifą, puikuotis tinkamai nugyventais metais.

Dešas pakilo iš krėslo.

— Jeigu tau taip labai rūpi jos likimas, tai kodėl pati nesiimi perekšlės vaidmens?

— Ogi todėl, kad ji spjauna man į akis. Veikiau jau esu panaši į piktą pamotę negu į gerą tetulę. Pavojinga, kai jauna mergina neturi nieko, kas ją prižiūrėtų. Ji ieško tėvo, Dešai. Jai reikia žmogaus, kuris pajėgtų ją pažaboti, — tarė Liza, o tada pamėgino juokeliu sušvelninti tarp jų atsiradusią įtampą: — Kas padarytų tai geriau už seną kaubojų?

— Tau pasimaišė protas, — nusigręždamas nuo Lizos sumurmėjo jis. — Aš nė velnio nenutuokiu apie tuos paauglius.

— Juk pats turi du vaikus. Ir ką nors privalai nutuokti.

— Juos užaugino motina. Vienintelė mano pareiga buvo išrašyti čekius.

— Visai patiktų taip daryti ir toliau, tiesa? Tik išrašai čekį — ir ramu!

Šie žodžiai Lizai ištrūko prieš jos valią ir moteris iškart panoro įsikąsti į liežuvį.

Dešas atsigręžė į ją suraukęs antakius.

— Gal, sakau, liaukis sukusi uodegą ir klok, ką nori pasakyti?

Ji giliai įkvėpė.

— Gerai. Man atrodo, Hanės asmenybė persipynė su Dženės. Nežinau, gal dėl to kalti scenaristai, bet kuo labiau jos šaliniesi, tuo skaudžiau ji dėl to išgyvena ir bjauriau elgiasi. Manau, esi vienintelis, dabar galintis jai padėti.

— Neturiu nė menkiausio noro jai padėti. Tai ne mano rūpestis.

Dešo šaltumas prižadino Lizos širdyje senų laikų skausmą, apie kurį seniai buvo pamiršusi. Ūmai ji įsivaizdavo, kad tebėra įsimylėjusi kaskadininką iš Oklahomos, kad ji vėl — toji dvidešimtmetė mergina, ką tik sužinojusi, jog išrinktasis vedęs.

— Hanei labai tavęs reikia, nejaugi nematai? Pirmą filmavimo mėnesį ji sekiojo paskui tave lyg šunelis, maldaute maldaudama nors trupinio dėmesio, deja, kuo labiau ji prašė, tuo šaltesnis dareisi tu. Ji buvo velniškai nelaiminga, bet tau, Dešai, nelaimingos moterys nepatinka, tiesa?

Jis įsmeigė į Lizą šaltą, kietą žvilgsnį.

— Tu nieko apie mane nežinai, tai gal verčiau pasirūpink savo pačios sumautais reikalais.

Liza mintyse išbarė save išvis pradėjusi kalbą. Šis filmavimas ir taip eina paskliunda, tetrūksta jai dar pykčių su Dešu. Gūžtelėjusi pečiais Liza šyptelėjo.

— Žinoma, mielasis! Kaip tik jais aš dabar ir pasirūpinsiu.

Nepridūrusi nė žodžio ji nulipo nuo terasos ir pasuko prie savo namelio ant ratų.

Dešas įgriuvo į vagoną restoraną ir įsipylė puodelį kavos. Pirmas gurkšnis nudegino liežuvį, bet Dešas godžiai gėrė toliau. Liza mirtinai jį įsiutino. Koks įžūlumas laidyti užuominas, esą rūpintis šia maža pabaisa — jo pareiga! Jis turi tik vieną pareigą — nepasigerti, ir ši pareiga nebuvo itin sunki, kol į jo gyvenimą įsibrovė Hanė.

Baigęs gerti kavą jis pastūmė puodelį. Rosas — štai kas turi sutramdyti tą mergiūkštę, o ne jis. Ir nuo šios dienos panelė Liza Keslberi tegu nesikiša ne į savo reikalus!

Jį pakvietė į aikštelę, turėjo būti filmuojama dar viena gana paprasta scena, kur jam reikėjo nunešti Hanę per kiemą į daržinę. Kita scena, kurios veiksmas rutuliojasi daržinėje, žadėjo būti sudėtingesnė — atskleidžianti viso epizodo moralą. Televizininkai tokias scenas vadina VM. VM — žodžių „veiksmo moralas“ trumpinys, tačiau visi aliai vieno jį iššifruoja tik šitaip: „vimdanti minutė.“

— Kur Hanė? — paklausė režisieriaus padėjėja. — Mes jau pasirengę filmuoti.

— Girdėjau, kad Džekas Svekhameris ruošiasi kažką jai padaryti, — pasakė vienas iš operatorių. — Gal pagaliau atsiųs žudiką.

— Būtų šaunu, — sumurmėjo režisieriaus padėjėja.

Dar dešimt minučių Dešas iš pažiūros šaltakraujiškai laukė, nors viduje virte virė. Kažkas pasakė matęs Hanę prie arklių aptvaro, o vienas iš operatorių mestelėjo, esą ji tiek daug laiko praleidžia su arkliais todėl, kad vargšai gyvuliai gali kęsti jos draugiją nebijodami būti atleisti.

Epizodų filmavimui šią savaitę vadovavo Briusas Randas. Jis režisavo nemažai geriausių programos „M. A. A. S.“ epizodų, todėl Rosas, nugirdęs, jog vyriškis garsėja kaip taikaus būdo žmogus, įtraukė jį į filmavimo grupę. Bet padirbėjęs su Hane vos vieną savaitę net Randas pasijuto galutinai išsunktas.

Kai ji lengvu žingsniu pagaliau įžengė į filmavimo aikštelę, Briusas su palengvėjimu atsiduso ir pradėjo aiškinti sceną:

— Dešai, jūs nuo terasos apatinės pakopos nunešate Dženę į daržinę. Jūs, Džene, kai atsidursite terasos kampe, sakote repliką protestuodama prieš prievartą, o kai žodžiai negelbsti, pradedate plėštis iš rankų.

Baigęs aiškinti Briusas pasakė, kad dabar reikės parepetuoti. Dešas ir Hanė užlipo terasos pakopomis prie atvirų laukujų durų. Režisieriaus padėjėja, kurios pareiga buvo stebėti, ar perėjimai nuo scenos prie scenos vyksta sklandžiai, įbedė nosį į užrašus.

— Dešai, jūs laikote ją po kaire pažastimi. O jums, Hane, reikia užsidėti kepurėlę.

Praėjo dar kelios minutės, kol kažkuris darbuotojas sulakstė į rekvizito vagonėlį ir surado tamsiai mėlyną kepurėlę, kuri turėjo būti Hanei ant galvos. Kai ši pagaliau užsimaukšlino kepurę užlaužtu į viršų snapeliu, Dešas čiupo Hanę, pasikišo po kaire pažastimi ir jie surepetavo visą ėjimą iki daržinės.

Tada sugrįžo į terasą ir kai Dešas pasisuko sugriebti Hanės, pamatė, kad žydros jos akys nežada nieko gero. Jis prisiminė epizodą lapkritį, kai mergina užstrigo ant daržinės stogo ir tyčia painiojo replikas, o jam teko ne kartą ropštis aukštyn ir žemyn. Paskui visą savaitę maudė nugarą.

— Jokių išsidirbinėjimų, Hane, — perspėjo jis. — Ši scena visai paprasta. Imkime ir kuo greičiau viską padarykime!

— Verčiau jaudinkitės dėl savęs, seneliuk, — atrėžė ji. — O savimi aš pati pasirūpinsiu.

Dešui nepatiko tas „seneliukas“ ir jis pyktelėjo. Kad ir ką bylotų veidrodis, jam dar tik keturiasdešimt. Anoks čia seneliukas!

— Prašau tylos! — šūktelėjo Briusas.

Dešas nulipo ant paskutinės terasos pakopos ir pasikišo Hanę po kaire pažastimi.

— Pasiruošti! Kamera! Pliauškė! Pirmyn!

— Ne, tėtuk! — vos Dešui pajudėjus suklykė Hanė. — Ką tu darai? Aš juk atsiprašiau.

Dešas pasiekė terasos kampą.

— Nepamiršk, tu visada buvai nebūtinos prievartos priešininkas! — cypė ji. — Juk negali nei iš šio, nei iš to paminti savo principų!

Kaip visada, Hanė stengėsi iš paskutiniųjų, o kai ėmė plėštis jam iš rankų, Dešui teko smarkiau ją suspausti.

— Tėtuk, ne! Nereikia! Aš jau suaugusi ir manęs negalima...

Hanė įniko muistytis ir spyrė keliu jam į užpakalį. Dešas krenkštelėjo, dar smarkiau suėmė ją per liemenį ir greitu žingsniu movė daržinės link. Tada ji be jokio įspėjimo šveitė alkūne jam po šonkauliais. Dešas tik dar smarkiau ją sugniaužė, be žodžių perspėdamas, kad bus persistengusi.

O Hanė suleido dantis jam į ranką.

— Po perkūnais! — Riktelėjęs iš skausmo Dešas numetė ją ant žemės.

— O-o!.. — Kepurėlė nulėkė Hanei nuo galvos, pakėlusi pasipiktinimu degantį veidą mergina perliejo jį įsiūčio kupinu žvilgsniu. — Niekše, tu mane išmetei!

Dešo smegenyse sprogo fejerverkas. Kaip drįsta šita pempė taip su juo elgtis! Ne, ir jo kantrybė turi ribas! Pasilenkęs jis čiupo ją iš užpakalio už džinsų juosmens ir marškinių apykaklės.

— Ei! — iš nuostabos ir pasipiktinimo suriko Hanė pajutusi, kad atsiplėšė nuo žemės.

— Tai buvo paskutinis lašas, mažute, — suniurnėjo Dešas ir vilkte nuvilko ją į daržinę. Šįkart nebuvo linkęs juokauti.

Jis stipriai prisispaudė merginą prie šono, nė kiek nesirūpindamas, kad kelia jai skausmą.

Hanė pajuto, kaip geležiniai raumenys suspaudė šonkaulius neleisdami įkvėpti. Įsiūtį atmiešė negera nuojauta: palengva pradėjo suvokti, kad Dešas nusiteikęs labai rimtai. Štai toji riba, kurios ji taip siekė!

Pro šalį šmėsčiojo filmavimo grupės žmonių veidai.

— Padėkite! — sušuko ji. — Briusai, gelbėkite! Rosai! Pakvieskite Rosą!

Niekas nė nekrustelėjo.

Tada ji pamatė Eriką, stovintį nuošaliai su cigarete dantyse.

— Erikai! Sustabdykite jį!

Bet Erikas užsitraukė dūmą ir nusisuko.

— Ne! Paleisk mane!

Bet Dešas nieko nepaisydamas tempė ją į daržinę. Hanė su palengvėjimu pamatė, kad ten sukinėjasi gal pustuzinis grupės narių ir rengia apšvietimą naujam epizodui. Dešas nepalies jos šių žmonių akivaizdoje!

— Dinkite iš čia! — krioktelėjo Dešas. — Žaibu!

— Ne! — sukliegė ji. — Neišeikite!

Bet visi leidosi bėgti lyg žiurkės iš skęstančio laivo. Paskutinysis išbėgęs uždarė daržinės duris.

Piktai nusikeikęs Dešas atsisėdo ant šieno spudulo, kurių čia buvo pridėta kitam epizodui, ir persimetė Hanę per kelį.

Hanė buvo skaičiusi scenarijų ir žinojo, kas bus toliau. Dešas pakels ranką jai įkrėsti, bet iškart supras, kad negali. Tada papasakos jos motinos istoriją, ji apsiraudos — ir vėl viskas bus gerai.

Dešas delnu iš visų jėgų tvojo jai per pasturgalį.

Iš nuostabos Hanė šaižiai suspigo.

Jis tvojo dar kartą, dabar spiegimas jau tapo skausmo sklidinu riksmu.

Kitas pliaukštelėjimas buvo dar skaudesnis.

O tada Dešas liovėsi. Jo delnas sustingo uždengęs jos sėdmenis.

— Štai kaip dabar viskas bus. Nuo šiol vieno žmogaus tu privalėsi klausyti, ir tas žmogus esu aš. Jeigu būsiu patenkintas, tau taip pat nėra ko nerimauti. Bet jeigu aš nepatenkintas, gali iškart pradėti poteriauti. — Pakėlęs ranką jis smarkiai pliaukštelėjo Hanei per sėdmenis. — Ir žinok: kaip tik dabar aš esu labai nepatenkintas!

— Jūs neturite teisės taip elgtis, — užsmaugtu balsu išspaudė Hanė.

Dešas pliaukštelėjo dar kartą.

— Kas taip sako?

Hanės akys priplūdo ašarų.

— Aš juk žvaigždė! Išeisiu iš serialo!

Pliaukšt!

— Gerai!

— Paduosiu jus į teismą!

Pliaukšt!

— A-ai! Jūs liksite be darbo!

Pliaukšt!

Hanės veidas degė iš skausmo ir pažeminimo, ėmė tekėti nosis. Ašara kaptelėjo ant daržinės grindų ir ant lentos liko maža tamsi dėmelė. Laukiant kito smūgio raumenys mėšlungiškai susitraukė, bet Dešo ranka nusileido ramiai — ir taip pat ramiai suskambo balsas.

— O dabar padarysiu štai ką. Sukviesiu čia visus, kuriuos tu įžeidei. Kviesiu vieną po kito, pats laikysiu tave, o jiems leisiu kaip reikiant iškaršti tau kailį.

Hanei iš gerklės ištrūko rauda.

— Tai neįmanoma! To juk nėra scenarijuje!

— Gyvenimas, vaike, ne scenarijus. Gyvenime pati privalai už viską atsakyti.

— Prašau! — Šis žodis iš jos lūpų išsprūdo gailus ir vienišas. — Prašau to nedaryti!

— O kodėl?

Ji pamėgino sulaikyti kvėpavimą, bet persmelkė skausmas.

— Todėl.

— Manau, tau teks paaiškinti išsamiau.

Sėdmenys degė, o didžiulis delnas ant jų taip pat buvo karštas, ir dėl to buvo dar blogiau. Bet labiau už kūną skaudėjo sielą.

— Todėl, kad... — iškvėpė ji. — Todėl, kad aš nenoriu būti tokia.

Akimirką Dešas tylėjo.

— Tu verki?

— Aš? Ne, velniai rautų!.. — Jos balsas nutrūko.

Dešas patraukė ranką nuo sėdmenų. Hanė šiaip taip nušliaužė jam nuo kelių ir pamėgino atsistoti. Bet kojos slystelėjo ant daržinės grindų paskleisto šieno ir praradusi pusiausvyrą ji nevikriai dribtelėjo šalia Dešo. Ir iškart nusigręžė nenorėdama, kad jis pamatytų ant skruostų išterliotus ašarų pėdsakus.

Kurį laiką buvo tylu. Užpakalis degė ir Hanė sugniaužė rankas vos tvardydamasi, kad nepradėtų kasytis.

— Aš... aš neketinau nieko įžeisti, — tyliai tarė ji. — Tiesiog norėjau, kad žmonės mane pamiltų.

— Ką gi, pasirinkai itin originalų būdą siekti meilės.

— Visi manęs taip nekenčia...

— Esi maža netikusio būdo bjaurybė. Už ką jie turėtų tave mylėti?

— Visai aš ne bjaurybė! Esu žmogus kaip žmogus. Dora baptiste, turinti tvirtas moralines nuostatas.

— Hmm... — pašaipiai numykė jis.

Sportinių marškinėlių rankove Hanė paskubomis nusibraukė ašaras, kad Dešas nepamatytų, kaip jos rieda skruostais.

— Jūs... jūs tik pajuokavote, kad sukviesite čia tuos žmones ir leisite jiems mane prilupti, tiesa?

— Jeigu jau esi tokia nuoširdi baptiste, nedidelė vieša atgaila neturėtų tavęs gąsdinti.

Hanė pamėgino atsitiesti, bet nuo patirto sukrėtimo buvo įsitempusi ir liko sėdėti susikūprinusi. Ir kaip ji taip nusirito? Juk troško vienintelio dalyko — kad visi ją pamiltų, ypač šis, taip ją niekinantis žmogus. Ašarų buvo per daug, kad pajėgtų visas sulaikyti, ir kelios paptelėjo jai ant džinsų.

— Aš... aš negaliu atsiprašyti. Man labai gėda.

— Jau esi prisidariusi tiek gėdos, kad daugiau ar mažiau — koks skirtumas.

Hanė pamėgino įsivaizduoti, kaip į visa tai pažiūrės Erikas.

— Būkite geras, neverskite manęs to daryti!

Dešo batai sušnarėjo šiauduose. Stojo ilga tyla. Hanė kūkčiojo pasigaikščiodama.

— Ką gi, turbūt galėčiau šiek tiek luktelėti. Jeigu matysiu, kad nusprendei pasitaisyti.

Jos sielvarto šie žodžiai nė kiek nesumažino.

— Jūs... jums nereikėjo manęs mušti. Ar žinote, kiek man metų?

— Na, Dženei trylika, bet tu, mano žiniomis, vyresnė.

— Buvo numatyta, kad šį sezoną jai sueis keturiolika, deja scenaristai jos amžiaus nepakeitė.

— Televizinis laikas eina palengva.

Ašaros tekėjo Hanei iš akių lyg vanduo iš čiaupo sudilusia tarpine. Mergina tarė sujaudintu balsu:

— Bet ne muilo operose. Mano tetulė Sofija kartą žiūrėjo vieną serialą, kur veiksmui rutuliojantis gimė mergaitė. Tai po trejų... po trejų metų ta mergaitė jau buvo nėščia paauglė.

— Jeigu neklystu, tau maždaug šešiolika.

Pro siaurą plyšelį, kuriuo pavirto jos gerklė, ištrūko dar vienas kuktelėjimas.

— Man jau aštuoniolika. Aštuoniolika metų vie-vienas mėnuo ir dvi savaitės.

— Regis, šiek tiek apsirikau. Na, jeigu taip, tada tik dar blogiau, ar ne? Juk sulaukus aštuoniolikos dera elgtis veikiau kaip moteriai, o ne kaip vaikui, kuriam būtinai reikia iškaršti kailį.

Jos balsas užlūžo.

— Ne-nemanau, kad kada nors tapsiu moterimi. Aš amžiams liksiu įkalinta šitame vaikiškame kūne.

— Tavo kūnui nieko netrūksta. O štai smegenims neprošal būtų subręsti.

Hanė susirietė prispaudusi rankas prie krūtinės ir sukrūpčiojo visu kūnu. Ją graužte graužė neapykanta pačiai sau. Mintis, kad ir toliau liks kokia buvusi, atrodė neištveriama.

Prisilietimas buvo neapsakomai atsargus ir Hanė net ne iškart pajuto, kad Dešo pirštai palietė jai nugarą. Tada jo delnas atsigniaužė ir prigludo prie stuburo. Ūmai visi taip ilgai tramdyti jausmai išsiveržė į laisvę. Ir atstūmimas, ir vienatvė, ir meilės troškimas, lediniu varvekliu sustingęs krūtinėje.

Hanė atsisuko ir įsikniaubė Dešui į krūtinę. Rankomis apsikabino už kaklo, veidu prisispaudė prie marškinių apykaklės. Pajuto, kaip jis visas įsitempė, ir suprato: niekas net nemano jos apkabinti, niekas niekada nenorėjo imti jos ant rankų, — bet ji nepajėgė susivaldyti. Tiesiog ėmė ir apkabino jį pati.

— Taip, esu tokia, kaip sakote, — sukuždėjo į marškinių apykaklę. — Ir pagiežinga, ir savimyla, ir netikusio būdo bjaurybė.

— Žmonės keičiasi.

— Ar... ar tikrai manote, kad man derėtų atsiprašyti?

Dešas nerangiai prilaikė ją — neatstūmė, bet ir neapkabino.

— Verčiau pripažinkime, kad tu, regis, priėjai kryžkelę. Gal pati šito kol kas ir nesupranti, bet vėliau atsigręžusi pamatysi, jog buvai priversta priimti sprendimą, nuo kurio priklausys visas tolesnis tavo gyvenimas.

Hanė tylėjo prisiglaudusi skruostu jam prie peties ir svarstė jo ištartus žodžius. Per ją buvo atleisti du žmonės, ji spėjo įžeisti kone visus serialo dalyvius. Šito aiškiai buvo per daug, negi dar įmanoma ką nors atitaisyti!

Ji vėl kuktelėjo.

— Dešai, juk čia tikras VM, argi ne?

Akimirką įsivyravo tyla.

— Atrodo, taip ir yra, — atsakė jis.

10

Hanei išėjus iš daržinės paaiškėjo, kad filmavimo tvarkaraštis kažkaip stebuklingai pertvarkytas ir vietoje scenų, kuriose dalyvauja Dešas, bus filmuojami epizodai su Bleiku ir Eleonora. Visi aplinkui buvo nenatūraliai dalykiški, niekas į ją nežiūrėjo, bet iš patenkintų veidų Hanė suprato: jie puikiai numano, kas dėjosi viduje. Veikiausiai šitie šunsnukiai dar ir ausį laikė prikišę prie daržinės durų!

Hanė primerkė akis ir sučiaupė lūpas. Ji niekam neleis iš savęs šaipytis! Nieku gyvu! Ji jiems...

— Nepatarčiau, — jai už nugaros tyliai tarstelėjo Dešas.

Hanė atsigręžė, pažvelgė į skrybėlės krašto dengiamas akis ir pamatė kietai į tiesią liniją sučiauptą burną. Laukė, kad tuoj tuoj sukunkuliuos įprastas nuoskaudos jausmas, bet pajuto užplūstant nuostabią ramybę. Pagaliau atsirado žmogus, kuris nubrėžė smėlyje liniją ir parodė ribą, kurios peržengti nevalia.

— Siūlau pasirinkti laiką ir šiandien po filmavimo užsukti pas Rosą. Yra keli žmonės, kuriuos būtų neprošal sugrąžinti į darbą.

Nors Hanei ir nepatiko, kad Dešas tikrai būtų ją laikęs ir leidęs kitiems pliekti per pasturgalį, noras priešgyniauti ūmai dingo ir ji paklusniai linktelėjo galvą.

— Ir dar — nesumanyk skųstis kam nors iš televizijos darbuotojų dėl to, kas šiandien nutiko. Viskas liks tarp mudviejų.

Hanės širdyje plykstelėjo menkutė ankstesnio užsispyrimo žarijėlė.

— Jūsų žiniai, aš net neketinu niekam skųstis!

Dešo lūpų kampučiai vos pastebimai virptelėjo.

— Tai ir gerai. Gal tavo galvoje vis dėlto daugiau smegenų, negu maniau iš pradžių.

Jis bakstelėjo nykščiu į skrybėlės kraštą ir nuėjo.

Hanė kelias akimirkas žiūrėjo jam įkandin. Tada jos pečiai nusviro. Rytoj Dešas jos net nepakalbins! Ir viskas vėl grįš į senąsias vėžes.

O Dešas sulėtino žingsnį ir staiga sustojo. Atsisuko į ją, įdėmiai apsidairė ir tarė:

— Girdėjau, myli arklius. Jeigu kurį savaitgalį sumanytum atvažiuoti pas mane į rančą, parodyčiau savuosius.

Širdis ėmė plėstis, kol jai tapo ankšta krūtinės ląstoje.

— Tikrai?

Jis linktelėjo ir ramiai nužingsniavo prie savo namelio ant ratų.

— O kada? — Ji kelis žingsnius pabėgėjo įkandin.

— Na, tarkime...

— Šį savaitgalį? Gal šeštadienį? Norėjau pasakyti, kad man šis šeštadienis tinka, o jeigu jums taip pat...

Jis įsikišo į kišenę nykštį, atrodo, jau apgailestaudamas dėl skuboto pasiūlymo.

„Nagi, prašau, — tylomis meldė ji. — Būkite geras, tik neatšaukite savo pasiūlymo.“

— Na... šis savaitgalis man ne visai patogus, bet kitos savaitės šeštadienis, ko gero, tiks.

— Nuostabu! — Mergina aiškiai pajuto, kaip per visą veidą nusidriekia plati lyg lėlės iš animacinio filmuko šypsena. — Kitą šeštadienį, labai gerai!

— Tai sutarta. Tegul bus vidurdienį.

— Vidurdienį. Oi, kaip šaunu! Vidurdienis man puikiai tinka.

Širdis ėmė plūduriuoti lyg pripučiamas žaisliukas vonioje.

Ir plūduriavo iki pasibaigiant dienai, leisdama nematyti grupės narių kvailų šypsenėlių ir pasitenkinimo Lizos akyse. Nors savimeilei buvo suduotas stiprus smūgis, Hanė su malonumu pajuto, kaip puiku liautis būti blogai.

Tą patį vakarą, užspeitusi Rosą jo kabineto kampe, Hanė paprašė sugrąžinti į darbą Melaniją ir Džeką. Jis mielai sutiko, tad prieš apleisdama studiją Hanė paskambino jiems abiem ir atsiprašė. Nė vienas iš jų nevertė jos žemintis, bet dėl to nebuvo nė kiek lengviau.

Kita savaitė tęsėsi ištisą amžinybę, o Hanė taip laukė šeštadienio ir kelionės į rančą! Nerte nėrėsi iš kailio stengdamasi būti su visais maloni, ir nors didžiuma filmavimo grupės narių buvo linkę laikytis nuo jos atokiai, kai kurie vis dėlto pradėjo palengva atitirpti.

Šeštadienio rytą žaibu įveikusi siaurą dulkėtą kelią, vinguriuojantį per rūsčius kalnus šiauriau nuo Malibu, Hanė pirmą kartą išvydo Dešo Kugano rančą. Ji buvo jaukiai prisiglaudusi tarp kalvų, apaugusių geltonaisiais keimariais, ąžuolais ir platanais. Danguje virš galvos skraidė pora raudonuodegių sakalų.

Hanė pasuko į kelkraštį. Laikrodis prietaisų skydelyje rodė 10:38, o rančoje jos laukė tik vidurdienį. Palenkusi užpakalinio vaizdo veidrodėlį ji įdėmiai ištyrinėjo savo atvaizdą stengdamasi nuspręsti, ar ne kvailai atrodo padažytų lūpų ir „šuns dubenėlio“ šukuosenos derinys. Padažytos lūpos atrodė kvailai. Kita vertus, prie tokios šukuosenos viskas atrodytų kvailai, tai koks skirtumas? Laikrodis rodė 10:40.

O jeigu jis pamiršo? Delnai sudrėko ir Hanė skubiai nusibraukė juos į džinsus. Pamėgino įtikinti save, kad tokio svarbaus įvykio Dešas nepamirš. Kiek daug ji tikėjosi iš šitos dienos, kurią jie praleis dviese! Atrodė, kad pildosi visos svajonės. Dešas parodys jai apylinkes. Jie kalbėsis apie arklius, iš jos pajodinėti, tada sustos pailsėti ir vėl plepės. Gal jo darbininkai paruoš ko nors užkąsti lauke. Jie pasities staltiesę prie upelio ir šnekėsis šnekėsis... Dešas šypsosis jai lygiai taip, kaip šypsosi Dženei, ir...

Hanė kietai užmerkė akis. Šitokioms vaikiškoms fantazijoms ji jau gerokai per sena. Gal verčiau pasvajoti apie meilę. Tačiau kad ir kaip ragino vaizduotę, kaskart atsidurdavo Eriko Dilono glėbyje, dėl to ją apėmė jaudulys ir nusivylimas. Kita vertus, Dešo Kugano, kuris elgiasi su ja taip pat kaip Dešas Džonsas su savo dukrele Džene, vaizdinys nebuvo nė kiek patrauklesnis.

Laikrodis rodė 10:43. Laukti liko dar valandą ir septyniolika minučių.

Et, kas bus, tas bus! Hanė įjungė variklį ir ryžtingai įsuko į kelią. Ji tiesiog apsimes, kad supainiojo laiką.

Rančos namas buvo vienaukštis statinys iš akmenų ir kipariso medienos su žaliomis langinėmis ir anglies spalva nudažytomis lauko durimis. Būstas toli gražu neatrodė tinkamas tokiai kino žvaigždei kaip Dešas — namas pernelyg kuklus, gal kaip tik todėl Federalinės mokesčių valdybos klerkai nereikalavo jo parduoti. Hanė išlipo iš automobilio ir pakilo laipteliais prie laukujų durų. Timptelėjusi varpelį priminė sau padoraus elgesio taisykles. Jeigu nenori, kad žmonės elgtųsi su tavimi kaip su keturiolikmete, turi atitinkamai laikytis. Reikia ugdyti gebėjimą niekada neprarasti santūrumo. Ir metas liautis gyventi atlapota širdimi.

Hanė paskambino dar kartą. Jokių gyvybės ženklų. Nerimas akimirksniu virto baisiausiu išgąsčiu ir ji iš visų jėgų užgulė skambutį. Negalėjo jis pamiršti. Juk šis susitikimas toks svarbus! Jis...

Durys staiga atsidarė.

Dešas aiškiausiai buvo ką tik išlipęs iš lovos. Iš drabužių mūvėjo tik rusvai žalsvos spalvos kelnėmis, veidas buvo apžėlęs šeriais. Skystos plaukų sruogos vienoje galvos pusėje buvo suplotos, kitoje — styrojo pasišiaušusios, tarytum po jas būtų patrypusi karvių banda. O svarbiausia — jis anaiptol neatrodė nudžiugęs.

— Tu kiek ankstokai.

Hanė nurijo gerklėje įstrigusi gumulą.

— Argi?

— Juk sakiau — vidurdienį.

— Oi, tikrai?

— Tikrai.

Hanė nežinojo, ką daryti.

— Gal norite, kad šiek tiek pasivaikščiočiau ar panašiai?

— Tiesą sakant, neprieštaraučiau.

— Dešai! — iš vidaus pasigirdo moters balsas.

Jo veide šmėstelėjo nepasitenkinimas. Kimtelėjęs moters balsas aiškiausiai kažką priminė. Hanė prikando lūpą. Tai ne jos reikalas.

— Dešai! — vėl pašaukė moteris. — Kur tu laikai kavinuką?

Iš nuostabos ir pasipiktinimo Hanė net prasižiojo. Dastė!

Už jo pečių sušmėžavo pažįstama baltaplaukė Laižos Harper galva.

— Hane, ar čia tu?

— Žinoma, kad aš, — iškošė ji pro dantis. Laižos akytės kažkaip vaikiškai nekaltai suapvalėjo.

— Oi!

— Ji ir su jumis miega?! — žiūrėdama į Dešą sušuko Hanė.

— O gal vis dėlto eisi pasivaikščioti? — atitarė jis.

Nekreipdama dėmesio į patarimą Hanė pasisuko į Laižą.

— O jūs savo prielankumą tikrai švaistote į kairę ir į dešinę!

— Kaupiu duomenis, kad galėčiau palyginti, — maloniai atsakė Laiza. — Beje, tarp mūsų kalbant, šitas senas kaubojus apšauna Eriką Diloną jau starte.

— Manau, judviem metas liautis, — pareiškė Dešas. — Hane, jeigu bent žodelį nugirs tie rašeivos, tavo užpakalis taps visuomenės savastimi. Ar supratai?

— Taip, supratau, — niūriai atsakė Hanė.

Laiza, kuri nuolat ieškojo galimybių Dastės vaidmeniui suteikti svarumo, nusišypsojo Hanei iš už Dešo nugaros, aiškiai vildamasi, kad ši netylės.

— Einu pasivaikščioti, — nelaukdama Dešo įsakymo nešdintis skubiai tarė Hanė. Užgniaužusi kvapą ji greitu žingsniu pasileido alėja ir išgirdo užtrenkiant duris.

Paskui, kai sustojo prie aptvaro ir susižavėjusi apžiūrinėjo tris Dešo arklius, kvėpdama aštrų eukaliptų aromatą, sumišusį su vos juntamu arklių mėšlo kvapu, ausis pasiekė nuvažiuojančio Laižos automobilio burzgimas. Pagalvojus apie Laižą ir Dešą, Laižą ir Eriką ją apėmė pavydas, nes šita Laiza išmanė visas moteriškumo paslaptis, kurios jai pačiai buvo neįkandamos.

Netrukus pasirodė Dešas — jau apsivilkęs languotais marškiniais, mūvintis džinsais ir avintis panešiotais kaubojiškais batais. Iš po „Stetson“ skrybėlės kyšojo dar drėgni nuo maudynių plaukai. Jis padavė jai vieną iš dviejų atsineštų puodelių su kava. Hanė paėmė, o Dešas įsirėmė koja į gardo skersinį ir nužvelgė arklius. Ji taip pat užkėlė koją ant skersinio.

— Prašau man atleisti, — pagaliau tarė Hanė. Palengva ji pradėjo suprasti: jeigu esi neteisus, paprasčiau atsiprašyti negu ieškoti pasiteisinimų. — Aš žinojau, kad buvome susitarę, jog nesirodysiu anksčiau nei vidurdienį.

Dešas gurkštelėjo kavos iš balto keraminio puodelio.

— O aš žinojau, kad tu žinai. — Ir viskas. Nei jis skaitė moralų, nei gilinosi į smulkmenas. Mostelėjo į arklius garde. — Anie du turi tik ketvirtadalį grynaveislių žirgų kraujo, o šis — grynakraujis arabų šuolininkas. Laikau juos čia draugų paprašytas.

— Tai arkliai ne jūsų?

— Norėčiau, kad būtų mano, bet savuosius buvau priverstas parduoti.

— Mokesčių valdyba?

— Aha.

— Prakeikti kraujalakiai!

— Tai jau tikrai.

— Pas mus jie darė reviziją kaip tik prieš dėdės Erlo mirtį. Man kartais atrodo, jog ta revizija jį ir pribaigė. Su Federaline mokesčių valdyba gali sutarti tik serijiniai žudikai. Galiausiai man teko paimti į savo rankas didžiąją ūkio dalį.

— O kiek metų tada tau buvo?

— Keturiolika. Bet matematika man visada gerai sekėsi.

— Kad atsilaikytum prieš Federalinę mokesčių valdybą, vien matematikos negana.

— Aš suprantu žmones. Ir tai labai padeda.

Dešas papurtė galvą ir nusijuokė.

— Štai ką pasakysiu, Hane: kaip gyvas nesu sutikęs nieko, nei vyro, nei moters, prasčiau už tave permanančio žmogaus būdą!

Ji pasišiaušė.

— Kaip galite taip sakyti! Juk tai netiesa!

— Gryniausia tiesa. Kaip tik labiausiai patyrusiems filmavimo grupės žmonėms tu ir keli daugiausia rūpesčių, beje, ne tik jiems. Man susidarė įspūdis, kad esi linkusi prisirišti prie žmonių, turinčių galybę trūkumų. O geriausiems atgręži nugarą.

— Kam aš ją atgręžiau? — pasipiktinusi paklausė Hanė.

— Na, kad ir Lizai. Ji protinga ir darnios prigimties. Iš pat pradžių tu jai patikai, nors neįsivaizduoju kodėl.

— Bet tai juokinga! Toji Liza Keslberi — tikra kalyčių karalienė! Ir nekenčia mano būdo. Man atrodo, viskas, ką pasakėte, tik įrodo, kad aš geriau už jus nusimanau apie žmones!

Dešas prunkštelėjo.

O Hanė nesiliovė.

— Pateiksiu jums idealų jos kerštingumo pavyzdį. Kartą praėjusią savaitę grįžusi į savo būstą radau jos siuntinėlį. Ir raštelį, kuriame ji atsiprašė, kad neatėjo per mano gimtadienį, ir vylėsi, jog man patiks jos šiek tiek vėluojanti dovana.

— Mano nuomone, kerštingumu čia net nekvepia.

— Aš irgi taip maniau, kol išvyniojau paketėlį. Nieku gyvu neatspėtumėte, kas ten buvo.

— Rankinė granata?

— Suknelė!

— Baisu pagalvoti! Reikėjo paduoti ją į teismą.

— Na, ne! Paklausykite. Ne šiaip kokia suknelė, o toks mažas geltonas daikčiukas su daugybe raukinių ir nėrinių pelerina. Ir dar tie kvaili bateliai. Ir perlai!

— Perlai? Nieko sau.

— Jūs nesuprantate, ar ką? Juk ji tiesiog norėjo išstatyti mane pajuokai.

— Hane, aš jau pasiklydau tavo samprotavimuose.

— Visa tai tiktų kokiai nors lėlytei Barbei, o ne tokiai kaip aš. Juk jeigu taip apsirengčiau, visi sprogtų iš juoko. Ta suknelė tokia...

— Moteriška?

— Taip taip. Kaip tik tokia. Kvaila! Ir lengvabūdiška.

— O juk galėjo atsiųsti ką nors iš spygliuotos vielos ir skutimosi peiliukų.

— Visai nejuokinga.

— Ir ką gi padarei su dovana?

— Viską suvyniojau ir grąžinau jai.

Pirmą kartą šiandien jis atrodė įpykęs.

— Kodėl taip padarei? Regis, mudu jau susitarėme, kad liausiesi išsidirbinėti.

— Bet juk netėškiau to ryšulio jai į akis!

— Kokia tu maloni!

— Tik pasakiau, kad vertinu kilnų mostą, bet dovanos priimti negaliu, nes nieko nepadovanojau jai per gimtadienį.

— O jau tada tėškei ryšulį į akis.

Ji nusijuokė.

— Dešai, aš juk pasitaisiau! Man atrodo, viską padariau labai padoriai.

Jis nusikvatojo, tada pakėlė ranką ir akimirką Hanei pasirodė, kad tuoj sušiauš jai plaukus, kaip šiaušdavo Dženei. Bet ranka nusileido ir jis nuėjo pasikalbėti su arklininku.

Dešas parinko jai vieną iš mišrūnų, ramią kumelaitę, nes žinojo, kad Hanė nėra patyrusi jojikė, o pats pasiėmė įnoringąjį arabą. Juodu jojo tarp kalvų, saulė kaitino Hanei galvą ir ji jautėsi esanti laimės viršūnėje. Dešas sėdėjo balne šiek tiek pasikūprinęs, lyg būtų labiau įpratęs joti raitas, o ne vaikščioti žeme pėsčias. Taip draugiškai tylėdami kurį laiką jie ir jojo, kol Hanės poreikis pasišnekėti paėmė viršų.

— Kaip čia gražu! O kiek jūs turite žemės?

— Kadaise ji visa buvo mano, bet vėliau mokesčių valdyba atsirėžė gerą gabalą. Jau greitai ši žemė taps Santa Monikos nacionalinio draustinio dalimi. — Jis mostelėjo kažkur link stataus kanjono, kuris tęsėsi jiems iš dešinės. — Čia ėjo šiaurinė mano žemių riba, o štai tas upelis priekyje žymėjo vakarinę jų ribą. Vasarą jis išdžiūsta, bet dabar tikrai gražus.

— Jums vis tiek dar nemažai liko.

— Kaip čia pasakius. Manau, kad ir kiek žemės žmogus turi, jam vis tiek maža.

— Jūs užaugote rančoje?

— Kur tik aš neaugau!

— Jūsų šeima daug keliavo?

— Ne visai taip.

— Ką turite omenyje?

— Et, šiaip.

— Jums pačiam teko daug važinėti?

— Jau sakiau.

— Bet juk nieko nepasakėte.

— Teisybė.

Dešas įsmeigė akis į medžių juostą palei upelį. Hanė įdėmiai įsižiūrėjo į jo profilį, į giliai įsodintas akis ir erelio nosį, iškilius skruostikaulius ir kvadratinį smakrą. Dabar jis buvo labai panašus į kokio nors nacionalinio didvyrio paminklą.

Vis dar žvelgdamas į tolį jis pagaliau tarė:

— Aš gyvenu savo gyvenimą, Hane. Ir man nepatinka mintis, kad jis galėtų tapti prieinamas visam pasauliui.

Mergina pažvelgė į savo rankas, gulinčias ant balno gugos.

— Jūs manote, kad viską papasakosiu scenaristams, tiesa?

— Kiek žinau, taip jau yra nutikę.

— Neketinau nieko jiems pasakoti. Tiesiog manyje tiek visko prisikaupė, o neturiu nieko, su kuo galėčiau pasišnekėti.

— Tai, ką darai tu — tavo reikalas, o mano reikalai yra tik mano.

— Pavyzdžiui, jūsų santykiai su Laiza.

— Būtent.

— Bet juk Laiza meldžia Dievą, kad papasakočiau scenaristams, kaip užklupau jus pikantiškomis aplinkybėmis.

— Laiza — ambicinga mergina.

Hanė atsiduso.

— Nieko aš nepasakosiu.

— Pamatysime.

Hanę supykdė jo nepasitikėjimas. Jeigu kai ką ir papasakojo tiems rašeivoms, dar nereiškia, kad yra liežuvautoja.

— Jūs mylite ją? — paklausė Hanė.

— Ne, velniai rautų! Aš nemyliu jos.

— Tai kodėl...

— Viešpatie, Hane, pasaulyje yra toks dalykas kaip seksas dėl malonumo.

Jis nusigręžė ir Hanei pasidarė smalsu, ar jai tikrai pavyko priversti Dešą pasijusti nejaukiai.

— Tiek aš suprantu. Tiesiog pamaniau...

— Pamanei, kad tokiems dalykams esu per senas. Atspėjau? Tai štai, pranešu, kad man tik keturiasdešimt vieni.

— Toks senas?

Dešas užvertė galvą ir Hanė nusišypsojo. Jo susierzinimas atlėgo. Mergina užsižiūrėjo į keistai išsidėsčiusius kalnus. Jos kumelė džiugiai sužvingo ir pakinkavo galvą.

— Dešai, jei norite, aš prisieksiu, kad viskas, ką pasakysite, liks tik tarp mūsų?

— Hane, aš vertinu tavo nuoširdumą, bet...

— Bet nesate įsitikinęs, kad laikysiuosi žodžio. Ką gi, esu to nusipelniusi. Matote... jeigu būčiau turėjusi su kuo pasikalbėti, man nebūtų reikėję atverti širdies scenaristams.

— Tai jau darosi smarkiai panašu į mėginimą papirkti!

— Dėl manęs galite manyti kaip tinkamas.

Dešas sunkiai atsiduso.

— Klausyk, man atrodo, tu per daug mėgsti kalbėti, o aš jaučiu stiprų potraukį tylai.

— Turbūt jums buvo nelengva būti vedusiam tas moteris!

— Palyginti su tavimi, jos tikros nebylės.

— Mūsų rašeivoms tikrai bus įdomu pasiklausyti apie judu su Laiza.

— Hane!

— Ką?

— Primink man, kad turiu įkrėsti tau į pasturgalį.

— Jau įkrėtėte. Nemanykite, kad pamiršau.

Buvo jau trečia valanda, kai jie sugrįžo prie daržinės, leido arkliams atvėsti ir perdavė juos arklininkui. Dešas palydėjo ją iki automobilio, stovinčio netoli alyvos radiatoriaus, kurį dengė gyvatvorės krūmai. Hanė taip nenorėjo, kad ši diena baigtųsi! Mintis, jog teks vėl panirti į nesibaigiantį namiškių zyzimą, jai atrodė nepakeliama. Ūmai suurzgė pilvas ir mergina pajuto įkvėpimo antplūdį.

— Dešai, ar jūs kada nors troškote prisivalgyti naminių pyragėlių? Tokių storų ir purių — perlauži, o iš jo srovele išsiveržia garas! Sviestas tirpte tirpsta ant jo geltono kaip auksas įdaro. O tada užpili šiek tiek šilto klevų sirupo...

— Hane, žinojau, kad tu bjauraus būdo, bet net nenujaučiau, jog esi dar ir sadiste!

Juodu sustojo prie automobilio bagažinės.

— Turbūt nesu sakiusi, kad aš skaniai ruošiu valgį. Mano pyragėliai būna kaip tik tokie.

Tačiau jo veido išraiška buvo nepatikli.

— Kažkodėl esi nelabai panaši į mėgėją sukinėtis virtuvėje!

— Bet taip yra. Ir tai dar kartą įrodo, koks prastas esate žmogaus sielos žinovas. Aš jau daug metų ruošiu valgį savo šeimai. Teta Sofija visada būdavo pernelyg pavargusi, kad ką nors darytų ne iš pusgaminių, todėl dešimties metų jau buvau išsiugdžiusi tvirtą neapykantą pietums, kuriuos reklamuoja per televiziją, pamėginau šeimininkauti pati ir neilgai trukus jau buvau puiki virėja. Nė kiek neperdedu. Ir tai yra paprasčiausias tikras naminis maistas. — Išsitraukusi iš kišenės ryšulėlį raktų ji tarsi nejučia ėmė mėčioti juos ant delno. — Po galais, tik pagalvojau apie tuos pyragėlius ir iškart panorau kuo greičiau grįžti namo ir iškepti jų visą skardą. Labai ačiū už kvietimą, Dešai. Aš nuostabiai praleidau šį pusdienį!

Dešas įsikišo nykštį į džinsų kišenę ir įbedė akis į žemę. Hanė sužvangino raktais. Jis pakrapštė bato galu akmenukus. Ji permetė raktus iš dešinės rankos į kairę.

— Jeigu tau ūmai kiltų noras patikrinti mano virtuvės atsargas ir pažiūrėti, ar ten yra visko, ko reikia, aš neprieštaraučiau.

Hanės akys suapvalėjo.

— Tikrai? Nenorėčiau piktnaudžiauti jūsų svetingumu.

Jis krenkštelėjo ir pasuko namų link.

Ji su šypsena nusekė įkandin.

Virtuvė buvo senoviška ir erdvi, su ąžuolinėmis spintelėmis, išdažyta skrudintų migdolų spalva. Kažką murkdama panosėje Hanė atsirinko viską, ko reikia pyragams, ir sužvejojo šaldytuve svarą kiaulienos kumpio. Pradėjusi seikėti miltus į margą molinį dubenį išgirdo iš svetainės sklindančius garsus: per televiziją rodė krepšinio rungtynes, žaidė Oklahomos „Sooners“. Hanė nebūtų prieštaravusi, jeigu Dešas būtų palaikęs jai draugiją, tačiau jo virtuvėje buvo gera ir vienai.

Maždaug po keturiasdešimt penkių minučių ji pakvietė jį prie seno ąžuolinio stalo, stovinčio nedidelėje nišoje. Dėdulė Erlas nemėgo kalbėti valgydamas ir įpratino prie to visus namiškius. Todėl Hanė tylomis pakėlė švarų virtuvinį rankšluostį ir akims atsivėrė dubuo, pilnas garuojančių auksaspalvių pyragėlių. Paėmęs iškart du Dešas pakabino šakute pustuzinį bekono griežinėlių ir įsivertė į lėkštę.

Vos perlaužė pirmąjį pyragėlį, iš jo, kaip Hanė ir žadėjo, išsiveržė garų debesėlis. Ji padavė jam sviestą ir ąsotėlį iš anksto pašildyto sirupo. Čia buvo ne klevų sirupas, jo Dešo ūkyje neatsirado. Sviesto gabalėlis akimirksniu įsigėrę į pyragėlio minkštimą, sirupas nubėgo per kraštus. Dabar buvo galima ir pačiai pavalgyti.

— Gerai, — sudorojęs pirmą pyragėlį ir imdamasis antrojo sumurmėjo Dešas.

Hanė gurkštelėjo ką tik išvirtos kavos. Jos skoniui kava buvo stiproka, bet mergina žinojo, kad Dešas tokią mėgsta. Kai dingo ir antrasis pyragėlis, ji patyliukais pristūmė visą dubenį, kad jam būtų lengviau pasisiekti.

Hanė visada valgė nedaug, dabar taip pat pasitenkino vienu pyragėliu ir kava. O Dešas baigė kirsti jau ketvirtą.

— Gerai, — pakartojo jis.

Jo pasitenkinimas Hanės širdį užliejo pasididžiavimu. Gal ji ir nėra labai graži, gal per daug lengvabūdė, užtai puikiai sugeba jį pamaitinti!

Dešas sudorojo devynis griežinėlius bekono ir gal pustuzinį pyragėlių, kol pagaliau pasisotino. Tada žvilgtelėjo į Hanę ir nusijuokė.

— Mergaite, tu esi puiki virėja!

— Turėtumėte dar paragauti mano kepto viščiuko. Iš viršaus auksaspalvė plutelė, o viduje...

— Stop! Hane, ar esi kada girdėjusi apie tokį dalykėlį kaip cholesterolis?

— Žinoma. Jį Laiza naudoja plaukams blukinti.

— Manau, tai „Klairolis“.

— Vaje, aš supainiojau! — Hanė nekaltai nusišypsojo. Kol Dešas valgė, jai nedavė ramybės anksčiau jo pasakyti žodžiai. Ir kai Dešas įsibėrė į kavą kaupiną šaukštelį cukraus, ji nusprendė, kad pats laikas apie tai paklausti. — Paminėkite nors vieną silpnabūdį žmogų, prie kurio aš esu prisirišusi.

— Atsiprašau, ką?

— Na, anksčiau sakėte, kad stipriems aš atgręžiu nugarą. Ir kad prisirišu prie silpnabūdžių. Tai ir paminėkite nors vieną.

— Aš taip sakiau?

— Sakėte. Ką turėjote omenyje?

— Na... — Jis pamaišė kavą. — O ką pasakytum dėl Eriko?

— Aš visai nesu prisirišusi prie Eriko Dilono. Jo elgesys man atrodo nepakenčiamas.

— Kaip kažin ką esi.

— Jis juk stačiokas ir kraustosi iš proto pats dėl savęs!

— Šį dalyką taikliai pastebėjai.

— Bet jis labai talentingas. — Ūmai jai kilo noras užsistoti Eriką.

— Ir vėl esi teisi.

— Nesu kvanktelėjusi, kad man rūpėtų Erikas Dilonas. Jis nieku gyvu neatkreiptų dėmesio į tokią merginą kaip aš — žemaūgę pikčiurną didžiausia kaip senos prielipos burna.

— Ką tu čia paistai apie savo burną?

— O jūs pats į ją pažiūrėkite, — atkirto Hanė ir sumišo.

Dešas įdėmiai pažvelgė į jos lūpas ir jo akyse šmėstelėjo šypsena.

— Hane, daugybė vyrų sakytų, kad tavo burna labai seksuali. Ir dar, jeigu tiek daug neplepėtum...

Hanė pažvelgė į jį ir pareikalavo:

— Nagi, paminėkite dar ką nors, išskyrus Eriką Diloną. Tikrai žinau, jums nepavyks, nes žmones aš permatau kiaurai. Mane žavi jėga.

— Tikrai?

— Tikrų tikriausiai.

— Tai kodėl tu, panele Didžioji Žmonių Žinove, degte degei troškimu pelnyti mano prielankumą?

Hanė matė, šiuos žodžius jis ketino pasakyti juokais, bet išėjo visai kitaip. Vos Dešas juos ištarė, jo veidas suakmenėjo, o šilta pokalbio nuotaika akimirksniu išgaravo.

Jis staigiai pastūmė šalin puodelį ir pakilo.

— Manau, tau jau metas. Turiu šiokių tokių reikalų, kuriuos reikėtų spėti sutvarkyti šiandien.

Po jo šiurkštumu Hanė įžvelgė sumišimą.

Ji taip pat pakilo ir nusekė jam iš paskos per virtuvę į jaukią svetainę. Ją puošė oda apmušti baldai ir įrėmintos filmų, kuriuose vaidino Dešas, afišos. Kai kaukšėdamas batų kulnais į terakotos plyteles jis lydėjo ją iki laukujų durų, oras atrodė net tirštas nuo įtampos.

Hanė negalėjo leisti, kad jų diena baigtųsi taip nykiai. Ištiesusi delną ji palietė Dešo ranką ir prabilo be galo švelniu — lyg svetimu — balsu:

— O jūs, Dešai, ir esate kone stipriausias iš visų mano pažįstamų. Aš nejuokauju.

Atsisukęs jis pakėlė į merginą akis, kuriose glūdėjo nuovargis ir pralaimėjimo kartėlis.

— Aš prisimenu dieną, kai pavadinai mane senu nukaršusiu prasilakėliu.

Hanę užliejo dusinanti gėdos banga.

— Atleiskite man! Tada mane turbūt buvo apsėdęs velnias.

— Bet pasakei gryną tiesą.

— Nereikia. Nuo šito man nė kiek ne lengviau.

Įsirėmęs ranka į šoną jis, atrodė, tyrinėja grindų plyteles, tada vėl pakėlė akis į Hanę.

— Hane, aš alkoholikas. Kiekviena diena man — kova, ir dažniausiai nesu įsitikinęs, ar ilgai išsilaikysiu. Be to, butelis — ne vienintelė mano problema. Esu mergišius. Mano vaikai negali pakęsti mano būdo. Esu ūmus ir nesirūpinu niekuo, tik savimi.

— Aš netikiu.

— Verčiau patikėk, — kietai atrėžė jis. — Esu savimyla šunsnukis ir neturiu nė menkiausio noro keistis.

Dešas išėjo į lauką ir jai neliko nieko daugiau, tik sekti iš paskos iki pat automobilio. Nuostabi diena buvo beviltiškai sugadinta ir kažkodėl Hanei atrodė, kad dėl to kalta tik ji.

11

Pirmadienio rytą filmavimo aikštelėje Hanė pasirodė nešina trimis tuzinais dėžučių ryžių spragėsiu ir tortu šokolado glazūra. Visa filmavimo grupė buvo apstulbinta, bet vaišėmis apsidžiaugė.

— Esi tikra gudruolė, mieloji, — laižydamasi cukraus pudra aplipusias lūpas nutęsė Liza Keslberi. — Tik pamanykite, kyšis šokoladu!

— Nė minties neturėjau kam nors duoti kyšį, — burbtelėjo Hanė, anaiptol neapsidžiaugusi, kad šita kalyčių karalienė permato ją kiaurai.

Palaukusi porą dienų Hanė atnešė kelis tuzinus namie keptų bandelių ir šokoladinių traškučių. Valgių gaminimas iki išnakčių, prisidėjęs prie kasdienio sunkaus darbo filmavimo aikštelėje, taip išsunkė, kad ji užmigdavo tarp epizodų, užtai kolegos pradėjo jai šypsotis ir mergina nusprendė, kad dėl šito verta pakentėti. Dešas pakalbindavo ją kelis kartus per dieną, bet į rančą nebekvietė ir apie galimybę vėl pajodinėti neužsiminė. Hanė keikė save kaip įmanydama.

Vasaris pralėkė nepastebimai. Scenaristai karštligiškai rašinėjo jai laiškelius prašydami susitikti, bet Hanė plėšė juos į smulkius skutelius. Jeigu įrodys Dešui, kad moka laikyti liežuvį už dantų, galbūt vėl bus pakviesta į rančą. Tačiau ėjo savaitė po savaitės, jis tylėjo, o Hanė puolė į neviltį. Greitai prasidės filmavimo pertrauka, visi išsiskirstys ir ji nematys Dešo ištisus keturis mėnesius.

Kartą kovo viduryje, praleidusi savaitgalį su šeima ir prisiklausiusi Sofijos vaitojimų ir Bako, prisiputusio alaus, raugėjimu, pirmadienį ji atvažiavo į darbą pasirengusi filmuotis paskutinėje sezono serijoje.

Hanės grimuotoja Konė Evans kritiškai nužvelgė jos atvaizdą veidrodyje.

— Hane, tie ratilai po akimis darosi vis ryškesni. Gerai, kad baigiasi sezonas, antraip turėčiau tepti juos žvėriškos galios maskuojamuoju tepalu.

Kai Konė sėkmingai paslėpė šešėlius, Hanė paėmė nuo tualetinio staliuko manilinį voką, ant kurio buvo išspausdinta jos pavardė. Kitos savaitės scenarijų ji turėdavo gauti per pasiuntinį ne vėliau kaip iki šeštadienio vidurdienio, bet dažniausiai Hanė rasdavo jį tik pirmadienį atėjusi į darbą. Ją suėmė smalsumas, ką parengė scenaristai šiai savaitei. O kadangi nuleisdavo negirdomis vis atkaklesnius reikalavimus ateiti su jais pasikalbėti, galėjo tik viltis, kad jie nesumanė atkeršyti priversdami Dženę įvirsti į avilį ar dar kur nors įdomiau.

Keliose paskutinėse serijose pagrindiniu personažu buvo tapęs Bleikas. Vienoje jis užmezgė aistringą romaną su daug vyresne moterimi, Eleonoros drauge. Scenarijuje visu pajėgumu buvo eksploatuojamas niūrus Eriko seksualumas, o Hanę tai taip skaudino, kad ji išjungdavo televizorių.

Konė baigė grimuoti ir Hanė, išsitraukusi iš voko savaitės scenarijų, žvilgtelėjo į pavadinimą. „Dženės svajonė“. Ne taip ir blogai.

Po dešimties minučių ji pašoko iš krėslo ir nudūmė ieškoti Roso.

Įsisiautusi į blyškiai rausvą chalatą Liza kaip tik ėjo iš grimo kambario, kai į vestibiulį įlėkė Hanė. Vos išvydusi jos veidą Liza puolė prie merginos. Tada stipriai truktelėjusi įsitempė į savo kambarį ir šlaunimi užtrenkė duris.

— Ką jūs sau leidžiate? — plėšte išplėšė ranką Hanė.

— Duodu tau minutę nusiraminti.

Hanė sugniaužė kumščius.

— Nėra ko manęs raminti! Esu visiškai rami. O dabar šalin iš kelio!

Liza atsirėmė į durų staktą.

— Nepajudėsiu iš vietos. Įsipilk kavos, sėskis ant sofos ir suimk save į nagą.

— Nereikia man jokios kavos! Aš noriu...

— Tučtuojau!

Nors ir su pirties chalatu, kalyčių karalienė atrodė nusiteikusi ryžtingai ir Hanė sudvejojo. Gal tikrai neprošal būtų kelias minutes pasėdėti ir atitokti? Peržengusi per susirangiusią ant grindų Micę ji įsipylė kavos į vieną iš dekoruotų porcelianinių puodelių, stovinčių šalia vokiškos nerūdijančio plieno kavavirės.

Atsitraukusi nuo durų Liza parodė į savo atverstą scenarijaus kopiją, gulinčią ant tualetinio staliuko.

— Džiaukis, kad čia šeimos serialas ir tau neteks filmuotis nuogai.

Hanės skrandis apsivertė.

— Iš kur žinote, kas mane įsiutino?

— Mieloji, kad tai suprastum, nereikia būti aiškiarege!

Hanė įsistebeilijo į savo puodelį.

— Nieku gyvu su juo nesibučiuosiu. Aš nejuokauju. Nė nemanau!

— Pusė visų Amerikos moterų norėtų būti tavo vietoje.

— Visi pamanys, kad aš vėl kalbėjausi su scenaristais, o aš nesikalbėjau. Jau daug savaičių nesikalbu!

— Hane, juk čia tik bučinys. Visai tikėtina, kad Dženė svajoja pabučiuoti Bleiką.

— Bet niekas nepatikės, jog tai Dženės svajonė. Visi manys, kad mano!

— O argi taip nėra?

Hanė pašoko, kava kliūstelėjo į lėkštutę.

— Ne! Aš nekenčiu jo! Jis toks pagyrūnas, pasipūtėlis ir nedoras!

— Tai dar ne viskas. — Liza atsisėdo ant pufo priešais tualetinį staliuką ir ėmė mautis perregimas perlų pilkumo nailonines kojines. — Atleisk už pretenzingą palyginimą, mieloji, bet Erikas Dilonas — vaikščiojantis minų laukas. — Ji lengvai pasipurtė. — Tikiuosi, manęs arti nebus, kai jis galų gale sprogs.

Hanė atstūmė puodelį su neparagauta kava.

— Aš turėsiu vilkėti perregimus naktinius marškinius, būti su peruku ir dar šokti su juo po medžiu. Kokia pusprotė gali apie tai svajoti! Viskas taip kvaila, kad net galvoti bjauru.

— Ne naktinius marškinius, o ilgą suknelę. O perukas gali būti visai gražus. Kvailai atrodytų, jeigu bučiuotumeisi su Bleiku mūvėdama šiais džinsais ir su tokia pasibaisėtina šukuosena. Mano galva, atrodysi šimtąkart gražiau negu visada.

— Dėkoju už komplimentą!

Liza užsimovė pėdkelnes. Po jomis Hanė įžiūrėjo siaurutes juodas nėrinių kelnaites.

— Gėrėdamasi įvairiomis žavingomis tavo būdo raiškomis aš taip ir nepajėgiau suprasti, kodėl nė vieno iš savo isteriškų priepuolių nenukreipei į kokį nors iš tiesų pastangų vertą objektą? Pavyzdžiui, į savo pasibaisėtiną šukuoseną.

— Aš kalbu ne apie savo plaukus, — paprieštaravo Hanė, — o apie bučiavimąsi su Bleiku. Tuoj pat einu pas Rosą ir...

— Jeigu pademonstruosi vieną iš savo garsiųjų priepuolių, nubrauksi tuos nuostabius kaloringus kyšius, kuriais visus lepinai. Be to, po pusvalandžio prasideda filmavimas, todėl keisti scenarijų jau vėloka. Beje, o ką jam pasakytum? Juk šokį rytmetiniame sode ir bučinį su Eriku Dilonu vargu ar galima vertinti kaip kriminalą.

— Bet...

— Argi niekada nesi bučiavusis su vyru?

Hanė išsitempė visu mažučiu ūgiu.

— Man jau aštuoniolika, o pirmąjį vyriškį pabučiavau būdama keturiolikos!

— Tai kuris jis buvo — tas, kurį papjovei, ar tas, kuriam peršovei galvą? — dainingai tęsdama žodžius pasidomėjo Liza.

— Apie tai aš gal ir melavau, bet apie bučinius nemeluoju. Turėjau kelis romanus, — pareiškė Hanė karštligiškai stengdamasi sugalvoti ką nors panašaus į tiesą, kad įtikintų Lizą. — Buvo vienas toks vaikinas. Vardu Krisas. Jis mokėsi Pietų Karolinos universitete. Vilkėjo sportinius marškinėlius su užrašu „Kapotynių gaidžiai“.

— Aš tavimi netikiu.

— O man kažkodėl nei šilta, nei šalta.

Liza išsinėrė iš chalato ir pasisiekė suknelės, kurią turėjo vilkėti pirmame epizode. Hanė sužiuro į jos liemenėlę. Ji priminė dvi juodos spalvos austrių geldeles.

— Hane, visą darbą nudirbs Erikas. Dievas mato, patirties jis turi daugiau nei reikia. Kita vertus, niekur nepaminėta, kad Dženė ką nors nutuokia apie meilės reikalus.

— Anokie ten meilės reikalai! Tik bučinys!

— Būtent. Beje, aš peržiūrėjau filmavimo grafiką. Veiksmas vyksta lauke ir filmuos tą sceną ne anksčiau kaip penktadienį. Vadinasi, turi visą savaitę jai pasirengti. O dabar nusiramink ir pažvelk į ją kaip į bet kurį kitą darbą.

Hanė, kelias akimirkas atlaikiusi Lizos žvilgsnį, pagaliau nuleido akis ir išsiblaškiusi pakasė Micei galvą.

— Nesuprantu, kodėl mėginate man padėti. Ir darote tai nuolat, tiesa?

— Bent jau stengiuosi.

— Ir Dešas taip sako. Bet man neaišku kodėl.

— Moterys, Hane, turi padėti viena kitai.

Pažvelgusi į Lizą Hanė nusišypsojo. Buvo pamaloninta, kad ir ją priskyrė prie moterų. Atsisveikindama ji dar kartą patuskeno Micei galvą, tada pakilo ir žengė prie durų.

— Ačiū, — jau išeidama pratarė ji.

Tą pačią dieną Liza priėjo prie Dešo nutaikiusi akimirką, kai šis buvo vienas.

— Kaubojau, patariu nenuleisti akių nuo jaunosios globotinės. Ji šiek tiek susikrimtusi dėl šios savaitės siužeto vingio, o tu žinai ne prasčiau už mane: kai Hanę ištinka jausmų sumaištis, iš jos gali tikėtis visko.

— Aš nesu atsakingas už Hanę!

— Nuo tada, kai jai įkrėtei, ji amžiams yra tavo.

— Velniai griebtų, Liza...

— Iki, mielasis. — Liza pajudino pirštus ir pasišalino, palikdama brangių kvepalų aromatą.

Dešas tyliai nusikeikė panosėje. Jis nenorėjo įsileisti Hanės į asmeninį gyvenimą, bet neįsileisti darėsi vis sunkiau. Jeigu jam nebūtų suskystėjęs protas tą dieną, kai įkirto jai į pasturgalį! Jokia galybe nereikėjo kviestis jos į rančą. Negali sakyti, kad tada jam prailgo laikas. Anaiptol, su ja buvo velniškai smagu, net nekilo minties išlenkti taurelę.

Kaip moteris ji stebėtinai paprasta. Žinoma, į tikrą moterį nelabai panaši, bet kaip tik todėl toji drauge praleista diena ir buvo jam tokia maloni. Jokių slaptų seksualinių užmačių, griaunančių nerūpestingą įvykių tėkmę, tik ramybės pojūtis bendraujant su žmogumi, kuris dažniausiai sako tai, kas tą akimirką šauna į galvą. Be to, nors ir keista, Hanė į daugelį dalykų žiūri taip pat kaip ir jis. Pavyzdžiui, į Federalinę mokesčių valdybą.

Kai Hanė priėjo ir juodu atsistojo į savo vietas laukti, kol pradės filmuoti kitą sceną, Dešas suprato: jis myli Hanę labiau nei savo dukrą. Negali sakyti, kad nemyli Mereditos, priešingai, labai myli, bet net kai ši buvo maža, didelio prieraišumo nejautė. Kai Mereditai sukako penkiolika, pasinešė į religiją ir nuo tada su ja tiesiog neįmanoma susišnekėti. Praėjusią savaitę skambino Vanda ir pranešė, kad Meredita nusprendė mesti Oralo Robertso universitetą, nes jis, pamanykite, jos skoniui pernelyg liberalus. Su sūnumi Džošu reikalai taip pat ne auksiniai. Džošas visada buvo mamytės sūnelis — gal todėl, kad jam trūko tėvo dėmesio.

Tiesiai priešais veidą išniro šviesos matuoklis. Salimais nusižiovavo Hanė. Net nugrimuota ji atrodė pavargusi.

— Ar jums kliuvo pyragėlių, kurių buvau atnešusi praėjusią savaitę? — paklausė ji. — Tų, su „M&Ms“ įdaru?

— Porą suvalgiau.

— Man regis, jie buvo ne tokie skanūs kaip tie, glazūruoti šokoladu. O jums kaip atrodo?

— Hane, grįžusi namo tu bent kiek pamiegi ar visą naktį stovi prie viryklės ir kepi pyragėlius?

— Pamiegu.

— Bet aiškiai nepakankamai. Tik pažvelk į save — juk esi visiškai nusivariusi!

Dešas jautė: čia reikėtų ir sustoti, bet Hanė buvo tokia maža, tokia nusikamavusi, kad jis davė valią jausmams:

— Nuo šios dienos, vaikeli, liaukis kepusi.

Tai išgirdusi Hanė išpūtė akis.

— Ką?!

— Girdėjai. Žmonės turi pamilti tave ne dėl pyragėlių, o už malonų būdą. Jeigu dar kartą atneši čia ką nors valgoma, išmesiu viską į šiukšlių dėžę.

— Neišmesite! Tai ne jūsų reikalas!

— Mano, jeigu nori šeštadienį atvažiuoti į rančą pajodinėti.

Dešas aiškiausiai matė jos vidinę kovą — tikrą mūšį tarp noro pabūti su juo ir nepriklausomos prigimties. Hanė sukando dantis, jos lūpos virto atkakliu, puikiai jam pažįstamu siūleliu.

— Mėginate mane valdyti! Manote, kada įsigeidęs galite būti man griežtas arba gerutis, nors jums visiškai nerūpi, ką jaučiu?

— Hane, juk sakiau, koks esu žmogus.

— Aš tik noriu būti jūsų draugė. Kas čia baisaus?

— Nieko, jeigu tikrai nori tik tiek. Bet tu verti mane nerimauti. — Dešas pažvelgė anapus kameros į studijos gilumą ir nusprendė iškloti viską, ką galvoja: — Hane, iš žmonių tu reikalauji per daug. Man atrodo, jeigu leisčiau, iščiulptum iš manęs visą kraują iki lašelio. O aš, tiesą sakant, neturiu kuo pasidalyti.

— Kokias baisybes čia kalbate! Ar aš kokia vampyre!

Dešas neatsakė. Davė jai laiko suvaikyti jausmus.

— Gerai, — pagaliau piktai burbtelėjo Hanė. — Jeigu leisite atvažiuoti į rančą, daugiau niekada nieko nekepsiu.

Nuo minties, jog šiai merginai taip patinka būti su juo, kad net yra pasirengusi sutramdyti puikybę, Dešą užliejo keistai maloni šiluma. Hanė — tiesiog didelis vaikas, kai nedaro jam nemalonumų.

— Ir dar, — pridūrė jis. — Šią savaitę tau teks išbūti per daug nesišiaušiant. Juoba per filmavimą penktadienį.

Hanė metė žvilgsnį į Lizą, koketuojančią su naujuoju operatoriumi.

— Kai kas per daug plepa!

— Turėtum tik džiaugtis, kad tas „kai kas“ šitaip tavimi rūpinasi.

Jų pokalbį nutraukė Hanei nespėjus nieko atsakyti; beje, gal ir gerai.

Penktadienis grėsmingai artėjo lyg audros debesis prie miesto. Ir pagaliau užgriuvo. Hanė atkakliai nežiūrėjo į veidrodžius, kol buvo grimuojama ir rengiama balta nėrinių suknele, besitaikančia tai nuslysti nuo pečių, tai vilktis grindimis. Kaklą jai apjuosė stačia levandų spalvos nėrinių apykaklaitę, ant galvos užkrovė peruką. Jis buvo ilgų plaukų, tokios pat medaus spalvos kaip jos tikrieji.

— Neprilygstama, — stovėdama Hanei už nugaros ir gėrėdamasi jos atvaizdu tarė naujoji kirpėja Evelina.

Konė, ką tik baigusi Hanę grimuoti, paantrino:

— Nagi, Hane! Gana spyriotis. Jūs tik pažvelkite!

Apglėbusi save rankomis Hanė atsisuko į veidrodį. Ir pasižiūrėjo...

— O rupūže! — negarsiai šūktelėjo ji.

— Jūs nuostabiai tiksliai išsakėte mano jausmus, — sausai tarstelėjo Evelina.

Hanė būgštavo, kad atrodys kaip berniūkštis, užsitempęs moteriškus drabužius, tačiau iš veidrodžio į ją žvelgė grakšti jauna būtybė, įkūnytas moteriškumas. Jos veidas stulbino kažkokiu netvarumu ir svajingumu — tiek žydrų akių spindėjimas, tiek švelniai rausvos lūpos, visai nepanašios į žuvies prielipos burną — priešingai, tai buvo nuostabiausios būtybės burna. Plaukai švelniai gaubė veidą ir bangomis krito ant pečių — visai kaip pasakų karalaitės.

Į namelį ant ratų kyštelėjo galvą režisieriaus padėjėjas.

— Hane, metas į aikštelę. Mums reikia, kad jūs... Oho!

Evelina su Kone nusijuokė ir išvedė Hanę iš namelio. Mergina prisimerkė nuo ryškios saulės. Moterys ėjo jai iš šalių prilaikydamos suknelės apačią, kad nesivilktų per žolę, ir berdamos paskutinius pamokymus.

— Hane, tik nesisėskite. Ir nieko nevalgykite.

— Nustokite laižytis lūpas! Kitaip teks dažyti iš naujo.

Erikas jau laukė scenoje. Hanė vengė žiūrėti jo pusėn. Ji buvo susijaudinusi ir šiek tiek išsigandusi. Vienas dalykas bučiuotis su Eriku Dilonu, kai atrodai kaip arklio pasturgalis. Ir visai kas kita — kai esi panaši į Miegančiąją gražuolę. Hanė prispaudė ranką prie į šoninę siūlę įsiūtos kišenėlės, kad dar kartą įsitikintų: mažutė tūbelė aerozolinio burnos gaiviklio „Binaca“, kurią ten buvo įsikišusi, yra savo vietoje.

Erikas pasitaisė levandų spalvos diržą. Buvo išsipustęs lyg Žavusis princas — baltais marškiniais varpo formos rankovėmis, prigludusiomis violetinėmis kelnėmis ir juodais odiniais batais iki pusės blauzdų. Kostiumas aiškiai buvo ankštokas, bet pasilenkęs brūkštelėti per batus Erikas nusprendė, kad yra tekę tenkintis ir prastesniais drabužiais.

Išgirdęs moters juoką jis pakėlė galvą. Prie jo ėjo Hanė, tačiau prireikė kelių sekundžių, kol susigaudę, ką jis mato. Ir kietai sučiaupė lūpas. Turėjo anksčiau susivokti! Ištisus du sezonus žiūrėjo į šiuos subtilius bruožus, į šią neįtikėtiną burną, bet tik dabar suprato, kokia ji graži.

Hanė priėjo arčiau ir pakėlė galvą. Žydros akys, didžiulės ir žėrinčios lyg žvaigždės, nukrypo į jį maldaudamos pripažinti jos grožį. Erikui viduje viskas apsivertė. Jeigu šiandien nepasisaugos, paklius į dar vieną jausmų sūkurį.

— Ką pasakysi, Erikai? — tyliai paklausė ji. — Kaip aš atrodau?

Jis permetė merginą pabrėžtinai beaistriu žvilgsniu ir gūžtelėjo pečiais.

— Man regis, normaliai. Gal tik perukas kažkoks keistas.

Hanė iškart sugniužo.

Džekas Svekhameris, pasirodęs filmavimo aikštelėje pirmą kartą po to, kai per Hanę buvo atleistas, žengė į šešėlį po ąžuolu.

— Hane, pradedame nuo tos vietos, kur jūs sūpuoklėse!

Jis privedė merginą prie virvinių sūpuoklių, išpuoštų banaliais violetinės spalvos atlaso kaspinais ir pasipūtusiomis levandų spalvos tiulio kokardomis.

Hanė darė viską kaip liepta ir prasidėjo pirmasis bandymas. Šioje scenoje dialogų nebuvo, todėl jai nereikėjo nieko veikti, nebent netrukdyti Erikui įsupti sūpynių, bet jautėsi tokia įsitempusi, kad atrodė, subyrės į gabalėlius vos jo paliesta.

— Ant vaizdo signalo mes uždėsime garso takelį su orkestro įrašu — bus daugybė styginių ir kitokių saldybių, — pasakė Džekas. — Kol filmuosime, Rėjus paleis jums muziką, ji padės tinkamai nusiteikti.

Kai iš garsiakalbio ėmė plaukti romantiškos muzikinės pjesės garsai, Hanė taip sutriko, kad troško numirti.

— Atsipalaiduok pagaliau, — už nugaros suniurzgė Erikas, kai įjungė kameras ir jis ėmė judinti sūpuokles.

Hanė nutirpo. Ji suprato: nors gerai žino, kokia turi būti Dženė kasdieniame gyvenime, bet neturi žalio supratimo, kokia yra svajonėse.

— Aš atsipalaidavau, — sušnypštė ji ir sumetė, kad šitaip lengviau kalbėti su Eriku, nes nereikia žiūrėti jam į veidą.

— Tavo nugara įsitempusi kaip lenta, — nepatenkintas atkirto jis.

Dar niekada Hanė nesijautė esanti tokia nerangi ir suglumusi. Kai apsimaudavo džinsus, su „šuns dubenėlio“ šukuosena, Hanė tiksliai žinojo, kas ji tokia, bet kas ši būtybė pasakiška suknele?

— Rūpinkis savimi, o aš kaip nors pati susitvarkysiu, — atšovė ji jausdama, kaip po nėrinių suknele iš sumišimo pradeda degti oda.

Jis smarkiai stumtelėjo sūpuokles.

— Jeigu nenusiraminsi, mes negreitai iš čia išeisime!

— Mes ir taip negreitai išeisime, juk dirbu su tavimi!

— Stop! Kažkodėl neatrodo, kad jums smagu, — iš savo vietos šalia pirmosios kameros nutęsė Džekas. — Ir turbūt pamiršote, jog kai kurie žiūrovai moka skaityti iš lūpų.

Sutrikusi ir nepasitikinti savimi Hanė nutarė slėptis po priešiškumo kauke. Ji pakėlė galvą ir išdrožė tiesiai į kamerą:

— Bet čia visiški kliedesiai!

Sūpuoklės staigiai sustojo. Džekas persibraukė delnu per išretėjusius plaukus.

— Ar ne metas nusiraminti ir pamėginti dar kartą?

Kitas kartas buvo ne geresnis, trečias — taip pat. Hanė tiesiog nepajėgė atsipalaiduoti, o Erikas nėmaž jai nepadėjo. Užuot buvęs romantiškas, elgėsi taip, lyg vos galėtų ją pakęsti; gal taip ir buvo, tačiau savo neprielankumo jis galėjo ir nedemonstruoti. Hanė pamėgino prisiminti, ar Erikas nors kartą paragavo jos pyragėlių.

Džeko palieptas muzikos redaktorius Rėjus išjungė muziką. Režisierius pažvelgė į laikrodį. Jie jau išsimušė iš grafiko ir dėl to kalta buvo Hanė. Tiesa, šį kartą ne iš blogos valios, bet niekas tuo nepatikės.

— Gal padarome pertrauką? — pasiūlė ji, kai Džekas priėjo artyn, ir nušoko nuo sūpuoklių.

Režisierius neigiamai papurtė galvą.

— Hane, aš suprantu, kad anksčiau tau neteko daryti tokių dalykų ir tu gali jaustis nejaukiai...

— Aš visai nesijaučiu nejaukiai. Man viskas gerai, geriau nebūna!

Turbūt pamanęs, kad ginčytis su ja — tuščias darbas, Džekas pasisuko į Eriką.

— Mudu drauge susukome apie dešimt serialų, bet pirmą kartą matau tave, dirbantį puse jėgos. Tu juk tramdai save. Kas atsitiko?

Hanės nuostabai, Erikas nė nebandė gintis. Tarsi norėdamas kažkam pasiryžti jis įsmeigė akis į išdžiūvusios žolės lopinėlį. Turbūt svarstė, ar pavyks ją pabučiuoti ir nesusivemti.

Kai Erikas pakėlė galvą, jo lūpos buvo kietai sučiauptos.

— Gerai, — tarė jis. — Esi teisus. Leisk mums šiek tiek parepetuoti... mažumėlę padirbėti. Tiesiog pradėk filmuoti ir kurį laiką palik mus ramybėje.

— Mus jau spaudžia grafikas, — perspėjo Džekas. Tada nusiminęs mostelėjo ranka: — Gerai, bala nematė. Hane, ar tu pasirengusi?

Mergina mėšlungiškai linktelėjo. Epizodas niekam tikęs, prasčiau nebūna.

Ūmai Erikas pasitempė, tarsi pagaliau būtų apsisprendęs.

— Paleisk muziką truputį garsiau, kad galėtume kalbėtis nebijodami būti išgirsti kitų.

Džekas linktelėjo ir sugrįžo į savo vietą prie kameros. Pribėgusi Konė pataisė jiems grimą. Po akimirkos filmavimo aikštelę užliejo švelnūs styginių garsai.

Hanė viduje visa susigūžė. „Binaca“! Ji pamiršo pasipurkšti burną. O jeigu jos burnos kvapas nekoks?

— Filmuojame! — garsiai, stengdamasis perrėkti muziką, pranešė Džekas. — Pliaukšė! Kamera!

Atsisukusi į Eriką nurodymų mergina pamatė, kad šis įdėmiai ją tyrinėja. Atrodė labai nelaimingas. Ūmai, Hanės akivaizdoje, jis ėmė užsisklęsti. Jai jau buvo tekę matyti Eriką tokį, kai jis rengdavosi sudėtingai scenai, bet niekada nematė iš arti. Viskas atrodė kažkaip antgamtiškai. Jis sustingo be jokios išraiškos, lyg ištuštinęs savo sielą.

Tada krūtinė ėmė iš lėto kilnotis. Įvyko permaina, iš pradžių vos pastebima, bet palengva vis labiau regima. Jis tapo visai kitu žmogumi priešais ją. Turkio spalvos akyse tirpo ledokšniai, kakta išsilygino. O kai ryškios raukšlės apie burną sušvelnėjo, Hanės kaulai pavirto į želatiną. Erikas buvo jaunas ir mielas. Kažką jai priminė, bet iš pradžių ji negalėjo prisiminti ką. Po akimirkos atpažino.

Kaip tik tokį Hanė regėjo jį savo svajonėse. Paėmęs už rankos jis nusivedė ją prie medžio.

— Tau reikia dažniau vilkėti suknelę.

— Reikia? — perklausė ji kažkokiu karkiančiu balsu.

Erikas nusišypsojo.

— Galiu lažintis, kad po suknele mūvi džinsus.

— Ne! — pasipiktinusi šūktelėjo ji.

Erikas uždėjo ranką jai truputį žemiau liemens ir spustelėjo.

— Tavo tiesa. Nejaučiu jokių džinsų.

Hanės kūnu perbėgo virpulys. Erikas stovėjo taip arti, kad per nėrinių suknelę ji pajuto jo kūno šilumą.

— Ar man sėstis į sūpuokles? — paklausė šiek tiek kliūvančiu liežuviu?

— O tu nori?

— Ne, aš... — Hanė buvo benuleidžianti galvą, bet Erikas piršto galu prilaikė ją už smakro ir privertė pažvelgti į akis.

— Nereikia bijoti.

— O aš... aš ir nebijau.

— Nebijai?

— Juk šitos svajonės ne mano, — karčiai pasakė ji. — Vis tie scenaristai. Jie...

— Argi ne vis tiek? Tos svajonės nuostabios. Tai kodėl jomis nepasimėgavus?

Kai jo balse Hanė išgirdo tokias brangias kimias gaideles, lyg jie būtų vieni visame pasaulyje, jai užgniaužė kvapą. Saulės spinduliai, prasimušę pro medžio lapiją, virpėjo ant jo veido blyškiai alyviniais atšvaitais. Jie be perstojo šokinėjo lyg žaisdami slėpynių su jo akimis ir lūpų kampučiais. Net ir norėdama Hanė nebūtų pajėgusi atplėšti nuo jo žvilgsnio.

— O kaip pasimėgauti? — vos girdimai paklausė ji.

— Paliesk mano veidą, tada aš paliesiu tavo.

Jos ranka virptelėjo. Bet liko prie šlaunies. Hanė norėjo ją pakelti, tačiau neįstengė.

Erikas švelniai suėmė už riešų ir ėmė kelti jos rankas sau prie veido, kol delnai pagaliau jį palietė. Hanė perbraukė jam per skruostus, tada Erikas ją paleido, kad toliau veiktų pati.

Pirštų galiukais Hanė pajuto duobutę jo skruoste. Pirštai sliuogtelėjo toliau, prie smakro. Ji lietė jį lyg neregė, įsimindama kiekvieną lomelę, kiekvieną iškilumą. Nepajėgdama sustoti slystelėjo ranka prie jo lūpų ir įniko jas tyrinėti.

Šypsodamasis nuo jos prisilietimų Erikas pakėlė ranką prie Hanės lūpų. Lengvai palytėta jos burna tapo nuostabi. Iš vaikino akių trykšte tryško susižavėjimas ir kieti mazgai viduje vienas po kito ėmė atsimegzti, kol galų gale ji pasijuto visa esanti nuostabi.

— Dabar aš tave pabučiuosiu, — sukuždėjo jis.

Hanės lūpos prasiskleidė, širdis ėmė daužytis lyg pakvaišusi. Erikas palenkė galvą, jo alsavimas švelniai palietė jai skruostą. Kaip įmanydamas atsargiau, lyg bijotų, kad ji gali ištirpti nuo saulės spindulių, Erikas prisitraukė ją artyn. Hanė dar akimirką palaukė jo lūpų, tada jos prisilietė jai prie burnos. Erikas ją pabučiavo — ir ūmai pragydo visi jausmai.

Galvoje ėmė suktis sūkurio pagautos pilys ir gėlės, ir balti it pienas žirgai. Jo burna buvo minkšta, lūpos droviai sučiauptos. Hanę apgaubė neprilygstamas stebuklo ir nekaltumo žavesys. Bučinys buvo tyras ir nesuteptas nei gėdingumo, nei geismo; tai buvo toks bučinys, kuris prižadina Miegančiąją gražuolę, bučinys, gimęs iš paauksuotų pasakiškų svajonių vingrybės.

Kai jų lūpos pagaliau atsiplėšė, Erikas vis dar šypsojosi.

— Ar bent numanai, kokia esi graži?

Netekusi įprasto plepumo Hanė tylomis papurtė galvą. Erikas atplėšė ją nuo medžio kamieno, išsivedė į šviesos plotelį ir vėl pabučiavo. Tada pasistiebė, nuskynė medžio lapą ir pakuteno jai nosį.

Hanė nusijuokė.

— Galiu lažintis, kad esi bemaž besvorė, — tarė jis, bet neleidęs atsakyti čiupo ją ant rankų ir ėmė palengva suktis. Hanės suknelės palankai įsipainiojo jo pirštuose, marškinių rankovės suplazdėjo. Visą jos esybę persmelkė tūkstančiai burbuliukų. Hanė užvertė galvą, jos juokas, rodės, susiliejo su lengvu vėjeliu ir saulės spinduliais, kurie įskėlė žiežirbas tamsiuose jo plaukuose.

— Ar tau dar nesvaigsta galva? — paklausė Erikas ir jai nusišypsojo.

— Ne... Taip...

Jis pastatė merginą ant žemės ir prilaikė už liemens, kad nesusverdėtų. Tada vėl ėmė sukti šokio žingsniu, slysdamas iš šešėlio į šviesą, iš šviesos į šešėlį... Hanė jautėsi esanti lengva ir grakšti, iki skausmo gyva, lyg kokia užburta karalaitė pasakų girioje. Erikas priglaudė ją prie savęs ir vėl pabučiavo.

Kai jis atsiplėšė nuo lūpų, Hanė atsiduso. Muzika užpildė viską aplinkui ir maudė juos savo keruose. Erikas palietė delnu jai skruostą, lyg niekaip neįstengdamas pasisotinti. Vis suko ir suko ratu. Jos lūpos virpėjo, gyslose almėjo kraujas. Ir galiausiai ji suprato, ką reiškia būti moterimi.

Jie sustojo. Erikas pastatė ją prieš save ir pažvelgė kažkur pro šalį.

— Na, ar gavai, ko norėjai?

Nuo jo balso Hanė sudrebėjo. Skambėjo jis visai kitaip, šaltai, šiurkščiai.

— Stop! Nufilmuota! — sušuko Džekas. — Puiku! Sukrečiantis darbas, sakau jums abiem! Gal ir prireiks vieno kito stambaus plano, bet pirmiausia turime peržiūrėti medžiagą.

Erikas nuo jos atsitraukė. Hanė sustingo pamačiusi, kaip jis akyse keičiasi. Kažkur išgaravo šiluma. Atrodė suirzęs, neramus ir nežinia kodėl priešiškas.

Jo vardas kone įstrigo Hanės gerklėje.

— Erikai...

— Ką?

Diena nebuvo karšta, bet jam nuo kaktos upeliu sruvo prakaitas. Eidamas pro kameras prie režisieriaus kėdės jis pasiėmė ten paliktas cigaretes.

Nepajėgdama susivaldyti Hanė nusekė iš paskos.

— Aš... tai... juk viskas pavyko labai gerai, tiesa?

— Taip, atrodo. — Jis prisidegė cigaretę ir nervingai užplėšė dūmą. — Tikiuosi, mums neteks dar kartą kartoti viso to mėšlo. Nuo šiol būk maloni, padaryk mums visiems paslaugą ir savo apgailėtinas vaikiškas fantazijas pasilaikyk sau.

Hanės svajonės sudužo į šipulius. Jis tik vaidino! Viskas buvo netikra — jo bučiniai, jo kuždesiai, jo švelnūs, meilūs prisilietimai! Tyliai aiktelėjusi iš skausmo ji vėl virto bjauriuoju ančiuku. Pasikaišiusi sijonus Hanė puolė ieškoti vienumos savo namelyje ant ratų.

Visai netoli nuo jų stovėjo Dešas ir stebėjo, kas vyksta. Jis matė, kaip meistriškai Dilonas vadovavo Hanei, kad kameros galėtų nufilmuoti juos įvairiais rakursais, ir šią akimirką nepajėgė prisiminti, ar dar kada nors jautė tokį nenumaldomą norą smogti kitam žmogui. Tikino save, girdi, čia ne jo reikalas. Po perkūnais, per gyvenimą yra ištaisęs moterims ir baisesnių dalykėlių. Bet Hanė dar ne moteris ir kai Dilonas pasilenkė pasiimti scenarijaus, Dešas net nepajuto, kaip kojos pačios ėmė nešti jį prie Eriko.

— O tu — tikras šunsnukis, ar ne, gražuoliuk?

Eriko akys susiaurėjo.

— Aš dirbau savo darbą.

— Tikrai? O koks tas tavo darbas?

— Aš — aktorius.

Dešas atgniaužė ir vėl sugniaužė kumščius.

— O man atrodo, kad esi labiau panašus į išsigimėlį.

Erikas prisimerkė ir švystelėjo nuorūką ant žemės.

— Dink iš čia, seni. Eik, pasisupk sūpuoklėse!

Jis susikryžiavo ant krūtinės rankas, po marškiniais įsitempė raumenys.

Dešas neišsigando. Dilano, kaip visų Holivudo vyrukų, raumenys buvo standartiniai, užsiauginti treniruojantis su brangiais gimnastikos įrenginiais, o ne sunkiai dirbant ar gatvių muštynėse. Tai buvo kosmetiniai raumenys, tokie pat netikri kaip ir bučiniai, kuriais jis pamalonino Hanę.

Ir tada Dešas pamatė ant Eriko kaktos žvilgantį prakaitą. Buvo prisižiūrėjęs vyrų, prakaituojančių iš baimės, jų žvilgsniai visada būdavo pamišėliški. O Dilonas atrodė tik nusivylęs.

Dešas suprato: Erikas nori sulaukti smūgio, bet troškimas paleisti jam kraują dingo taip pat ūmai, kaip buvo atsiradęs. Kurį laiką jis stovėjo, tada užsimaukšlino skrybėlę ir pervėrė Diloną ilgu, įdėmiu žvilgsniu.

— Ką gi, šįkart paliksiu viską, kaip yra. Nenoriu, kad toks jaunas eržilas visiems matant iš manęs pasityčiotų.

— Ne! — Erikui ant smilkinio supulsavo gyslelė. — Ne! Negali imti ir nusiplauti rankas. Tu...

— Iki, gražuoliuk!

— Nereikia...

Maldavimas įstrigo Erikui gerklėje, jis žvilgsniu palydėjo tolstantį Dešą. Čiupęs naują cigaretę užsirūkė ir godžiai įkvėpė į plaučius nuodingų dūmų. Kuganas taip jo negerbia, kad net nepanoro kautis! Tą akimirką jis įsisąmonino tai, ko iki šiol neleisdavo sau pripažinti: kaip smarkiai žavisi Dešu Kuganu — ne aktoriumi, o vyru. Dabar, kai jau šaukštai popiet, suprato, kad Kugano pagarbos troško taip, kaip visada troško pelnyti tėvo pagarbą. Dešas — ne koks nors padirbinys, o tikras vyras.

Dūmai jį ėmė dusinti. Reikia nešdintis iš čia. Bet kur, kad tik būtų įmanoma kvėpuoti! Atmintyje iškilo maldaujančių žydrų akių vaizdinys. Stengdamasis pabėgti nuo jo jis movė iš filmavimo aikštelės skindamasis kelią pro aparatūrą, stumdydamas grupės narius. Bet tos akys nedingo. Toji mergina taip beatodairiškai ilgėjosi meilės, buvo tokia bejėgė, kad visai pamiršo savisaugos jausmą! Net nemėgino gintis, tiesiog leidosi numetama nuo uolos.

Viduje Erikas degte degė. Kvailutė! Kokia ji kvailutė. Neišmoko pirmosios pasakų taisyklės. Neįsiminė, kad pasakose mažos mergaitės niekada nepamilsta piktojo princo!

Laisvas skrydis 1983

12

Kai atvažiavo Hanė, paplūdimyje Lizos Keslberi surengtas Padėkos dienos vakarėlis buvo pačiame įkarštyje. Merginai tik vargais negalais pavyko naujausio modelio mersedesą, pirktą pasibaigus trečiajam serialo filmavimo sezonui, įtarpuoti tarp jaguaro ir „Alfa Romeo“. Nuo kelio nusileidusi į paplūdimį ji išgirdo grojant muziką anapus namo. Hanė pirmą kartą priėmė Lizos kvietimą, ir tik todėl, kad vakarėlis buvo neoficialus, be to, jame turėjo dalyvauti Dešas.

Pasikabinusi ant peties išblukusią džinsinio audinio rankinę su maudymosi kostiumėliu Hanė užrakino automobilį. Praėjusį mėnesį sukako treji metai, kai ji atvyko į Los Andželą, bet už tą šešiolikmetę mergaitę, kuri tuomet čionai atsibeldė, jautėsi dešimt metų vyresnė. Mintimis sugrįžusi į praeitį Hanė nusprendė, kad galutinai subrendo tą klaikią dieną baigiantis antrajam sezonui, kai Erikas Dilonas žiauriai pažemino ją filmuojant kvailą meilės sceną. Šiaip ar taip, Hanė įgijo patirties, kuri padarė galą jos vaikiškam susižavėjimui Eriku. Niekas, net Dešas nežinojo, kad prisiminus tą dieną ją ligi šiol perveria skausmas.

Artėdama prie pakrantėje stūksančio namo Hanė su nerimu spėliojo, ką jai žada naujasis sezonas. Mėnesio pabaigoje prasidės ketvirtos serialo dalies filmavimas ir prodiuseriai pagaliau nusprendė leisti Dženei tapti penkiolikmete. Tai turės nutikti maždaug tuo pačiu metu, kai Hanei gruodį sukaks dvidešimt.

Pirmuosius dvejus metus skausmingai kaupus patirtį, pastarasis sezonas praėjo palyginti ramiai. Hanės santykiai su visa filmavimo grupe, išskyrus Eriką, buvo geri, o draugystė su Liza Keslberi vis stiprėjo. Bet didžiausi pokyčiai įvyko jos santykiuose su Dešu.

Didžiąją laisvalaikio dalį Hanė praleisdavo su juo filmavimo aikštelėje ir kone kiekvieną šeštadienį važiuodavo į rančą, kur užsiimdavo namų ruoša ir padėdavo Dešui prižiūrėti arklius. Ir ne vien todėl, kad jai patiko jo draugija, — darbas buvo patogi dingstis išvažiuoti iš naujųjų Pasadenoje esančių namų, kuriuos ją įkalbėjo nusipirkti Šantalė, be perstojo zyzdama, esą tai padės Gordonui vėl imtis tapybos. Taip nenutiko, bet Hanė, tiesą sakant, nė kiek nesistebėjo. Naujasis būstas patiko jai kur kas labiau negu anie baisūs namai Topanangos kanjone, vis dėlto ir čia ji nesijautė esanti namuose. Visų pirma, drauge po senovei tebegyveno Bakas Oksas, o antra, niekaip nesitaisė jos santykiai su Sofija.

Nuvijusi šalin nelinksmas mintis apie šeimą Hanė priėjo prie Lizos namų laukujų durų. Vėjų nugairintas pilkos spalvos namas oranžinėmis langinėmis buvo nelabai didelis. Šalia jo užveistas sodelis tęsėsi palei neaukštą mūro sieną, skiriančią nuo kaimyninio namo, kuriame gyveno Gajaus Izabelos duktė Lili. Takelis prie namo buvo grįstas žuvų žvynų pavidalo plytelėmis ir apsodintas saulutėmis.

Priėjusi prie durų Hanė neryžtingai sustojo. Per trejus metus, praleistus Los Andžele, jai nedažnai tekdavo lankytis vakarėliuose. Jausdavosi ten ne itin jaukiai, nes nuolat būgštavo paimti ne tą šakutę, svečiai atrodė ne jos rato žmonės. Be to, Roso pramanus apie jos amžių daugelis priėmė už gryną pinigą, o kai Hanė kelis kartus pamėgino pasakyti, kiek metų jai yra iš tikrųjų, niekas netikėjo.

Hanė paskambino ir tarpduryje pasirodė įdegęs vidutinio amžiaus vyriškis su maudymosi kelnaitėmis. Plaukuoto lopo ant krūtinės apybraižos priminė Indianos žemėlapį.

Vyras plestelėjo rankomis.

— O, Hane! Sveika! Aš esu Krendalas. Ir dievinu, dievinu, stačiai dievinu tavo serialą! Tai vienintelis dalykėlis, kurį pajėgiu žiūrėti per televizorių. Praėjusiais metais tu turėjai nugalėti.

— Ačiū.

Hanė troško, kad pagaliau liautųsi kalbos, esą ji turėjusi laimėti „Emi“ apdovanojimą. Nelaimėjo — jos agentas šią nesėkmę siejo su tuo, kad Hanė vis dar atsisako visų kitų jai siūlomų vaidmenų. Erikas laimėjo „Emi“ dvejus metus iš eilės. Filmai, kuriuose jis vaidino per pertraukas tarp serialo filmavimų, pavertė jį viena iš pelningiausių žvaigždžių. Dilonas neslėpė ketinantis nutraukti sutartį su televizija ir visiškai atsidėti kinui.

— Liza dabar terasoje, — pasakė Krendalas lydėdamas ją per vestibiulį, kurį puošė subtilūs impresionistų paveikslai.

Svetainė buvo sausakimša žmonių, apsivilkusių gana įvairiai — nuo maudymosi kostiumėlių iki plono audinio kelnių, bet madingai ir brangiai, palyginti su jos rusvai žalsvos spalvos šortais ir „Nike“ marškinėliais. Liza nesiliovė graužusi Hanės, kad rengtųsi dailiau, bet jai šioje srityje aiškiai trūko gebėjimų. Praėjusi pro svečius, sėdinčius ant kušečių ir krėsluose žydrais arba blyškiai oranžiniais apmušalais, Hanė sustojo prie didžiulių per visą sieną langų, pro kuriuos vėrėsi nuostabus vaizdas į jūrą. Kambaryje kvepėjo kepta mėsa ir įdegio losjonu.

Liza įžengė pro prancūziškas duris iš terasos ir pasuko prie Hanės. Sudėjusi lūpas ji pakštelėjo į orą savo filmavimo partnerei kažkur palei ausį.

— Vis dėlto atvažiavai. Su švente, mieloji! Dešas sakė liepęs tau čia atvažiuoti, bet netikėjau, kad pasiryši.

— Jis čia? — Hanė viltingai perleido akimis rinktinę publiką, kurioje šmėžavo vos keli pažįstami veidai, bet Kugano nerado.

— Manau, greitai pasirodys. — Liza metė žvilgsnį į Hanės plaukus. — Netikiu savo akimis — jie tikrai pradėjo garbanotis! Evelina sakė, kad leidai juos patvarkyti. Pradedi atrodyti kaip moteris, o ne kaip padauža pradinukas.

Išdidumas neleido Hanei prisipažinti, kad jai ir pačiai labai patinka naujoji šukuosena. Paskutinę šių metų filmavimo dieną kovo mėnesį Liza paliepė Evelinai šiek tiek sušvelninti griežtą Hanės šukuoseną ir patrumpinti kirpčiukus. Iš pradžių Hanė nepastebėjo jokių permainų į gerąją pusę, bet pastaruosius keturis mėnesius plaukai nebebuvo kerpami, Evelina be paliovos jais rūpinosi, dabar jie buvo ataugę ir šiek tiek pasibangavę sušvelnino griežtą smakro liniją.

— Bet vis tiek atrodai pernelyg jaunutė, — papriekaištavo Liza. — Ir rengiesi kaip vaikas. Pažvelk į šortus! Jie per dideli ir spalva pobjaurė. Tu visiškai nejauti stiliaus.

Prie Lizos priekabių Hanė jau buvo pripratusi ir nepyko, tik mažumėlę suirzo.

— Kaip tau neatsibosta, Liza? Nepavyks padaryti iš manęs stileivos. Tokių gebėjimų aš neturiu.

— Vis dėlto neprarandu vilties ir niekaip negaliu suprasti, kodėl nuolat atsisakai drauge su manimi pasivaikščioti po parduotuves?

— Drabužiai manęs nedomina.

— O turėtų dominti!

Nespėjus Hanei nė mirktelėti Liza pro svečius nusivedė ją prie siaurų įvijų laiptų ir jiedvi pakilo į rausvais tonais dekoruotą miegamąjį, primenantį sodą, pilną brangiausių gėlių. Ant langų kabėjo kartūno užuolaidos, perrištos virvelėmis su kutais, o grindis dengė jūros bangų spalvos kilimas. Viename miegamojo kampe stovėjo muaru apmuštas krėslas, kitame — subtiliais raižiniais išpuošta šviesinto ąžuolo komoda. Ant dvigulės lovos buvo užmesta švelnių pastelinių tonų Sezano paveikslų motyvais marginta lovatiesė. Ant staliuko prie lovos Hanė pastebėjo porą vyriškų sąsagų, bet kad ir baisiai norėjo daugiau sužinoti apie Lizos meilės nuotykius, susitvardė ir neklausinėjo.

Liza atidarė sieninės spintos duris ir ėmė kniaustis viduje.

— Tu labiau pasitikėsi savimi, jeigu rengsiesi taip, kaip dera sulaukus tavo metų!

— Pasitikėjimo savimi man nestinga. Nepažįstu labiau nepriklausomo žmogaus už save. Aš rūpinuosi savo šeima ir...

— Pasitikėjimo savimi kaip moterimi, mieloji! Juk toks pasitikėjimas — nuostabiausias iš visų privalumų... — Liza surado tamsiai mėlyno šilko maišelį su raudonomis raidėmis ant šono. — Nusipirkau jį praėjusią savaitę mažutėje krautuvėlėje visai šalia „Rodeo“, bet grįžusi namo pamačiau, kad pasirinkau ne savo dydį. Regis, tau bus kaip tik!

— Aš turiu pasiėmusi maudymosi kostiumėlį, — spyrėsi Hanė.

— Įsivaizduoju, kaip jis atrodo!

Hanės ranka sugniaužė medžiaginį krepšelį, kuriame gulėjo senas raudonas maudymosi kostiumėlis, nupirktas viešbučio „Beverli Hilsas“ kambarinės praėjus savaitei, kai Hanė atvyko į Los Andželą.

Liza ištiesė jai maišelį ir mostelėjo link vonios kambario.

— Pasimatuok! Jeigu nepatiks, galėsi nusivilkti kada panorėjusi.

Hanė padvejojo ir nusprendė: kol matuosis kostiumėlį, bent jau nereikės grįžti į apačią. Gal per tą laiką pasirodys Dešas ir neteks vienai slankioti tarp nepažįstamų žmonių.

Vonios kambarys atrodė kaip tropikų grota, pilna vešliai žydinčių augalų, į grindis buvo įleista rausvo marmuro vonia su auksiniais delfinų formos čiaupais. Hanė žvilgtelėjo į maišelį ir nuvyniojusi popierių pamatė mažutį švelnios persikų ir baltos spalvų Havajų kartūno bikinį ir trumputį susiaučiamą tokio pat audinio sijonėlį. Šie daikčiukai buvo akivaizdžiai gražesni už jos visko mačiusį raudonąjį maudomuką, tačiau net mintis, kad Liza galėtų jai komanduoti, Hanei atrodė atgrasi. Jau buvo begrūdanti viską atgal į maišelį, bet ūmai sudvejojo. Kas atsitiks, jeigu tik pasimatuos? Nusimetusi drabužius ji apsivilko bikinį ir atsisuko į kabantį ant vonios kambario sienos didžiulį veidrodį.

Kad ir kaip nenorėjo pripažinti, tačiau Liza buvo teisi. Kostiumėlis gulėjo it nulietas. Tvirtas liemenėlės korsažas gražiai laikė mažutes krūtis, šiek tiek jas suartino, bet drauge paliko užuominą apie tarpelį. Kelnaitės dengė viską, kas dengtina, tačiau gana aukštai apnuogino klubus, todėl kojos atrodė ilgesnės. Hanė nebuvo pratusi taip smarkai apsinuoginti. Ieškodama užsegimo ji išskleidė trumputį sarongo stiliaus sijonėlį. Suradusi ko ieškojo susisiautę sijonėlį ant liemens ir užsisegė kairėje pusėje. Sijonas kabėjo žemai ant klubų palikdamas nepridengtą bambą.

Hanė ir pati turėjo pripažinti: su garbanų aureole ant galvos, paryškinta krūtinės linija ir virš sijono švytruojančia bamba ji atrodė šiek tiek seksualesnė.

— Tuk-tuk! Tikiuosi, jau galima? — Durys atsidarė, nelaukdama atsakymo įėjo Liza ir įsegė jai auksinius žiedo formos auskarus. — Būtinai turi prasidurti ausis!

Hanė palietė siūbuojančius žiedus.

— Juk su jais negalėsiu plaukioti.

— O kurių galų tau plaukioti? Aš jau keleri metai nebuvau įbridusi į vandenyną. Ačiū Dievui, pagaliau pradėjai naudoti žmoniškus lūpų dažus, tačiau neryškus makiažas tau nepakenks.

Liza pasodino Hanę ant kėdės, brūkštelėjo jai per skruostus šviesiai persikiniais skaistalais, o blakstienoms parinko aksominį rudą tušą.

— Na štai! Dabar atrodai savo amžiaus. Gali daryti viską, ką nori, tik laikykis atokiau nuo vandens!

Hanė žvelgė į blykčiojančius pro medaus spalvos garbanas aukso žiedelius ir tyrinėjo švelnų, nepastebimą makiažą. Net jos burna atrodė seksualiai. Buvo ir panaši, ir nepanaši į save. Vyresnė, lyg ūmai subrendusi. Atvaizdas veidrodyje ją trikdė. Tai, ką matė, jai patiko, kita vertus, jauna moteris veidrodyje buvo ne iš tų, kurios pelnytų jos pagarbą. Pernelyg minkšta, moteriška ir ne tokia tvirta, kad įveiktų gyvenimo negandas.

Liza turbūt pajuto jos nuotaiką, nes tarė ramiu balsu:

— Jau metas subręsti, Hane. Tau devyniolika. Reikia lįsti lauk iš savo kokono ir suprasti, kas esi iš tikrųjų.

Priblokšta ūmai nušvitusios minties Hanė pašoko.

— Tu tyčia taip padarei, tiesa? Ne sau pirkai šitą maudomuką. Pirkai jį man! — sušuko ji ir paėmė į rankas tūbelę su rudu tušu. — Kodėl pas žmogų, kurio tokios tamsios blakstienos, nei iš šio, nei iš to atsirado štai šis daikčiukas?

Liza nemėgino apsimesti, kad jaučiasi prasikaltusi.

— Pastaruoju metu gerokai nuobodžiavau, todėl mintis suteikti tau jaunos moters pavidalą pasirodė man patraukli ir smagi. Žinoma, Rosą, jeigu jis tave pamatys, gali ištikti infarktas, bet čia jau jo reikalai. Tas slapukavimas dėl tavo amžiaus — kvailystė.

Hanė palingavo galvą.

— Taip, su tavimi reikia elgtis atsargiai!

— Ką tuo nori pasakyti?

— Ogi tą, kad vaidinai esanti gyvačių karalienė.

— Nieko aš nevaidinau. Esu negailestinga ir neturiu sąžinės. Klausk ko nori, visi patvirtins.

Hanė nusišypsojo.

— Dešas visiems sako, kad tu — tikras angelas!

— Taip, žinau! — nusijuokė Liza, bet jos linksmumas palengva blėso. — Per pastaruosius metus tu dažnai matydavaisi su Dešu, tiesa?

— Man patinka būti jo rančoje. Lankausi ten savaitgaliais. Mudu jodinėjame ir šnekamės, aš padedu jam arklidėje. Jo namų šeimininkė nemoka paruošti tokio maisto, kokį jis mėgsta, tai kartais aš ką nors sukurpiu.

— Hane, Dešas... Jis gali įskaudinti žmogų, kuris juo rūpinasi. Nemanau, kad padarytų taip tyčia, bet toks jau jis yra ir negali savęs perlaužti. Nepuoselėk iliuzijų dėl jo tėviško požiūrio į tave. Dešas gali prisileisti žmogų labai arti, o tada pavaryti jį šalin.

— Žinau. Manau, dėl to kalta jo vaikystė.

— Vaikystė?

— Jis ilgai gyveno prieglaudose. Nespėdavo prie ko nors prisirišti, o jį jau perkeldavo į kitą vietą. Man regis, galų gale jis nusprendė, kad geriausia išvis su niekuo nesuartėti.

Liza pažvelgė į merginą apstulbusi.

— Ar jis pats visa tai tau papasakojo?

— Ne visai. Juk pažįsti Dešą. Tiesiog kartais ką nors prasitardavo, o aš darydavau savas išvadas. Kai esi našlaitis, nesunku įžvelgti panašumų su kitu tokiu pat žmogumi. Tačiau iš savo patirties mudu su Dešu pasimokėme skirtingai: jis nieko prie savęs neprisileidžia, o aš vos ne kiekvienam atlapoju širdį.

Sutrikusi, kad šitaip atvirai išsišnekėjo, Hanė nunėrė akis į kojas.

— Na štai, ir vėl nesuvaldžiau liežuvio! Lyg kokia liga!

Liza kurį laiką įdėmiai stebėjo merginą, tada paėmė ją už parankės.

— Žinai, verčiau grįžkime į vakarėlį. Supažindinsiu tave su nuostabiausiu vaikinu, kokio galėčiau tau palinkėti. Jis mano draugų sūnus — sąmojingas ir gražus, tik truputį per daug savimi pasitiki. O svarbiausia, nesusijęs su mūsų verslu.

— Oi, aš nežinau...

— Nebūk vaikas! Metas išskleisti sparnus. Juoba su tokiais viliojančiais apdarais.

Nekreipdama dėmesio į Hanės protestus Liza nusivedė ją laiptais žemyn. Merginos nusivylimui, Dešo tarp svečių nebuvo. Pastaruoju metu jis elgėsi gal per daug globėjiškai ir Hanė degė noru pamatyti, kokį įspūdį Dešui padarys nauja jos išvaizda. Turbūt jau metas jam parodyti, kad ji — nebe vaikas.

Liza pradėjo pažindinti Hanę su kitais svečiais, o šie nepraleido progos išreikšti nuostabą.

— Televizoriaus ekrane, Hane, tu atrodai kur kas jaunesnė!

— Aš vos tave atpažinau!

— Tai kiekgi tau iš tiesų yra metų?

Tą akimirką, kai buvo užduotas toks tiesmukas klausimas, šalia Hanės išdygo Rosas ir greitai nusitempė ją į šalį. Per vasarą jis papilnėjo dar keliais svarais, tai liudijo pro atlapotą maudymosi chalatą pūpsantis įdegęs pilvas.

— Ar tu galvoji, ką darai? — suurzgė jis perleidęs merginą žvilgsniu nuo plaukų iki lygaus apnuoginto pilvo. — Neturi eiti į žmones šitaip apsirengusi!

Hanei į pagalbą atskubėjo Liza.

— Palik ją ramybėje, Rosai! Ir taip nesikarščiuok. Jau niekas pasaulyje — net tikrasis jos amžius — nepajėgtų sumažinti žiūrovų meilės Hanei. Be to, ji atėjo čia pasilinksminti.

Jos pasisveikino dar su keliais svečiais, tada Liza nusivedė Hanę per terasą prie vaikino, kuris vienas stovėjo šalia staliuko po skėčiu. Jos dėmesį iškart patraukė rusvi trumpai pakirpti plaukai, griežti išraiškingi veido bruožai ir atletiškas sudėjimas. Jam ant kaklo mataškavo trumpa virvele parišti tamsūs akiniai, o ant riešo blykčiojo auksinis laikrodis. Nors prie maudymosi kelnaičių jis vilkėjo tik suglamžytus ir išblukusius violetinius marškinius, šiek tiek atsaini vaikino laikysena kėlė Hanei įtarimą, kad jis prie pinigo. Kol Liza nepermaldaujamai vedė Hanę artyn, ši pajuto, kaip palengva apima panika. Juk tokių vyrų ji kaip gyva nebuvo regėjusi.

— Ne, Liza, aš...

— Mieloji, leisk supažindinti tave su Skotu Karltonu. Skotai, gal pasirūpintum, kad Hanė ko nors užkąstų ir išgertų?

— Mielai!

Į Hanę su aiškiu susižavėjimu pažvelgė draugiškos rudos akys. Įtampa palengva pradėjo slūgti.

— Ko norėtum išgerti? — paklausė jis, kai Liza paliko juos vienus.

Hanė jau ketino paprašyti apelsinų kriušono, bet laiku susigriebė.

— Kad man vis tiek. Nesu labai išranki.

— Pagirtina. — Skotas priėjo prie dėžės su ledu ir paėmė skardinę alaus. Sugrįžęs ją atidarė ir padavė merginai. Hanė mėšlungiškai gurkštelėjo.

— Turbūt esu vienintelis žmogus Amerikoje, nematęs tavo serialo. Vakarais aš mokausi, noriu gauti verslo magistro laipsnį. Bet tavo nuotraukų žurnaluose, žinoma, esu matęs. — Skoto žvilgsnis nuslydo mažutėmis kalvelėmis po bikinio geldutėmis ir jis nedviprasmiškai nusišypsojo. — Gyva tu atrodai visai kitaip.

— Kamera prideda svorio, — pro šalį šovė Hanė. Kur tas Dešas? Kodėl jis nesirodo? Vylėsi, kad sulaikė ne pasimatymas. Ji siųsdavo pamačiusi jį su moterimi.

— Dėl to kaip tik neturėtum rūpintis. Ar jau seniai esi Los Andžele?

Hanė atsakė. Skotas šio to paklausinėjo apie jos darbą, o tada ėmė pasakoti apie savąjį garsioje kompanijoje, užsiimančioje rinkos tyrimais. Savo nuostabai, Hanė suprato, kad vaikinas stengiasi padaryti jai įspūdį. Tik pamanykite, toks žmogus siekia jos prielankumo! Tada pastebėjo, kaip kiti vyrukai smaigsto ją įdėmiais, susidomėjusiais žvilgsniais, ir jos pasitikėjimas savimi šiek tik sutvirtėjo.

— Nenorėčiau pasirodyti įžūlus, Hane, bet gal gali pasakyti, kiek tau metų?

Ji vos susitvardė neapsidairiusi, ar netoliese nėra Roso.

— Devyniolika. Gruodį sueis dvidešimt.

— Tik pamanykit! Keista. Atrodai vyresnė. Nors esi nedidelio ūgio, akyse kažkas šviečia... Gal branda?..

Hanei Skotas Karltonas patiko.

Jis kaip tik pasakojo smagią istoriją apie vieną bendradarbį, kai terasoje pasirodė Dešas. Hanės širdis ėmė dunksėti lyg pakvaišusi. Šalia Dešo visi vyrai nublankdavo it senos nuotraukos. Jis buvo kur kas aukštesnis už daugumą, bet ne vien išvaizda išsiskyrė iš kitų vyrų. Dešas buvo legenda, o jie — paprasti mirtingieji.

Prie Dešo priėjo jauna moteris ir Hanė atpažino Lili Izabelą, Lizos kaimynę. Praėjusį rudenį kartą buvo sutikusi ją svečiuodamasi pas Lizą. Lili buvo aukšta ir graži, vešlia krūtine ir grakščiomis šlaunimis. Šviesūs sidabriški plaukai lyg perregimas šilkas gaubė veidą ir paryškino nepriekaištingą klasikinį profilį.

Lili išvaizda šiek tiek sumenkino Hanės pasitikėjimą savimi. Ta mergina buvo tokia gundanti, tokia rafinuota, nuo gimimo pratusi prie turtų ir privilegijų. Šviesiai žydra natūralaus šilko palaidinė buvo sukišta į tamsesnio atspalvio žydras kelnes, išryškinančias Lili kojų grakštumą. Ant rankos virš alkūnės žybčiojo sunki sidabro apyrankė, o pritaikytas prie jos diržas juosė laibą liemenį. Pamačiusi, kaip Dešas šypsosi Lili, Hanė pajuto pavydo dūrį. Kalbėdamasis su ja jis niekada šitaip nežiūri!

— Ar pažįsti Lili? — pasekęs jos žvilgsnį paklausė Skotas.

— Šiek tiek. Mudvi kartą matėmės. O kodėl klausi? Tu ją pažįsti?

— Kurį laiką mudu susitikinėjome. Bet su Lili bendrauti nelengva. Paprastam vaikinui sunku konkuruoti su jos tėvu. Be to, jeigu nesi aktorius, Lili nesuteikia tau jokių šansų.

Hanė laukė pasakojimo tęsinio, bet Skotas į smulkmenas nesileido. Ji stebėjo Dešą, kuris pagarbiai palenkęs galvą kalbėjosi su Lili kaip su brandžia ir geidžiama moterimi, nors ši buvo nedaug vyresnė už Hanę. Merginos nuoskauda tolydžio didėjo ir ji nusprendė parodyti Dešui, kad Lili Izabela — ne vienintelė čia geidžiama moteris. Primerkusi blakstienas ji metė žvilgsnį į Skotą.

— Jeigu Lili paliko šitokį patrauklų vyrą, ji tikrai nėra tokia protinga, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio.

Skotas nusišypsojo.

— Gal eime pasivaikščioti į paplūdimį?

Hanė žvilgtelėjo į Dešą — šis vis dar jos nepastebėjo.

— Mielai!

Pakeliui jiems reikėjo praeiti pro Dešą ir Lili. Kai atsidūrė visai šalia jų, Dešas pirmą kartą pažvelgė į Hanę. Šios džiaugsmui, Skotas apglėbė ją per liemenį. Dešo veide šmėstelėjo nuostaba, bet Hanė nesuprato — dėl jos išvaizdos ar dėl Skoto familiarumo.

— Sveikas, Dešai! — pasisveikino Hanė, tarsi tik dabar jį pamačiusi, tada pristatė jam Skotą ir sušneko su Lili.

— Hane! Aš nepažinau tavęs. Nuostabiai atrodai! — Lili apdovanojo ją draugiška šypsena ir persimetė keliais mandagiais žodeliais su Skotu.

Dešo žvilgsnis nuslydo prie Hanės pilvo, tada įsmigo į krūtinę. Jis buvo aiškiai nepatenkintas; nepasitenkinimas dar sustiprėjo, kai Hanės rankose pamatė skardinę alaus.

— Nuo kada tu pradėjai gerti?

— Nuo tada, kiek siekia atmintis, — sekdama geriausiomis Lizos Keslberi tradicijomis atkirto Hanė.

— Mudu su Hane ketiname pasivaikščioti paplūdimiu, — tarė Skotas ir paėmė ją už alkūnės. — Pasimatysime vėliau.

Hanė džiūgavo jausdama į nugarą įsmeigtą Dešo žvilgsnį. Pagalvojusi savo eigastį paįvairino įžūliu klubų bangavimu.

Net nespėjęs surūkyti pirmos cigaretės Erikas jau pasigailėjo priėmęs Lizos kvietimą atvykti į vakarėlį. Nuo pat filmavimo pertraukos pradžios jis kūrė vaidmenį kitame filme ir šiandien pasitaikė pirma laisva diena per savaitę. Verčiau būtų praleidęs ją lovoje. Pasitrynęs šeriais apžėlusį smakrą Erikas pradėjo dairytis kokio kampo, kur niekas nedrumstų ramybės. Ko nors išgers ir greitai iš čia nešdinsis.

Erikui einant per terasą jauna moteris raudona vasarine suknele metė į jį susižavėjimo kupiną žvilgsnį. Tai jį nustebino. Buvo nesiskutęs ir atrodė gerokai apsilamdęs — vaidino persimetėlį policininką, persekiojamą narkotikų mafijos vadeivų. Šis vaidmuo kine nė iš tolo nepriminė Bleiko Čadviko ir buvo kaip tik toks, koks galėjo išplauti iš venų „Dešo Kugano šou“ sachariną.

Nors iki sutarties pabaigos liko dar dveji metai, Erikas nusprendė nebevaidinti tame seriale. Jam nusispjauti, kiek kainuos ir kaip teks sukti uodegą jo advokatui. Nuo šiol jis visas jėgas sutelks darbui kine, o televiziją paliks, kaip lekiantis į priekį traukinys palieka geležinkelio stotis.

Pastebėjęs terasoje Kuganą Erikas nusigręžė ir įsmeigė akis į vandenyną. Kaip įmanydamas stengėsi vengti susitikimų su serialo partneriu, nes nepajėgė atsikratyti nemalonaus jausmo, kad Dešas permato jį kiaurai. Šalia Dešo Kugano jis visada pasijusdavo menkesnis, kaip kadaise šalia tėvo. Erikas nemėgo galvoti apie tai, kaip labai nori pelnyti Dešo pagarbą. Kaskart, kai šis pavadindavo jį „gražuoliuku“, Erikas įsitempdavo.

Pažvelgęs į raibuliuojančius ant bangų saulės blyksnius Erikas buvo beketinąs išsimaudyti, bet patingėjo. Priešais jį ant kranto stovėjo porelė. Eriko žvilgsnis abejingai nuslydo vyriškiu ir užkliuvo už merginos. Markstydamasis nuo šviesos, kuri atsispindėjo nuo smėlio, jis pastebėjo, kad mergina nedidelio ūgio, bet puikiai sudėta, nedidele apvalaina krūtine ir grakščiomis kojomis. Per atstumą atrodė pernelyg trapi, kad patrauktų jo dėmesį, bet vis tiek gundanti. Gal terasoje pavyks apžiūrėti ją iš arčiau. Erikas nesibaimino, jog gali merginai nepatikti. To jam nepasitaikydavo.

Vyriškis palietė merginos ranką. Ji atmetė atgal plaukus ir saulės spinduliuose blykstelėjo auskarai. Mergina pakreipė galvą ir nusijuokė.

Netikėdamas savo akimis Erikas atpažino Hanę. Kas nutiko šitai amžinai paniurusiai pempei kvaila šukuosena? Tiesa, pastarąjį sezoną ji kartais pasirodydavo padažytomis lūpomis ir su sijonu. Bet šitokios Hanės jis dar nebuvo matęs.

Kažką rodydama vandenyne Hanė ištiesė ranką. Vėjas pakėlė sijonėlį ir apnuogino šlaunis. Erikas perleido jas žvilgsniu, bet iškart pasijuto nesmagiai, nes visai natūrali jo reakcija šiek tiek atsidavė kraujomaiša. Kad ir kaip pasikeitė Hanė, vis tiek priminė jam Džeisą.

— Jūsų veidas man pažįstamas. Ar kartais nebūsiu mačiusi jūsų nuotraukos ant pašto sienos? — už nugaros pasigirdo žemas, melodingas moters balsas.

Erikas atsigręžė ir kaipmat pamiršo Hanę.

— Taip, esu nekaltai pasmerkta auka.

Mergina gurkštelėjo vyno iš taurės ir toliau apžiūrinėjo Eriką šviesiai pilkomis plačiai įstatytomis akimis. Ant veido užkrito ilga sidabriškų plaukų sruoga. Ji nužėrė ją užkabinusi mažuoju piršteliu.

Jos lūpų kampučiai suvirpėjo.

— Kažkodėl netikiu.

— Prisiekiu, tikra tiesa!

— Negaliu įsivaizduoti, kad toks žmogus galėtų būti nekaltas.

Erikas nutėškė kankinio grimasą.

— Aš giedu berniukų chore. Tikrai!

Mergina nusijuokė. Erikas ištiesė jai ranką.

— Erikas Dilonas.

Mergina tingiai jį nužvelgė.

— Žinau.

O tada nuėjo.

Erikas spoksojo jai įkandin suglumintas ir tingaus jos pasitikėjimo savimi, ir grožio. Nepažįstamoji priėjo prie būrelio vyrų, šie iškart ją apsupo. Jis išgirdo melodingą jos juoką. Pro susidariusį tarpą Erikas pamatė, kaip vienas vyriškis ištiesė jai ant medžioklinio peilio ašmenų pasmeigtą krevetę. Mergina ją paėmė, prieš paragaudama persibraukė krevete per lūpas, tada ėmė palengva kąsčioti, aiškiai mėgaudamasi kiekvienu gabalėliu.

Prie Eriko iš nugaros priėjo Liza Keslberi.

— O aš vis svarsčiau, kiek judviem su Lili prireiks laiko, kol vienas kitą surasite.

— Jos toks vardas?

Liza linktelėjo.

— Ji Gajaus Izabelos duktė.

— To kalakuto? — su panieka purkštelėjo Erikas.

Gajus Izabela buvo kino žvaigždė, bet ne aktorius.

— Neduok Dieve, tavo žodžius išgirstų Lili. Tėvą ji laiko idealu. Nors jis kaip reikiant susibjaurojo jos sukurtą aureolę.

Tačiau Erikui nerūpėjo Lili Izabelos tėvas. Stebėdamas vyrų apsuptą merginą jis užsirūkė. Lili tikrai jį sudomino. Gal tuo, kad buvo nepanaši į moterį, kurią lengva nuskriausti.

Netgi jam.

— Aš netikiu tavimi, — nusijuokė Hanė. — Žmogus negali per vieną vasarą tris kartus susilaužyti ranką.

— Man pavyko!

Sutirštėjo sutemos, o Skotas vis dar linksmino Hanę pokalbiais, aiškiai mėgavosi jos draugija, ir merginos pasitikėjimas savimi vis stiprėjo. Ji nė pati nesitikėjo, tik ūmai ėmė ir iškišo — nors visai nedaug — koją iš sijono skeltuko ir klausėsi Skoto taip, tarytum kiekvienas jo žodis būtų aukso vertės. Pirmoji jos patirtis parodė: flirtas nėra toks jau sudėtingas dalykas. Jis kažkaip nesuprantamai didino Hanės jėgą, nors ši jėga buvo ne tokia, kokios reikia visoms likimo negandoms įveikti. Ją apėmęs jausmas visai kitoks, ji dar ne iki galo jį perprato, tačiau nuoširdžiai juo mėgavosi. Tikėjosi atsistoti priešais Dešą visu neįprastu gražumu.

— Neįsivaizduoju, kaip tu, toks atletiškas vaikinas, anksčiau galėjai būti nevikrus! — Hanės balse suskambėjo saikingo susižavėjimo gaidelė.

— Būtum mačiusi mane keturiolikos metų!

Skotas švystelėjo per petį alaus skardinę į smėlyje už Hanės stovinčią šiukšlinę. Skardinė pralėkė pro šalį. Juodu jau antrą kartą vaikštinėjo paplūdimiu. Po pirmo pasivaikščiojimo užkando ir paplepėjo su vienu kitu svečiu. Hanė pamatė Eriką, kuris atrodė efektingai ir vyriškai su trijų dienų šeriais ant smakro, tačiau ankstesnį susižavėjimą jis nužudė tą nepamirštamą dieną po ąžuolu.

O Dešo elgesys visai išmušė iš vėžių. Kada tik Hanė mesdavo į jį žvilgsnį, jam ant rankos kabodavo kokia nors moteris. Kerštaudama ji visą dėmesį sutelkė į Skotą. Skotas buvo mielas, nenuleido nuo jos akių ir elgėsi kaip su geidžiama suaugusia moterimi.

— Neabejoju, keturiolikos metų tu buvai guvus vaikinukas, — tarė Hanė jiems palengva artėjant prie vandens.

— Nė perpus toks guvus, kokia dabar esi tu.

Netikėtai Hanė koketiškai papūtė lūpas.

— Kalbi apie mane kaip apie šunytį!

— Ką tu, kaip galima tokią merginą lyginti su šunyčiu!

Hanei buvo lemta tik kelias akimirkas pasimėgauti pataikavimu — Skotas ją apkabino ir prisitraukė. Apnuoginta jos oda prigludo prie minkšto jo marškinių audinio. Vaikinas suėmė Hanę už kaklo ir pasilenkęs pabučiavo.

Jo bučinio nebuvo galima net lyginti su netikrais Eriko bučiniais. Šis, be abejo, buvo tikras. Skotas pravėrė burną stengdamasis įsiurbti jos lūpas. Atbėgusi banga apsivijo jai apie blauzdas ir bijodama prarasti pusiausvyrą Hanė prigludo Skotui prie krūtinės. Šis apglėbė ją dar tvirčiau, mergina pajuto kūnu sklindančią šilumą.

— Viešpatie, tu gali išvesti iš proto, — į praviras jos lūpas sukuždėjo Skotas. — Aš taip noriu tavęs!..

— Tikrai? — Hanė sutramdė ūmai apėmusį norą atsigręžti į terasą ir pažiūrėti, ar jos nemato Dešas.

— Argi nesupranti, ką su manimi padarei?

Jis prisispaudė klubais jai prie pilvo. Hanės kūnu perbėgo saldi kaitra ir nepatirtas savo galybės suvokimas. Tai ji šitai padarė!

Skoto ranka nuslydo jos nugara, suėmė užpakaliuką ir lengvai spustelėjo.

— Esi pribloškianti mergytė! Ar kas nors tau tai sakė?

— Visi sako! — Hanė pažvelgė jam į akis. — O tau ar kas nors sakė, kad nuostabiai bučiuojiesi?

— Bet ir tu tai darai stebuklingai.

Ji nusišypsojo ir Skotas ją vėl pabučiavo. Šį kartą jo lūpos prasivėrė ir liežuvis įslydo Hanei į burną. Toks antpuolis buvo šiek tiek netikėtas ir ji nusprendė, kad metas daugiau sužinoti apie bučinius. Paveikslas to, kurį būtų troškusi matyti savo mokytojo vietoje, šmėstelėjo sąmonėje taip greitai, kad ji net nespėjo žmoniškai jo įžiūrėti.

Hanė prigludo šlaunimis prie Skoto norėdama įsitikinti, ar dar neprarado jam įtakos, ir su pasitenkinimu pajuto, kad ne. Vaikino ranka įsibrovė tarp jųdviejų kūnų ir sustingo jai ant krūties. Hanė įsitempė — per tokį trumpą laiką jai šito pasirodė per daug. Skoto nykštys prasismelkė po bikinio liemenėle ir palytėjo spenelį. Hanė ėmė veržtis iš glėbio.

— Ką, velniai rautų, tu čia išdarinėji?

Kai Hanė išgirdo už nugaros pažįstamą šiurkštoką balsą, jai užgniaužė kvapą.

Skotas palengva paleido merginą iš glėbio, patraukė ranką jai nuo krūtinės ir Hanei virš galvos niūriai pažvelgė į jų ramybės drumstėją.

— Ko jums čia reikia?

Lėtai atsigręžusi Hanė žvilgsniu susidūrė su įsiutusiu Dešu Kuganu — jo veidas buvo juodas kaip debesis, prie šonų kabėjo neregimi šešių užtaisų koltai. Nekreipdamas dėmesio į Skotą jis žiūrėjo tik į Hanę, ir žvelgė tokiu žvilgsniu, lyg būtų pasirengęs pulti priešo užimtą miestą.

— Tu girta! — tėškė jai tiesiai į veidą Dešas.

Hanė kilstelėjo smakrą ir narsiai pasitiko sunkų žvilgsnį.

— Išgėriau dvi skardines alaus. Bet tau tai neturi rūpėti!

— O kas, tiesą sakant, nutiko, pone Kuganai?

Mandagus Skoto klausimas, regis, dar labiau įsiutino Dešą.

Jo lūpų kampučiai priešiškai nusviro.

— Aš pasakysiu, kas nutiko, sūneli. Tu duodi per daug laisvės rankoms!

Skotas nustebęs pažvelgė į Dešą.

— Atleiskite, bet, man atrodo, čia ne jūsų reikalas. Hanė — pilnametė!

— Anaiptol. — Dešas bedė pirštu namo link. — Kad žaibu atsidurtum ten, mažute! Žinoma, jeigu esi ganėtinai blaivi ir šį atstumą įveiksi.

Hanė išsitiesė visu ūgiu.

— Eik velniop!

— Ką pasakei?

— Puikiai girdėjai! Jokia aš ne mažutė ir neleisiu, kad man komanduotum. Dabar mudu su Skotu važiuosime pas jį į namus.

Dešas priėjo arčiau, jo akys virto siaurais plyšeliais.

— O aš nesu toks įsitikinęs.

Hanei visą laiką teko stovėti užvertus galvą ir žiūrėti į jį iš apačios. Ją užplūdo pavojingas jaudulys, noras sušokti šokį ant bedugnės krašto.

— Mudu važiuosime pas jį ir aš ketinu ten praleisti naktį.

— Tikrai?

Galėjai justi, kad Skotas sutrikęs.

— Hane, aš nežinau, kokie santykiai sieja tave su ponu Kuganu, bet...

— Mūsų nesieja jokie santykiai, — atsakė ji karštai trokšdama, kad Dešas paneigtų jos žodžius.

Dešas kreipėsi į Skotą žemu lygiu balsu:

— Ji dar vaikas ir aš neleisiu, kad tuo pasinaudotum! Vakarėlis baigėsi.

— Pone Kuganai...

Nekreipdamas į jį dėmesio Dešas čiupo Hanę už rankos ir nusitempė smėlėtu paplūdimiu namo lyg nepaklusnią penkiametę mergiūkštę.

— Paleisk mane, — šnypštė ji pro dantis. — Aš nesu vaikas, o tu viską tuoj sugadinsi!

— Kaip tik taip ir ketinu padaryti.

— Neturi jokios teisės kištis!

— Bet tu šito vaikino net nepažįsti! Ką žinai apie jį?!

— Aš žinau, kad jis puikiai bučiuojasi. — Hanė krestelėjo galvą ir jos garbanos grakščiai ūžtelėjo. — Ir manau, kad yra toks pat puikus meilužis. Turbūt bus geriausias iš visų mano meilužių!

Dešas net neketino lėtinti žingsnio. Trumpesnėms Hanės kojoms buvo nelengva suspėti įkandin ir mergina kelis kartus kluptelėjo ant smėlio. Dešas dar kiečiau suspaudė jos ranką.

— Jam nebus sunku tai įrodyti, tiesa?

— Manai, iki šiol aš neturėjau meilužių? Tai paklausyk! Vien šią vasarą turėjau tris! Ne, keturis! Buvau pamiršusi Lencą.

Užuot nusivedęs į terasą, Dešas nusitempė ją už namo kampo.

— O, aš žinau, kad turėjai meilužių. Filmavimo grupės vyrukai man pasakojo, kaip paprasta tave pasiguldyti į lovą.

Hanė sustojo kaip nudiegta.

— Tai netiesa! Iš filmavimo grupės nė su vienu nieko nebuvo!

Dešas nusitempė ją toliau.

— Sakau, ką girdėjau.

— Negalėjai šito girdėti.

— Vaikinai sakė, kad mielai nusirengi prieš pirmą pasitaikiusį, kuris mūvi kelnes.

Šito Hanei jau buvo per daug.

— Niekada! Kaip gyva nesu nusirengusi prieš vyriškį! Aš... — Ji nutilo per vėlai susigriebusi, kad pakliuvo į spąstus.

Dešas metė į ją nugalėtojo žvilgsnį.

— Taip ir yra, tu šito nedarei. Taip bus dar kurį laiką.

Jie priėjo prie Dešo automobilio, ketverių metų kadilako. Jis atidarė dureles ir įgrūdo Hanę vidun.

— Jeigu nemeluoji, kiek išgėrei alaus, nuvešiu tave namo.

— Aš nemeluoju! Ir liaukis taip su manimi elgtis — tu man ne tėvas!

— Niekas nėra labiau už mane priartėjęs prie šito vaidmens, — burbtelėjo Dešas ir užtrenkė dureles.

Kol jis iš priekio apėjo automobilį, Hanė prisiminė ne tokią jau tolimą praeitį, kai būtų atidavusi viską pasaulyje, kad tik išgirstų iš jo šiuos žodžius. Tačiau jos širdyje kažkas pasikeitė. Ji neįstengė suprasti, kada ir kodėl tai nutiko, bet vieną dalyką žinojo tvirtai: daugiau nenori, kad Dešas būtų jai kaip tėvas.

Kai Dešas įsitaisė prie vairo, Hanė taip staigiai į jį pasisuko, kad vienas auksinis auskaras švystelėjo ir perbraukė per skruostą.

— Tu negali manęs laikyti užrakintos, Dešai! Aš jau nebe vaikas. Man patinka Skotas ir nusprendžiau su juo permiegoti — jeigu ne šiandien, tai rytoj.

Jis įsuko į kelią; padangos tyliai sugirgždėjo per žvyrą. Kol jie pravažiavo sargo būdelę prie vartų ir atsidūrė plente, Dešas neištarė nė žodžio. Priešpriešiais važiuojančių automobilių žibintai raižė jo veidą įstrižais spinduliais. Pagaliau Dešas švelniai tarė:

— Nežiūrėk į šį reikalą taip lengvabūdiškai, Hane. Juk tai šį tą reiškia.

— Tiek kiek tau?

Jis staigiai nusuko galvą ir įbedė žvilgsnį į kelią. Hanė laukė. Dešas net nemėgino teisintis ir ją apėmė dar didesnis pyktis.

— Man nuo tavęs bloga! Pats guliesi į lovą su pirma pasitaikiusia moterimi, tačiau drįsti skaityti man moralus!

Dešas paspaudė radijo aparato klavišą, automobilį užtvindžiusi Džordžo Džonso muzika nutraukė visus pasiaiškinimus.

13

Namuose įsižiebė šviesa. Eriką ėmė miegas, bet kaipmat kilstelėjo galvą. Iš kaimyninio namo vis dar sklido muzika ir negarsios Lizos svečių kalbos. Erikas pažvelgė į švytintį laikrodžio ciferblatą: buvo jau beveik antra valanda nakties. Po penkių valandų — į filmavimo aikštelę. Jam jau reikėtų gulėti namie lovoje, užuot slapsčiusis Lili Izabelos verandos šešėlyje ir laukus, kol ji sugrįš iš vakarėlio.

Šviesa įsižiebė dar viename kambaryje. Atsisagstęs tamsiai žalią striukę Erikas atsėlino iki durų, iš verandos vedančių namo vidun, ir užsirūkė. Užuolaidų ant langų nebuvo ir jis galėjo pažvelgti į kambarį. Žemi neutralių spalvų šiuolaikiški baldai buvo tik fonas sienoms, perdėm nukabinėtoms didžiulėmis spalvotomis nuotraukomis — pagrindine kambario puošmena. Vienose buvo įamžintas Gajus Izabela, įsikūnijęs į savo suvaidintus vaidmenis, kitose — meniškai nufotografuoti vyrų aktai. Erikas pabeldė į langą.

Lili pasirodė kone iškart. Ant pakeltos rankos dar tamsavo neryški ką tik nusimautos apyrankės žymė, kojos buvo basos.

Pamačiusi, kas stovi verandoje, išdykėliškai nusišypsojo ir linktelėjo. Erikas prisitraukė vieną iš netoliese stovinčių kėdžių, atgręžė į duris ir atsisėdo.

Ji greitai atidarė duris ir kelias akimirkas ramiai žvelgė į Eriką.

— Ko tu nori?

— Kam dar klausi, mieloji?

— Tikrai esi toks kietas vyrukas?

— Ką tu. Aš švelnus kaip ėriukas.

— Kurgi ne! Žinai, aš esu pavargusi, o tu turi rūpesčių. Prastas derinys, tai gal geriau eikime miegoti?

Erikas atsistojo ir per turėklus numetė ant smėlio cigaretę.

— Puiki mintis. — Jis įkandin jos įėjo vidun.

Grakščiai įsirėmusi ranka į šoną Lili stovėjo vidury svetainės. Mūvėjo tamsiai mėlynas kelnes. Erikas atkreipė dėmesį, kad jos rankų nagai nedažyti ir nukramtyti kone iki gyvuonies. Tai jam pasirodė keista.

— Įdomu. Nepamenu, kad būčiau kvietusi tave užeiti.

Erikas linktelėjo į nuogų vyrų nuotraukas ant sienos.

— Tavo draugai?

— Mano buvusių meilužių panteonas.

— Na jau...

— Netiki?

— Manau, dauguma jų smagiau jaustųsi garinėje pirtyje nei lovoje su moterimi.

Ji atsisėdo ant sofos ir pasirąžė lyg katė, kurios seniai niekas neglostė.

— Prisiklausiau apie tave įdomių dalykėlių.

— Kokių?

— Juk žinai, kiek gandų sklando apie gražius aktorius. Visi laiko juos gėjais.

Jis nusijuokė, o tada ėmė grožėtis nuostabiomis jos kūno linijomis.

Lili jautėsi gana tvirtai ir ši apžiūra ją veikiau pralinksmino negu sutrikdė.

— Dabar aš turbūt turėčiau ištirpti nuo tavo užburiančios galios ir nusirengti?

— Nežinau, ar esu pasiruošęs atsisakyti malonumo kaip reikiant pasiperti.

Ji nusijuokė žemu krūtininiu juoku.

— Atrodo, mano Angelas Sargas nusisuko, kai leidau tau įeiti vidun. — Ji atsistojo ir keldama nuo kaklo šilkinius šviesius plaukus nusižiovavo. — Ar kliūstelėti tau ko nors prieš kelionę?

Erikas neigiamai papurtė galvą.

— Paskambinsiu tau ryt ryte.

— Štai ką jums pasakysiu, pone Dilonai. Jeigu ateinančią savaitę sumanysite šiek tiek atsipalaiduoti, manau, pavyks mane įkalbėti, kad atkimščiau jums butelį „Chateau Latour“ ir paleisčiau Čarlio Parkerio garsajuostę.

Erikas net neketino palengvinti jai užduoties.

— Gaila, bet ateinančią savaitę man filmavimai.

— Tikrai?

Pasikėlęs striukės apykaklę jis pasuko prie įstiklintų durų.

— Gal paskambinsiu grįžęs.

Ji kilstelėjo smakrą.

— O gal aš būsiu užsiėmusi.

— O aš vis dėlto išbandysiu laimę.

Jis išėjo ir šyptelėjęs užsirūkė cigaretę.

Kai į rančą atvažiavo Hanė, Dešas aptvare apžiūrinėjo vieno iš trijų arabų ristūnų, kuriuos priglaudė savo arklidėje prie keturių kitų arklių, koją. Mergina išlipo iš automobilio ir patraukė prie jo. Liaudiško stiliaus sijonas pynėsi apie kojas, puošniais jo nėriniais žaidė karštas vidurdienio vėjelis.

Prie sijono ji buvo apsivilkusi baltus trikotažinius marškinėlius be rankovių, avėjo blausiai žydros spalvos basutes, o neseniai pradurtuose ausų lezgeliuose žėrėjo mažučiai auksiniai rutuliukai. Per pusantros savaitės, praėjusios nuo vakarėlio, jiedvi su Liza surengė du žygius į parduotuves ir dabar Hanė turėjo pilną drabužinę trumpučių suknelių su raukiniais, laisvai krintančių kelnių ir pasiutusius pinigus kainuojančių palaidinių, firminių džinsų, šilkinių berankovių, diržų, apyrankių ir įvairiausių spalvų bei modelių batelių. Pastaruosius kelis vakarus Hanė dažnai varstydavo spintą pasigrožėti nuostabiais audiniais. Lyg metų metus pusbadžiavusią ją pagaliau būtų atvedę ir pastatę prie banketo stalo, lūžtančio nuo delikatesų. Hanė žiūrėjo į savo lobius ir niekaip nepajėgė atsižiūrėti.

Kartais jai net atrodydavo, kad kai kurie jos drabužiai gyvena atskirą gyvenimą. Prieš kelias valandas ji perbraukė ranka per žvilgančią trumpą dangiškai žydrą vakarinę suknelę ir pajuto neįveikiamą norą ją apsivilkti. Šis apdaras buvo sukurtas tikrai ne kelionei dulkėtu keliu į rančą, bet Hanė vos pajėgė susiturėti. Atrodė, žiburiuojanti suknelė šaukte šaukia: „Apsivilk mane! Jeigu apsivilksi, jis nepajėgs tau atsispirti!“

Hanė nedrąsiai kilstelėjo ranką ir pamojo Dešui.

— Sveikas!

Atsakydamas Dešas linktelėjo, bet nuo darbo neatsitraukė. Ji sustojo, pasirėmė alkūnėmis į viršutinį aptvaro skersinį ir ėmė stebėti. Saulė kaitino rankas ir nugarą, tačiau ore tvyrančios įtampos neišsklaidė. Nuo ano vakarėlio jie dar nesikalbėjo.

Pagaliau Dešas baigė arklio apžiūrą ir visas suprakaitavęs, prakvipęs arklide pasuko prie jos. Atkreipė dėmesį į Hanės apdarus, bet nė žodžiu neužsiminė pasigedęs įprastų apsmukusių džinsų ir saulės išblukintų marškinėlių. Kažkur giliai širdyje Hanė pasigailėjo neapsivilkusi tos vakarinės žydros suknelės.

— Būtų smagu, jeigu perspėtum, kad ketini užsukti, — kandžiai tarstelėjo Dešas.

— Aš skambinau, bet niekas nekėlė ragelio, — atsakė ji ir nukėlė koją nuo apatinio skersinio. — Verčiau eisiu padaryti limonado. Regis, tau karšta.

— Nesivargink. Šiandien aš neturiu noro būti mandagus.

Hanė žiūrėjo neatplėšdama nuo jo akių.

— O kodėl pyksti? Nuo to vakarėlio pas Lizą nuo tavęs dvelkte dvelkia lediniu šalčiu.

— Lyg pati nežinotum kodėl.

— Dešai, aš juk ne Dženė! Ir tau nėra reikalo vaidinti tėtušio keršytojo.

Nors šie žodžiai buvo ištarti nuolankiu balsu, Dešas plykstelėjo kaip degtukas.

— Aš esu tavo draugas, tik tiek! Tu vyniojaisi apie tą vyruką kaip rujojanti kalė! Net nežinau, kodėl man šovė galvon tave stabdyti. Lažinuosi, jis paskambino tau tą pačią naktį, o paryčiais tu jau voliojaisi jo lovoje!

— Tai nutiko šiek tiek vėliau.

Dešas tyliai nusikeikė ir jo veidą iškreipė skausminga grimasa.

— Na, tai gavai, ko norėjai, argi ne? Tikiuosi, esi pasirengusi gyventi suprasdama, kaip pigiai atsidavei.

— Tu klysti. Turėjau omenyje, kad tą naktį jis neskambino. Paskambino kitą dieną. Bet aš nėjau su juo susitikti.

— O kodėl? Stebiuosi, kad tokia aistringa gyvenimo paslapčių tyrinėtoja praleido šitokią progą kuo greičiau į jas pasinerti.

— Dešai, liaukis! Nereikia taip baisiai pykti. — Hanė stengėsi prilaikyti liežuvį, bet viduje tūnančio velniūkščio įveikti nepajėgė. — Pirmiausia norėjau pasikalbėti apie tai su tavimi.

Dešas nusiplėšė nuo galvos skrybėlę ir taip tvojo sau per šlaunį, kad pakilo dulkių debesis.

— Na jau ne! Aš, velniai griebtų, neketinu tapti tavo seksologu!

Hanė pasijuto, lyg palikusi savo kūną stovėtų šalia ir žiūrėtų, kaip kažkas kalba už ją.

— Liza sakė, kad man reikėtų su juo permiegoti.

Dešas prisimerkė ir vėl užsimaukšlino skrybėlę ant galvos.

— O, nejaugi? Nė kiek nesistebiu. Jeigu gerai prisimenu, ji taip pat pasižymėjo laisvu elgesiu.

— Kokias bjaurastis čia šneki! O pats kaip elgiesi?!

— Tai visai nesusiję su pokalbio tema!

— Man darosi bjauru! — Ji apsigręžė ant kulno ir buvo beeinanti šalin. Bet nespėjo žengti nė poros žingsnių, kai Dešas sučiupo ją už rankos.

— Nedrįsk nueiti, kai su tavimi kalbuosi!

— Rašmoro kalnas pagaliau nusprendė prabilti, — nusišaipė Hanė. — Širdingai dėkoju, bet man kažkodėl dingo noras klausytis.

Arklidės darbininkas ėmė smalsiai į juos žvilgčioti ir Dešas nusitempė Hanę namo link. Kai iš aptvaro jų nebebuvo matyti, užgriuvo ją visa pykčio jėga.

— Niekada nemaniau, kad išduosi pati save, o tu kaip tik tai ir ketini padaryti. Regis, nė pati nenutuoki, kas esi. Tau dar daug teks patirti šiame gyvenime, tačiau esi ne iš tų, kurios gali griūti į lovą su vyru, kurio nemyli.

Dešas kalbėjo taip karštai, kad Hanės pyktis atlėgo. Ūmai aiškiai išvydo raukšles, vagojančias jo veidą, ir jos širdyje įsiplieskė rami liepsna. Negalvodama, ką daro, ji pakėlė ranką ir prispaudė delną prie jo marškinių toje vietoje, kur po plonu audiniu plakė širdis.

— Atleisk man, Dešai.

Jis staigiai atšoko.

— Tu turi... Pirma pagalvok, kai sumanysi iškrėsti kokią nesąmonę. Pagalvok apie pasekmes!

Hanė ir vėl supyko, kad jos paliestas Dešas atšoko.

— Ketinu prašyti gydytojo, kad išrašytų kontraceptinių tablečių, — išdrožė ji.

— Tu... ką? Ką ketini daryti? — Nelaukdamas, kol ji atsakys, Dešas paleido ilgą tiradą apie jaunimą, seksualinį palaidumą ir buvo kupinas tokio kilnaus pasipiktinimo, kad Hanė kone gailėjosi be reikalo prasižiojusi. Tačiau buvo jau įsismaginusi ir toliau jį erzino.

— Dešai, aš tikrai esu pasirengusi mylėtis. Ir noriu apsisaugoti.

— Niekam, po perkūnais, tu dar nesi pasirengusi!

— O tu iš kur žinai? Aš nuolat apie tai galvoju. Ir... esu prie ribos.

— Būti prie ribos, patirti geismą — ne tas pats kas mylėti, turėtum tai suvokti. Ar tu įsimylėjusi?

Hanė pažvelgė į rusvas visa reginčias jo akis ir žodis „taip“ jau buvo pasirengęs ištrūkti iš lūpų, bet ji laiku užsičiaupė. Tiesa, kurios iš paskutiniųjų stengėsi neįsileisti į sąmonę, ilgiau negalėjo likti įkalinta. Vieną akimirką — nė pati nebūtų įstengusi pasakyti, kada tai nutiko — jos vaikiška meilė Dešui virto moters meile. Šis atradimas buvo ir senas, ir naujas, žavintis ir drauge gąsdinantis. Hanė nedrįso pažvelgti Dešui į akis ir spoksojo į jo „Stetson“ skrybėlės kraštą virš ausies.

— Aš nesu įsimylėjusi Skoto, — kruopščiai tardama žodžius pasakė ji, balsas net jai pačiai pasirodė kažkoks plonytis ir drebantis.

— Tai ir kalbėti nėra apie ką.

— O argi tu mylėjai Laižą, kai su ja miegojai? Ar myli visas tas moteris, paliekančias tavo vonios kambario kriauklėje savo kosmetikos pėdsakų?

— Tai kas kita.

Hanė nusigręžė skaudama širdimi.

— Aš važiuoju namo.

— Hane, bet tai iš tikrųjų visai kas kita!

Ji atsigręžė, bet šįkart jau Dešas vengė žvilgsnio. Jis atsikosėjo.

— Kalbant apie moteris... na, aš jau nebejaunas ir gyvenimo aplamdytas. Tu kitokia. Jaunutė. Tau viskas prieš akis.

Hanė atsakė paprastai, nedailindama:

— Mano jaunystė baigėsi, kai buvau šešerių ir netekau vienintelio žmogaus, kuris mane mylėjo.

— Svetimose lovose meilės ieškoti neverta.

— Jeigu jau man nepavyko rasti jos kitur, ko gero, verta paieškoti ir ten.

Pykdama ant savęs už balse pasigirdusią savigailą ji įsikišo ranką į kišenę ir išsitraukė automobilio raktelius.

— Hane...

— Pamirškime tai, — tarė ji ir pasuko prie automobilio.

— Jeigu padarytum limonado, mielai išgerčiau.

Vos sulaikydama ašaras Hanė pažvelgė į raktelius.

— Verčiau jau važiuosiu. Dar turiu kai ką nuveikti.

Pirmą kartą per visą jų pažinties laiką ji nusprendė išeiti pirmoji. Pakėlusi akis Hanė pamatė, kad Dešas nustebęs.

— Nusipirkai naujų drabužių?

— Mudvi su Liza porą kartų pervažiavome per parduotuves. Ji man padėjo.

Šie žodžiai kažkodėl vėl jį supykdė, rusvos Dešo akys tapo kietos kaip titnagas.

— Pasaulis nebūtų apsivertęs, jeigu būtum nevažiavusi.

— Jau reikėjo, nieko baisaus nenutiko.

Ji atsisėdo prie vairo, bet Dešas atsirėmė į dureles neleisdamas uždaryti.

— Gal nori penktadienį važiuoti su manimi į Barstou? Vienas bičiulis žada parodyti kumeliukus, kuriuos ten augina.

— Mudvi su Liza ketiname savaitei išvažiuoti į „Auksines duris“.

Dešas pažvelgė į ją nesusigaudydamas.

— Tai mineralinių vandenų kurortas.

Dešo skruostuose sutrūkčiojo raumenų gumulėliai ir jis paleido dureles.

— Štai kaip? Žinoma, aš nenorėčiau, kad prarastum progą taip prasmingai pailsėti.

Hanė įjungė variklį. Automobilis staigiai šoko iš vietos pažerdamas iš po ratų žvyrą ir nuriedėjo keliuku.

Dešas Kuganas stovėjo priešais namą ir žiūrėjo jai įkandin, kol dulkių šleifas dingo iš akių. Į kurortą. Koks velnias apsėdo Lizą ir liepia vežtis Hanę į tokią vietą?! Juk ji dar vaikas! Pupų pėdas. Net ne vyresnė už jo dukterį.

O įsivaizdavęs ją lovoje su kokiu nors apveidžiu dabita eržilu vėl mirtinai įsiuto.

Dešas išsuko iš kelio ir nupėdino į arklidę. Tikino save, kad jaučia tik natūralų norą apginti Hanę. Per pastaruosius trejus metus palengva užėmė jos tėvo vietą ir dabar negali susidėjęs rankas žiūrėti, kaip ji vieną po kitos krečia kvailystes ir kartą gali nusvilti.

Štai kodėl jam taip liūdna. Jis rūpinasi Hane. Ši mergina ir stipri, ir trapi, ir tokia juokinga!.. Ir neapsakomai sąžininga, be to, didžiadvasiškiausia iš visų jo pažįstamų žmonių. Išlaiko dykūnų ir veltėdžių gaują, kurią vadina savo šeima. O juk yra protinga ir apsukri! Velniai rautų, kokia apsukri! Geraširdė ir optimistė, šventai tikinti, kad visų vaivorykščių galuose pakasta bent po tris puodus aukso. Tačiau dėl to optimistiško būdo labai pažeidžiama — pakanka prisiminti, kaip buvo susižavėjusi tuo šunsnukiu Eriku Dilonu, todėl ir negalima leisti, kad įšoktų į pirmo pasitaikiusio plevėsos, kuris ją nusižiūrės, lovą.

Štai jeigu pasitaikytų padorus vaikinas, kuris sugebėtų ja pasirūpinti, kuris negalvotų vien apie tai, kaip įrėžti dar vieną įrantą savo lovos galvūgalyje, būtų kas kita. Jeigu Hanė įsimylėtų tokį padorų vyruką, o jis būtų jai geras ir nekankintų, tai...

Ūmai visi Dešo išvedžiojimai sprogo kaip muilo burbulas.

Surietė klaikus noras išgerti. Nusiėmęs skrybėlę Dešas marškinių rankove nusibraukė nuo kaktos prakaitą. Jam ką tik suėjo keturiasdešimt treji. Buvo tris kartus vedęs, turi du vaikus. Ir jau spėjo iššvaistyti daugiau pinigų, negu didžiuma žmonių svajoja uždirbti. Metė gerti ir gyvenimas suteikė jam paskutinę progą, tačiau moterims širdis liko kurčia. Ji apkurto jau vaikystėje, kai buvo mėtomas iš vienos šeimos į kitą. Matyt, jis nesugeba mylėti kaip kiti vyrai. Moterys nori iš vyrų artumo ir ištikimybės, o šito Dešas negalėjo joms duoti anksčiau, negali ir dabar.

Jis piktai užsimaukšlino skrybėlę. Hanė kaip mažutis termitas prasigraužė per visus jo šarvus. Bet negalėjo paneigti, kad ši mergina vėl privertė jį pasijusti jauną. Privertė patikėti, kad ir jam dar ne vakaras. Be to, Dešas jos geidė. Velniškai geidė. Vis dėlto veikiau paleis sau kulką į kaktą negu ryšis įskaudinti šią mažą mergaitę!

— Lili, mieloji!

Erikas žiūrėjo, kaip Gajus Izabela braunasi per tankmę ilgų sidabrinių kaspinų, karančių nuo didžiulių avietinių ir juodų helio pripildytų balionų, kurie plaukiojo po skliautuotomis jo namų Bei Aire lubomis. Vilkintis nepriekaištingą dalykinį kostiumą Gajus nusišypsojo Lili ir nepatenkintas pažvelgė į Eriką. Matyt, jo smokingas neatsvėrė neskusto smakro.

Lili nuo tėvo žvilgsnio nušvito, linktelėjo jam ir pabučiavo į skruostą.

— Sveikas, tėti! Sveikinu gimimo dieną!

— Ačiū, mano angele.

Nors Gajus kalbėjosi su dukra, jo dėmesys buvo nukreiptas į Eriką.

— Tėti, čia Erikas Dilonas. Erikai, čia mano tėvas.

— Sveiki, sere.

Spausdamas Izabelai ranką Erikas kruopščiai slėpė panieką. Kadaise, aštuntajame dešimtmetyje, šviesiaplaukiai ir berniokiškai mieli Gajus Izabela ir Rajanas O’Nilas konkuravo tarpusavyje ir grūmėsi dėl tų pačių vaidmenų. Bet O’Nilas buvo geresnis aktorius, Eriką pasiekė gandai, esą po „Meilės istorijos“ Gajus visa širdimi ėmė nekęsti priešininko.

Gajus Izabela įkūnijo visus tuos aktoriaus bruožus, kurių Erikas negalėjo pakęsti. Jis turėjo tik dailų veidą, daugiau nieko. Buvo kalbama, kad piktnaudžiauja alkoholiu, nors tai galėjo būti tik paskalos, nes Erikas buvo girdėjęs ir kitokių dalykų, esą Gajus pamišęs dėl savo sveikatos. Bet didžiausia jo yda Erikas laikė profesinę tinginystę. Izabela turbūt net nesusimąstydavo, kaip svarbu aktoriui tobulinti meistriškumą, todėl dabar, kai persirito per penkiasdešimt ir nebegalėjo vaidinti jaunų plevėsų, gauti vaidmenį darėsi vis sunkiau.

— Mačiau tą filmą apie šnipus, kuriame vaidinote, — tarė jam Izabela. — Man jis pasirodė kiek šiurkštokas, bet jūs ten gerai padirbėjote. Dabar, jeigu neklystu, ėmėtės kažko naujo?

Išdidus Izabelos atsainumas Eriką siutino. Kokią teisę turi šita senstanti vyriškos lyties prostitutė spręsti apie jo vaidmenis? Tačiau dėl Lili jis sušvelnino atsakymą:

— Filmavimas baigiasi ateinančią savaitę. Šis filmas taip pat bus šiurkštokas.

— Gaila.

Erikas nusigręžė ir ėmė apžiūrinėti namą. Jis buvo erdvus ir priminė Viduržemio jūros pakrančių vilą, bet stipri maurų architektūros įtaka bylojo, kad pastatas suprojektuotas dvidešimto amžiaus trečią dešimtmetį. Prabangus interjeras buvo tamsių tonų. Erikas pamanė, kad šiame name su aukštais siaurais spalvoto stiklo langais, arkinėmis durų angomis ir kaltos geležies kepimo grotelėmis galėtų gyventi kuri nors iš senojo nebylaus kino lemtingųjų moterų viliokių. Svetainės grindys buvo užklotos neįkainojamais persiškais kilimais, stovėjo pagal užsakymą padaryti leopardų kailiais apdengti krėslai, o ant židinio puikavosi antikvarinis samovaras. Idealūs Valentino13 kompleksą turinčio žmogaus namai.

Izabela vis dar nepritariamai žvilgčiojo į neskustą Eriko smakrą. Stiprus muskusinis jo odekolono kvapas maišėsi su viskio aromatu, sklindančiu iš sunkios krištolo taurės, kurią laikė rankoje.

— Pasakysiu, kas man patinka, Dilonai. Ogi jūsų televizijos šou. Mano žmonės mėgina panašų sukurpti ir man, bet jūs turite nepakartojamą vaiką.

— Taip, Hanė neprilygstama.

— Velniškai miela! Ji tiesiog už širdies griebia — suprantate, ką turiu omenyje? Tiesiog už širdies.

— Aš suprantu, ką turite omenyje.

Pagaliau Izabela atkreipė dėmesį į Lili, kuri vilkėjo šviesiai avietinio šilko kostiumą ir buvo pasidabinusi nesimetriškais sidabro papuošalais.

— Kaip laikosi tavo motina, katyte?

Kol Lili pasakojo jam šviežiausias naujienas iš Montevidėjo, kur jos patėvis dirbo konsulu, Erikas apžiūrinėjo svečius. Tai buvo šeštojo ir septintojo dešimtmečių Holivudo superžvaigždžių, buvusių studijų vadovų ir agentų sambūris. Visi itin orūs. Jeigu ne Lili, būtų numiręs čia iš nuobodulio.

Šiandien — jau trečias jų pasimatymas, o Erikas jos dar net nepabučiavo. Ne todėl, kad nenorėjo, ir ne todėl, kad su ja neįdomu, — tiesiog labai troško būti su Lili. Keista, kad moteris šitaip — siela ir kūnu — jį traukė.

Juos siejo daugybė dalykų. Abu augo prabangoje. Ji nusimanė apie meną ir literatūrą, suprato jo aistrą vaidinti. Joje nuostabiai derėjo grožis ir protas, atsainumas ir jautrumas. O užvis svarbiausia — ji mokėjo sukurti blaivumo ir sveiko proto atmosferą, todėl jos draugijoje Erikas galėjo ilsėtis ir nesukti galvos, kuo dar galėtų ją sudominti.

— Jis nuostabus, tiesa? — paklausė Lili, kai tėvas nuėjo pasisveikinti su kitais svečiais.

— Neprilygstamas.

— Dauguma išsiskyrusių vyrų palieka dukteris buvusių žmonų globai, deja, mano motina niekada neliepsnojo motiniška meile, mane užaugino tėvas. Juokinga, bet tu kartais atrodai man į jį panašus.

Netaręs nė žodžio Erikas išsitraukė pakelį cigarečių. Lili požiūris į tėvą buvo vienintelis jos trūkumas, tačiau dukteriškas prieraišumas Eriką žavėjo.

— Žinoma, tu brunetas, o jis blondinas, — kalbėjo ji, — bet abu esate Olimpo gyventojai. — Nuo pro šalį einančio padavėjo padėklo ji paėmė taurę šampano ir valiūkiškai nusišypsojo Erikui. — Kad ir kokios mintys suktųsi judviejų galvose, abu esate apdovanoti... net nežinau, kaip čia pasakius... gal aura. — Ji įmerkė smiliaus galiuką į taurę, tada įsikišo į burną ir pačiulpė. — Oi, atleisk, gal galėtum čia nerūkyti?

Erikas suirzęs apsižvalgė ir pamatė, kad niekas, išskyrus jį, nerūko. Prisiminė kalbas, esą Izabela perdėtai rūpinasi savo sveikata.

— Eime iš čia. Man reikia parūkyti.

Lili nusivedė jį per kalkakmeniu išklotą vestibiulį į užpakalinę namo dalį.

— Tu per daug rūkai.

— Mesiu iškart, kai baigsiu filmuotis šiame filme.

— Ir reikalas bus atliktas. — Lili reikšmingai kilstelėjo antakį. Erikas nusišypsojo. Ji niekada neleisdavo jam išsinešti nemalonių nuosėdų — dar ir todėl Erikui buvo taip smagu su ja matytis.

Jis pažvelgė į skliautuotas lubas.

— Ar seniai tavo tėvas čia gyvena?

— Jis nusipirko šį namą, kai susituokė su motina. Anksčiau jis priklausė Luisui B. Majeriui14. O gal Kingui Vidorui15. Niekas jau neprisimena kuriam.

— Tu augai paslaptinguose namuose.

— Tikrai.

Ji pervedė Eriką per virtuvę, kur atsainiai linktelėjo tarnams, ir pro užpakalines duris išėjo į lauką. Sodas su vešlia augalija staigiai leidosi žemyn. Vanduo ramiai teškeno šešiakampiame fontane, išklotame plytelėmis su geltonais ir žydrais ornamentais. Eukaliptų ir rožių aromatas buvo sumišęs su chlorkalkių kvapu.

— Noriu kai ką tau parodyti, — sukuždėjo Lili, nors aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios.

Erikas užsirūkė. Ji ėjo priekyje, šokio žingsniu leidosi vingiuotu takeliu, kuris tęsėsi beveik lygiagrečiai su namu. Sidabriškai balti Lili plaukai plaikstėsi vėjyje, sijonas ritmingai pleveno apie grakščias kojas. Užteko vien žvilgsnio, kad Erikas pajustų kylant jaudulį. Ji buvo graži, bet ne bejėgė. Ir tikrai nebuvo nekalta.

Sode paslėpti žibintai blausiai apšvietė prašmatnias magnolijų šakas ir alyvmedžius, pro kuriuos jie ėjo. Takelio nuožulnuma sušvelnėjo ir raudonų čerpių namo stogas dingo iš akių. Lili atsigręžė ir paėmė Eriką už rankos. Takelis pasisuko ir jiems prieš akis iškilo kitas namas — miniatiūrinė Snieguolės namelio kopija.

Erikas tyliai nusijuokė.

— Netikiu savo akimis! Ar jis tavo?

— Idealus žaislinis Holivudo vaiko namelis. Tėtis pastatė jį tada, kai jie su motina išsiskyrė. Man regis, tai buvo man paguodos dovana.

Namelis, nužengęs iš pasakų knygos, buvo suręstas iš medžio ir mūro, pro tinką vietomis švietė mūrinės sienos piešinys. Viršum nendrių imitacijos stogo kilo nedidelis kaminas. Iš priekio buvo matyti keli rombo formos langai užvertomis medinėmis langinėmis.

— Ant palangių stovėdavo puodai su snapučiais, — paleidusi jo ranką ir eidama prie namelio tarė Lili. — Mudu su tėčiu kasmet juos sodindavome. — Lili atitraukė dvivėrių medinių durų sklendę ir jos girgždėdamos atsidarė. — Dabar didesnės dalies andainykščių baldų jau nebėra, namelis paverstas sandėliu. Pasilenk.

Erikas užtraukė paskutinį dūmą ir numetė nuorūką. Susilenkęs įėjo vidun. Žemos lubos kabėjo visai virš galvos, nors pasilenkti nereikėjo.

— Duokš degtukų.

Erikas padavė dėžutę ir klausėsi, kaip ji juda tamsoje. Po akimirkos kambarys nušvito blėsčiojančia gintarine šviesa — Lili uždegė porą žvakių ant miniatiūrinio tašytų akmenų židinio atbrailos.

Nustebęs jis pakraipė galvą ir apsidairė.

— Negaliu patikėti, kad visa tai tikra.

— Nuostabu, tiesa?

Nuožulnios žaislinio namelio lubos buvo iš sijų, kambario vidury jos buvo tokio aukščio, kad Erikas galėjo stovėti nesusilenkęs, o į pakraščius žemėjo. Ant sienų šen bei ten buvo matyti apiblukusios, bet dar gana ryškios freskos — elfai, fėjos ir kitokie miško gyventojai. Dailininkas buvo nupiešęs tinko įtrūkimus ir kelias plytų klojinio dėmes, tarytum tinkas vietomis būtų nutrupėjęs. Net skardinės su baseino chemikalais ir tvarkingai sukrauta sofos pagalvėlių kupeta neužgožė šio namelio žavesio.

— Čia mažumėlę trošku, bet šiaip jau tėtis žiūri tvarkos. Žino, kad jį nudobčiau, jeigu nameliui kas nors atsitiktų.

Erikas negalėjo atplėšti nuo jos akių. Su blyškiai avietine suknele, sidabriškai baltais plaukais nuostabaus veido Lili atrodė tokia pat žavinga kaip freskų personažai ant sienų.

Nuo krūvos viršaus nuėmusi sofos pagalvėlę Lili pametė ant grindų. Ant jos atsisėdusi atsirėmė į kitas.

— Tu čia per didelis. Berniukai, kuriuos čia atsivesdavau, buvo mažesni.

Erikas atsisėdo ant pagalvėlės šalia jos, atsirėmė alkūne į kelį ir atpalaidavo kaklaraiščio mazgą.

— Jų buvo daug?

— Tik du. Vienas gyveno kaimynystėje ir buvo nuobodus. Norėjo tik vieno — sustumti kėdes ir padaryti iš jų tvirtovę.

Jos balse pasigirdo Eriką taip kerinčios kimios, vylingos gaidelės. Jis atvertė Lili delną jos skreite ir rodomuoju pirštu nupiešė jame ratą.

— O kitas?

— Hmm... Regis, jo vardas Paulas. — Lili atlošė galvą ant pagalvių, jos akys palengva užsimerkė. — Jo tėvas buvo mūsų sodininkas.

— Tikrai?

— Jis ateidavo čia vos nutvėręs laisvą minutę.

Lili pakėlė ranką prie suknelės iškirptės ir pirštų galiukais prisilietė prie putlios krūtinės.

Erikui išdžiūvo burna, jis suprato — ilgai spirtis nepajėgs.

— Ką judu čia veikdavote?

— Pamėgink įsivaizduoti.

— Manau, tu buvai labai išdykusi, — glamonėdamas jos pirštus tarė Erikas.

— Mudu žaisdavome... — Lili užgniaužė kvapą, kai Erikas lėtai perbraukė jai delną, — įdomius žaidimus.

Palinkęs į priekį jis palietė lūpomis Lili burnos kamputį.

— Kokius?

Kyštelėjusi liežuvio galiuką ji apsilaižė vietą, kurią jis pabučiavo.

— Hmm... panašius į tuos, kuriuos žaidžia visi vaikai.

— Pavyzdžiui?.. — Jo pirštas nuo riešo nuslydo ranka į viršų.

— Aš bijojau adatų. Paulas pasakė galintis mane pagydyti ir man nereikės eiti pas daktarą.

— Man patinka to mažiaus stilius.

— Žinoma, aš supratau, ką jis daro, bet apsimečiau, kad nesuprantu. — Jai atėmė amą, kai Eriko ranka slystelėjo koja žemyn ir palindo po suknele. — Tai buvo gana juokinga.

— Tačiau ir jaudino?

— Žinoma, kad jaudino.

Erikas glostė jos koją per kojinę palengva kildamas vis aukščiau, kol pirštai atsidūrė duobutėje pakinklyje.

— Man taip pat patinka žaisti tokius žaidimus.

— Taip, aš žinau.

Jis paglostė jai šlaunį ir įsitempė iš susijaudinimo, kai pasiekė kojinių viršų ir palietė odą. Turėjo nutuokti, kad pėdkelnių ji nemūvi — pėdkelnės jai būtų per daug kasdieniškos.

— Ir tu ligi šiol nemėgsti eiti pas gydytoją? — paklausė jis.

— Ne pats mėgstamiausias mano užsiėmimas.

Jis truputį spustelėjo ranka ir Lili šiek tiek praskėtė kojas. Erikas paglostė vidinę jos šlaunų pusę — šlaunys buvo šiltos ir stangrios.

— O kai susergi?

— Aš... aš beveik nesergu.

Lili pritrūko kvapo, kai jo nykštys ėmė glostyti ją per kelnaites.

— Man taip neatrodo, — tarė Erikas, — tu visa degi.

— Tikrai? — vos girdimai paklausė ji.

— Gal tau karštinė? Duokš, patikrinsiu. — Ir jo pirštas slystelėjo jai tarp kojų. Lili tylutėliai suvaitojo. — Taip ir maniau.

— Ką?

— Tu visa degi.

— Taip, — kvėptelėjo ji raitydamasi nuo įaudrinančių jo prisilietimų.

Žvakių šviesoje jos lūpos prasivėrė, o veidas įraudo. Kai Erikas pamatė, kaip ją įkaitino šitos ištvirkėliškos fantazijos saldybė, dar labiau sukilo ir jo paties jaudulys. Moteris jam visada buvo tik medicinos priemonė, tik tabletė, kurią suvartoji vakare vildamasis, kad ryte jausiesi geriau. Jis niekada nesistengė patenkinti partnerės, galvojo tik apie save, bet dabar norėjo žiūrėti į jo glamonių nualsintą Lili ir žinoti, kad nepatenkinęs jos nepasitenkins ir pats.

— Deja, turėsiu jas numauti.

Maudamas jai kelnaites pasipriešinimo nesulaukė. O tada pasirėmė ranka ir per suknelę palietė jos krūtinę. Lili suvaitojo, jos kaktoje įsirėžė negilios raukšlelės, lyg būtų įskaudinta, tačiau krūtimis glaudėsi prie Eriko rankos, todėl šis nesustojo.

— Tavo širdis plaka labai smarkiai, — tarė jis.

Lili neatsakė.

Jis surado ant nugaros užtrauktuką, atitraukė jį, nusmaukė suknelę ir atsegė liemenėlę. Lili liko tik su ažūrinėmis kojinėmis ir blyškiai avietine iki liemens nusmaukta suknele — keliai pakelti, kojos praskleistos. Erikas palietė jos krūtį ir švelniai spustelėjo spenelį. Lili gerklės gelmėse užgimė gyvuliška kone kančios aimana, ji išsirietė nuo dar intymesnių jo glamonių kviesdama nesiliauti ir nesustoti.

Toks prieštaringų pojūčių mišinys kėlė jam susirūpinimą, bet drauge taip įkaitino, kad Erikas pajuto, jog užmiršta visą pasaulį. Lili iš gerklės veržėsi gomurinės dejonės, iš akių pliūptelėjo ašaros.

Sunerimęs Erikas atsiplėšė nuo jos, bet Lili įsikibo pirštais jam į pečius ir prisitraukė artyn. Vaikinas nesiliovė jos glamonėti, jo marškiniai peršlapo nuo prakaito. Nors kūnas reikalavo išsilaisvinti, Erikas tvardėsi, kad galėtų stebėti keistą jos veide besimainančių jausmų žaismą: pasitenkinimą ir skausmą, karštligišką jaudulį ir nepakeliamą kančią. Jo ranka slystelėjo į drėgną jos gelmę, Eriko alsavimas aidėjo stebuklingojo namelio tylumoje, o Lili alpėjo nuo jo glamonių.

Jis sudejavo ir stipriai suspaudė krūpčiojantį jos kūną.

— Lili, kas tau?

Jam dar nebuvo tekę matyti, kad moteris taip liguistai atsakytų į meilės glamones. Ji neištarė nė žodžio ir jis ėmė murmėti:

— Viskas gerai. Viskas bus gerai...

Tada Erikas nusprendė, kad Lili kančios jam tik pasivaideno, nes nekantrios jos rankos ėmė grabinėti jo kelnių užtrauktuką. Išlaisvinusi Eriko vyriškumą mergina sugriebė kaklaraiščio galus, prisitraukė jo burną prie savo lūpų ir įsismelkė į ją liežuviu. Ir glamonėjo jį tol, kol Erikas visiškai pametė galvą.

Jis kyštelėjo ranką į kelnių kišenę, kurioje laikė folijos paketėlį — be jo nekeldavo kojos iš namų, — ir drebančiais pirštais pakėlė prie burnos ketindamas praplėšti. Bet Lili švystelėjo paketėlį šalin.

— Ne! Aš noriu tave jausti.

Ir atsigulė ant jo.

Erikas buvo per toli nuėjęs, kad įsiklausytų į pavojaus signalus, suskambusius jo galvoje, ir tik vėliau pajuto sunkios nuojautos šaltuką. Lili atrodė tokia stipri, jos jėga jį patraukė, bet dabar jau kilo kai kurių abejonių.

Ji ėmė kandžioti jam ausį, paskui privertė nubėgti į didįjį namą ir nukniaukti iš virtuvės ko nors užkąsti. Neilgai trukus juodu jau kvatojo šlamšdami omarus bei pyragėlius ir jo nuojautos dingo.

Kitą dieną jie nuėjo į Vintono Marsalio koncertą, o paskui susitikinėdavo po kelis kartus per savaitę. Lili grožis jį kerėjo, jie niekaip negalėjo atsišnekėti. Ginčydavosi apie meną, abu dievino džiazą ir valandų valandas galėdavo kalbėtis apie teatrą. Ir tik kartais, kai susikraustydavo į lovą, kildavo gana keistų sunkumų. Nors Lili reikalaudavo, kad Erikas suteiktų jai orgazmą, kai jis tai darydavo, atrodė bemaž jo nekenčianti. Erikas buvo įsitikinęs: dėl to kaltas jis. Yra prastas meilužis. Jis taip ilgai naudojosi moterimis, kad net nesusimąstydavo, jog viskas gali būti kitaip.

Erikas nėrėsi iš kailio stengdamasis ją patenkinti: nuglostydavo ir nubučiuodavo kiekvieną jos kūno lopinėlį, glamonėdavo tol, kol Lili pradėdavo maldauti pasigailėti, bet niekaip nepajėgė pagydyti nuo kančių. Norėjo pasikalbėti su ja apie šią mįslę, tačiau neišmanė, kaip pradėti, ir priėjo išvadą, kad su Lili gali šnekėtis visais klausimais, išskyrus slapčiausius, tokius svarbius jiems abiem.

Vasara jau ėjo į pabaigą, bet viskas liko kaip buvę ir jis suprato: turi padaryti tam galą.

Kol svarstė, kaip elgtis, vieną vakarą spalio pradžioje Lili netikėtai pasirodė jo namuose. Buvo ką tik grįžęs iš studijos. Pripylė dvi taures vyno ir vieną padavė Lili. Ši gurkštelėjo. Erikas vėl atkreipė dėmesį į jos nagus, apkramtytus kone iki gyvuonies.

— Erikai, aš laukiuosi.

Jis pažvelgė į merginą ir širdį persmelkė baimės šaltukas.

— Juokauji?

— Norėčiau, kad tai būtų pokštas, — karčiai atsakė Lili.

Vaikinas prisiminė pirmąją jų naktį prieš du mėnesius žaisliniame namelyje, kai buvo toks neapdairus ir kai jam pasimaišė protas. Vėpla! Viešpatie, koks jis vėpla!

Lili įsmeigė akis į savo taurę.

— Aš... Rytoj nueisiu siuntimo abortui.

Kai Erikas pagaliau suvokė jos žodžių prasmę, užplūdo įniršis.

— Ne!

— Bet, Erikai...

— Ne, velniai rautų!

Jo rankoje trakštelėjo taurė. Lili pažvelgė į jį graudžiai, jos didelės šviesios akys pritvinko ašarų.

— Kitos išeities nėra. Aš nenoriu kūdikio.

— Ne, išeitis yra! — Erikas sviedė taurę į kampą ir ši ištaškiusi vyną pažiro šukėmis. — Mes turime išeitį ir nebus jokių abortų!

— Bet...

Erikas matė, kad ją gąsdina, ir pasistengė atsikvošėti. Padėjęs į šalį jos taurę suėmė už rankų.

— Lili, mes susituoksime. Būtinai susituoksime.

— Erikai... tu... tu man brangus, bet nemanau, kad iš manęs išeitų gera žmona.

Jis pasistengė nusišypsoti.

— Tada mudu panašūs dar ir tuo. Aš irgi nemanau, kad iš manęs išeis geras vyras.

Lili baugščiai nusišypsojo. Erikas ją apkabino, užsimerkė ir ėmė berti pažadus — žadėjo daug rožių ir aušrų, baltų narcizų ir mėnesienų, visko, kas atėjo į galvą. Jis negalvojo, ką šneka — jam buvo vis tiek. Lili už jo ištekės, nes jis jokia galybe neprisiims atsakomybės už dar vienos nekaltos būtybės mirtį.

14

FILMAVIMAS STUDIJOJE. RANČOS NAMO SVETAINĖ. DIENA.

Dešas ir Eleonora stovi vidury kambario, abu nusiteikę karingai.

ELEONORA. Aš negerbiu tavęs. Ar žinai?

DEŠAS. Regis, girdėjau tave apie tai užsimenant. ELEONORA. Mane žavi išsilavinę ir subtilūs vyrai. Tikri džentelmenai.

DEŠAS. Nepamiršk paminėti kaklaraiščio.

ELEONORA. Ką nori tuo pasakyti?

DEŠAS. Kai kalbėjomės šia tema praėjusį kartą, pasakei negalinti gerbti vyriškio, kuris mirties patale nevilkės kostiumo su kaklaraiščiu.

ELEONORA. Vargu ar taip sakiau. Veikiausiai tik paminėjau, kad niekada negalėsiu gerbti vyriškio, kuris neturi kaklaraiščio arba, dar blogiau, jo neryši.

DEŠAS. Bet aš juk turiu kaklaraištį!

ELEONORA. Taip, o ant jo nupiešta hulos16 šokėja!

DEŠAS. Taip atrodo tik tada, kai į kaklaraištį žiūri tiesiai. Pažvelgus iš šono ji panaši į flamingą.

ELEONORA. Aš kraunuosi lagaminą.

DEŠAS. Tai sakai, mudviejų ryšys pasmerktas?

ELEONORA. Galutinai ir negrįžtamai.

DEŠAS. Ir nėra jokios vilties?

ELEONORA. Nė menkiausios.

DEŠAS. Todėl, kad mudu per daug skirtingi?

ELEONORA. Visiškos priešingybės.

DEŠAS (žingtelėdamas jos pusėn). O ką pasakysi, kai tave pabučiuosiu?

ELEONORA. Kad esi netašytas kaubojus, kuriam negalioja jokios taisyklės!

DEŠAS. Tikrai? O ką pasakysi, kai pati mane tuoj pat pabučiuosi?

ELEONORA. Kad... kad esu pametusi dėl tavęs galvą!

Jie apsikabina ir jų lūpos susilieja ilgame, aistringame bučinyje. Durys su trenksmu atsidaro ir įsiveržia Dženė.

DŽENĖ. Taip ir žinojau! Vėl jie iš naujo! Nagi, liaukitės! Tuoj pat liaukitės!

DEŠAS (nepaleisdamas Eleonoros iš glėbio). Maniau, galandi savo nagelius į Bobį.

DŽENĖ. Jis vardu Robertas, o judviem turėtų būti gėda!

DEŠAS. Kodėl?

DŽENĖ. Todėl, kad ji tavimi tiesiog naudojasi. Nuo tada, kai Bleikas įstojo į karo aviaciją, ji kimba prie tavęs kaip varnalėša. Bijo pasenti ir numirti viena. Ji bijo...

DEŠAS (atsitraukia nuo Eleonoros norėdamas nutildyti Dženę). Džene Mere, pakaks!

DŽENĖ. Vos įkandin tavęs užsidaro durys, ji iš tavęs juokiasi. Pati girdėjau, tėti! Ji šaiposi iš tavęs kalbėdama su savo draugais niujorkiečiais.

ELEONORA (šukteli drauge su Dešu). Džene, tai netiesa!

DEŠAS. Grįžk į namelį.

Dženė įžūliai juos nužvelgia, tada išbėga iš kambario. Eleonora ir Dešas žiūri į duris.

ELEONORA (ramiai). Štai pagrindinė priežastis, dėl kurios mūsų ryšys neįmanomas.

Scena buvo nufilmuota, Hanė, atlaisvinusi gumytę, kuria buvo suveržti į uodegą surišti plaukai, pasitrynė pirštais galvą ir nuėjo už kamerų. Ji neleido nukirpti plaukų ir galų gale prodiuseriai sutiko, kad Dženė rištų juos į arklio uodegą. Tačiau liepė Evelinai kietai juos surišti ir Hanei dažnai įsisopdavo galvą. Bet dėl tokio laimėjimo buvo verta pakentėti. Per penkis mėnesius, kurie praėjo po to prakeikto vakarėlio pas Lizą, jos plaukai ataugo iki pečių.

Iškedenusi juos pirštų galiukais Hanė žvelgė į Dešą ir Lizą, kurie vis dar stovėjo filmavimo aikštelėje ir ramiai šnekučiavosi. Pajuto pavydo dūrį. Jie bendraamžiai, o tolimoje praeityje buvo meilužiai. Kas bus, jeigu šitie žmonės — patys artimiausi jai — vėl atnaujins senus santykius?

Vienas iš padėjėjų nutraukė jų pokalbį pranešdamas, kad Dešas kviečiamas prie telefono. Liza patraukė prie Hanės ir ši pastebėjo, kad dažai bičiulės lūpų kamputyje šiek tiek išsiterlioję. Hanė nusisuko.

— Ar sklaidei butiko katalogą, kurį padėjau ant stalo tavo grimo kambaryje? — imdama buteliuką mineralinio vandens paklausė Liza. — Jie siūlo daugybę nuostabiausių diržų.

Liza buvo geriausia jos draugė ir Hanė ryžtingai užgniaužė pavydo priepuolį.

— Negundyk manęs. Kai susidėjau su tavimi, mane apėmė nesuvaldoma pirkimo manija.

— Niekai! Tu tik mėgini atsigriebti.

Liza gurkštelėjo iš gurklio, bet buteliuką laikė taip grakščiai, lyg gertų iš krištolo taurės.

— Aš darausi lyg apsėsta dėl naujų drabužių, — atsidususi prisipažino Hanė. — Jau keli mėnesiai skaitau visus madų žurnalus, kurie tik pakliūva į rankas. Praėjusią naktį sapnavau tą koralų spalvos šilko suknelę, kurią nusipirkau. — Ji liūdnai nusišypsojo. — Aš skaičiau žurnalą „Ms.“ ir žinau: moteriškumas yra spąstai, bet negaliu savęs pergalėti.

— Tu tiesiog stengiesi įgauti pusiausvyrą.

— Pusiausvyrą! Kaip gyva nesu kvailiau eikvojusi laiko! Pirmą kartą gyvenime negaliu savęs gerbti.

— Hane, kad ir kokiomis kūno dalimis apdovanota atsiradai šiame pasaulyje, augai tu ne kaip mergaitė, o kaip berniūkštis. Dabar tiesiog bandai atskleisti savyje moterį. Anksčiau ar vėliau tau pavyks surinkti į visumą atskiras savojo „aš“ dalis. Tiesiog dar nesi tam pasirengusi. O kol kas... — Ji kilstelėjo buteliuką su mineraliniu vandeniu ir paskelbė tostą: — Pirk ir mesk lauk!

Šypsodamasi Liza pasuko į savo grimo kambarį.

Hanė pasiėmė scenarijų ir įsidėjo į rankinę, ant kurios buvo pavaizduotos rasotos raudonos aguonos. Ji suprato: rūpinimasis savo išvaizda susijęs su Dešu, bet kol kas visos pastangos atkreipti jo dėmesį į save kaip į moterį buvo nesėkmingos. Geriausiu atveju jį apimdavo dar stipresni tėviški jausmai, jis tapdavo dar irzlesnis, reiklesnis ir raukydavosi, kad ir ką ji darytų. Galėjo nors ir per galvą verstis, jis buvo nepatenkintas. Trukdė ir tai, kad penkias dienas per savaitę tekdavo vaidinti Dženę Džons. Vaidmuo, kuris anksčiau Hanei buvo toks parankus, pradėjo ją erzinti.

Mergina jau gręžėsi išeiti iš aikštelės, kai ūmai iš už nugaros kažkas bakstelėjo pirštu jai į šonkaulius.

— Po velnių, Todai!

— Sveika, gražuole. Pabėgėsi su manimi galiuką?

Hanė įsmeigė akis į Todą Majersą, šešiolikmetį aktorių, vaidinantį naująjį Dženės draugą Robertą. Jis buvo atrinktas dėl tvarkingos šimtu procentų amerikietiškos išvaizdos — tamsių akių ir plaukų, apvalainų žandų ir nedidelio ūgio, kad neužgožtų jos. Bet po angeliška išvaizda slypėjo savimyla vaikėzas. Vis dėlto Hanei širdis neleido įspirti jam į pasturgalį, ji dar buvo nepamiršusi savo pačios bendravimo nelygumų.

— Šiandien pietauti neketinu. Turiu parašyti psichologijos referatą ir eisiu į grimo kambarį jo užbaigti.

— Nesuprantu, kam žmogui, užkalančiam šitokius pinigus, gaišti laiką koledže?!

— Tai neakivaizdinės studijos. Kai baigiau vidurinę mokyklą, įstojau ir po truputį mokausi. Man patinka mokytis. Ir tau nepakenktų kiek ilgėliau pasėdėti prie knygų.

— Šneki visai kaip mano senė, — su pasidygėjimu tarė Todas.

— Turi jos klausyti.

— Taip, žinoma. — Jis ištiesė rankas ir pajudino klubus. — Na, ar esi pasirengusi po pietų suvaidinti mūsų didžiąją meilės sceną?

— Tai ne meilės scena. Tik bučinys. Ir prisiekiu, Todai, jeigu vėl pamėginsi kišti liežuvį... — Ji grėsmingai pagrūmojo kumščiu.

— Nekišiu, jeigu pažadėsi praleisti su manimi savaitgalį. Vienas mano draugelis rengia kalėdinį vakarėlį. Bus sočiai žolytės, galimas dalykas, net ir kokso. Ar esi kada mėginusi kokso? Imi cigaretę ir apšlakstai ją...

— Nesu narkotikų mėgėja ir su tavimi nevažiuosiu.

— Vis dar džiūsti dėl to priekvaišio Eriko Dilono, ką? Girdėjau, apie jį sukaisi. Lažinuosi, kad dabar, kai jis vedė ir įtaisė savo senikei pilvą, tu naktimis teberaudi.

Hanė meiliai jam nusišypsojo.

— Ar niekas nesakė, jog tave reikėtų iš gailesčio pritrėkšti, kad nesikankintum?

Vaikinas pasipūtė.

— O tu, Hane, turėtum gražiai su manimi elgtis. Kitaip rytoj per gimtadienį imsiu ir pasakysiu visiems, kad tau ne septyniolika, o jau aštuoniolika.

— Man sueis dvidešimt, Todai.

— Kurgi ne, — nusijuokė šis.

Hanė numojo ranka. Roso melas suleido tokias šaknis, kad tik nedaugelis patikėdavo jos žodžiais, ir tai tik tada, kai ji parodydavo vairuotojo pažymėjimą. Per pastaruosius šešis mėnesius jos veidas pasirodė ant pusės paaugliams skirtų žurnalų viršelių — tie paaugliai šventė jos penkiolikos metų sukaktį. Šis įvykis spaudos buvo nušviestas beveik taip pat plačiai kaip naujasis Maiklo Džeksono albumas „Thriller“.

Palikusi Todą Hanė patraukė į grimo kambarį rašyti referato. Jai pasirodžius dvi scenaristės liovėsi kuždėtis ir valiūkiškai nusišypsojo. Anksčiau Hanė būtų įtarusi jas rezgant prieš ją sąmokslą, bet dabar žinojo: labiau tikėtina, kad jos dalyvauja rengiant gimtadienio šventę ir jai skirtą staigmeną. Porą minučių su jomis paplepėjusi ji nuėjo toliau, minėdama tolimus laikus, kai scenaristai atrodė jai tikri dievai. Šis laikotarpis pasibaigė jai susidraugavus su Dešu.

Skirtingai nei šeima, trupė jos gimtadienių nepamiršdavo. Praėjusiais metais bendradarbiai nustebino ją „Dešo Kugano šou“ scenarijų rinkiniu odiniais viršeliais. Hanė buvo sujaudinta iki širdies gelmių, tačiau jautėsi įskaudinta, kad šią datą pamiršo jos artimieji. Net jeigu būtų padovanoję tik pašto atviruką, Hanė būtų buvusi nuoširdžiai dėkinga.

Iš už kampo neskubėdamas išsuko Dešas, Hanė matė, kad jis nusiminęs.

— Kas atsitiko?

— Ką tik paskambino Vanda. Ji amžinai įsigudrina man prikiaulinti.

Hanė įsivaizdavo, kad po skyrybų žmonės turi pasitraukti vienas iš kito gyvenimo, bet Dešui, regis, iki dienų galo lemta kęsti pirmosios žmonos priekabes. Žinoma, liko vaikai, o ši aplinkybė, Hanės galva, daug ką keitė. Bet sūnui jau dvidešimt ketveri, o dukrai — dvidešimt dveji, Hanė neįsivaizdavo, apie ką Dešas gali kalbėtis su buvusia žmona. Apie jo vaikus stengėsi negalvoti, užvis labiausiai todėl, kad abu buvo už ją vyresni.

— Juk sakei, kad Vanda vėl ištekėjo, tiesa?

— Seniai. Už vyriškio, kurio vardas Edvardas Ridžvėjus. Supranti, ne Edas, o būtent Edvardas!

— Tai ko ji prie tavęs kimba?

— Turbūt iš keršto. Vis dar negali nusiraminti, kad senieji žaidimėliai baigti. Paskambino ir pranešė: Džošas veda antrąją Kalėdų dieną.

— Liko tik trys savaitės.

— Kokia ji maloni, kad pranešė man apie sūnaus vedybas, tiesa? Dabar turėsiu važiuoti į Tulsą, į vestuves.

Jis atrodė paniuręs.

— Tau nepatinka, kad jis veda?

— Jam dvidešimt ketveri. Manau, jau yra suaugęs, o jeigu tai padės ištrūkti iš Vandos voratinklio, — tik į naudą. Bet mane siutina mintis, kad turėsiu leisti jai dvi dienas vedžioti mane už pavadėlio. Kai mudu tuokėmės, ji buvo žavi mažutė, bet po kelerių metų virto barakuda. Tiesą sakant, negalėčiau jos kaltinti. Tiesiog toks, koks esu, aš ją velniškai erzinau.

Dešas nuėjo šalin, tačiau persigalvojo ir palengva sugrįžo. Hanė klausiamai žvelgė į jį, matė, kad yra kažką sumanęs. Jis įsikišo ranką į kišenę.

— Hane, tu turbūt nenorėtum... Bet ne, niekai.

— Ko nenorėčiau?

— Nieko. Aš tik... — Jis trypčiojo nuo kojos ant kojos. — Tik norėjau paklausti, gal galėtum važiuoti su manimi į vestuves Tulsoje? Būtum lyg koks buferis. Bet ne, žinoma, tu nenorėsi iškart po Kalėdų palikti saviškių.

Hanė pagalvojo apie Šantalę, sudrūtėjusią ir aptingusią nuo saldumynų ir serialų, apie puskvailį patėvį Baką. Ir apie Gordoną, kuris vis dar neėmė į rankas teptuko. Pagalvojo apie Sofiją, daugiau laiko praleidžiančią lovoje nei kitur ir atsisakančią paisyti gydytojo nurodymų. Proga pabėgti nuo jų visų ir pabūti su Dešu būtų nuostabiausia kalėdinė dovana, apie kurią galima tik pasvajoti.

— Dešai, aš mielai su tavimi važiuosiu! Man bus naudinga kuriam laikui išvykti.

Tą vakarą ji iš lėto nusileido nuožulniu įvažiuojamuoju keliuku į garažą prie savo namų Pasadenoje. Kai per rudenio darganą iš garažo įėjo į namus, jau buvo tamsu. Hanė spragtelėjo jungiklį, bet lemputė, matyt, buvo perdegusi, tada apgraibomis susirado virtuvės durų rankeną. Atidariusi duris apstulbo išvydusi žvakių liepsną.

— Sveikiname gimimo dieną!

— Sveikiname tave, Hane!

Priblokšta ji pamatė visą savo šeimą, pusračiu stovinčią prie virtuvės stalo. Sofija buvo išsirangiusi iš lovos, Bakas užsitempęs sportinius marškinius, Šantalė įspraudusi vešlų kūną į avietines kelnes, o naujų Gordono akinių stikluose atsispindėjo liepsnelės dvidešimties mažų žvakučių, degančių ant šventinio pyrago.

Jie nepamiršo! Pagaliau prisiminė jos gimtadienį! Hanei ėmė peršėti akis, ji pajuto, kaip širdyje tirpsta per metų metus susikaupusios nuoskaudos.

— O Dieve... Kaip... — Jai užgniaužė gerklę. — Kaip gražu!

Visi nusijuokė, nusišypsojo net Sofija, nes pyragas visai nebuvo gražus. Sulipdytas iš trijų sluoksnių, kreivašonis, jis buvo nelygiai apteptas žydru glajumi — bjauriausio atspalvio, kokį Hanė buvo regėjusi. Bet šis nevėkšliškai nulebedytas pyragas Hanei buvo brangesnis už visus jos ragautus prašmatniausius ir subtiliausius tortus.

— Aš negaliu... Negaliu patikėti, kad patys iškepėte. — Ji iš visų jėgų stengėsi nepravirkti.

— Aišku, kad patys, — atsakė Šantalė. — Juk šiandien tavo gimtadienis!

Hanės širdis buvo sklidina meilės, džiaugsmo ir gilaus dėkingumo. Gordonas parodė į pyragą.

— Aš jį iškepiau, Hane. Pats, savomis rankomis!

— O aš padėjau, — įsiterpė Šantalė.

— Mes visi padėjome, — kasydamasis pilvą tarė Bakas. — Išskyrus Sofiją.

— Aš parinkau glazūros spalvą, — įsižeidusi paprieštaravo Sofija.

Auksinėje mirguliuojančių žvakių šviesoje jų veidai plačiai šypsojosi Hanei — tokie švelnūs, gražūs ir mylimi. Ji atleido jiems visas silpnybes ir norėjo amžinai būti drauge. Šie žmonės — jos šeima. Ji yra jų dalis, o jie — dalis jos, ir kiekvienas neįkainojamai brangus!

Gordonas vyptelėjo kaip mokinukas, turintis paslaptį. Riebiuose Sofijos skruostuose žaidė išsiblaškiusi šypsena, o žydros Šantalės akys žėrėjo. Sutrikusi, kad taip susijaudino, Hanė priglaudė delnus prie skruostų.

— Jūs visi... Visi tokie... — Ji troško išsakyti, ko sklidina širdis, bet jausmai buvo per dideli ir gniaužė gerklę.

— Nagi, Hane! Pjauk pyragą!

— Pjauk jį, Hane! Mes labai alkani!

— Neabejoju, kad jis labai skanus.

Hanė nusijuokė, kai Bakas įteikė jai didžiulį virtuvinį peilį ir stumtelėjo prie pyrago.

— Užpūsk žvakutes!

— Sveikiname gimimo dieną!

Juokdamasi pro ašaras Hanė užpūtė žvakutes. Ir vėl pamėgino surasti žodžius, kuriais pajėgtų išsakyti, kaip jai visa tai svarbu.

— Aš neapsakomai laiminga... Aš...

— Rėžk tiesiai per vidurį, — prilaikydamas jos ranką patarė Gordonas. — Nenoriu, kad sugriautum mano kūrinį.

Kai Hanė nutaikė peilį į pyrago vidurį, jos skruostu nusirito ašara.

— Tai nuostabu... Aš taip...

Pyragas sprogo.

Ir pasigirdo darnus juoko pliūpsnis, kai šokolado gabalai išlakstė į šalis. Pyragas pliūptelėjo tiesiai Hanei į veidą, žydros glazūros kąsniai užlipdė akis, prilipo prie drabužių. Pyrago gabalai apdrabstė sienas ir grindis.

Hanei pradėjus pjauti pyragą visi kiti sutartinai atšoko nuo stalo ir liko nepaliesti. Kliuvo tik jai.

Garsiai kvatodamas Bakas susigriebė už pilvo. Neatsiliko net Sofija.

— Ar matei jos veidą?

— Mes tave apmulkinome! — kliegė Šantalė. — Tai Gordono sumanymas! Gordonai, koks tu gudruolis!

— Juk sakiau, kad pasiseks! — žvengė Gordonas. — Juk sakiau! Pažiūrėkite į jos plaukus!

Šantalė plojo delnais džiaugdamasi vyro sumanumu.

— Gordonas išpjovė skylę per patį vidurį ir įgrūdo šitą petardą. Sugadinome tris, kol pavyko viską padaryti kaip reikiant. Tada pyragą užšaldėme, kad tu nieko nesuprastum, o kai peiliu pradūrei...

Hanė mėšlungiškai įkvėpė oro, žengė žingsnį atatupsta ir įdėmiai nužvelgė visus. Jie spietėsi aplink subjaurotą šventinį stalą kaip šakalų gauja, persirijusi bjaurioje puotoje. Jų piktdžiuga Hanę smaugte smaugė, kilo noras susikrauti lagaminą ir bėgti kur akys veda, kad daugiau niekada nereikėtų jų matyti.

— Oho, atrodo, ji kaip reikiant pasiuto, — pašaipiai nutęsė Gordonas. — Kaip visada, rengiasi sugadinti pokštą.

— Juk tu nesiusi, Hane, tiesa? — įsiterpė Šantalė. — Mes taip šauniai pasilinksminome! Nesirengi visko sugadinti, ar ne?

— Po šimts, — subambėjo Bakas. — Turėjome pagalvoti iš anksto.

— Ne, — slopiai sukuždėjo Hanė. — Neketinu gadinti jums pramogos. Tai... tai buvo grandiozinis pokštas. Tikrai. Aš... verčiau viską sutvarkysiu!

Ji apsigręžė ir puolė koridoriumi į užpakalinį namo sparną, pyrago ir glajaus gabalėliai krito nuo naujos šilkinės palaidinės. Širdį gniaužiantis skausmas trukdė alsuoti. Ji troško bėgti iš čia, palikti juos ir niekada nebegrįžti. Norėjo...

Iš lūpų išsiveržė tramdoma dejonė. O kas tada? Kas užims jų vietą? Ne Dešas. Svajonės apie jį — tik oro pilys. Jis gali gauti bet kurią moterį, kurios įsigeis, tai kodėl turėtų rinktis ją? Ši šeima — viskas, ką ji turi!

Galvoje pasigirdo vienišas vaiduokliško vagonėlio skimbčiojimas, vagonėlio, girgždančio per medines amerikietiškųjų kalnelių atramas. Hanė užsimerkė mėgindama atsikratyti atkaklaus balso, kuris nepaliaujamai kalė, kad visi jos laimėjimai, visi pinigai ir net nuostabiausi pasaulyje apdarai negali išgelbėti nuo vienatvės.

„Juodojo griausmo“ vagonėlio šmėkla girgždėdama kilo į kalvą. Tačiau kad ir kaip Hanė stengėsi, jai nepavyko priversti vagonėlio pervažiuoti per visus kalnelius.

15

Antrąją Kalėdų dieną Hanė ir Dešas išskrido į Tulsą, į jo sūnaus vestuves. Lėktuve jie beveik nesikalbėjo ir Hanei jau atrodė, kad Dešas gailisi pasidavęs akimirkos silpnumui ir ją pakvietęs. Turbūt reikėjo atsisakyti, bet nusekė jam iš paskos, kaip visada pasirengusi tenkintis net jo dėmesio trupiniais.

Išlipusi iš lėktuvo Hanė tarė sau, kad bet kas geriau nei atostogų likutis su šeima. Net gimtadienio vakarėlis, kurį trupė ir aptarnaujantysis personalas surengė jai prieš tris savaites, neišdildė nemalonių prisiminimų. Nuo tada didžiąją laiko dalį ji leido namie, užsidariusi savo miegamajame.

Tulsos oro uostas buvo sausakimšas atostogautojų. Aišku, dauguma atpažino Dešą — buvo sunku apsirikti išvydus jo aukštą figūrą padėvėtu odiniu švarku ir su kaubojiška skrybėle ant galvos. O Hanė ėjo šalia niekieno neatpažinta. Dideli akiniai nuo saulės dengė akis, ataugę plaukai atrodė nevaikiškai ir niekas iš minios neįžiūrėjo joje nutrūktgalvės mergiūkštės Dženės Džons.

Ekstravagantiškus apdarus Hanė pasirinko tyčia, ir ne tik todėl, kad buvo nepanašūs į Dženės drabužius, gal net labiau dėl to, jog žinojo, kaip jie nepatiks Dešui. Minkštas auksiškai rudos spalvos pabrėžtinai laisvo silueto nertinis karojo nuslydęs nuo vieno peties. Prie jo Hanė buvo apsimovusi aptemptas odines kelnes, susijuosusi aukso grandinių diržu, derančiu prie auksinių žiedo formos auskarų, avėjo juodais bateliais su platforma, o jų nosis papuošė būgnų kortos pavidalo bronzos aplikacija. Persisvėrusi per ranką kailinį švarkelį ji atrodė prabangiai ir traukė akį.

Kaip Hanė ir tikėjosi, pamatęs ją prieš skrydį Dešas susiraukė.

— Nesuprantu, kurių galų taip išsipustei? Šitos sumautos kelnės tau per ankštos!

— Atleisk, tėtuk, — pašaipiai sušvapsėjo ji.

— Aš nesu tavo tėvas!

— Tai nustok elgtis kaip tėvas!

Dešas piktai į ją dėbtelėjo ir nukreipė žvilgsnį į šalį.

Aplink jį susispietė keleivių minia.

— Mums patinka jūsų serialas, pone Kuganai!

— Gal galėtumėte duoti autografą mano dukrai? Ji nori tapti aktore. Žinoma, jai dar tik aštuoneri, bet...

— Mes labai mylime jūsų Dženę. Ar tikrame gyvenime ji tokia pat velniūkštė?

Dešas žvilgtelėjo per petį į Hanę, kuri stovėjo atokiau ir kelių vyriškių dėmesį patraukė anaiptol ne todėl, kad buvo įžymybė.

— Taip, ji tikra velniūkštė.

Vėliau, kai jie susėdo į išsinuomotą automobilį, Dešas vėl pradėjo ją ėsti.

— Nesuprantu, kodėl negalėjai apsirengti padoriau? Visi žiūri į tave kaip perkūnas žino į ką.

— Lyg būčiau tavo šio mėnesio meilužė?

Jis nieko neatsakė, tik užvedė linkolną, įjungė pavarą ir smarkiai spustelėjo akceleratorių.

Vestuvės buvo paskirtos septintą vakaro. Jie įsikūrė tame pačiame viešbutyje, kuriame turėjo vykti pokylis. Hanė atkreipė dėmesį, kad Dešas užsakė jiems kambarius skirtinguose aukštuose, tarytum artimesnė kaimynystė galėtų suteršti jo gerą vardą. Palikę bagažą jie išvyko į Vandos Ridžvėj namus.

„Grynaveislių valdos“ buvo vienas iš prašmatnių gyvenamųjų Tulsos rajonų. Kai jie pravažiavo pro kolonas, už kurių prasideda ši miesto dalis, Hanė atkreipė dėmesį, kad visos gatvės pavadintos išgarsėjusių lenktyninių žirgų vardais. Didelis kolonijinio stiliaus Ridžvėjų namas stovėjo Siatlo Klampiojoje gatvėje. Buvo dar tik vidurdienis, bet kalėdinės girliandos, kuriomis buvo išpuošta veranda, jau degė, o prie laukujų durų stovėjo pieno kanistrai, primerkti žaliuojančių šakų. Sekdama takeliu įkandin Dešo Hanė prisiminė viską, ką žinojo apie jį ir jo pirmąją žmoną.

Dešas susipažino su Vanda, kai drauge su kitais kaubojais jis, jaunas jojikas, atvyko į rodeo mažame Oklahomos valstijos miestuke, kuriame ji gyveno. Dešui išvažiavus mergina jau buvo nėščia, apie tai jis sužinojo po trijų mėnesių, kai Vanda patykojo jo Tulsoje. Jam buvo devyniolika, o jai aštuoniolika.

Pasak Dešo, Vanda buvo iš tų moterų, kurioms patinka visą amžių tupėti vienoje vietoje ir užsiimti labdara. Iš pat pradžių ji ėmė nekęsti klajokliško jo gyvenimo, tad jų santuoka nutrūko dar prieš gimstant antrajam kūdikiui. Ji taip ir neatleido Dešui nei už tai, kad šis dairėsi į kitas moteris, nei kad per jį išsimušė iš teisingo gyvenimo vėžių.

Tačiau kviesdama Dešą su Hane įeiti į dviaukščio namo vestibiulį ir apkabindama buvusį vyrą, priešiškumą ji kruopščiai slėpė.

— Rendi, brangusis, kaip aš džiaugiuosi tave matydama!

Vanda buvo apvalutė simpatinga moterytė šilkine suknele su raukiniais, šiek tiek puošnesne, negu derėjo tokia proga. Šviesūs plaukai kaip šalmas sulipdyti laku — tokia šukuosena buvo mėgstama pasiturinčių Pietvakarių moterų, o ant pirštų žėrėjo briliantai. Vandai už nugaros stiepėsi kalėdinė Ridžvėjų eglė, nuo viršaus iki apačios apkabinėta medinėmis širdutėmis, kaspinais ir mažulyčiais maišeliais su miltais.

— Džošas sakė, kad tu nepasirodysi, o jau kaip meldėsi Meredita, kad atvyktum, bet aš jam pasakiau: tėtis vestuvių nepraleis — nieku gyvu! Džošo sužadėtinė Sintija — tiesiog nuostabi. Džošai! Meredita! Atvažiavo jūsų tėtis! Ak, tiesa! Velnias, Meredita dar negrįžo iš Biblijos studijų, o Džošui teko važiuoti pas agentą, kuris pasiūlė paskutinės minutės kelionę. — Vanda pasisuko į Hanę. — Na, o dabar leisk paklausti, kas ji? Juk nevedei dar kartą, tiesa?

Skirtingai nei gerbėjų oro uoste, Vandos akys buvo kaip vanago ir buvusio vyro palydovę ji atpažino, Hanei dar nespėjus nusiimti tamsintų akinių. Buvusios žmonos lūpos šiek tiek susiaurėjo.

— Galėčiau lažintis, kad čia — tavo mažoji mieloji partnerė. Koks netikėtumas! Būsite brangiausia mūsų viešnia! Edvardai, niekada neatspėtum, kas pas mus atvažiavo! Edvardai!

Iš namo gilumos į vestibiulį įžengė vidutinio amžiaus vyriškis retėjančiais plaukais, švelniomis akimis ir apvalainu pilvuku.

— Sveikas, Dešai. Vonios kambaryje buvau įsijungęs džiovintuvą ir negirdėjau, kaip įėjai.

— Edvardai, žiūrėk, ką Rendis atsivežė! Mažąją Hanę Džeinę Mun, vieną iš tavo mėgstamiausių aktorių, kurią statai į tą pačią gretą su Dž. R. Evingu ir „Linksmąja trijule“. Juk ji miela kaip naujagimio subinytė, tiesa?

— Laba diena, panele Mun, sveika atvykusi! Jūsų pasirodymas čia — didelė garbė mums. Mieloji, gyvenime jūs atrodote gerokai brandesnė.

Jo žvilgsnyje švietė susižavėjimas, jame nebuvo nė šešėlio familiarumo ir Hanei Edvardas, nors ir pasirišęs po kaklu raudoną su žaliais taškučiais peteliškę, patiko.

Kai Dešo švarkas ir skrybėlė atsidūrė drabužių spintoje su daugybe medinių kabliukų ir tvarkingų lentynėlių, Vanda nusivedė juos į olą primenančią svetainę, išpuoštą visokiausių įmanomų pavidalų medinėmis ištapytomis žąsimis, šiaudiniais vainikėliais ir pintomis skrynelėmis. Kambaryje kvepėjo gvazdikėliais, jų kvapą skleidė aromatinis mišinys, burbuliuojantis keraminiuose puoduose, ant kurių aliejiniais dažais buvo pripiešta širdelių. Vanda mostelėjo į kampe esantį barą, padabintą alaviniais alaus bokalais ir graviūromis, vaizduojančiomis golfo žaidėjus.

— Edvardai, pasiūlyk Rendžiui ko nors išgerti, o Hanei šaldytuve rasime šiek tiek limonado.

— Jeigu neprieštarausite, mieliau išgerčiau vyno, — pareiškė Hanė, nusprendusi iškart užimti deramą padėtį ir nelaukti, kol bemaž šešių pėdų ūgio Vanda ją užgoš.

Dešas nepritariamai pažvelgė į Hanę.

— O man tiks ir „Seven-Up“.

Jis atsisėdo ant kušetės, apkrautos raudono languoto aksomo pagalvėlėmis. Hanė įsitaisė šalia ir susimąstė apie būdą moters, kuri siūlo išgerti išsigydžiusiam alkoholikui.

Sučirškė telefonas. Vanda skubiai išėjo atsiliepti, o Edvardas ant padėklo tarškino ledo gabaliukus, ir Hanei atsirado proga paslapčia šnibžtelėti Dešui:

— Nesuprantu, kaip tau užteko įžūlumo sakyti, kad aš kalbu daugiau už visas tavo buvusias žmonas. Juk Vanda — tikra plepumo rekordininkė!

Dešas pirmą kartą per visą dieną jai nusišypsojo.

— Vanda po kurio laiko nusiramina, o tu — ne.

Vos Vanda sugrįžo į kambarį, tarpduryje pasirodė mergina. Ji buvo poliesė ir iš pirmo žvilgsnio neišvaizdi — kaštoniniai plaukai pabrėžė blyškią veido spalvą. Bet įsižiūrėjus atidžiau išryškėdavo subtilūs taisyklingi bruožai, kurie, pridėjus šiek tiek kosmetikos, būtų netgi patrauklūs. Kai pamatė ant kušetės sėdintį Dešą, blyškios jos lūpos nusišypsojo ir ji tapo beveik graži.

— Tėti!

Dešas pašoko vos ją išvydęs, puolė artyn, o ji nėrė tėvui į glėbį kaip triušis į olą.

— Sveika, Moliūgėle! Kaip laikosi mano mergytė?

Žiūrėdama į juos Hanė pajuto pažįstamą skausmo dūrį. Nors dėl skyrybų ir gyveno atskirai, šie žmones priklausė tai pačiai šeimai, juos siejo saitai, kurių niekas nepajėgtų nutraukti.

— Ačiū Dievui, — tyliai tarė mergina. — Žinojau, kad Jis šiandien tave čia atneš.

— Mere, mane čia atnešė lėktuvas — „Boeing 747“.

— Ne, tėti! Tai padarė mūsų Viešpats. — Jos veide atsirado neapsakomo pasitikėjimo išraiška ir Hanei pasidarė smalsu, kaip į tai reaguos Dešas.

Jis nusprendė verčiau atsitraukti.

— Meredita, noriu supažindinti tave su nepaprasta asmenybe. Tai Hanė Džeinė Mun, televizijos žvaigždė ir mano partnerė seriale!

Meredita atsigręžė. Pamačiusi Hanę persimainė, lyg tėvas būtų spyręs koja į jos triušio narvelį. Ir šiaip siauros lūpos taip susiaurėjo, kad bemaž išnyko, pilkų akių žvilgsnis patamsėjo, tapo priešiškas. Hanė pajuto svilėsių kvapą, tarytum Meredita būtų paleidusi per ją mirtiną elektros srovę.

— Panele Mun... Telaimina jus Dievas.

— Dėkoju, — atsakė Hanė. — Jus taip pat.

Vanda vienu mauku išlenkė porciją viskio „Jack Daniels“.

— Meredita, daugiau nebeminėk Dievo. Nieko nenutiks, jei kokį kartą ir pasilinksminsi.

— Mama!

Dešas sukrizeno. Vanda pažvelgė į jį ir nusišypsojo. Kelioms akimirkoms barnis nutilo ir Hanė spėjo įsivaizduoti, kaip atrodė ši šeima, kai abu buvo jauni.

Bet Vanda pradėjo kalbą apie vakaro planus ir fantazijos išsisklaidė. Pasak Vandos, giminaičiai turi suvažiuoti tuojau pat. Stalą su užkandžiais maisto tiekėjai padengė valgomajame, ji tikisi, kad krabai ir austrės niekam nesukels alergijos. Bažnyčioje reikia būti lygiai pusę septynių. Per iškilmingus pietus viešbutyje visi bus pasipuošę prašmatniais ir brangiais apdarais, ji viliasi, kad brangioji mažulė Hanė taip pat atsivežė kokį nors išskirtinį drabužėlį.

„Brangioji mažulė Hanė“ atsiprašė ir nudrožė į tualeto kambarį. Iš sienos išsikišusioje kriauklėje gulėjo brangus taip pat kriauklės formos muilas, buvo ir indas su kvapiuoju mišiniu. Tvyrojo moliūgų pyrago ir alyvų aromatas. Kai Hanė išėjo iš ten, Vanda jau buvo dingusi valgomajame, nes reikėjo iškeikti maisto tiekėjus, o tuo metu sugrįžo jaunikis.

Meredita Kugan į tėvą buvo menkai panaši, o jos dvidešimt ketverių metų brolis Džošas atrodė tarsi šiek tiek aptižusi, minkštesnė Dešo versija, kurioje visos kampuotos ir griežtos tėvo linijos buvo tarsi išskydusios. Džošą pažintis su Hane pradžiugino, jis pradėjo draugiškai klausinėti apie skrydį. Tada į kambarį sugrįžo Vanda ir jį pertraukė:

— Ar Džošas sakė tau, kad gavo darbą „Fegan Kane“?

— Ne, man regis, neminėjo, — atsakė Dešas.

— Jis dirbs vyriausiuoju buhalteriu. Džošai, papasakok tėvui išsamiau! Tegul žino, koks svarbus šulas tu būsi.

— Nemanau, sere, kad tos pareigos tokios jau svarbios. Vis dėlto darbas rimtas, o „Feganas“ — solidi firma.

Vanda mostelėjo jo pusėn taure su burbonu.

— Papasakok tėvui, kokia prašmatni bus tavo kontora!

— Taip, sere, ji labai daili.

— Kampinė ketvirtame aukšte, — pranešė Vanda.

— Kampinė? — Dešas mėgino apsimesti, kad tai jam padarė įspūdį. — Nieko sau.

— Su dviem langais! — Vanda dėl visa pikta iškėlė du pirštus, jeigu kartais Dešas būtų pamiršęs skaičiuoti.

— O, du. Tikrai įspūdinga.

Suskambėjo durų skambutis ir Vanda dar kartą atsiprašė.

Dešas ir Džošas pasijuto nejaukiai — nė vienas neišmanė, apie ką kalbėtis toliau.

Norėdama praskaidrinti nuotaiką prie pokalbio prisidėjo Hanė.

— Kaip vis dėlto negerai, Dešai, kad Džošas nedirbo pas tave anais sunkiais laikais! Gal būtų privertęs tuos siurbėles laikytis atokiau.

Dešas nusišypsojo.

Džošas pažvelgė į jį susirūpinęs.

— Siurbėles?

— Ji turi omenyje plačiai nuskambėjusias mano bėdas su mokesčių valdyba, — paaiškino Dešas. Džošas apniuko.

— Su mokesčių valdyba, sere, juokauti neverta! Kai kurias organizacijas ne taip lengva įveikti. Mokesčiai — ne juokai.

Dešas metė į barą kankinio žvilgsnį.

Atvyko Vandos ir Edvardo giminaičiai, tad prie jau esančių prisidėjo dar tuzinas svečių. Hanei įsisopo galvą, ji pamėgino susirasti ramią vietelę prie didžiulio fikuso, augančio puskubilyje. Bet neilgai trukus jos ramybę sutrikdė silpnutis nuoširdus Mereditos balsas:

— Šeštą valandą svetainėje kviečiu bendrai maldai. Norėčiau, kad ateitų visi.

Vanda iškėlė rankas į viršų.

— Meredita, ar tu turi proto? Manęs dar laukia milijonas darbų, negaliu gaišti laiko maldoms.

Viena iš tetulių nervingai sukikeno.

— Atleisk, Meredita, bet man prireiks begalės laiko susišukuoti.

Kiti svečiai taip pat puolė atsiprašinėti, jie aiškiausiai jau buvo patyrę Mereditos bendrų maldų skonį. Dešas žengė kelis žingsnius durų link.

— Mudu su Hane dar turime užsukti į viešbutį persirengti, todėl bus paprasčiau, jeigu susitiksime bažnyčioje.

Meredita atrodė suglumusi ir Hanė, turbūt todėl, kad ir pati jautėsi neką geriau, akimirksniu pajuto Dešo dukrai užuojautą.

— Viešbutis ne taip toli, Dešai. Mes galime pirma užsukti čia.

Dešas metė į ją kuo pikčiausią žvilgsnį.

Meredita įdėmiai pažvelgė į Hanę, atrodė įsikūnijusi nuoskauda.

— Puiki mintis, — kietai ištarė ji.

Tačiau Dešas manė kitaip ir kai jie sugrįžo į viešbutį, pasakė Hanei net neketinąs dalyvauti Mereditos bendroje maldoje.

— Savo dukterį aš myliu, bet dėl religijos ji tiesiog kraustosi iš proto!

— Tada eisiu viena, — atkakliai pareiškė Hanė.

— Tik vėliau nesakyk, kad neperspėjau!

Vestuvių ceremonijai Hanė apsivilko sidabriškai žydrą, derančią prie akių, meniškai karoliukais išsiuvinėtą vakarinę suknelę, kuria kadaise taip troško pasipuošti važiuodama į rančą. Ji pasikedeno plaukus, įsisegė kristalų kekių pavidalo auskarus ir nors veidrodis rodė, kad yra graži, didelio pasitikėjimo savimi nejautė. Ją pamatęs Dešas vis tiek ras prie ko prisikabinti. Arba iškirptė bus per gili, arba sijonas per ankštas, arba papuošalai pernelyg rėžiantys akį.

Dešas rengėsi važiuoti į bažnyčią su vienu iš Džošo pabrolių, todėl į Vandos namus Hanė grįžo viena ir tikėjosi, kad neteks gailėtis ūmai apsisprendus priimti Mereditos kvietimą. O ši labai nusivylė pamačiusi, jog Hanė atėjo viena.

— Apgailestauju, — tarė Hanė. — Man regis, jūsų tėvui ne itin prie širdies bendros maldos.

Iškart suprato: Mereditos sieloje vyksta kova tarp troškimo vadovauti bendrai maldai ir neprielankumo, kuriuo ji ūmai užsiplieskė. Hanė per daug nenustebo, kai viršų paėmė pamokslautoja.

Meredita palydėjo ją į svetainę, kuri atrodė tarsi paveikslėlis nuo plastikinės pakuotės, ir mostelėjo į aksominę sofą. Kai jiedvi susėdo priešinguose sofos galuose, Hanė pajuto bemaž nenugalimą norą susirasti rankinėje lūpdažį ir blakstienų tušą. Nė kiek nepasidažiusi, su vargana sintetine suknele Meredita atrodė kur kas negražesnė negu buvo iš tikrųjų. Hanė pradėjo suprasti, ką iškentėjo Liza Keslberi žadindama joje moteriškumą.

— Panele Mun, ar jūs esate tikinti? — griežtai paklausė Meredita.

Hanė visada džiaugdavosi gavusi progą pasikalbėti apie teologiją ir į šį klausimą ji pažvelgė rimtai.

— Ne taip lengva jums atsakyti. Ir vadinkite mane Hane.

— Ar esate atsidavusi Dievui?

Hanė prisiminė tolimą pavasarį, kai meldėsi Voltui Disnėjui.

— Kaip čia pasakius. Laikau save žmogumi, kuriam nesvetimas dvasingumas, tačiau mano tikėjimas ne visada tvirtas. Manau, Meredita, kad esu ieškantis žmogus.

— Abejonės kyla iš velnio, — rūsčiai pareiškė Meredita. — Jeigu gyvenate tikėdama, nėra reikalo kelti klausimų.

— O aš turiu kelti klausimus. Man tai būtina.

— Tada eisite tiesiai į pragarą.

— Nenoriu jūsų įžeisti, Meredita, bet nemanau, kad kas nors turi teisę skelbti nuosprendį dėl kito žmogaus sielos išganymo.

Tačiau Meredita neketino švelninti nuostatos ir Hanė prarado viltį sulaukti vaisingos diskusijos. Dar pusvalandį Meredita citavo Šventąjį Raštą ir meldėsi už ją. Hanei vėl ėmė skaudėti galvą, bet po kurio laiko Meredita nebeatrodė jai rūsti ir bejausmė. Ji meldėsi aistringai, veidas švietė džiaugsmu, kreipdamasi į Jėzų ši jauna būtybė tryško palaima.

— Rendi, šypsokis, velniai rautų, juk visi į mus žiūri!

— Aha, ir trokšta pamatyti, kaip dulkinu tave tiesiog čia, šokių aikštelėje!

Nuo Vandos dvelkė kvaitinantis plaukų lako kvapas ir Dešui sukilo šleikštulys. Jis suktelėjo į šalį, kad nesusidurtų su kita pora, ir priminė sau, jog gerti jam nevalia.

Vanda susiraukė iš skausmo.

— Užmynei man ant kojos, velniai rautų. Būk atsargesnis. Dieve, tu taip ir neišmokai šokti!

— O tau amžinai maga pasirodyti. Nori, kad visi tavo draugai pamatytų, kaip mikliai vynioji aplink pirštą savo buvusį vyrą. Privertei pašokti su tavimi ir pašėrei iš rankos kaip kvailą kambarinį šuniuką!

Jos veide buvo sustingusi dirbtinė aukštuomenės damos šypsena.

— Negaliu pakęsti, kai būni štai toks. Ir dar per savo sūnaus vestuves! Koks tu menkas, Rendi Kuganai! Bet juk visada buvai menkysta, kietaširdis melagis ir neištikimas šunsnukis!

— Ir ko čia dabar ardaisi! Mudu išsiskyrę jau dvidešimt metų, o tu vis dar trokšti gerti mano kraują!

— Tą patį galėtum pasakyti ir apie visas kitas buvusias savo žmonas!

Hanė praskriejo pro šalį su Džošo vyriausiuoju pajauniu ir vestuvių fotografas kaipmat spragtelėjo aparatu. Dešas pagalvojo, kad šis kadras anksčiau ar vėliau pasirodys kokiame nors žurnaliūkštyje. Rudenį fotografai kelis kartus užklupo Hanę tokiu metu, kai atrodė gerokai vyresnė negu septyniolikos. Užuot klausinėję apie amžių, jie išspausdindavo nuotrauką maždaug su tokiu prierašu: „Mažoji kino žvaigždė bręsta pernelyg greitai“ arba „Hanė Džeinė Mun išėjo pasivaikščioti, nors turėjo jau gulti miegoti.“

Dešas sukando dantis. Hanė šoko jau kone keturias valandas, o juk neseniai tvirtino visai nemokanti to daryti. Ir tai dar ne viskas. Jis kelis kartus pastebėjo ją imančią taurę šampano.

Visą vakarą Hanė išdarinėja nežinia ką: Dešui nepatiko, kam ji taip užverčia galvą ir garsiai juokiasi — visai kaip suaugusi moteris, o ne vaikas. Dešas bandė tikinti save: jam, girdi, tik atrodo, kad vyrai pernelyg ja domisi. Juk Hanė galų gale nėra gražiausia šio vakaro moteris — nors ir vilki tą besimainančių spalvų žydrą suknelę, velniškai aptempiančią užpakalį. Žinoma, ji daili, tačiau nedidelio ūgio ir vaikiško veidelio, todėl gražia jos nepavadinsi. Jam patinka moterys, kurios atrodo brandžios. Po velnių, čia yra daugybė moterų, kur kas gražesnių už Hanę!

Tačiau Dešas negalėjo paneigti: ji turi kažką, kas gali patraukti tam tikro tipo vyrus. Tuos, kuriems patinka nedidelio ūgio merginos vaikiškais veideliais ir daugiau nei dvidešimt metų jaunesnės už juos.

Balsas, netrikdęs jo nuo ano vakaro, kai jie svečiavosi pas Lizą ir jis užklupo Hanę besibučiuojančią su tuo vyruku, vėl ėmė jam kuždėti: Lašelis viskio — ir tu ją pamirši! Jeigu išgersi, tau jos nereikės, — šnabždėjo sirenos balsas, klastingas vidinis gundytojas, nuolat persekiojantis girtuoklius. — Aš galiu padaryti taip, kad pasijusi beveik laimingas, padėsiu tau pamiršti skausmą!

Vandos žodžiai susmigo į jį tarsi jos išdažytų blakstienų ietys:

— Nesuprantu, kaip galėjai ją čia atsivežti ir pažeminti vaikus, savo kūną ir kraują! Visi elgiasi taip, lyg Hanė būtų tikroji tavo duktė. Vargšelė Meredita neranda sau vietos! — Vanda linksmai pasisveikino su vienu svečiu, tada pritildė balsą: — Atrodo, turiu dėkoti likimui, kad čia susirinkę žmonės nepermato tavęs taip kaip aš. Kas jau kas, o aš puikiausiai žinau, kas sukasi tavo galvoje, ir tai pasišlykštėtina. Bent jau pasižiūrėk į save veidrodyje — juk ji jaunesnė už tavo dukterį!

Dešas užuodė viliojantį burbono, kurį Vanda gėrė, dvelksmą, prasimušantį pro plaukų lako kvapą, ir jam išdžiūvo gerklė.

— Niekas mano galvoje nesisuka... nieko panašaus į tai, ką turi omenyje, todėl savo smegenis laikyk toliau nuo paplavų duobių.

Vanda skaudžiai suspaudė jam ranką.

— Tu manęs neapkvailinsi, Rendi! Gali apgauti kitus, bet ne mane. Juk mačiau, kokiomis akimis į ją spoksai manydamas, kad niekas jūsų nestebi. Ir štai ką aš tau pasakysiu, ponuli! Žiūrint į judu mane verčia vemti! Čia visi ulba, kokia ji daili, kaip miela, kad elgiesi su ja kaip tikras tėvas. Nors iš tikrųjų viskas visai kitaip!

— O čia tu klysti, — pašaipiai šyptelėjo Dešas. — Kaip tik taip viskas ir yra. Jeigu nori žinoti, aš tą mergaitę beveik užauginau.

— Šūdžius, — sušnypštė ji su ledine šypsena. — Nuo tavo žodžių man net kūnas pagaugais nuėjo!

Viskas, gana! Dešas pamatė Edvardą, artėjantį su nuotaka po ranka, ir užtvėrė jiems kelią.

— Vakaras jau eina į pabaigą, Edvardai, o aš dar neturėjau progos pašokti su savo ką tik įsigyta marčia.

Vanda perliejo jį rūsčiu žvilgsniu, bet aplinkui buvo per daug žmonių, todėl susitvardė neįgėlusi. Moterys apsikeitė vietomis. Jaunoji Džošo žmona Sintija buvo dailutė, guvi blondinė žydromis akimis ir dideliais dantimis. Ją apkabinęs Dešas vėl pajuto naujo madingo plaukų lako kvapą.

— Ar Džošas jau pasakojo jums apie savo naująjį darbą, tėti Kuganai? — vos spėjus žengti kelis šokio žingsnius pasiteiravo ji.

Kreipinys Dešą supurtė.

— Na taip. Užsiminė.

Tinklelis, gaubiantis jos šukuoseną, pavojingai švytravo jam palei akį ir Dešas atlošė galvą. Toptelėjo, kad visą šį vakarą yra nelaisvėje moterų, turinčių dideles atsargas smailių adatėlių ir aštrių skutimosi peiliukų. O pro šalį šokio žingsniu praskriedavo Hanė, žaižaruojanti linksmybe, besijuokianti.

Pamiršk ją, — kuždėjo sirena. — Leisk tave paguosti. Esu švelni, neaitri, mane lengva nuryti.

— „Fegan Kanas“ — solidi kompanija, bet jūs juk pažįstate Džošą. Kartais jį reikia mažumėlę stumtelėti, todėl kai jis ėjo į pokalbį su darbdaviu, pasakiau: „Tai štai, Džošai, kai ten įeisi, pažvelk tiems žmonėms tiesiai į akis ir leisk suprasti, kad gali iškart griebti jautį už ragų.“ — Ji pamerkė akį. — Ir kompanija duoda jam kampinę kontorą!

— Taip, aš jau girdėjau.

— Kontorą, — ji pritildė balsą iki patiklaus kuždesio, — su dviem langais!

Šokis buvo nesibaigiantis. Ji vis plepėjo — apie kampines kontoras, ornamentus ant porceliano indų ir teniso pamokas. Pagaliau muzika vis dėlto nutilo ir ji nuskubėjo prie savo ką tik įsigyto vyro. Džošas puolė jos pasitikti, nuoširdžiu žvilgsniu tikindamas, kad jai nesant nenusižengė.

Sveikinu, sūneli, — liūdnai pagalvojo Dešas. — Tu vedei savo motiną!

Jam mirtinai reikėjo išgerti.

Pro šalį ėjo viena iš Sintijos pamergių ir Dešas iškart ją pasičiupo. Atsakydama į suteiktą garbę pašokti su legendiniu Dešu Kuganu mergina sukikeno, bet jis neatkreipė dėmesio — sirenos balsas darėsi vis atkaklesnis ir Dešui pasirodė, kad visi jo blaivaus gyvenimo metai eina šuniui ant uodegos.

Eikš pas mane, mielasis! Aš — toji moteris, kurios tau užvis labiausiai reikia. Aš murkuosiu, aš burkuosiu ir priversiu tave užmiršti Hanę!

Hanė praskriejo pro šalį metusi piktą žvilgsnį. Aplinkui lalėjo kimus girtas juokas, o galvoje vis garsiau aidėjo ledo gabalėlių kaukšėjimas, kol pagaliau virto vientisu būgnų griaudėjimu.

Kad ir kaip Dešas nemėgo šokti, jis šokdino vieną pamergę po kitos bijodamas sustoti, nes tada jį vėl pasišauktų sirena. Vakaras jau visai išsikvėpė ir nuotaka su jaunikiu paliko svečius vienus. Neilgai trukus pradėjo skirstytis ir jie. Dešo plaučiai priplūdo gundančio alkoholio kvapo — vynų, škotiško ir amerikietiško viskio aromatas stelbė visus maisto ir gėlių kvapus.

Išlenk nors taurelę, — kuždėjo sirena. — Viena taurelė — nieko baisaus!

Kai orkestras baigė groti paskutinį šokį, sirenos balsas tapo toks garsus, kad Dešas norėjo užsispausti ausis delnais. Jis žinojo: jeigu išeis iš šokių aikštelės, pražus.

— Tėti, mums taip ir nepasitaikė progos pasikalbėti. Eime, persimeskime žodeliu!

Meredita išdygo tarytum iš po žemių, Dešas net krūptelėjo. Liežuvis sunkiai vertėsi ir jis išsigando, kad duktė pastebės, kaip jį pila prakaitas.

— Mudu... juk mudu nešokome, Mere. Vakaras jau į pabaigą, o aš dar nepašokau su nuostabiausia savo mergyte!

Meredita pažvelgė į jį su nuostaba.

— Orkestrantai kraunasi instrumentus. Be to, jau esu tau sakiusi, tėti, kad šokiai man nerūpi.

— Pamiršau.

Jam neliko nieko daugiau, tik sekti įkandin dukters prie vieno iš stalų šalia šokių aikštelės. Ant lininių staltiesių stovėjo paliktos taurelės ir taurės su gintaro spalvos gėrimo likučiais. Jos dvejinosi ir trejinosi Dešui akyse, kol galiausiai pradėjo atrodyti, kad priešais jį žygiuoja visas priešo kareivių batalionas.

Dukra atsisėdo greta ir timptelėjo ant kelių sijoną.

— Tėti, pernakvok šiąnakt pas mus. Galėsi įsikurti mano kambaryje. Labai prašau. Vargu ar vėliau mums pavyks pasimatyti.

Dešas pirštų galiukais paglostė taurę su paskutiniu neįkainojamu gurkšneliu ant dugno.

— Aš... aš nemanau, kad tai gera mintis. Mudu su tavo mama nelabai sutariame, kai būname kartu.

— Aš neprileisiu jos prie tavęs. Pažadu.

— Gal kitą kartą.

Paimk mane, brolau! Tik vienas mažas gurkšnelis ir tu visai ją pamirši!

Dukters balsas tapo reiklesnis:

— Viskas dėl Hanės, ar ne? Praleidai su ja tiek laiko, o man visai nenori skirti dėmesio! Manai, kad ji tobulybė? Toks tokį sutiko! Ji ir kalba kaip tu. Net geria kaip tu! Labai gaila, kad ne ji tavo duktė, o aš.

Taurė svilino pirštus.

— Nekvailiok. Tai visai nesusiję su Hane.

— Tada pabūk su manimi ryt ryte!

Taurėje priešais jį žiburiuojantis skystis tapo viso pasaulio centru ir kankinamas to skysčio poreikis skėlė kaukolę iš vidaus.

— Mielai pabūčiau su tavimi, Mere. Bet nenoriu to laiko praleisti melsdamasis.

Ji prabilo lūžinėjančiu balsu:

— Reikia priimti Dievą, tėtuk, jeigu nori pelnyti amžinąjį gyvenimą. Aš nuolat meldžiuosi už tave, man labai dėl tavęs neramu! Nenoriu, kad papultum į pragarą.

— Pragaras — reliatyvi sąvoka, — šiurkščiai atrėžė jis.

Ir įkliuvo!

Dešo ranka apgniaužė taurę. Ji prigludo delne kaip begalė senų prisiminimų. Sirena vėl užtraukė savo giesmelę ir Dešo kakta išrasojo. Nepajėgdamas susitvardyti jis atlošė galvą pasirengęs pakelti taurę prie lūpų, bet pusiaukelėje sustingo, kitame apytuštės salės gale pamatęs Hanę.

Ji stovėjo prie lango su kažkokiu jaunu puošeiva, limpančiu prie jos kaip vantos lapas. Nuostabioji mažoji jo Hanė įžūlia burna ir didžiule širdimi nė neketino išeiti, o vis arčiau glaudėsi prie to pienburnio!

Meredita pradėjo melstis.

Apvertęs taurę Dešas pašoko nuo stalo.

— Tėti!

Bet Dešas nieko negirdėdamas jau drožė per kambarį. Prieš akis ėmė suktis sienos. Marškiniai po smokingu prilipo prie krūtinės.

Sugrįžk! — užkaukė sirena. — Neik pas ją! Tik aš viena niekada tavęs nepamesiu! Tik aš viena!

Atsidūręs šalia Hanės jis nei paprašė leidimo, nei atsiprašė.

Vienu galingu trūktelėjimu atplėšė ją nuo to slidaus pašlemėko, mėginusio užlaužti ją čia, visų akivaizdoje, ir nusitempė prie durų.

Hanė tyliai suvaitojo, bet jam buvo nusispjauti, kad jai skauda. Jam į viską buvo nusispjauti ir norėjo jis tik vieno — išsivesti ją iš čia ir padaryti galą graužiančiam pavydui.

— Dešai, ką tu...

— Užsičiaupk. Elgiesi kaip šliundra!

Akimirką Hanė prarado kalbos dovaną, paskui jos akys susiaurėjo.

— Ak tu, šunsnuki!

Dešui panižo delną užtvoti jai per vaikišką veidelį. Sidabrinė vakarinės jos rankinės grandinėlė nuslydo nuo peties ir trinktelėjo jam į koją, bet Dešas nepastebėjo. Vanda pamėgino atkreipti jo dėmesį, kažkas iš išeinančių svečių jį užkalbino. Tačiau jis praėjo pro šalį nesiteikęs atsakyti.

Išsitempęs Hanę į vestibiulį pasuko už kampo ir nuvilko ją kilimu išklota nuožulnia rampa. Tik tada, kai jie pasiekė tolimiausią liftų eilę, Dešas pastebėjo, kad rankoje ji laiko atkimštą butelį šampano, ir sirena gomuriniu balsu džiūgaudama nusikvatojo.

Tu ir vėl pralošei!

Dešas įgrūdo Hanę į lifto kabiną, o širdis lyg pakvaišusi daužėsi į šonkaulius. Durys tyliai užsivėrė, jis įnirtęs bedė pirštu į mygtuką.

O tada sugniaužė kumščius.

16

Hanė žiūrėjo į Dešą neatplėšdama akių.

Liftas ūžtelėjo į viršų ir ji prisispaudė butelį prie krūtinės. Išgėrė per daug, bet nebuvo tokia girta, kad nepajustų nuo Dešo dvelkiančios grėsmės. Jo veidas buvo išbalęs ir sustingęs, atrodė rūstus. Ir dar tas kietai suspaustas kumštis prie šlaunies.

— Nereikėjo tavęs čia vežtis, — piktai burbtelėjo jis.

Kraujyje pasklidęs alkoholis suteikė Hanei narsos.

— Aišku, kad nereikėjo, juk visą vakarą atkakliai manęs nepastebėjai!

Durys atsivėrė. Su buteliu šampano rankoje Hanė šmurkštelėjo pro Dešą į koridorių, bet nepakankamai greitai ir pabėgti nepavyko.

Dešas ištiesęs ranką nuplėšė jai nuo peties rankinę.

— Tu girta!

Girta ji nebuvo, bet blaivia taip pat vargu ar pavadintum.

— O tau kas rūpi?

Žalios jo akys virto ledokšniais.

— Rūpi, netgi labai.

Kai jie pasiekė Hanės kambarį, Dešas sugraibė jos rankinėje raktą. Viena ranka atrakinęs duris, kita įsitempė ją vidun.

— Nešdinkis iš čia! — suriko ji.

Durys užsidarė.

— Nagi, duokš butelį! Nenoriu, kad gertum.

Hanė visai pamiršo apie šampaną, kurį buvo nukniaukusi nuo stalo. Gerti ji nebenorėjo, bet išgirdusi reikalavimą atiduoti butelį nusprendė nenusileisti. Dar ko! Jis nepratarė nė žodžio nei tada, kai Vanda išskyrė juos per vestuves, nei vėliau, kai pasodino prie skirtingų stalų. Šoko su visomis, tik ne su ja. Hanė jautėsi įskaudinta, pyko, o ir išgėrė per daug, kad susiturėtų nemetusi jam iššūkio.

— Kodėl aš turėčiau vykdyti tavo įsakymus?

— Todėl, kad pasigailėsi, jeigu sumanysi nepaklusti!

Dešas žengė artyn ir Hanė ėmė trauktis per svetainę, kol atsirėmė į durų staktą. Suktelėjusi į šalį ji atatupsta įžengė į miegamąjį.

— Atiduok butelį! — Dešas įėjo įkandin jos, jo veidas nežadėjo nieko gera.

Staiga Hanė suprato: pagaliau patraukė į save visą jo dėmesį. Širdis ėmė pašėlusiai plakti, nusprendė verčiau kęsti jo įtūžį negu abejingumą.

Spausdama butelį prie krūtinės Hanė nusispyrė batelius ir perėjo į puolimą.

— Pastaruoju metu, Dešai Kuganai, tu mirtinai nukamavai mane savo rūpesčiu! Gali nešdintis velniop.

— Duokš jį man, Hane!

Jos blauzdos atsirėmė į lovą. Hanė užsirangė ant jos jausdama, kad pradėjo pavojingą žaidimą, bet sustoti jau nepajėgė.

— Ogi pamėgink atimti!

Dešas staigiai puolė į priekį ir išplėšė butelį jai iš rankų.

Visa galva pasinėrusi į savo išgyvenimus Hanė negyvai pamiršo apie Dešo aistrą alkoholiui. Bet kai išvydo jo rankose atkimštą butelį, visa pašiurpo.

Praėjo kelios kankinančios akimirkos, tada jo veidą iškreipė pasišlykštėjimo grimasa. Dviem žingsniais pasiekęs lovūgalį jis taip tėškė butelį į šiukšlinę, kad ši pavirto ant šono. Dalis šampano kliūstelėjo ant kilimo.

Dešas atsigręžė į Hanę, kuri sėdėjo vidury lovos. Jo veidas paniuro. Hanė pradėjo nevikriai trauktis, kol pasiekė galvūgalį. Stengdamasi neprarasti pusiausvyros atsirėmė į sieną, krūtinė šiek tiek atsikišo į priekį.

Dešas sustingo. Hanė matė, kaip jo žvilgsnis slenka jos kūnu. Viena po kitos kapsėjo sekundės. Kraujo ūžimas jos ausyse tapo garsesnis. Pasekusi Dešo žvilgsnį Hanė pamatė, kad suknelė atsismaukusi ant šlaunų. Apėmė pavojingas, stipresnis už baimę jaudulys. Delnais atsirėmusi į sieną ji smarkiau sulenkė kojas per kelius ir suknelė pakilo dar aukščiau.

— Liaukis, — kimiai tarė jis.

Hanę užvaldė šėlas, kuris visą vakarą sukinėjosi kažkur netoliese. Ji praskėtė šlaunis.

— Kas nutiko, kaubojau? — dusliu balsu paklausė ji. — Ar nenori šiek tiek sušilti?

— Tu juk nenutuoki, ką išdarinėji!

— Vargšas tėtukas, — pašaipiai švelniu balseliu išgiedojo ji.

— Nevadink manęs taip, — šiurkščiai metė jis.

Atsispyrusi nuo sienos Hanė pajudėjo prie jo, kojinėmis apmautos kojos klimpo čiužinyje. Kraujyje putojantis šampanas žadino drąsą ir kurstė ligi šiol snūduriavusius instinktus. Maivydamasi ji pradėjo kažką dainuoti, erzino kažkokiais nesamais ryšiais ir skatino jį prisipažinti, kad gyvena atsitvėręs melu.

— Ak, tu mano tėtuši. Šaunusis tėtušėli...

— Aš tau ne tėvas! — pratrūko Dešas.

— Ar tikrai?

— Liaukis...

— Ar nė kiek neabejoji, kad tu — ne mano tėtukas?

— Aš ne...

— O tu įsitikink, Dešai! Prašau.

Dešas stovėjo apstulbęs ir Hanė pirmą kartą pažvelgė į jį iš viršaus. Jos kūnas palengva judėjo ant nestabilaus pagrindo. Jis nė nekrustelėjo, kai Hanė pasilenkė ir užmetė jam ant kaklo rankas.

— Aš neabejoju, — tarė ji.

Dešas nieko neatsakė, tada Hanė godžiu bučiniu pripuolė jam prie burnos ir, trokšdama patirti jausmų pilnatvę, paleido į darbą liežuvį bei dantis. Įsisiurbė jam į lūpas, užpuolė jį lyg būtų patyrusi moteris, o jis — tik naujokėlis.

Dešas buvo it iš ledo ir plieno. Sustingęs. Nepasiduodantis.

Bet Hanės jau niekas negalėjo sulaikyti. Jeigu jiems skirta tik ši viena vienintelė tiesos akimirka, išspaus iš jos viską aliai lašo ir privers tęstis visą amžinybę! Dabar juos skyrė tik sienos, kurias jis pats susirentė savo sąmonėje. Ji dar giliau įsiskverbė jam į burną.

Iš pačių jo esybės gelmių išsiveržė aimana ir Dešas suleido pirštus jai į plaukus. Truktelėjo žemyn, Hanė ėmė kristi ir jis priėmė visą jos svorį. Dešo burna prasivėrė — jis perėjo į puolimą.

Jo bučiniai buvo šiurkštūs ir gilūs, pilni nepasotinto geismo. Hanė panoro nuskęsti jame. Troško visu kūnu prasibrauti per burną ir rasti jame prieglobstį. Ir dar troško tapti didesnė ir stipresnė, kad pajėgtų jį užvaldyti, kad pajėgtų priversti pamilti ją taip, kaip jį myli ji.

Ir tada pajuto, kaip jis sudrebėjo. Kankinamai sudejavęs Dešas atsitraukė.

— Ką tu čia dabar išdarinėji?

Hanė atsiklaupė lovoje. Ištiesusi rankas apglėbė per klubus ir prigludo prie tvirtų plokščių jo pilvo raumenų.

— Tik tai, ką noriu.

Čiupęs už pečių Dešas ją atstūmė.

— Pakaks! Per toli nuėjai, mažute!

Ji atsilošė. Tada tyliai tarė:

— Aš ne mažutė.

— Tau tik dvidešimt! — piktai riktelėjo jis. — Esi dar vaikas.

— Meluoji, — sukuždėjo ji.

Dešo akys patamsėjo iš skausmo, bet Hanė neparodė nė lašo gailesčio. Ši naktis jos. Gal vienintelė, kuri jai klius. Negalvodama, ką ruošiasi daryti, ji pakėlė rankas po plaukais ir pasisiekė suknelės kabliuką ir kilpelę. Atsegusi kabliuką truktelėjo žemyn užtrauktuką. Šis tyliai sučerškė įtemptoje kambario tyloje, prasiskleidė ir suknelė nuslydo nuo pečių.

Hanė atsistojo šalia lovos. Suknelė nušliaužė šlaunimis ant grindų ir ji liko tik su nėrinių liemenėle, sidabru žiburiuojančiomis pėdkelnėmis ir žydromis it ledas kelnaitėmis.

Dešas tarė ūmai nupuolusiu balsu:

— Tu girta. Ir net neįsivaizduoji, ko prašai.

— Puikiausiai įsivaizduoju.

— Esi įkaitusi ir nori vyro. Nesvarbu kurio.

— Netiesa. Pabučiuok mane dar.

— Daugiau nebus jokių bučinių, Džene Mere.

— Koks tu beviltiškas, — atrėžė ji neleisdama Dešui pasislėpti už sceninio vaidmens.

— Aš ne...

Hanė suėmė tvirtą jo riešą, prisitraukė ranką ir uždėjo delną ant savo krūties.

— Dešai, ar jauti, kaip daužosi mano širdis? — Ji pavedžiojo jo delną į vieną, į kitą pusę ir spenelis po šilkiniu audiniu sukietėjo. — Ar tai jauti?

— Hane...

Hanė perbraukė jo didele ranka sau tarp krūtų ir per šonkaulius.

— Ar jauti mane?

— Nedaryk...

Ji luktelėjo vos akimirką, tada nustūmė jo ranką ant šilkinio kelnaičių audinio tarp kojų.

— O Viešpatie! — Dešas prisilietė prie jos, apgniaužė delnu ir iškart atitraukė ranką lyg nusideginęs. — Tuoj pat liaukis, ar girdi?! — suriaumojo. — Esi girta ir elgiesi kaip paleistuvė! Liaukis tuoj pat!

— Bene pabūgai? — paklausė Hanė ir nuleido akis į jo kelnes. — Matau, kaip nori manęs, tik bijai prisipažinti.

— Kokie niekai! Pati nežinai, ką šneki. Juk nieko nenutuoki apie seksą. Be to, esu visu šimtu metų už tave senesnis. Tu dar vaikas!

— Tau keturiasdešimt treji. Ne tokia čia senovė. Ir bučiavai mane visai ne kaip vaiką.

— Daugiau nė žodžio. Hane, aš nejuokauju!

Bet jos viduje susikaupė pernelyg daug skausmo ir sustoti jau buvo neįmanoma. Hanė kilstelėjo smakrą ir puolė Dešą:

— Koks tu bailys!

— Gana!

— Tau trūksta drąsos prisipažinti, ką man jauti.

— Liaukis!

— Jeigu būčiau tokia bailė kaip tu, man net į veidrodį būtų bjauru pasižiūrėti.

— Juk liepiau liautis!

— Aš tiesiog nusižudyčiau, tikrai nusižudyčiau! Paimčiau peilį ir smeigčiau į...

— Perspėju paskutinį kartą!

— Bailys!

Vos neišvertęs iš kojų Dešas čiupo Hanę už rankos ir prisitraukė. Prikišo prie jos iškreiptą veidą ir sušnypštė:

— Vadinasi, tu šito nori?

Bučinys buvo šiurkštus ir godus, Hanė būtų išsigandusi, jeigu ne ta ją visą apėmusi kaitri liepsna.

Jos atsakas Dešo neatšaldė, priešingai, tik dar labiau įkaitino pyktį. Atsitraukęs jis nusivilko švarką.

— Puiku! Daugiau nesu nusiteikęs su tavimi žaisti. Ko nori, tą ir gausi.

Dešas nusiplėšė varlytę ir ėmėsi marškinių. Onikso sąsagos nulėkė į kampą. Jis sunkiai alsavo — sprendžiant iš visa ko, buvo priėjęs ribą.

— Ir nesitikėk, kad paskui ateisi pas mane paverkšlenti!

Hanė žiūrėjo, kaip jis atsisega diržą ir nusivelka marškinius.

— Aš ne verkšlensiu.

— Taip sakai todėl, kad nė velnio nenutuoki, kas tau dabar nutiks. — Jis paleido batą per visą kambarį. — Juk nieko nežinai, tiesa?

— Nieko... bent jau iš patirties.

Dešas nusiavė kitą batą, keiktelėjo ir šveitė jį į palovį.

— O čia svarbus tik vienas dalykas — patirtis. Nesitikėk iš manęs nuolaidų. Niekada to nedariau. Tu pati užsimanei meilužio, mažute. Ir tuoj atsiimsi viską, kas priklauso.

Hanės raumenys subliūško, susijaudinimą pakeitė išgąstis. Tačiau net baimė neįstengė išvyti jos iš kambario, pernelyg karštai ji troško Dešo meilės.

— Dešai!

— Ką?

— Tu... Man dabar visai nusirengti, ar ką?

Dešo rankos sustingo ant kelnių diržo. Jis susmuko ant kėdės, stovinčios už nugaros, ir kelias akimirkas sėdėjo nejudėdamas. Hanė užgniaužė kvapą melsdamasi, kad šis pavojingas nepažįstamasis, iš paskutiniųjų mėginantis — ir gana sėkmingai — ją įbauginti, vėl virstų žmogumi, kurį ji taip myli. Bet pamačiusi sučiauptą jo burną suprato: suminkštėti jis neketina.

— Pagaliau bent viena blaivi mintis. — Jis susikryžiavo ištiestas kojas ir ėmė tiriamai ją apžiūrinėti. — Nusivilk viską, kas dar liko, bet gražiai ir neskubėdama, o aš pasižiūrėsiu.

— Kodėl būtinai turi viską daryti taip pasibaisėtinai?

— O ko tu tikėjaisi, mažute? Manei, bus tik eilėraštukai ir bučinukai? Jeigu norėjai to, reikėjo pasičiupti kokį berniūkštį. Tokį pat neišmanėlį kaip tu. Gerų manierų vyruką, kuris neskubėtų ir nenuskriaustų tavęs, kaip tuoj nuskriausiu aš.

— Tu manęs nenuskriausi.

— Klysti. Rengiuosi nuskriausti, ir dar kaip. Tu tik pažvelk, koks esu didelis. Nagi, nusivilk apatinius. O gal esi pasirengusi pripažinti, kad suklydai?

Hanei kilo noras sprukti nuo jo, bet neįstengė. Dar niekas niekada nedovanojo jai meilės, jeigu Dešas tegali duoti tiek, ji priims viską, kad ir ką jis pasiūlytų. Kai sunėrusi už nugaros rankas Hanė segėsi liemenėlę, jos pirštai virpėjo.

Dešas pašoko nuo kėdės įniršio iškreiptu veidu.

— Čia paskutinė tavo galimybė! Jeigu nusisegsi liemenėlę, pažadu, imsiuosi tavęs be gailesčio.

Hanė nevikriai atsisegė sagtelę ir leido petnešėlėms nuslysti nuo pečių.

Dešo skruostuose ėmė gumuliuotis raumenys.

— Tegul tik liemenėlė nukrinta — tada jau bus per vėlu. Aš nejuokauju. Pasigailėsi, kad gimei šiame pasaulyje. — Nėrinių kriauklės nukrito ant grindų. — Vos nusisegsi liemenėlę, pasigailėsi...

— Dešai! — drebančiu balsu sukuždėjo Hanė. — Jau ir taip mane įgąsdinai. Gal galėtum... gal tu galėtum iš pradžių mane tiesiog apkabinti?

Visas jo įdūkis kažkur išgaravo. Pečiai nusviro, lūpos skausmingai išsilenkė. Sudejavęs jis ištiesė į Hanę rankas ir suspaudė ją glėbyje. Jos krūtys lyg du paukšteliai prigludo prie nuogos šiltos jo krūtinės.

Tyloje pasigirdo negarsus liūdnas balsas:

— Aš labai bijau dėl tavęs, Hane.

— Nebijok, — sukuždėjo ji. — Aš žinau, kad tu negalėsi manęs pamilti.

— Mano džiaugsme...

— Viskas gerai. Aš myliu tave už mus abu. Labai tave myliu.

— Tau tik atrodo, kad myli.

— Myliu, — aistringai ištarė ji. — Myliu taip karštai, kaip dar nieko niekada nemylėjau. Tu vienintelis tikrai manimi pasirūpinai. Nepyk ant manęs.

— Brangioji, aš ant tavęs nepykstu. Kaip tu nesupranti? Aš ant savęs siuntu.

— Kodėl?

— Todėl, kad nesu tavęs vertas.

— Netiesa.

Jis sunkiai atsiduso.

— Tu verta kur kas geresnio. Aš nenoriu tavęs įskaudinti, bet veikiausiai sudaužysiu tau širdį.

— Man nesvarbu. Nagi, Dešai. Būk geras, pamylėk mane bent jau šiąnakt!

Dešas ilgai glostė Hanei plaukus. Tada jo rankos nuslydo žemyn nuoga nugara iki klubų.

— Tebūnie, mano džiaugsme. Aš pamylėsiu tave. Teatleidžia man Viešpats, bet negaliu susivaldyti!

Jis pabučiavo jai kaktą ir skruostus. Paskui ėmė glostyti, kol jo paties alsavimas pasidarė sunkus, o tada ėmėsi jos burnos. Bučinys buvo reiklus ir Hanė ištirpo nuostabioje jo galybėje. Dešo rankos nuslydo jos šlaunimis, iš tolydžio didėjančio spaudimo į pilvą mergina suprato, koks jis susijaudinęs. Palenkęs galvą Dešas įniko bučiuoti jaunutes jos krūtis, glamonėti lūpomis spenelius, kol Hanė suglebo iš geismo.

— O aš net nežinojau... — iškvėpė ji.

— Aš parodysiu tau viską, mano džiaugsme, — pažadėjo jis. Paguldęs ant lovos numovė jai pėdkelnes ir kelnaites. Išsigandusi, kad gali padaryti ką nors ne taip, Hanė įsitempė. — Kokia tu nuostabi.

Hanė atsipalaidavo ir nesipriešino, kai jis praskėtė jai kojas ir ėmė glamonėti švelnią, stangrią šlaunų odą. Greitai pajuto, kad yra pasirengusi, ir patikėjo jam visą save. Kai Dešas ją praskleidė, taip pat pasikliovė juo ir netrukdė jo pirštams parengti įėjimą. O kai jis apsinuoginęs atsigulė tarp išskleistų jos šlaunų, Hanė pasitiko jį jausdama karštą, audringai didėjantį pasitenkinimą.

— Dabar ramiau, mano džiaugsme, — nesiliaudamas glamonėti kimiai sumurmėjo jis. — Neįsitempk.

Ji neįsitempė. Tik plačiai atmetė virš galvos rankas, atsivėrusi ir pasikliaudama juo. Dešas žinojo, kur tik palytėti, o kur paglostyti. Moteris jis mylėjo ilgiau, negu Hanė gyveno pasaulyje, ir jos kūno paslaptis permanė geriau už ją pačią.

O kai Dešas lėtai ją užvaldė, Hanė priėmė jį nustebusi, aistringai ir beveik nejausdama skausmo, nes jis taip sumaniai viską parengė. Dešas mylėjo ją ir glamonėjo su begaline kantrybe, nors jo paties kūnas pasidarė slidus nuo prakaito. Jis vedė ir vedė ją iki viršūnės, vis neleisdamas nuskristi.

Pagaliau Hanė pratrūko maldauti, kuždėti tarp trūksmingų atodūsių:

— Nagi, prašau, aš noriu...

— Ramiai, mieloji.

— Bet juk turiu...

— Nebeturi. Patylėk.

Dešas pabučiavo ją, paglostė ir pakėlęs galvą žiūrėjo, kaip ji maldauja išlaisvinimo.

— Aš tuoj... mirsiu.

— Žinau, mano džiaugsme. Viską žinau.

Dešo akys pasimiglojo švelnumu, o ji ėmė šaukti.

Jis nusišypsojo ir leido jai skristi.

17

Hanė gulėjo jo glėbyje įkniaubusi veidą į petį. Dešas tingiai žaidė jos plaukais, šilkines sruogas vyniodamas ant stambių rudų pirštų, o ji tyrinėjo jo krūtinės tekstūrą ir senus randus, kuriuos buvo mačiusi jau anksčiau, bet ligi šiol negalėjo paliesti.

Jis tylėjo.

Ji — ne.

— Dešai, niekada nemaniau, kad viskas bus taip nuostabu. Nė kiek neskaudėjo ir aš nežmoniškai norėjau, kad tai tęstųsi amžinai. Nerimavau... Na žinai, kai pasiskaitai apie tai knygose, pradedi tikėtis kažin ko. O paskui klausi savęs: ar taip būna iš tikrųjų? — Ji palietė randą šalia Dešo spenelio. — O šitas iš kur?

— Nežinau. Gal iš Montanos. Ten aš dirbau rančoje.

— Hmm... Neįsivaizduoju, jog gali būti kas nors stebuklingesnio už seksą. Bijojau, kad aš... Na, supranti, juk neturėjau jokios patirties, maniau, pasirodysiu esanti niekam tikusi. — Suraukusi kaktą ji kilstelėjo galvą. — Juk nesu niekam tikusi, ką?

Dešas pabučiavo ją į nosies galiuką.

— Aišku, kad nesi.

Nusiraminusi Hanė vėl atsigulė ir toliau glostinėjo Dešą.

— Bet aš vis tiek daug ko nežinau, tiesą sakant, kas mums trukdo vėl viską pakartoti? Man nieko neskauda. Tikrai neskauda. Norėčiau būti įsitikinusi, kad tave patenkinau... žinau, kaip tai svarbu. Be to, daug ko nesu dariusi... pats žinai... oralinis seksas ir panašiai...

— O Viešpatie, Hane!..

Atsirėmusi alkūne ji pažvelgė į jį.

— Tai tiesa.

Jo skruostai raustelėjo.

— Dėl Dievo meilės, iš kur tu viso to prisirankiojai?

— Gal mano patirtis ir menka, užtai esu apsiskaičiusi.

— Tada viskas aišku.

— Ir dar...

Dešas sunkiai atsiduso.

— Viskas įvyko taip greitai. Na, gal ir ne greitai. Iš tiesų lėtai, todėl ir buvo taip nuostabu. Bet aš tarsi mažumėlę kuoktelėjau. Ir anaiptol ne dėl savo kaltės, tiesiog viskas, ką darei, vedė mane iš proto. Na, ne visai iš proto, bet...

— Hane...

— Ką?

— Kaip manai, ar tau pavyks prisikasti iki esmės anksčiau, negu abu numirsime iš senatvės?

Ji pakedeno antklodės kraštą.

— O esmė tokia... — Ji padvejojo. — Jaučiuosi šiek tiek sutrikusi.

— Sunku patikėti, kad dar esama dalykų, kurie gali tave sutrikdyti!

Hanė apdovanojo žvilgsniu, kuris turėjo supleškinti jį vietoje, tačiau ji buvo tokia sklidina laimės, kad tikslo nepasiekė.

— Noriu pasakyti, kad... Žodžiu, aistros įkarštyje man nebuvo progos... Aš niekada nesu... — Ji paglostė antklodės kraštą. — Na, supranti... — Ji giliai įkvėpė. — Aš noriu pažiūrėti.

Dešas pakėlė galvą.

— Ko nori?

Dabar jau nuraudo Hanė.

— Noriu... pažiūrėti į tave.

— Turėtų būti tarsi koks mokslinis eksperimentas?

— O tu neprieštarauji?

Nusijuokęs Dešas atvirto ant pagalvės.

— Ne, brangioji. Neprieštarauju. Žvilgtelėk!

Hanė nubloškė antklodę, o netrukus ir Dešas nubloškė viską velniop, nes jie vėl atsidūrė vienas kito glėbyje.

Kai ryte į duris pasibeldė kambarių tarnyba, Dešas buvo po dušu. Jis užsisakė kavos, o Hanė vaflių, dešrelių, skrudintos duonos, sulčių ir varškinę bandelę su mėlynėmis. Ji troško viską suvalgyti, viską išragauti, viską išmėginti. Apglėbusi save rankomis Hanė mąsliai šypsojosi. Dabar ji jau buvo tikra moteris. Šimtas du svarai moteriškojo dinamito. Kiečiausi Vakarų vyrukai nepajėgė įveikti Dešo Kugano, o jai vienai pavyko parklupdyti kaubojų karalių!

Įsitikinusi savo gundymo galia Hanė išdidžiai nužingsniavo per svetainę rišdamasi chalatėlį, kurį užsimetė ant pečių išeidama iš dušo, ir atidarė duris.

— Pastatykite ant...

Prasmukusi pro ją į kambarį viesulu įsiveržė Vanda Ridžvėj.

— Jis juk čia, tiesa? Savo kambaryje jo nebuvo. Žinau, kad čia!

— Mama, būk gera!.. — Meredita nenoriai įėjo paskui ją.

Nors Dešas su Vanda buvo išsiskyrę jau daugybę metų, Hanę kaipmat surakino kaltės jausmas.

— Kas... Apie ką jūs kalbate?

Iš vonios kambario aiškiausiai buvo girdėti dušo šniokštimas ir Vanda perliejo Hanę tokiu žvilgsniu, kokiu suaugusios moterys žiūri į sugautą meluojant vaiką.

— Motina įsitikinusi, kad čia yra mano tėvas, — nervingai paaiškino Meredita.

— Dešas? — Hanės akys suapvalėjo visai kaip Dženės, kai ši mėgindavo išsisukti iš nemalonios padėties. — Jūs manote, kad Dešas yra čia? — Dirbtinai nusijuokusi ji dar labiau išpūtė akis. — Betgi tai juokinga. — Ji dar kartą nenatūraliai sukikeno. — Kodėl Dešas turėtų naudotis mano dušu?

— Tai kas gi ten? — pasiteiravo Vanda.

— Vienas žmogus... Aš... aš susipažinau su vienu vyriškiu per vestuves...

Nuraudusi Meredita atsisuko į motiną.

— Juk sakiau, kad jo čia nėra! Tu amžinai galvoji apie jį kuo blogiau. Juk aš sakiau...

— Meredita, ji meluoja! Tu visą gyvenimą smerkei mane dėl mūsų skyrybų. Ir nors be perstojo šneki apie pragaro liepsnas, ligi šiol manai, kad tavo tėtukas sugeba vaikščioti vandeniu. Tau atrodo, jog jį gaubia didžiulė aureolė, visai kaip Jėzų. Kurgi ne! Tas tavo tėtušis neįstengtų pereiti per vandenį, net jeigu šis būtų iš betono. Jo paleistuvystės pražudė mūsų santuoką, o ne aš!

Dušo šniokštimas vonios kambaryje nutilo.

Hanė sunerimusi žvilgtelėjo į duris.

— Nenoriu pasirodyti nemandagi, bet jeigu jūs čia nebeturite daugiau ko...

— Ei, Hane! Eikš ir nušluostyk man nugarą.

Išgirdusi tėvo balsą Meredita mėšlungiškai kvėptelėjo. Vanda triumfuodama iškėlė galvą.

— Jo kambaryje sugedo dušas, — klumpančiu liežuviu suvebleno Hanė. — Aš buvau su kitu vyru, bet jis jau išėjo. O tada paskambino Dešas, pasakė, kad jo kambaryje neveikia dušas, ir paprašė leisti pasinaudoti maniškiu.

Tarpduryje pasirodė Dešas, vienu rankšluosčiu šluostydamasis galvą, o kitu apsisiautęs klubus.

— Hane...

Ir nutilo.

Spinduliuodama iš pasitenkinimo Vanda susinėrė ant krūtinės rankas. Meredita įsižeidusi sušnypštė.

Dešas apmirė tik akimirką, o tada vėl įniko šluostytis plaukus.

— Ką judvi čia veikiate tokioje ankštybėje?

— Kaip jūs galėjote?! — dusdama išspaudė Meredita.

— Meredita, viskas yra visai ne taip, kaip jūs manote! — Hanė prišoko prie Dešo ir atsistojo šalia. — Dešai, aš ką tik papasakojau Vandai ir Mereditai, kad tavo kambaryje neveikia dušas. Ir tu paprašei leidimo pasinaudoti manuoju. O kadangi mano... hmm... nakties partneris jau išėjo, pasakiau, kad nė kiek neprieštarauju, ir...

Dešas pažvelgė į ją kaip į kvailelę.

— Ką, po velnių, čia tauški?

— O kaip tavo sugedęs dušas? — silpnučiu balseliu pasiteiravo Hanė.

Jis užsimetė rankšluostį ant pečių, sugniaužė jo galus rankose ir pasisuko į Mereditą.

— Mere, jokio sugedusio dušo nėra ir nebuvo. Mudu su Hane šią naktį praleidome kartu, o kadangi abu esame suaugę žmonės, tai neturi rūpėti niekam, išskyrus mudu.

Vandos akyse sužaibavo pagiežingas pasitenkinimas.

— Pagaliau tavo dukrytė savo akimis pamatė, koks žmogus yra jos tėtukas!

Mereditos lūpos suvirpėjo, prasivėrė ir ji karčiai prabilo:

— Tėtuk, aš už tave melsiuosi. Visą dieną praleisiu klūpodama ant kelių ir melsdamasi už nemirtingą tavo sielą.

Dešas nusiplėšė nuo kaklo rankšluostį.

— Po šimts, negaišk tuščiai laiko! Man visai nereikia, kad kas nors už mane melstųsi.

— Netiesa, reikia. Tavo sielai išgelbėti prireiks daugybės maldų, — tarė Meredita ir nukreipė žvilgsnį į Hanę. — O jūs! Jūs esate tikras įžeidimas kiekvienai moteriai, vertinančiai savo kūno šventumą. Tai jūs sugundėte jį, visai kaip tos Babilono paleistuvės!

Meredita beveik pataikė į dešimtuką ir Hanė apniuko. Bet tada į priekį žingtelėjo Dešas.

— Tučtuojau nutilk, — perspėjamai pasakė jis. — Daugiau nė žodžio!

— Bet ji tokia ir yra! Juk ji...

— Gana! — subaubė Dešas. Ir Hanei nespėjus susivokti, kas vyksta, prisitraukė ją prie savęs. Jausmų lavina, užplūdusi dėl tokio mėginimo apginti, pakirto jai kojas. — Jeigu nori likti mano gyvenime, Meredita, tau teks priimti Hanę, nes ir ji taps to gyvenimo dalimi.

Hanė pakėlė galvą ir pažvelgė į Dešą.

— Niekada jos nepripažinsiu, — karčiai pareiškė Meredita.

— Gal tau vertėtų geriau pasverti savo žodžius, užuot užtrenkus visas duris?

— Apie tai nereikia nė galvoti, — atkirto Meredita. — Jei pritarčiau šiam niekingam ryšiui, ir pati nusidėčiau!

— Nuspręsti teks tau pačiai, — atsakė Dešas.

Tada į priekį žengė Vanda.

— Meredita, iškviesk liftą. Aš tuoj ateisiu.

Meredita aiškiai dar ne viską buvo pasakiusi, bet priešgyniauti motinai jai neužteko dvasios. Atkakliai nežiūrėdama į tėvą ji pervėrė Hanę neapykantos sklidinu žvilgsniu ir išėjo.

— Tau būtinai reikėjo atsitempti ją čia, tiesa? — paklausė Dešas, kai Meredita dingo anapus durų.

Vanda pasišiaušė.

— Tau neteko su ja gyventi! Tu buvai jai šaunus vyrukas, kartą per kelerius metus pasirodantis mieste su pilnais lagaminais dovanų. O aš buvau bjauri ragana, išgrūdanti jos tėtuką ten, iš kur jis atvyko. Jai jau dvidešimt dveji metai ir aš pavargau gyventi be perstojo jos smerkiama.

Dešas kietai sučiaupė lūpas.

— Geriau nešdinkis.

— Jau išeinu. — Vanda timptelėjo ant peties rankinės dirželį ir ūmai jos priešiškumas tarsi šiek tiek apmalšo. Nuo Dešo ji nukreipė žvilgsnį į Hanę ir vėl atgal. Tada palingavo galvą. — Tu ir vėl esi pasirengęs viską sugadinti, ar ne, Rendi?

— Nesuprantu, ką čia šneki.

— Kaskart, vos pradėjęs laikytis vandens paviršiuje, tu būtinai tuoj pat viską sugadini. Kiek tave pažįstu, amžinai taip nutinka. Kaip tik tada, kai tavo reikalai pradeda sėkmingai klostytis, tau kažkaip pavyksta viską sugriauti.

— Tu išsikraustei iš proto.

— Nedaryk to, Rendi, — tyliai pasakė ji. — Nors šį kartą nedaryk!

Tarp jų pakibo sunki tyla. Dešo veidas tapo kietas, Vandos — liūdnas. Nevikriai paplekšnojusi jam per ranką ji paliko juodu vienus.

Hanė atitraukė akis nuo užsivėrusių durų ir pažvelgė į Dešą.

— Ką ji turėjo omenyje? Apie ką kalbėjo?

— Nekreipk dėmesio.

— Dešai!

Atsidusęs jis pažvelgė pro langą.

— Manau, ji suprato, kad ketinu tave vesti.

Hanei užspaudė gerklę.

— Vesti mane?

— Eik, apsirenk, — šiurkščiai paliepė jis. — Turime suspėti į lėktuvą.

Jis nė žodžiu neužsiminė apie Hanę apstulbinusį pareiškimą nei skrendant, nei tada, kai jie atvyko į Los Andželą. Galų gale ji liovėsi mėginusi jį prakalbinti. Greitkelyje iš oro uosto Dešas paskutiniais žodžiais keikė kitus vairuotojus ir negailestingai juos lenkė. Bet net subjurusi jo nuotaika nepajėgė nutildyti Hanės širdyje giedančių angelų chorų.

Dešas pasakė, kad nori ją vesti! Jos pasaulis suskilo lyg kiaušinis ir atskleidė brangakmeniais nusagstytą šerdį.

Piktai keiktelėjęs Dešas nėrė tarp dviejų sunkvežimių. Hanė suprato: jie važiuoja visai ne į rančą, o Pasadenos link, ir jai sutraukė paširdžius. Dešas veža ją namo! O kas, jeigu jis nė nemano tesėti žodžio? Gal vestuvių nebus, o jis tik svarsto, kaip pasakyti, kad apsigalvojo?

— Galiu lažintis, į šį lagaminą tu neįsidėjai nė vienų džinsų!

Jo balse išgirdusi priekaištą Hanė pasiskubino užimti gynybines pozicijas:

— Juk mes ketinome susituokti.

— Tu visada turi parengusi tinkamą atkirtį, tiesa? — Hanė buvo besižiojanti atsakyti, bet nespėjo, nes Dešas kalbėjo toliau: — O mes viską sutvarkysime štai taip. Manau, bus geriausia nuvažiuoti į Bają17. Ten užregistruosime santuoką ir kelias dieneles pagyvensime gamtoje. Iki filmavimų pradžios mums dar liko savaitė, tai imkime ir išspauskime iš jos viską, ką galime.

Angelų choras sutartinai užtraukė aleliuja.

— Tu nejuokauji? — suvapėjo ji. — Mes tikrai susituoksime?

— Ar gali pasiūlyti ką nors gudriau? O gal tau patiktų, kad būtume meilužiai? — pastarąjį žodį jis išspjovė lyg itin nepadorų keiksmą. — Arba tiesiog sugyventiniai?

— Daug kas taip gyvena, — stengdamasi suprasti, kur jis lenkia, neužtikrintai atsakė Hanė.

Dešas, regis, visiškai ja nusivylė.

— Ir tai — didžiausia tavo svajonė? Štai ką tau pasakysiu, mažute. Per savo gyvenimą aš ne kartą pasielgiau nederamai, bet niekada nebuvau taip žemai smukęs, kad nevesčiau moters, kurią myliu.

Dešas ją myli! Nuo šių žodžių jos vidų tarytum nušvietė saulė. Ir Hanę nustojo jaudinti bjauri jo nuotaika, ką jau kalbėti apie kitus dalykus. Dešas pasakė, kad ją myli ir kad ji taps jo žmona. Panoro pulti jam į glėbį, tačiau jis atrodė toks neprieinamas ir ji neišdrįso.

Daugiau Dešas nepratarė nė žodžio, kol jie pasiekė Hanės namus.

— Duodu tau dešimt minučių atsikratyti šitų skudurų, įsimesti džinsus ir batų porą. Naktį praleisime rančoje, o anksti ryte išvažiuosime. Naktimis ten šalta, todėl pasiimk šiltesnę pižamą. Ir nepamiršk gimimo liudijimo.

Gimimo liudijimas! Nejaugi jie tikrai susituoks? Tylutėliai cyptelėjusi iš laimės Hanė puolė jam ant kaklo, tada nuskuodė namo padaryti viską, ką jis liepė.

Niekas iš šeimos narių, regis, nė nepastebėjo, kad Hanės nebuvo namie. Ji greitai susikrovė daiktus ir pasakė Šantalei išvažiuojanti kelioms dienoms. Ši nepasidomėjo kur ir ko, o Hanė neaiškino. Dar negalėjo iki galo patikėti, kad Dešas Kuganas tikrai ketina ją vesti, o kol ves, ji nenorėjo niekam patikėti savo paslapties, kad neprasitartų blogą valandą.

Kai Hanė grįžo į automobilį, Dešas jau nekantriai būgnijo pirštais į vairą.

— Tau nereikėjo laukti automobilyje, — lipdama pasakė ji. — Galėjai užeiti vidun.

— Tai jau ne, kol ten tūno ta kanibalų gauja.

Hanė nusprendė, kad spės įkvėpti Dešui deramą pagarbą savo šeimai ir vėliau, kai jie susituoks, tačiau kai kurie dalykai laukti negalėjo. Ir kai automobilis pasuko Ventūros link, saulėtą jos nuotaiką uždengė mažas debesėlis.

— Dešai! Tu pasakei, kad visada vedi moterį, kurią myli. Aš noriu, kad mane mylėtum ne taip kaip ankstesnes žmonas. Aš noriu... noriu, kad tai būtų visiems laikams!

Jis neatplėšdamas akių žvelgė į kelią.

— Ką gi, pažiūrėsime.

18

Kitą dieną jie susituokė Meksikalio miestelyje, esančiame vos kirtus sieną. Ceremonija įvyko kažkokioje oficialioje įstaigoje — Hanė taip ir nesuprato kokioje, nes nemokėjo perskaityti ispaniškos iškabos, o Dešas po senovei buvo nekalbus. Abu mūvėjo džinsais. Hanė rankose laikė gėlių puokštę, Dešo nupirktą iš gatvės prekeivės, o vestuvinis žiedas buvo paprastas auksinis lankelis iš artimiausios juvelyrinės parduotuvės.

Pastato sienos buvo plonos ir iš gretimos kontoros kurtinamai aidėjo per radiją transliuojama ispaniška roko dainelė. Juos tuokiantis valdininkas žybčiojo auksiniu dantimi ir skleidė kvaitinantį gvazdikų aromatą. Pasibaigus registracijos ceremonijai Dešas čiupo santuokos liudijimą ir išsitempė Hanę į gatvę net nepabučiavęs.

Karštas vidurdienio oras buvo prisodrintas drėkinimo kanalų ir purškiamų trąšų kvapo, bet Hanė traukė jį su pasimėgavimu. Ji dabar „ponia Deš Kugan“! Hanė Džeinė Mun Kugan. Pagaliau ji priklauso kitam žmogui!

Dešas nusitempė ją prie gatvėje stovinčio džipo, prigriozdinto žygio įrangos. Jau anksčiau buvo jai sakęs, kad specialiai pritaikė džipą kelionėms po laukines neišvažiuojamas vietas, kuriose mėgdavo stovyklauti. Kai jis pasuko prie vienos iš valstybinių degalinių „Pentex“ prisipildyti talpaus benzino bako, Hanė prisiminė laikus, kai į tokias keliones jis išsirengdavo vienas, o ji svajodavo važiuoti drauge. Tada net neįsivaizdavo, kad jos svajonė išsipildys.

Iš Meksikalio jie patraukė į vakarus. Virš asfalto bangelėmis raibuliavo karštas oras, plentas buvo gerokai prišiukšlintas. Kelkraščiuose lyg pagaišę aligatoriai riogsojo išmestos padangos, varganą kraštovaizdį pagyvino tik senos suplyšusios afišos. Kurtinamai tūtuodamas pro šalį pralėkė sunkvežimis su darbininkais. Hanė iškišo pro langą ranką ir linksmai jiems pamojavo.

— Nori, kad nutrauktų ranką? — piktai suniurnėjo Dešas. — Tuoj pat liaukis!

Nors jungtuvių ceremonija jau buvo įvykusi, jo nuotaika, regis, nė kiek nepraskaidrėjo. Hanė tarė sau, kad anksčiau ar vėliau jis pasidalys su ja rūpesčiais, bet kol kas nusprendė laikyti liežuvį už dantų.

Hanė su Gordonu ir Šantale kelis kartus lankėsi Tichuanoje, tačiau šios Bachos dalies nepažinojo. Tai buvo sausringa niūri vietovė, gumbuotu pirštu įsirėmusi į jūrą. Kelios mylios į vakarus nuo Meksikalio plentas kirto aukštutinę Lagūna Salados — didžiulio išdžiūvusio ežero dugno — dalį. Žemės paviršius buvo išraižytas visureigių ir džipų padangų.

Nuo Mėnulį primenančio išdžiūvusio ežero kraštovaizdžio Hanės blakstienos apsunko. Vakar vos stojus tamsai jie pasiekė rančą ir tylomis pavakarieniavo. Tada Dešas be ceremonijų nuvedė ją į vieną iš svečių kambarių, ten ji nepajėgdama užmigti neramiai prasivartė visą naktį, nes bijojo, kad ryte Dešas savo sprendimą pakeis. Ji vis dirsčiojo į auksinį žiedą ant piršto ir niekaip neįstengė patikėti, kad juodu tikrai susituokė.

Nuo smarkaus krestelėjimo Hanė petimi atsitrenkė į vyrą – Dešas išsuko iš plento ir nuvairavo džipą išdžiūvusio ežero dugnu.

— Nakčiai apsistosime viename iš palmių kanjonų, — sausai mestelėjo jis. — Ta vietelė nelengvai pasiekiama, todėl turistai ten dar neatsikraustė.

„Nelengvai pasiekiama“ — gana švelniai pasakyta. Kol nedidelis automobilis įveikė ežero dugną ir pagaliau užsiropštė į viršų stačiais uolingais vakarų pusės šlaitais, jo krumpliaračiams teko kaip reikiant pasidarbuoti. Maždaug valandą jie važiavo siauru, už automobilio vėžę vos platesniu takeliu. Hanę taip užkrate, kad ji pasijuto visiškai pribaigta. Pagaliau pro siaurutį plyšį tarp uolų džipas įvažiavo į mažą palmių priaugusį kanjoną.

Iš abiejų kanjono pusių kilo neįveikiamo aukščio granito sienos. Nulinkusios drambliamedžių šakos buvo susipynusios su palmėmis ir eglūnais. Dešas sustabdė džipą ir Hanė išgirdo čiurlenant vandenį. Išlipęs iš automobilio Kuganas dingo tarp medžių. Hanė taip pat išlipo pramiklinti kojų ir pažiūrėti, iš kur sklinda čiurlenimas. Atsigręžusi išvydo nedidelį krioklį, sidabriniu perregimu rūku krintantį nuo stačios uolos.

Iš už medžių pasirodė Dešas, pakeliui segdamasis kelnių užtrauktuką. Hanė greitai nukreipė žvilgsnį, sutrikusi ir susižavėjusi dėl tokio neįprasto artumo, nes buvo įsitikinusi, kad vyrui šitaip elgtis žmonos akivaizdoje yra visiškai normalu.

Dešas ėmė krauti mantą iš džipo ir mostelėjo galva į krioklį.

— Šis kanjonas — viena iš nedaugelio vietų visoje Bachoje, kur esama gėlo vandens. Yra net karštų versmių. Didžiojoje pusiasalio dalyje — sausra ir dulkės, vanduo čia brangesnis už auksą. Paimk tuos kuolelius palapinei!

Hanė taip ir padarė, bet eidama ilgiausiu kuoleliu užkliudė džipą ir jie visi tarškėdami pabiro ant žemės.

— Hane, velniai rautų, žiūrėk, ką darai!

— Atsiprašau.

— Nejaučiu jokio noro visą laiką sekioti tau iš paskos ir viską tvarkyti!

Hanė pasilenkė ir ėmė rinkti kuolelius.

— Gal teiksiesi pasakyti, kodėl apsiavei šiais sandalais? Puikiai prisimenu, kad liepiau tau pasiimti batus.

— Aš pasiėmiau, — atsakė Hanė. — Jie sudėti drauge su mano drabužiais.

— Kokia iš jų nauda, jeigu guli drauge su drabužiais, kai vaikštome dykumos vidury, kur kiekvieną akimirką gali užlipti ant barškuolės?

— Mes nesame dykumos vidury, — stodamasi su kuoliukais rankose paprieštaravo Hanė.

— Atrodo, nuo vakar tu vis ieškai progos susibarti.

Apstulbusi dėl tokios neteisybės Hanė įsmeigė į Dešą akis.

Bet juk jis pats elgiasi lyg prisėdęs dygliakiaulę!

Dešas nykščiu kilstelėjo užsmauktą ant akių skrybėlę ir metė į Hanę nieko gero nežadantį žvilgsnį.

— Reikėtų iškart nustatyti keletą taisyklių. Žinoma, jeigu mėtydama daiktus rasi laiko ir mane išklausyti.

— Man iki šiol dar neteko stovyklauti, — kietai atrėžė Hanė. — Todėl nieko apie tai neišmanau.

— Ne apie stovyklą kalbu. Kalbu apie mudu, — tarė Dešas ir priėjo visai arti jos. — Visų pirma, viršininkas čia aš. Esu įpratęs viską daryti savaip ir neketinu atsisakyti įpročių. Prisitaikyti teks tau — ir kad negirdėčiau inkščiant. Aišku? — Jis nelaukė Hanės atsakymo ir teisingai darė. — Namų apyvoka manęs visiškai nedomina. Frazės „darbo pasidalijimas“ mano žodyne išvis nėra. Prie skalbimo mašinos aš nesiartinu, manęs nejaudina, ar spintelėje yra kavos. Tokiems reikalams mes ką nors pasamdysime arba gali jais rūpintis pati. Viena iš dviejų. — Dešas prisimerkė. — O dabar dėl tos tavo parazitų šeimynėlės. Jeigu nori juos remti — tavo reikalas, bet iš manęs jie negaus nė skatiko ir prie rančos tegu nesiartina per dešimt mylių. Supratai? — Viskas atrodė taip, lyg Dešas dėstytų jai išleidimo iš kalėjimo sąlygas — nei pridėti, nei atimti. — Ir dar vienas dalykas. — Niūrus Dešo veidas dar labiau apniuko. — Dėl tų kontraceptinių piliulių, kurias mačiau tavo rankinėje. Nuo šiol geri jas kuo tvarkingiausiai, mažute. Aš jau sugadinau gyvenimą vieniems vaikams ir neketinu gadinti kitiems.

— Dešai!

— Ką?

Hanė numetė kuolelius ant žemės ir pakėlė akis į Dešą stengdamasi nenukreipti žvilgsnio.

— Aš kaip įmanydama bandau neprarasti kantrybės, tačiau tu užvijai mane ant bedugnės krašto. Ar bent supranti tai?

— Bet aš vos spėjau praverti burną!

— Klysti. Tu jau spėjai viską sugadinti.

Jo žandikaulis išsišovė į priekį.

— Tikrai?

— Taip, tikrai. Manęs niekas negalėtų pavadinti verksne, Dešai Kuganai, bet nuo tada, kai tave įsimylėjau, atsiėmiau iki soties. Ir žinok: tu labai mane liūdini, o jeigu nesiliausi, aš tuoj neatlaikysiu ir pravirksiu. Tuo tikrai nesididžiuoju, tiesą sakant, man gėda, bet taip jau yra. Jeigu nenori šito apgailėtino medaus mėnesio nuoliekų praleisti šalia žliumbiančios žmonos, elkis kaip džentelmenas — o tu tai sugebi, aš žinau!

Dešas nuleido galvą. Paspyrė bato nosimi akmenuką. O kai prabilo, jo balsas buvo tylus ir šiek tiek prikimęs:

— Hane, aš dar niekada nebuvau ištikimas moteriai!

Skausmo strėlė kiaurai perskrodė Hanei širdį.

Dešas žvelgė į ją liūdnomis akimis.

— Kai pagalvoju apie nugyventą gyvenimą, apie tuos metus, kurie mus skiria, jau neminint, kad teks užraukti mudviejų bendrus darbus, niekaip negaliu patikėti, jog vis dėlto pasiryžau žengti šį žingsnį. Ne dėl savęs, tiesiog mintis, kad tu liksi įskaudinta, man buvo nepakenčiama. Ko gero, esu pamišėlis, bet kai mano gyvenime atsiradai tu, aš nebepajėgiu blaiviai mąstyti.

Visos Hanės nuoskaudos išgaravo ir širdį užplūdo švelnumas.

— Turbūt ir aš šiek tiek kuoktelėjau. Aš myliu tave taip, kad kartais darosi baisu.

Dešas priglaudė ją prie krūtinės.

— Žinau. Ir myliu tave dar labiau. Todėl mano elgesys nedovanotinas.

— Dešai, būk geras, nekalbėk taip.

Jis paglostė Hanei galvą.

— Tu smelkiesi į mane iki kaulų net tada, kai nežiūriu į tave. Viskas būtų ėjęsi kuo puikiausiai, jeigu mano akyse nebūtum subrendusi, bet staiga supratau: tu jau visai suaugusi, ir nors labai stengiuosi, nieku gyvu nepriversiu tavęs tapti ankstesniu vaiku.

Paskui jie ilgai stovėjo tylėdami, tylą trikdė tik už nugarų ošiantis krioklys.

Jiems bebaigiant įsirengti stovyklą dangų aptraukė debesys, pradėjo dulkti lietus, juntamai atvėso. Hanė sužvarbo ir peršlapo, tačiau buvo laiminga kaip niekad.

— Gal jau būtų metas užkąsti? — paklausė Dešas ir užtraukė nedidelės palapinės, kurią buvo pastatęs, užtrauktuką.

Hanė priėjo prie džipo ir jau rengėsi iškelti didelę skardinę dėžę su maisto atsargomis, bet šalia atsirado Dešas ir paėmė ją žmonai iš rankų.

— Ji juk nesunki, — užprotestavo Hanė. — Galiu ir pati iškelti.

— Neabejoju, kad gali. — Dešas pasilenkė ir lūpomis palietė jos lūpas.

Prisiminusi ką tik girdėtus griausmingus jo pareiškimus Hanė patyliukais nusišypsojo. Didesnio niektauzos už Dešą Kuganą ji dar nebuvo sutikusi.

Sušiaušęs palmių lapus palapinę užgriuvo kiaurai veriančio vėjo gūsis ir Hanė nusipurtė.

— Maniau, šiose vietose atogrąžų klimatas.

— Sušalai?

Ji linktelėjo.

— Tai gerai!

Hanė klausiamai pažvelgė į vyrą.

— Orai čia keičiasi labai greitai, ypač žiemą, — su aiškiu pasitenkinimu pranešė Dešas. — Dabar vienintelis metų laikas, kai reikia palapinės. Šiaip užtektų ir vėjelio perpučiamo tento, kad pridengtų nuo saulės ir apsaugotų nuo vabzdžių. Kol aš čia susitvarkysiu, paimk sausų drabužių mums abiem, o sau dar ir šiltus apatinius.

Hanė taip ir padarė, bet kai jau ėjo į palapinę persirengti, Dešas užstojo kelią.

— Ne čia.

Paėmęs ją už rankos jis susuko sausus drabužius į pončą ir nusivedė ją prie palmių.

Sulig kiekviena minute darėsi vis šalčiau ir Hanė pradėjo kalenti dantimis.

— Žinai, Dešai, vaikštynėms man per daug šalta.

— Eikš, eikš! Tau tai vieni niekai. Nuo žvalinančio šaltuko dar niekas nemirė!

— Nieko sau šaltukas! Juk garas iš burnos verčiasi!

Dešas nusijuokė.

— Tu jau inkšti ar man tik pasirodė?

Hanė prisiminė nuostabius pūkinius miegmaišius, į kuriuos vertėtų tuoj pat sulįsti ir kur ji galėtų gauti dar kelias meilės meno pamokas.

— Tikrai nepasirodė.

— Matau, reikės pradėti tave grūdinti. — Dešas pervedė ją per krūmokšnius ir Hanei užkando žadą. Priešais juos tarp paparčių ir samanotų akmenų tyvuliavo ežerėlis, nuo kurio į šaltą orą kilo garas. — Juk sakiau, kad čia yra šiltų versmių, — priminė Dešas. — Kaip manai, gal nusimeskime drabužius ir eikime pasiausti?

Hanė pamėgino atsisagstyti palaidinę, bet sugrubę pirštai neklausė ir Dešas spėjo nusirengti pirmas. Jis padėjo Hanei nusitraukti šlapius džinsus ir įsivedęs ją į ežerą sustojo, kai vanduo siekė jam iki liemens, o Hanės tik krūtys ir pečiai liko paviršiuje. Karšto vandens prisilietimas prie sužvarbusio kūno sukėlė neįprastą jausmą. Šaltame ore likusios Hanės krūtys pasidengė žąsies oda, speneliai susiraukšlėjo ir tapo kieti kaip akmenukai. Dešas pasilenkė ir vieną spenelį įtraukė į šiltą burną. Atvertusi galvą Hanė mėgavosi švelnia glamone. Tada jis sugriebė burna kitą spenelį.

Pagaliau Dešas ją paleido ir ėmė lieti šiltu vandeniu sužvarbusius pečius, neleisdamas niurktelėti, šildė vandeniu ir didelių įdegusių rankų delnais.

Hanė po vandeniu pradėjo glostyti jam šlaunis ir pilvo apačią. Speneliai po šiltais Dešo pirštais atsileido ir išbrinko kaip pumpurai po vasaros saule. Jos rankos įsidrąsino. Hanė glostė, kol jis suvaitojo.

Tada jie įbrido į ežerėlio vidurį ir vanduo apsėmė jos pečius.

— Apkabink kojomis mane per liemenį, — kimiu balsu pratarė Dešas.

Hanė nulaižė jam nuo skruosto vandens lašelius ir padarė, ko prašoma.

Dešas glamonėjo ją po vandeniu, jo rankos nepasotinamai tyrinėjo kiekvieną Hanės kūno colį, ir nuo tų beprotiškų glamonių jai užėmė kvapą.

— Dešai... — Ji stipriau apglėbė jį šlaunimis.

Jis suvaitojo jos vardą ir nusinešė Hanę į palapinę.

Palmių kanjone jie praleido dvi dienas ir per šį laiką Dešas, rodės, atjaunėjo jos akyse. Griežtos linijos lūpų kampučiuose suminkštėjo, užgesęs žalių akių žvilgsnis vėl atgijo. Jie tiek juokėsi, kvailiojo ir mylėjosi, kad Hanė kartais pradėdavo abejoti, kuriam iš jų dvidešimt — jai ar Dešui. Ant žygio krosnelės ji kepė kiaušinienę su kumpiu, o kai trečios dienos rytą jie susiruošė išvažiuoti, Hanės akys pritvinko ašarų. Dešas norėjo pasinaudoti stojusiu atšilimu ir aprodyti jai viską aplinkui, todėl dar kelias dienas jie ketino praleisti Kalifornijos įlankos, dar vadinamos Korteso vardu, pakrantėje.

— Šios dienos buvo geriausios mano gyvenime, — atsiduso Hanė, kai jie vėl atsidūrė greitkelyje, vedančiame į pietus.

— Mes čia dar sugrįšime, — netikėtai niūriu balsu tarė Dešas. — Manau, ateityje turėsime daug laiko kelionėms.

— O kas čia bloga? Juk tau patinka būti gamtoje?

— Man patinka gamtoje atostogauti. Vargu ar patiks, kai abu tapsime bedarbiais.

Hanė ryžtingai kilstelėjo smakrą.

— Nenoriu apie tai kalbėti.

— Hane...

— Tikrai, Dešai. Ne dabar.

Dešas nusileido ir ėmė pasakoti apie paplentėje besistiepiančius augalus, rodyti stūksančias vulkaninės kilmės uolas. Pavažiavus labiau į pietus pro atvirus džipo langus pūstelėjo karštas brizas. Išvydus daugybę senų pamestų automobilių Hanei pasidarė nejauku. Juos supantis kraštovaizdis atrodė kažkoks apokaliptinis: niūri perdžiūvusi žemė it šašais buvo aptekusi surūdijusiais automobiliais, kurie riogsojo ratais į viršų tarytum nugaišę vabzdžiai; drėgmės stokojanti augalija priminė griaučius, apleistas kelias šen bei ten buvo nutaškytas suvažinėtų gyvūnų maita. Net pavojingiausi kelio ruožai nebuvo atitverti ir kai kur šalikelėse grupelės kryžių rodė, kur ilsisi iš šio gyvenimo pasitraukę kažkieno mylėti žmonės.

Hanę apėmė nesuprantama baimė — ne dėl savęs, dėl Dešo.

— Leisk man vairuoti, — staiga paprašė ji.

Dešas klausiamai žvilgtelėjo į žmoną. Hanė žinojo, kad jis puikus vairuotojas, bet kažkodėl panoro pati atsisėsti prie vairo. Tik tada, kai ji valdys kiekvieną automobilio krustelėjimą, stebės kiekvieną kelio posūkį, pajėgs išsaugoti Dešą.

— Netoliese pakrantės namelyje yra restoranas, galėsime sustoti pietų, — pasakė jis. — Maistas ten tikrai puikus. Paskui vairuoti galėsi tu.

Hanė prisivertė kelis kartus giliai įkvėpti ir palengva aprimo.

„Namelis“ — aiškiai perdėtas to restorano apibūdinimas. Jis buvo sumūrytas iš nedegtų plytų ir kadaise nudažytas gelsvai žalia spalva; varganoje terasoje, iš kurios vėrėsi vaizdas į jūrą, stovėjo keli skirtingi staliukai. Nuo saulės terasą dengė sukiužęs stogas, apkaltas vėlyje pliaukšinčių toliu ir paremtas netašytais mediniais stulpais.

— Aš žinau, Dešai, kad mokesčių valdyba susigrobia didžiąją tavo pajamų dalį, bet juk išgalėtum pasiūlyti man ką nors geriau.

— Pažiūrėsime, ką pasakysi vėliau, — šyptelėjęs atsakė šis ir nusivedė ją link kreivakojo medinio stalo, prie kurio buvo prikaltas kruopščiai nušveisto linoleumo lapas.

— Senjoras Kuganas!

— Holą! Como estas, Emilio?

Dešas pakilo pamatęs prie jų einantį pagyvenusį meksikietį. Jie pasisveikino berte berdami ispaniškus žodžius, tada Dešas pristatė ją. Hanė nemokėjo ispanų kalbos ir nesuprato, kaip Dešas apibrėžė jos statusą. Pagaliau Emilijas dingo tinklu nuo vabzdžių uždengtoje virtuvės angoje.

— Tikiuosi, esi praalkusi? — Dešas nusiėmė skrybėlę ir pasidėjo šalia ant laisvos kėdės.

Pusvalandį jie mėgavosi patiekalais, už kuriuos skanesnių Hanei dar nebuvo tekę ragauti: quesadillas iš minkštų kukurūzų paplotėlių su ožkos sūriu, sultingomis jūrų ausimis, pagardintomis citrinų sultimis, avokadais ir mėsingomis krevetėmis, šiek tiek atsiduodančiomis jūros vandeniu ir kalendromis. Kartkartėmis kuris nors pasmeigdavo šakute itin švelnų kąsnelį ir penėdavo kitą. Kartkartėmis jie pasibučiuodavo. Hanei atrodė, kad Dešas yra jos meilužis nuo neatmenamų laikų.

Ji taip prisišveitė, kad desertui patiekto riebaus pyrago su figomis įstengė suvalgyti tik porą kąsnelių. Dešas taip pat padėjo ant stalo šakutę ir įsmeigė akis į jūrą. Jam ant galvos Hanė pamatė pasišiaušusių plaukų verpetą, likusį nusiėmus skrybėlę, ir ištiesė ranką jį suglostyti, nors nebuvo įsitikinusi, kad turi teisę tai daryti.

Dešas sugavo jos ranką ir pakėlė prie lūpų. Tada nuleido ją — atrodė labai rimtas.

— Kai grįšime...

Hanė atitraukė ranką.

— Nenoriu apie tai kalbėti.

— Reikia. Tai labai rimta, Hane. Noriu, kad pirmiausia susirastum gerą advokatą.

— Advokatą? Bene jau nori su manimi skirtis?

Dešas net nešyptelėjo.

— Kalbu ne apie skyrybas. Visi tavo pinigai iki paskutinio skatiko turi būti patikimai apsaugoti, nes per mane prie jų gali prilįsti mokesčių valdyba. Nenoriu, kad tau tektų mokėti už mano finansines klaidas. Buvau kvailys, nepagalvojau apie tai anksčiau, prieš vestuves. Nežinau... su pinigais man nelabai sekasi.

Pamačiusi, kaip susikrimto Dešas, Hanė nusišypsojo.

— Aš tuo pasirūpinsiu, gerai? Nesigraužk.

Jos žodžiai Dešą, regis, nuramino ir jis vėl atsilošė į kėdės atkaltę. Tačiau šiuos ore pakibusius klausimus reikėjo spręsti nedelsiant. Hanė suprato: pasislėpti nuo rūpesčių nėra kur, be to, ir nepavyktų, kad ir kaip šito trokštų. Susimąsčiusi ji krapštinėjo butelio su mineraliniu vandeniu etiketę.

— Dešai, gal viskas bus gerai. Niekas nesužinos. Mūsų vedybas laikysime paslaptyje.

— Neįmanoma. Bulvariniai laikraščiai turbūt jau viską suuodė. Negi manai, kad vyrukas, įregistravęs mūsų santuoką, laikys liežuvį už dantų?

— Gal ir laikys.

— O tas valdininkėlis, kuris tvarkė mūsų dokumentus? O juvelyras, pardavęs vestuvinį žiedą?

Hanė susmuko kėdėje.

— Kaip manai, kas gali nutikti?

— Mūsų ryšių su visuomene skyriaus vyrukai nersis iš kailio stengdamiesi išgelbėti padėtį. Nė velnio neišeis, bet jie apsimes, kad nuvertė kalnus ir ne už dyką gauna algą. Bulvariniai laikraštpalaikiai pasisamdys malūnsparnius ir šie kabės viršum rančos tikėdamiesi nufotografuoti mudu nuogus. Žurnalistai rašys apie mus laikraščiuose. Komikai smaginsis mūsų sąskaita. Mudu būsime pagrindiniai kasdienių „Karsono šou“ pašaipių monologų taikiniai. Negalėsime žengti nė žingsnio, kad koks juokdarys neparodytų į mus pirštu.

— Negali būti...

— Televizijos kompanija ir visi tie velnio aktoriai tikins vieni kitus, esą galima koreguoti scenarijų ir pakeisti serialo koncepciją. Tačiau kad ir ką jie darytų, publika žiaukčios ir „Dešo Kugano šou“ nukeliaus į praeitį.

Hanė ne juokais pyktelėjo ant Dešo.

— Tu neteisus! Amžinai visur matai tik blogybes. Šis tavo bruožas tiesiog nepakenčiamas. Nutinka koks niekniekis, o elgiesi taip, lyg atėjo pasaulio pabaiga! Publika nėra kvaila. Žmonės skiria, kur tikras gyvenimas, o kur serialas. Ir televizija nieku gyvu jo neatsisakys. Užsidirbo milijonus. Šis serialas — sėkmingiausias per pastaruosius metus. Visi mus myli!

— Ką stengiesi įtikinti? Mane ar save?

Tylus Dešo balsas Hanę nuginklavo. Ji pažvelgė į vidurdienio saulėje žėrinčias vandenyno bangas ir nusvarino pečius.

— Mes nepadarėme nieko bloga. Juk mylime vienas kitą. Aš neištversiu, jeigu jie pavers mus blevyzgų taikiniu. Čia tikras gyvenimas, ne televizijos serialas.

— Bet žiūrovai mūsų nepažįsta, jie pažįsta tik personažus, kuriuos mes vaidiname. Ir naujiena, kad Dženė Džons pabėgo su savo tėtuku ir už jo ištekėjo, jiems bus baisesnė už bombos sprogimą.

— Tai neteisinga, — spyrėsi Hanė. — Mes nepadarėme nieko bloga.

Dešas įdėmiai pažvelgė į ją.

— Tu dėl nieko nesigaili?

— Aišku, kad ne! O štai tu, atrodo, gailiesi.

— Nesigailiu. Gal ir turėčiau, bet nesigailiu.

Kai jie pažvelgė vienas kitam į akis ir neišvydo jose nieko kito, tik meilę, įtampa šiek tiek atlėgo.

Tą pačią dieną juodu įsirengė stovyklą smėlėtoje vienišos įlankėlės pakrantėje. Dešas parodė Hanei, kaip plaktuku ir kirstuku atskelti nuo akmens stambią kumščio dydžio austrę. Užsispaudę citrinos sulčių jie valgė austres žalias.

Maudytis buvo šaltoka, bet Hanė užsispyrė, kad jie eitų pabraidyti po vandenį, o vėliau Dešas sušildė jos kojas tarp savo šlaunų. Jie mylėjosi ošiant bangų mūšai.

Kitą naktį išsinuomojo viešbutuke kambarį su vonia ir karštu vandeniu. Įvertinusi visus maudynių po dušu dviese pranašumus Hanė pasistiebė ant pirštų galiukų ir sukuždėjo Dešui, ką nori jam padaryti.

— Tikrai? — pasitikslino šis kimtelėjusiu balsu.

— Tikrų tikriausiai!

Šį kartą jau ji nusivedė jį į lovą.

Kitą dieną jie patraukė gilyn į dykumą ir ten įsirengė stovyklą. Hanė pamatė išsiklaipiusius drambliamedžių kamienus ir granito riedulius, kuriems vėjas buvo suteikęs bauginančias formas. Sustingusio dangaus fone ryškėjo milžiniškų kaktusų su ant jų tupinčiais grifais apybraižos. Vakare, kai abu susėdo prie nedidelio Dešo sukurto laužo, Hanė sunkia širdimi stebėjo saulės laidą.

— Abejoju, ar čia man patiks.

— Jeigu nematei žvaigždžių dykumoje, gali sakyti, kad išvis jų nematei.

Saulė pasislėpė už horizonto ir į dangų pakilo didžiulis paukščių būrys. Hanė apmirė.

— Kaip gražu. Niekada nesu mačiusi tiek paukščių!

Dešas nusijuokė.

— Čia šikšnosparniai, mano džiaugsme.

Hanė nusipurtė ir Dešas prisitraukė ją ant miegmaišio, kurį buvo patiesęs.

— Šių vietovių gamta nenudailinta. Todėl man patinka. Čia gyvenimas apnuogintas iki kaulų. Nereikia jo bijoti.

Hanė palengva aprimo padėjusi galvą vyrui ant peties, o jis suėmė į saują jos krūtį. Dykumą atgaivino nakties garsai. Viena po kitos danguje ėmė žiebtis žvaigždės. Jų žėrėjimo netemdė miesto ugnys ir Hanei pasirodė, tarsi matytų žvaigždes pirmą kartą.

Palengva ji pradėjo suprasti, ką norėjo pasakyti Dešas. Čia visur skleidėsi toks natūralus tikrumas, kad, rodės, nukrito visos juos skyrusios uždangos. Neliko nei paslapčių, nei nutylėjimų.

— Kai grįšime, Hane, mums bus nelengva. Tikiuosi, tau užteks tvirtybės viską atlaikyti.

Hanė kilstelėjo ant alkūnės ir pažvelgė į mylimą veidą.

— Mes abu žinome, kad man tvirtybės pakaks, — tyliai pasakė ji. — O tau?

Hanė visa oda juto, kaip Dešas tolsta nuo jos ir dingsta tarp jų ką tik atsiradęs artumas.

— Nekalbėk niekų, — burbtelėjo Dešas ir palengva nusisuko.

Gal paveikė dykumos kerai, bet Hanei tarytum ūmai atsivėrė akys. Pagaliau ji aiškiai išvydo Dešą — visą, be pagražinimų, pamatė jį tikrą, o ne tokį, koks norėjo jai pasirodyti. Tai, ką pamatė, ją išgąsdino, bet jo meilė suteikė narsos — ji atsisėdo ir atsargiai palietė jam nugarą.

— Dešai, manau, kad atėjo metas tau galutinai subręsti.

Nugara po Hanės pirštais įsitempė.

— Ką tuo nori pasakyti?

Pokalbį Hanė pradėjo, tačiau nebenorėjo tęsti. O kas, jeigu ji klysta? Ir apskritai — kodėl nusprendė žinanti apie jį tai, ko nesuprato brandžios moterys, kurias buvo vedęs anksčiau? Tada priminė sau, kad visos tos brandžios moterys Dešą pametė.

Atsiklaupusi ant kelių ji pasilenkė norėdama matyti jo veidą.

— Tu turi pripažinti: su mūsų vedybomis pasibaigė didelė tavo gyvenimo dalis. Nemanyk, kad jeigu sumanysi mūsų santuoką nutraukti, tau užteks, kaip anksčiau, įsikraustyti į lovą pas kitą moterį, ir iškart gausi sutikimą skirtis!

Dešas prisimerkė ir pašoko nuo miegmaišio.

— Neturi nė lašo sveiko proto!

— Nesąmonė! Nuo pat pirmų vedybų kelnių užtrauktuką tu naudojai kaip avarinį išėjimą. Kitos tavo žmonos šį jauką prarydavo, tačiau aš neprarysiu! — Širdis ėmė pašėlusiai plakti, bet ji jau buvo nuėjusi per toli, kad galėtų trauktis, todėl pakilusi atsistojo šalia jo. — Iškart perspėju: radusi tave lovoje su kita moterimi galiu nušauti tave, galiu nušauti ją, bet skyrybų negausi!

— Kvailesnių šnekų kaip gyvas nesu girdėjęs! Tu beveik davei man leidimą būti neištikimam.

— Tik perspėjau, kas tavęs laukia.

— Štai šito aš ir bijojau! — Iš susijaudinimo Dešo kalba tapo nenuosekli. — Tu dar pernelyg jauna! Tu neišmanai santuokos esmės... Net kvailiausiai moteriai nešautų į galvą mintis sakyti savo vyrui tokius dalykus!

— O aš pasakiau. — Stengdamasi suvaldyti drebulį Hanė prikando apatinę lūpą. — Aš nesiskirsiu su tavimi, Dešai. Ir nesvarbu, su keliomis moterimis tu permiegosi.

Net blausioje laužo šviesoje Hanė matė, kaip Dešo veidas paraudo iš pykčio.

— Esi tikra kvaiša, ar aišku?

Baimė šiek tiek atlėgo ir ji su nerimu pažvelgė į vyrą.

— Smarkiai tave išgąsdinau, tiesa?

— Aš neišsigandau. Tiesiog negaliu patikėti, kad esi tokia kvaila, — atšovė Dešas.

Hanė nusprendė eiti toliau.

— Tavo praeities aš jau nepakeisiu. Padėkok tiems geradariams, kurie svaidė tave iš vienos šeimos į kitą.

— Kuo jie čia dėti?

— Aš neketinu dingti iš tavo gyvenimo kaip anos šeimos. Gali mylėti mane kiek nori ir nieko bloga nenutiks. Esu tavo žmona iki gyvenimo pabaigos, kad ir kaip stengsiesi, tau nepavyks manimi atsikratyti!

Hanė matė — Dešas kaupia dvasią atsakyti. Jau buvo besižiojąs, bet vėl sustingo. Hanė paėmė jį už rankos.

Nuo nakties vėjo gūsio girgžtelėjo kaktusas. Dešas paklausė tyliai, tačiau vis dar žiūrėdamas į šalį:

— Tu čia rimtai kalbi?

— Labai rimtai.

Dešas pažvelgė į ją ir nors atsikosėjo, sukilę jausmai užsmaugė gerklę, jis prabilo kimiu balsu:

— Kaip gyvas nesu sutikęs bjauresnės ir įkyresnės bobos už tave.

Iš pradžių Hanė pamanė, kad tai laužo atšvaitai, bet paskui suprato klydusi. Dešo Kugano akyse tikrai blizgėjo ašaros.

Staigus kritimas 1989-1990

19

— Jūs vis dar pykstate ant Dešo ir Hanės?

Šį klausimą „Beau Monde“ reporterė pateikė užsimetusi koją ant kojos ir žvelgdama į Eriką pro akinių raudonais metaliniais rėmeliais stiklus. Lorelė Kruger buvo iš tų žiniasklaidos žmonių, apie kuriuos sakoma: „Įžūlūs ir pasipūtę.“ Iš pažiūros atrodė tipiška Niujorko intelektuale — liekna ir patraukli, kukliai trumpai apsikirpusi ir neryškiai pasidažiusi. Vilkėjo gana atsitiktinai parinktais ir pernelyg laisvais drabužiais: megztiniu aukšta atlenkiama apykakle, rusvai žalsvos spalvos duksliomis kelnėmis, avėjo auliniais batais, o ant riešo segėjo sovietinį karišką laikrodį.

Dėl straipsnio „Beau Monde“ ir nuotraukos ant viršelio vertėjo pasikankinti, bet Lorelė šnekino Eriką jau kelios dienos. Jam šios šnekos gerokai pabodo, juoba šiandien buvo sekmadienis — vienintelė laisva diena. Stengdamasis nors kiek apmaldyti susierzinimą Erikas pakilo nuo vienos iš dviejų priešpriešiais sustatytų sofų prabangiame viešbučio, kuriame jis buvo apsistojęs, kambaryje, priėjo prie lango ir užsirūkęs cigaretę įsmeigė žvilgsnį į parką. Kovo vėjo gūsiai lingavo dar nuogų medžių šakas. Nuo šio reginio Eriko širdį persmelkė Kalifornijos ilgesys, nors išvažiavo iš ten vos prieš mėnesį.

Pagaliau jis atsakė į klausimą:

— Dešas ir Hanė susituokė 1983-iųjų pabaigoje, daugiau kaip prieš penkerius metus. Visą šį laiką buvau smarkiai užsiėmęs ir nelabai apie tai galvojau. Be to, kai tai įvyko, seriale aš jau nebesifilmavau.

Erikas išpūtė dūmus ir šie apgaubė liesus pirštus, laikančius stiklą, prigesindami atspindį, bet visiškai neuždengdami. Nuo „Dešo Kugano šou“ laikų jo bruožai tapo griežtesni, veidas sulyso, nors nė kiek neprarado vyriško grožio. Šiaip ar taip, dvidešimtmečio Eriko Dilono uždarumas ir niūrus mąslumas perkopus trisdešimt virto grėsmingu patrauklumu ir tiems susvetimėjusiems antiherojams, kuriuos jam dažnokai tekdavo vaidinti ekrane, suteikė neįveikiamo žavesio.

Kai pasigirdo dar vienas klausimas, Eriko dėmesys buvo nukrypęs į automobilius, šliaužiančius toli apačioje per sekmadieninį Manhataną.

— Vis dėlto netgi nebebūdamas nuolatinis „Dešo Kugano šou“ filmavimo grupės narys, jūs ne kartą esate išsakęs nuomonę apie šį serialą.

Erikas pasitraukė nuo lango ir atsisėdo ant sofos priešais Lorelę.

— Ne vien aš ją išsakiau. Jeigu pamenate, tuo metu serialas jau ketverius metus buvo rodomas per televiziją ir prodiuseriai rengė tęsinį. Mes visi tikėjomės didelių pinigų. Deja, pasklidus žiniai apie Dešo ir Hanės vestuves viskas nuėjo šuniui ant uodegos. Rosui Bachardžiui serialą teko užraukti.

— Taip, labai apmaudu.

— Pinigai yra pinigai. — Erikas patogiau įsitaisė ant dryžuotos sofos. — Aišku, jeigu būčiau žinojęs, kaip susiklostys tolesnė mano karjera, nebūčiau taip smarkiai graužęsis.

— Manau, „Oskaro“ nominacija geriausio aktoriaus kategorijoje dar labiau pagerino jūsų perspektyvas.

— Kaip ir apvali suma banke.

— Ir nusprendėte atleisti įsimylėjusiems paukšteliams jų nuodėmes?

— Turbūt taip.

— Ar su kuriuo nors iš jų palaikote santykius?

— Niekada nebuvau artimas nei su Dešu, nei su Hane. Kartkartėmis pasišneku su Liza Keslberi.

— Kuganas vis dar filmuojasi reklaminiuose klipuose ir gauna antraeilių vaidmenų, bet Hanės gyvenimą gaubia paslaptis, — tęsė Lorelė. — Kartais ją mato paskaitose Peperdino universitete, o šiaip ji, regis, nedažnai išvyksta iš rančos.

— Ir žudo savo talentą. Hanė nė pati nenutuokia, kokia gera aktorė ji yra. Kita vertus, jos pastangos nesipainioti akyse manęs nestebina. Jai kaip reikiant kliuvo nuo spaudos.

— Ji taip ilgai melavo apie savo amžių, kad kai pagaliau pasakė teisybę, niekas nepatikėjo. O tai, jog žiūrovai laikė ją septyniolikmete, kai pabėgo su Kuganu, tik kliūstelėjo į ugnį alyvos.

Erikas užgesino cigaretę greta stovinčioje peleninėje.

— Tikrąjį amžių Hanė slėpė ne savo valia, tai buvo Roso Bachardžio užmačia.

— Atrodo, jūs ją ginate.

— Viena vertus, ji nukentėjo nekaltai, kita vertus, juodu su Dešu daugeliui žmonių sugadino gyvenimą.

— Bet ne jums.

— Ne man.

Lorelė žvilgtelėjo į gulintį ant kelių bloknotą.

— Pastaruoju metu žiniasklaidos nuomonė apie jus puiki. Džinas Siskelas prisipažįsta laikantis jus geriausiu dvidešimto amžiaus paskutinio dešimtmečio aktoriumi.

— Man, žinoma, malonu, bet tokias pranašystes laikau šiek tiek per ankstyvas.

— Jums tik trisdešimt vieni. Prieš akis marios laiko įrodyti, kad kino kritikai teisūs.

— Arba kad klysta.

— Bet juk jūs taip nemanote?

— Ne, aš taip nemanau.

— Be abejo, jūs tvirtai pasitikite savimi. Antraip vargu ar būtumėte pasiryžęs atvažiuoti į Niujorką vaidinti „Makbete“, tiesa?

Lorelė metė žvilgsnį į diktofoną — patikrino, ar nesibaigė juostelė.

Erikas pridėjo pirštą prie lūpų.

— Škotiškoje pjesėje.

Lorelė klausiamai pažvelgė į pašnekovą.

— Aktoriai laiko negeru ženklu vadinti šią pjesę tikruoju vardu. Tai senas teatro prietaras.

Žurnalistės lūpas iškreipė nepatikli šypsena.

— Kažkodėl netikiu, kad jūs esate iš prietaringųjų.

— Spektaklis bus rodomas dar porą savaičių ir aš esu linkęs neerzinti likimo, juoba kai reikalas toks rizikingas.

— Sutinku, reikalas tikrai rizikingas. Buvo šiek tiek netikėta, kad jus ir Nadią Evans — du pagrindinius mūsų ekrano sekso simbolius — pakvietė vaidinti lordą ir ledi Makbetus. Kritikai ėjo į teatrą laikydami užantyje akmenį. Jus galėjo sudraskyti į gabalus!

— Bet nesudraskė.

— Šis „Mak...“ škotiškosios pjesės pastatymas pats seksualiausias iš visų, kuriuos man teko matyti.

— Suvaidinti geismą nesunku. Kur kas sunkiau susitvarkyti su visu tuo krauju ir aistromis.

Lorelė nusijuokė ir Erikas pajuto, kaip tarp jų perbėgo srovė, maitinama lyčių traukos magijos. Taip nutiko jau nebe pirmą kartą, bet Erikas ir dabar nuvijo šalin mintį atsidurti su Lorele vienoje lovoje. Gerokai padidėjęs jo išrankumas sekso partnerių atžvilgiu buvo susijęs ne tik su ŽIV grėsme. Pirmieji santuokos metai su Lili, kai jis stengėsi pasiekti su ja tikro kūniško artumo, kaip reikiant atmušė norą užsiimti seksu vien dėl sekso. Erikas nebesiguldavo į lovą su moterimis, kurios jam nepatiko, juo labiau su spaudos atstovėmis.

— O jūs, Erikai, puikiai mokate laikyti liežuvį už dantų, tiesa?

Stengdamasis laimėti laiko Erikas pasisiekė cigaretę.

— Ką norite tuo pasakyti?

— Jau kelios dienos stengiuosi ką nors iš jūsų išpešti, o dar nė iš tolo nenumanau, kuo jūs gyvenate. Uždaresnio žmogaus nesu sutikusi. Turiu omenyje ne vien tai, kaip vikriai išsisukate nuo klausimų apie skyrybas ar apskritai apie praeitį. Jūs neleidžiate sau net netyčia prasitarti, ko nereikia, ar ne?

— Jeigu man būtų lemta tapti medžiu, tapčiau ąžuolu.

Lorelė nusijuokė.

— Turiu prisipažinti, jūs smarkiai mane nustebinote. Sakykite, kodėl...

Bet nespėjus jai paleisti naujos klausimų serijos durys atsilapojo ir į kambarį įsiveržė Reičelė Dilon. Tamsūs susitaršę plaukai gaubė mažutį švelnų veidelį, kurio subtilius bruožus darkė tik šokolado dėmė ant skruosto ir lopinėlis pleistro ant kaktos. Mergytė mūvėjo raudonais džinsais, avėjo rausvais sportbačiais, vilkėjo megztuku su triušio Rodžerio aplikacija, buvo pasidabinusi motinos dirbtinių briliantų vėriniu. Po šešių savaičių jai sukaks penkeri metai.

— Tėti! — suspigo Reičelė taip entuziastingai, tarytum būtų nemačiusi tėvo dievai žino kiek laiko, nors išsiskyrė jie tik prieš kelias valandas. Ištiesusi rankas ir vos neapvertusi vazos su dirbtinėmis gėlėmis mergytė puolė prie Eriko. — Tėti, atspėk, ką mes matėme!

Reičelė nepastebėjo ant grindų tiesiai jai po kojomis gulinčio sekmadieninio „Times“ numerio. Ji niekada nepastebėdavo kliūčių tarp savęs ir siekiamo tikslo.

— Ką gi jūs matėte? — Įprastu judesiu Erikas sugriebė mažylę kaip tik tą akimirką, kai ji paslydo ant laikraščio ir jau lėkė stačia galva į stovintį šalimais kavos staliuką. Reičelė apsivijo rankomis tėvui kaklą — ne iš dėkingumo, kad šis apsaugojo ją nuo galimo pavojaus, tiesiog visada taip pašėlusiai jį apkabindavo netgi po trumpiausio išsiskyrimo.

— Ne, tu atspėk!

Erikas smarkiau priglaudė nenustygstantį, energija trykštantį dukters kūnelį ir įkvėpė ypatingo, žemuoginio šiek tiek drėgnų mažylės plaukų aromato — Reičelė niekada neidavo žingsniu ten, kur buvo galima bėgti. Pačiame kaštoninės garbanos gale mataškavosi pandos pavidalo segtukas. Apsimetęs, kad rimtai svarsto dukters žodžius, Erikas ištraukė segtuką ir padėjo ant stalo krašto. Reičelės segtukų buvo pilna visur. Vieną jis net išsitraukė iš kišenės per spaudos konferenciją, palaikęs jį žiebtuvėliu.

— Jūs matėte žirafą arba Madoną.

Mergytė pratrūko kvatoti.

— Ne, kvailuti! Tėtuk, mes matėme, kaip dėdė siusina tiesiai ant šaligatvio!

— Štai už ką mes mylime Niujorką, — ramiai apibendrino Erikas.

Reičelė entuziastingai sulinksėjo galvą.

— Tikrai, tėti! Tiesiai ant šaligatvio!

— Tau pasisekė. — Erikas atsargiai palietė pleistrą ant dukters kaktos. — Kaip tavo gumbas?

Bet Reičelė nesileido taip paprastai nušnekinama.

— Tėti, net tavo gerutė Bekė žiūrėjo į tą dėdę!

— O štai ir ji. — Erikas kažkaip itin švelniai pažvelgė į Reičelės seserį dvynę Rebeką, kuri įėjo pro duris įsikibusi į ranką mergaičių auklei Karmen.

Mergytė meiliai nusišypsojo tėvui. Erikas pamerkė jai viršum kitos dukters galvos — pasiuntė Rebekai jų slaptą ženklą.

Reičelė, kaip paprastai, suskubo pirmoji, bet greitai jai čia nusibos, o tada mudu su tavimi ilgai ilgai būsime apsikabinę!

— Tėti, ar mama man skambino? — Staigiai atsisukusi Reičelė atsitrenkė pakaušiu tėvui į smakrą. — Žadėjo šiandien paskambinti.

— Vakare, mieloji. Juk žinai, ji visada skambina penktadieniais prieš jums gulant miegoti.

Reičelei, kaip ir reikėjo tikėtis, nusibodo sėdėti su tėvu, nušokusi nuo kelių ji pribėgo prie auklės ir atplėšė šios ranką nuo Bekės.

— Eime, Karinėn! Sakei, kad galėsiu piešti pirštais šlapiame popieriuje. — Prieš išeidama iš kambario Reičelė atsigręžė į seserį. — Nesumanyk visą dieną trukdyti tėčiui, krapštuke. Kai mes su Karmen baigsime piešti, parodysiu tau, kaip užsirišti batraiščius. — Jos veidas tapo griežtas. — Ir tik pamėgink nesistengti!

Erikas šiaip ne taip įveikė norą įsikišti ir apginti savo trapią ligotą dukrelę nuo ryžtingos ir gyvybingos sesers. Reičelė negalėjo pakęsti Bekės lėtumo, nors ją nuoširdžiai mylėjo ir beatodairiškai gynė. Kai Reičelė paaugo ir jau pradėjo kai ką suprasti, Erikas papasakojo jai apie Dauno ligą, kuria serga sesuo, tačiau Bekės lėtumo ji vis tiek nepajėgė priimti kaip neišvengiamybės ir negailestingai jai nurodinėjo. Greitesnį, gydytojų lūkesčius pranokusį Rebekos vystymąsi iš dalies buvo galima paaiškinti nekantriu Reičelės reiklumu.

Erikas žinojo, kad, priešingai visuomenėje vyraujančiai nuomonei, vaikai, turintys Dauno sindromą, yra labai skirtingi. Raidos sutrikimas gali būti vos pastebimas arba labai ryškus, o fiziniai ir protiniai nukrypimai nuo normos — patys įvairiausi. Papildoma keturiasdešimt septintoji chromosoma, sukėlusi Rebekai Dauno ligą, nulėmė lengvą mergaitės raidos atsilikimą, bet tai nereiškė, kad ji negalės gyventi visaverčio gyvenimo.

Reičelei dingus Bekė priėjo prie tėvo nepaleisdama iš burnos nykščio. Nors ir ne identiškos dvynės, nepaisant kiek įkypų Bekės akių ir mažos kuprelės ant nosies, mergaitės buvo nepaprastai panašios viena į kitą ir į tėvą. Atsargiai ištraukęs dukters pirštą iš burnos Erikas ją apkabino ir pabučiavo į kaktą.

— Sveika, mano saulyte. Na, kaip laikosi tėčio dukrytė?

— Beka gla-zi.

Erikas nusišypsojo ir priglaudė mergytę prie krūtinės.

— Žinoma!

— Tėtis ilgi gla-zus.

Bekė šnekėjo lėčiau negu Reičelė, praleisdavo žodžius, painiodavo garsus. Pašaliniam žmogui buvo nelengva suprasti, bet Erikas suprato be jokio vargo.

— Ačiū, šaunuole.

Priglaudęs dukrelę prie krūtinės Erikas jau nebe pirmą kartą pajuto, kaip į jį plūsta neapsakoma ramybė. Ir nors Dilonas niekam nesisakė, Bekę jis priėmė kaip ypatingą dangaus dovaną, vienintelį tikrą dalyką savo gyvenime. Jis nuolat būgštavo dėl dukters bejėgiškumo, tačiau rūpestis šiuo silpnučiu vaikeliu padėjo nešti nepakeliamą naštą. Pats ne iki galo tai suprato, bet Rebeka, regis, buvo siųsta, kad padėtų jam išpirkti kaltę prieš Džeisoną.

Erikas taip įsijautęs bendravo su dukterimis, kad bemaž pamiršo Lorelę Kruger, kuri su godžiu smalsumu stebėjo šeimos sceną. Erikas nesistengė slėpti Bekės būklės, vis dėlto nemėgo rodyti savo vaikų žiniasklaidos atstovams ir už jokius pinigus neleido jų fotografuoti. Aišku, mergaitės anksčiau sugrįžo iš pasivaikščiojimo, Lorelė dėl to nekalta, bet toks įsikišimas į asmeninį gyvenimą Erikui paliko nemalonių nuosėdų.

— Šiandien viskas, Lorele, — staiga pasakė jis. — Dieną turiu šiokių tokių reikalų.

— Pagal susitarimą man dar liko pusvalandis, — paprieštaravo Lorelė.

— Aš nežinojau, kad mergaitės sugrįš taip greitai.

— Ar visada esate pasirengęs dėl jų mesti viską į šalį?

Jos klausime galėjai justi smerkiamą gaidelę, būdingą vaikų neturinčiam žmogui.

— Visada. Niekas visame pasaulyje — nei „Beau Monde“, nei karjera — man nėra svarbiau už dukteris. — Tai buvo pats atviriausias jo prisipažinimas nuo pat interviu pradžios, bet Erikas suprato: Lorelė juo nepatikėjo. Ir nors jai aiškiai buvo liepta išeiti, mergina nė nemanė krautis bloknoto ir diktofono.

— Su buvusia žmona judu drauge rūpinatės vaikais, tiesa? Stebiuosi, kad kelis pastaruosius mėnesius, užuot palikęs mergaites su motina, išplėšėte jas iš įprastos vietos ir vežiojatės po visą šalį.

— Tikrai?

Lorelė laukė paaiškinimo, bet Erikas tylėjo. Jis nenorėjo pasakoti žurnalistei, kad Lili jau seniai nebepajėgia tvarkytis su dukterimis. Pagal įstatymą abiejų tėvų pareigos buvo vienodos, nors iš tikrųjų Reičelė ir Rebeka beveik visą laiką būdavo su tėvu.

Lili mylėjo abi mergaites, tačiau kažkodėl — Erikas to nepajėgė suprasti — laikė save kalta dėl Bekės ligos, o kaltės jausmas trukdė jai tinkamai elgtis su šia dukterimi. Dar prastesni santykiai susiklostė su Reičele. Lili anaiptol nebuvo kvaila moteris, deja, taip ir neišmoko pažaboti valdingos mažylės, Reičelė jojo jai ant sprando.

Lorelė toliau stebėjo meilų Eriko ir Bekės bendravimą.

— Atrodo, jūs galite susigadinti paskutinio kieto vaikino reputaciją. Nors tai nėra blogai, nes kai kurie kritikai tokią reputaciją laiko didžiuliu trūkumu. Jie tvirtina: kad ir kokio vaidmens imatės, vis tiek išeina visuomenės atplaiša.

— Paistalai.

— Tai pažvelkime į pastarąją kritinę jūsų darbų analizę. — Lorelė pervertė kelis bloknoto lapus. — Cituoju : „Akivaizdus Eriko Dilono polinkis į vienatvę paverčia jį tipišku atsiskyrėliu. Šis aktorius balansuoja ant pačios briaunos: seksualiai pavojingas, užsisklendęs, savanoriškai pasitraukęs į šešėlį. Žiūrovas mato, kad jis kenčia, bet mato tik tiek, kiek pats aktorius leidžia jam pamatyti. Erikas nuostabus, tik suprasti, kas jis yra iš tikrųjų, neįmanoma. Iš esmės jis nepakartojamas, priešiškas visam pasauliui ir to pasaulio nugalėtas“.

Erikas staigiai pakilo nuo sofos stipriai glausdamas prie savęs dukterį.

— Juk sakiau: šiandien pakaks.

Bekė pažvelgė į jį susirūpinusi. Erikas prisivertė nusiraminti ir paglostė dukteriai ranką. Tada vėl metė žvilgsnį į žurnalistę.

Sprendžiant iš to, kaip Lorelė suskato rankiotis daiktus ir krautis į talpią rankinę, ji pati suprato nuėjusi per toli. Tačiau prie pat durų mergina akimirką stabtelėjo.

— Erikai, aš dar nebaigiau darbo. Gal vėliau mes galėtume... na, pats suprantate. Kur nors išgerti ar ką...

— Ar ką, — šaltai pakartojo Dilonas.

Kai Lorelė išėjo, jis nuramino Bekę, nusiuntė ją pažaisti su seserimi, o pats per tą laiką kelis kartus paskambino telefonu. Pasikalbėjęs nuėjo į erdvų dukterų kambarį ir linktelėjęs Karmen suteikė jai ilgai lauktą atokvėpį. Žengęs į kambario gilumą Erikas įsižiūrėjo, kaip Bekė atsisėdusi prie žemo staliuko kantriai piešia pirštu raudonus skritulius ant specialaus popieriaus lapo.

Pastaruosius tris mėnesius trankytis su mergaitėmis po visą šalį pasirodė ne taip jau paprasta. Kaskart viešbučio numeryje būdavo sumontuojama įranga žaidimams ir sustatomos įvairiaspalvės plastikinės dėžės su žaislais ir knygelėmis. Rebeką reikėdavo įtaisyti į specialią mokyklą ir surasti logopedą, o Reičelę leisti į privatų vaikų darželį. Bet Erikas tikėjo, kad dukterų buvimo šalia pranašumai nusveria būtinybės nuolat jas tampyti iš vietos į vietą nepatogumus.

Reičelė, kuriai jau pabodo piešti pirštais, nusprendė pasipraktikuoti verstis kūliais. Kambarys — ne sporto salė, jame buvo per daug baldų ir Erikui neilgai teko laukti to, kas neišvengiama. Kartą kitą pamėginusi mergaitė pėdute trenkėsi į plastikinės dėžės kraštą ir paleido dūdas.

Erikas pritūpė šalia.

— Neverk! Duokš, patrinsiu kojytę.

Reičelė pažvelgė į tėvą ir visą kaltę dėl nesėkmės suvertė jam.

— Tėti, tai tu viską sugadinai! Man puikiausiai pavykdavo, kol tavęs nebuvo! Tu kaltas!

Erikas kilstelėjo antakį rodydamas dukteriai, kad ant šito kabliuko jis neužkibs.

Bet Reičelė buvo viena iš nedaugelio žmonių, kurių tokia tėvo mimika nė kiek netrikdė, ir atsakydama ji taip pat kilstelėjo antakį.

— Verstis kūliais — tikra kvailystė!

— Aha, — neaiškiai numykė Erikas. — Aišku, vartytis tokioje vietoje — ne itin geras sumanymas. — Erikas atsistojo, priėjo iš už nugaros prie Bekės ir paglostė jai kakliuką. — Gražiai pavyko, mieloji. Kai piešinys išdžius, atnešk man — pasikabinsiu savo grimo kambaryje teatre. — Tada grįžtelėjo į Reičelę. — Parodyk man savo piešinį.

Ji piktai dėbtelėjo į tėvą.

— Man jis nepatiko ir aš jį suplėšiau.

— Atrodo, kai kam metas į lovą.

— Tėti, aš nesiožiuoju! Tu visada siunti mane miegoti, kai manai, kad ožiuojuosi!

— Vadinasi, apsirikau.

— Tėti, dieną miega tik maži vaikai.

— O tu, žinoma, jau nebe maža.

Nuo staliuko pasigirdo Bekės cypimas.

— Beka noli palodyti piešinį Vienakiui! Noliu palodyti Vienakiui!

Reičelė akimirksniu liovėsi ožiuotis. Pašoko nuo grindų ir pribėgusi čiupo tėvą už rankos.

— Aha, tėti! Leisk pažaisti su Vienakiu. Būk geras!

Abi mergaitės žvelgė į jį taip maldaujamai, kad Erikas nusijuokė.

— Ak, jūs, pramaniūgės! Na gerai. Bet Vienakis negalės ilgai užtrukti. Sakė, kad šiandien jo laukia kruvinas mūšis. Be to, jis turi susitikti su savo agentu.

Reičelė džiugiai sukikeno, nudūmusi prie savo spintos ištraukė stalčių ir susirado tamsiai mėlynas pėdkelnes. Pribėgusi prie tėvo padavė jam pėdkelnes ir iškart pasičiupo dėžutę su pleistrais.

— Tik ne pleistru, — užprotestavo Erikas, atsisėdo ant mažos kėdutės ir užsimovė ant galvos pėdkelnes. Jų galus susirišo kaip piratišką skarelę. — Norite palikti tėvą be pusės antakio?! Verčiau aš tiesiog užmerksiu akį.

— Tėti, tu turi užsiklijuoti pleistrą, — kaip paprastai, spyrėsi Reičelė. — Vienakis negali būti be raiščio, tiesa, Beke?

— Bekė noli Vienakio!

Dūsaudamas ir bambėdamas Erikas nuplėšė popierėlį nuo lipnios juostelės ir įstrižai užsiklijavo dešinę akį — nuo antakio pradžios iki skruostikaulio. Bekės pirštas vėl atsidūrė burnoje. Reičelė net palinko į priekį. Užgniaužusios kvapą jos stebėjo stebuklingą tėčio virsmą vienakiu piratu. Erikas luktelėjo. Kad ir kokia kukli auditorija, persikūnijimo akimirka jam buvo šventa — akimirka, kai išnyksta riba tarp tikrovės ir pasakos.

Erikas giliai atsikvėpė kartą, kitą.

Kai persikūnijęs jis pašnairavo iš po pleistro ir rūsčiai išsiviepė, Reičelė iš susižavėjimo suspigo.

— Ta-a-aip, kas gi čia? A, dvi kraugerės mergiūkštės, jeigu mano akis neapgauna! — Erikas metė į dukteris nuožmų žvilgsnį ir buvo apdovanotas susižavėjimo kupinu klyksmu.

Reičelė, kaip paprastai, puolė bėgti nuo jo. Erikas pašoko nuo kėdutės ir apglėbęs pakėlė ją ant rankų.

— Nagi, meilute, ne taip greitai! Aš kaip tik renku patikimą komandą savo piratų laivui. — Nuo Reičelės, spiegiančios iš laimės ir besiraitančios jo rankose, Eriko žvilgsnis nukrypo į Bekę, žiūrinčią į juos laimės sklidinomis akimis. Tada jis papurtė galvą. — Ne-a, matau, jūs man netinkate. Atrodote kaip skystablauzdės. — Erikas pastatė dukrą ant žemės ir įsirėmęs rankomis į šonus perliejo rūsčiu žvilgsniu.

Reičelė nė nemanė kęsti nuoskaudos.

— Mes nesame skystablauzdės, Vienaki! Nagi, pačiupinėk! — Ji sulenkė ranką ir įtempė raumenis. — Beke, parodyk jam raumenis!

Bekė taip ir padarė. Erikas kantriai pasilenkė ir palietė abiejų dukrelių rankutes. Pajuto jų kaulelių trapumą ir vėl suspaudė širdį, bet jis neišsidavė, net švilptelėjo iš susižavėjimo.

Betgi jūs kur kas stipresnės, negu buvo galima tikėtis! Nors... — Rūstus Eriko žvilgsnis sustojo prie Bekės. — O tu ar gerai pliekiesi rapyra?

— Tai toks kardas, — garsiai pakuždėjo Reičelė seseriai.

Bekė sulinksėjo galva.

— Labai, labai gėlai.

— Aš taip pat, Vienaki, — sucypė Reičelė. — Aš puikiai valdau rapyrą! — Ši žaidimo dalis mergaitei patiko užvis labiausiai. — Galiu vienu mostelėjimu nušnioti galvą bet kuriam niekšui!

— O dabar ar galėtum?

— Galiu nė nemirktelėjusi perrėžti jam pilvą, paleisti kraują, išversti žarnas, ištaškyti smegenis!

Erikas, pasižymintis puikiu gebėjimu susikaupti, beveik visiškai praskydo išgirdęs Reičelę mėginant pamėgdžioti jo tartį. Tačiau pats buvo sugalvojęs žaidimo taisykles ir tvirtai jų laikėsi. Todėl dabar įtariai pažvelgė į dukreles.

— Net nežinau... Antpuoliai ir plėšikavimas — labai rimtas darbas. Noriu, kad šalia manęs kautųsi drąsios ir narsios širdies žmonės. Tiesą sakant... — Jis atsisėdo ant kėdės šalia Bekės ir sukuždėjo kaip sąmokslininkas: — Man nelabai patinka kraujo vaizdas.

Bekė ištiesė ranką ir paplekšnojo jam per petį:

— Valgsas Vienakis!

Reičelės akyse plykstelėjo pašaipios ugnelės.

— Vienaki, o argi būna piratų, kurie bijo kraujo?

— Dar ir kaip būna. Žinok, jie taip pat labai rizikuoja.

— O mudvi su Beke labai mėgstame kraują, tiesa, Beke? Jeigu pasiimsi mus kartu, mes tave ginsime.

— Aš ginsiu Vienakį! — pasišovė Bekė. Ir apsivijo rankomis jam kaklą.

Erikas abejodamas papurtė galvą.

— Gali būti labai pavojinga. Mums teks puldinėti laivus, pilnus liūtų su didžiuliais nasrais, tie liūtai gali lyg niekur nieko praryti mažas gražias mergaites.

Jos klausėsi išpūtusios akis, o Erikas pasakojo apie pavojus, tykančius jų tuose žygiuose. Iš patirties žinojo, kad jas labiausiai žavi retus žvėris plukdantys laivai, gąsdina net mažiausia užuomina apie plėšikus ar didelius šunis.

Pagaliau Reičelė ištarė žodžius, kuriuos sakydavo visada:

— Vienaki, o mano mamytė ar galės plaukti su mumis?

Erikas patylėjo vos akimirką.

— Ar ji stipri?

— Taip. Labai stipri.

— Ir nebijo kraujo, tiesa?

Reičelė papurtė galvą.

— Kraują ji tiesiog dievina.

— Tada būtinai pasiimsime ir ją.

Mergaitės sukrykštė iš pasitenkinimo ir Eriko širdį užplūdo šiluma. Bent fantazijose jis gali duoti joms motiną, kurios taip dažnai nebūna kasdieniame jų gyvenime ir iš kurios mažai naudos, jeigu ir pasirodo.

Tada piratas Vienakis ėmė verpti stebuklingą pasakojimo apie jūros keliones siūlą, o visos istorijos baigdavosi tuo, kad narsios mergaitės plaukdavo stovėdamos ant denio po burėmis per septynias jūras ir nugalėdavo visus priešus. Tai buvo istorijos apie drąsą ir ryžtą, istorijos, kuriose mažos mergaitės kovėsi lygiai su vyrais ir tvirtai laikėsi iki galo.

Pakerėtos pasakojimo mažylės godžiai gaudė kiekvieną žodį. Klausydamosi Eriko jos matė tik turtingos tėvo vaizduotės piešiamus nuotykius. Nes buvo per mažos ir nesuprato, jog žiūri į žmogų, kuris yra bene geriausias savo kartos aktorius, atliekantis vienintelį gyvenime vaidmenį, kuriame jam nereikia nuo nieko atsiriboti.

20

— Ar tėtis laimėjo? — plevėsuodama rausvais naktiniais marškinėliais, basomis kojelėmis šlepsėdama per juodomis ir baltomis marmuro plytelėmis išklotas grindis į svetainę įsiveržė Reičelė.

Lili nenoromis atplėšė akis nuo televizoriaus pilku gargždo atspalvio korpusu. Ji ką tik iš naujo suremontavo Koldvoterio kanjone esančius savo namus, kurie kadaise priklausė jiems su Eriku. Dabar duris rėmino jonėniškos kolonos, jas vainikavo laužyti frontonai, o neoromaninio stiliaus baldai buvo drapiruoti baltu kiltu. Šviesiai pilkų sienų fone stovėjo marmurinės pirmojo amžiaus skulptūros, prancūziški toršerai, per visą sieną kabėjo siurrealistinė drobė, vaizduojanti viršgarsinį naikintuvą, lekiantį per didžiulio rausvo obuolio vidurį. Iš pradžių naująjį dekorą ji dievino, bet dabar pradėjo galvoti, kad neoklasicizmo gausa pernelyg dvelkia šalčiu.

— Reičele, nustok lakstyti, — sudraudė ji dukrą. — Kodėl nemiegi? Tikiuosi, neprižadinai Bekės.

— Aš noriu pažiūrėti, ar tėtis gaus „Oskarą“. Be to, bijau griaustinio.

Pažvelgusi pro langą Lili pamatė nuo vėjo gūsių linkstančius medžius. Pietų Kaliforniją kamavo baisiausia sausra ir Lili pagalvojo, kad ši audra, kaip ir ankstesnės, praeis šonu, neiškris nė lašo lietaus, bet taip pat žinojo, jog įtikinti tuo užsispyrėlę dukterį bus gana sunku.

— Reičele, audros nebus. Tik vėjas pučia.

Reičelė pažvelgė į ją nutaisiusi maištininkės išraišką, kuri atrodė amžiams įsispaudusi jos veidelyje.

— Aš nemėgstu griaustinio.

Televizoriaus ekrane Akademijos apdovanojimų įteikimo ceremoniją pertraukė reklama.

— Griaustinio nebus.

— Ne, bus!

— Ne, nebus. Juk dabar sausra, kaip tu nesupranti!

— Ne, bus!

— Po velnių, Reičele, liaukis!

Reičelė pažvelgė į ją ir pamindžikavo vietoje.

— Nekenčiu tavęs!

Lili kietai užmerkė akis svajodama, kad Reičelė kuo greičiau dingtų. Ji nemokėjo tvarkytis su mažyle taip kaip Erikas. Vakar, kai suruošė mergaites važiuoti su tėvu, Reičelė išlėkė į gatvę vienomis kojinėmis. Erikas liepė jai apsiauti, ji riktelėjo, kad jo nekenčia, bet Erikas nė nemirktelėjo. Tik pasižiūrėjo į ją ir tarė: „Vadinasi, man nepasisekė, mažute. Bet apsiauti batus tau vis tiek teks.“

Lili žinojo: juo dėta, tikrai būtų nusileidusi. Negali sakyti, kad ji dukters nemylėtų. Naktį, kai Reičelė miega, Lili gali kiauras valandas stovėti prie lovelės ir žiūrėti į dukrą. Bet dieną pasijunta esanti visiška bejėgė. Lygiai kaip jos motina — moteris, neturinti motiniško instinkto. Motina paliko Lili globoti tėvui, ji lygiai taip elgiasi su savo dukterimis. Kartais tai tik į gera.

Vis dėlto Lili pajuto, kad Eriko ir mergaičių santykiai ją skaudina. Ji žinojo: mažosios tėvą myli labiau negu ją. Bendraudamas su Reičele Erikas niekada nepraranda kantrybės, o Bekės būklė trikdo jį ne taip smarkiai kaip ją.

Ekrane pasirodė besišypsantis Erikas.

— Žiūrėk, tėtis! — iškart pamiršusi visus pykčius skardžiai suriko Reičelė. — Ir Nadia. Mamyte, o ji iš tiesų graži. Visai ne tokia, kokia buvo su tėčiu „Makbete“, — ten ji visą laiką spiegė. Nadia man ir Bekei padovanojo po guminį meškiuką.

Kamera perbėgo per priekines eiles, kuriose sėdėjo nemažai garsių aktorių ir šiaip žiūrovų, susirinkusių į Dorotės Čandler paviljoną. Į Akademijos premijų teikimo ceremoniją Erikas pakvietė Nadią Evans, drauge su juo atlikusią pagrindinį vaidmenį „Makbete“. Lili pavydėjo, nors ir suprato: ten dalyvauti neturi teisės. Erikas buvo doras sutuoktinis, santuoka iširo dėl jos neištikimybės.

Net tada, kai Erikas sužinojo apie jos romaną su Aronu Bleiku, vienu geriausių jaunųjų Holivudo aktorių, skyrybų nereikalavo. Tačiau Lili nepajėgė apsikęsti savo pačios beviltiškų pastangų būti žmona ir motina, nepajėgė apsikęsti neišvengiamo artumo santuokinėje lovoje ir nematė prasmės atidėlioti tai, kas neišvengiama. Erikas niekada jos nemylėjo — Lili suvokė: jeigu ne nėštumas, tikrai nebūtų jos vedęs, bet elgėsi su ja gražiai ir vaikystėje patyrusi tėvų skyrybų skausmą ji norėjo išsaugoti bent draugiškų santykių regimybę.

Kai kamera stabtelėjo prie Nadios Evans, Lili priekabiai ją apžiūrėjo ir pamėgino nors šiek tiek pasiguosti, kad yra beveik tokia pat graži kaip ši aktorė. Dabar buvo netgi lieknesnė nei prieš nėštumą, o truputį įdubę skruostai atrodė žavingai. Sidabriškai baltus plaukus neseniai pradėjo sukti į kuodą žemai ant sprando, kad labiau pabrėžtų išraiškingus veido bruožus.

Jau buvo pradėtos skaityti geriausio aktoriaus kategorijos nominantų pavardės ir Lili pajuto dar didesnę nuoskaudą. Ji buvo Holivudo vaikas ir dabar visa esybe troško sėdėti šalia Eriko, drauge išgyventi jo triumfą.

— Mama, kaip manai, ar laimės tėtukas?

— Pažiūrėsime.

Reičelė jau kuris laikas stovėjo sustingusi vidury kambario ant juodai ir baltai languotų marmuro grindų ir neatitraukdama akių žiūrėjo į televizorių.

— „Oskaras“ atitenka... — Lili čiupo nuotolinio valdymo pultelį ir pagarsino, — Erikui Dilonui už vaidmenį filme „Nedideli žiaurumai“!

Reičelė cyptelėjo ir suplojo delnais.

— Mama, jis laimėjo! Tėtukas laimėjo!

Lili atsisėdo ant sofos. Štai kas jai liko po skyrybų! Ji, o ne Nadia Evans, dabar turėtų sėdėti šalia jo. Jeigu jie vis dar būtų vedę, ši naktis ir jai būtų buvusi triumfo naktis.

Bet dabar apgailestauti per vėlu. Ji prisiminė ledinį Eriko įtūžį, kai sužinojo apie jos romaną, ir suėmė smalsumas, ką jis darytų išgirdęs, kad Aronas Bleikas — toli gražu ne vienintelis meilužis, kurį ji turėjo gyvendama santuokoje. Nuo pasišlykštėjimo savimi Lili net nupurtė. Kaskart užmegzdama naują intrigėlę ji vylėsi dabar jau galėsianti užpildyti savo gyvenimo tuštumą. Bet iš to nieko neišeidavo. Vienintelis žmogus, ilgą laiką teikęs jai laimę, buvo tėvas.

Nadia pabučiavo Eriką. Jis pakilo iš krėslo, iššoko į taką ir vis stabčiodamas, kai žmonės atsistodavo paplekšnoti jam per nugarą, nužingsniavo prie scenos. Pakilęs į sceną ir gavęs „Oskaro“ statulėlę atsisuko į publiką, plačiai nusišypsojo ir iškėlė į viršų auksinę figūrėlę.

Pagaliau triukšmas salėje nuslopo ir jis prabilo:

— Nors tai neturėtų būti man taip svarbu, vis dėlto...

Nenorėdama ilgiau žiūrėti Lili čiupo pultelį ir išjungė televizorių.

— Aš noriu matyti tėtį! — užprotestavo Reičelė.

— Pamatysi rytoj. O dabar laikas miegoti.

— Bet aš noriu matyti dabar! Kodėl tu išjungei televizorių?

— Man skauda galvą.

Už lango sugrumėjo griaustinis, sukėlęs triukšmą, bet neatnešęs lietaus. Reičelės pirštelis atsidūrė burnoje — aiškus prislėgtos nuotaikos požymis.

— Mamyte, paguldyk mane.

Lili nuleido žvilgsnį į Reičelę ir širdį užplūdo meilė mažylei, taip retai prašančiai iš jos kokio nors prieraišumo ženklo. Jos drauge patraukė koridoriumi, kuriam laikui sudariusios paliaubas. Akimirką Lili stabtelėjo prie Bekės miegamojo, pravėrė duris, žvilgtelėjo į mažą nejudantį kamuolėlį, susirietusį po antklode.

O gal šis sužalotas kūdikis — bausmė už jos pačios nuodėmes? Stengdamasi išvengti kančių kelio, į kurį vos pamačius Bekę visada nuklysdavo mintys, Lili pamėgino įsivaizduoti, koks dabar būtų jos gyvenimas, jeigu nebūtų leidusis Eriko atkalbama nuo aborto. Bet uždariusi kambario duris jau žinojo: kad ir kokia bejėge bei pagiežinga dukros priverčia ją pasijusti, nesigaili jas pagimdžiusi.

Jos praėjo pro padidintas nuotraukas, kurias Lili padarė dar prieš ištekėdama už Eriko, nes vėliau fotografuoti metė. Jau seniai norėjo padaryti mergaičių portretus, bet vis kažkaip neprisirengdavo. Jiedvi įžengė į Reičelės miegamąjį, papuoštą rausvomis ir levandų spalvos širdutėmis, kurio angelišką jaukumą iš dalies trikdė gausybė afišų su Halko Hogano atvaizdais — Reičelė jas rinko.

Mergaitė įsirangę į lovą, jos mažas apvalus užpakaliukas kurį laiką šmėkšojo ore, kol ji palindo po antklode. Lili rūpestingai ją apkamšė, o tada namą sudrebino dar vienas griaustinio smūgis.

— Mamyte!

— Viskas gerai. Čia tik griaustinis.

— Mama, ar pamiegosi su manimi?

— Aš dar neinu gulti.

Reičelė užsispyrė.

— O tėtukas leidžia man su juo miegoti. Tėtukas miega su manimi ir visą naktį laiko mane apkabinęs.

Lili persmelkė šaltis. Galvoje skausmingai užkaukė šaiži, spigi sirena ir jos staugimas darėsi vis skvarbesnis.

— Ką... ką tu pasakei? — prabilo ji vos gaudydama orą.

— Tėtis... Jis miega su manimi, kai man baisu. Mamyte, kas atsitiko?

Spengimas Lili galvoje virto didžiuliu verpetu, traukiančiu į savo vidurius. Verpetas suko ją vis greičiau, o tas garsas taip galingai gręžė smegenis, kad atrodė, ji tuoj subyrės į gabalus. Susmukusi ant lovos krašto Lili pasistengė neprarasti sąmonės.

Iš tolo pasigirdo Reičelės balsas:

— Mama! Mama!

Viskas palengva pradėjo grįžti į normalias vėžes ir Lili stengėsi įtikinti save, kad nekaltuose Reičelės žodžiuose nėra nieko, kas galėtų kelti tokį beprotišką siaubą, tačiau ją apėmė jausmas, tarytum nesuprantamas pavojus grėstų patiems jos egzistencijos pamatams.

Įsikirtusi į antklodės kraštą ji lėtai spaudė iš savęs žodžius:

— Ar tėtis dažnai miega su tavimi?

Nuo naujo perkūnijos trenksmo vėl sudrebėjo stiklai. Reičelė būgštaudama žvilgtelėjo į langą.

— Mamyte, aš noriu, kad miegotum su manimi!

Lili pamėgino suvaldyti drebantį balsą, bet kojos ir rankos ūmai sustingo ir ji nepajėgė.

— Papasakok man apie tėtį.

Reičelė neatplėšdama akių žiūrėjo pro langą.

— Tas griaustinis labai baisus. O tėtis sako, kad jo bijoti nereikia. Ir jo plaukai taip kutena...

Lili širdis neleisdama atgauti kvapo sutvaksėjo lyg pašėlusi.

— Ką... ką turi omenyje sakydama — kutena?

— Jie kutena man nosį.

— Plaukai jam ant... galvos?

— Ne, kvailiuke. Ant pilvuko. — Mergaitė prisispaudė ranką prie krūtinės: — Štai čia.

Lili taip sugniaužė antklodės kraštą, kad jos krumpliai pabalo.

— O ar tėtis... na, žinoma, jis... — Ji pamėgino nusišypsoti suspaustomis lūpomis, bet tik mėšlungiškai atsiduso. — Kai tu įsmunki pas tėtį į lovą, jis, aišku, visada vilki pižamą, tiesa?

Reičelė vėl žvilgtelėjo į langą.

— Mama, aš taip bijau griaustinio...

— Reičele, paklausyk manęs! — Jos balsas virto švilpiančiu kuždesiu. — Kai tu miegi su tėčiu, ar jis vilki pižamą?

Reičelė suraukė kaktą.

— Mama, tėtis niekada nevilki pižamos.

O Viešpatie! Dieve maloningasis! Lili panoro pulti iš kambario, išsiveržti iš to klaikaus juodo verpeto, traukiančio ją į kažkokias nenusakomai baisias gelmes. Jos dantys ėmė kalenti.

— O tėtis... ar jis kada nors... lietė tave?

Reičelės pirštas atsidūrė burnoje ir ji linktelėjo.

Lili gyslomis tekėjo jau nebe kraujas, o aštrūs lyg ašmenys ledo kristaliukai. Ji čiupo dukterį už pečių.

— Kur jis tave liečia?

— Bekė užmigo.

Ji panoro dingti, išsinerti iš odos ir iššokti iš to šiurpaus verpeto, kuris, rodės, tuoj pasiglemš, bet negalėjo palikti dukters.

— Reičele, gerai pagalvok. Ar tėtis kada nors lietė tave?.. — Ne! Nesakyk šito. Tau nevalia to sakyti! — Ar tėtis lietė?.. — Jos balsas virto rauda.

Reičelė plačiai atvėrė nerimo kupinas akis.

— Mama, kas atsitiko?

Ir tada karštligiškai pliūptelėjo žodžiai:

— Ar jis kada nors... lietė tave... tarp kojų?

Reičelė vėl linktelėjo ir nusigręžė į langą.

— Mamyte, išeik.

Lili sukūkčiojo.

— Ak, vaikeli! — Ji stipriai apglėbė rankomis dukterį su visa antklode. — Ak, mano brangus vargšas vaikeli!..

— Mamyte, liaukis! Tu mane gąsdini!

Dar turėjo užduoti paskutinį klausimą, tą, neišsakytąjį. Kad tik tai būtų netiesa. Dėl Dievo ir visko, kas šventa, tegu būna ne taip! Ji atsitraukė, kad galėtų matyti dukters veidą, jau ne besiožiuojantį, o išbalusį nuo negeros nuojautos. Iš akių ant atlaso užvalkalo ėmė kapsėti ašaros.

— Ar tėtis kada nors?.. Ak, Reičele, širdele... Ar tėtis kada nors rodė... ar rodė tau savo penį?

Išsigandusi, plačiai atvėrusi akis Reičelė linktelėjo.

— Mamyte, man baisu!

— Aišku, kad baisu. Ak, vargše, vargše mano mergyte. Bet aš daugiau neleisiu jam tavęs skriausti! Niekada neleisiu jam tavęs nuskriausti. Nė karto.

Sūpuodama ir čiūčiuodama, glausdama prie krūtinės mažą dukters kūnelį Lili prisiekė sau bet kokia kaina ją apginti. Tegu jai ne viskas gerai klostėsi su Reičele kitur, bet čia ji nenusileis!

— Mamyte, tu mane gąsdini! Mama, kodėl tu vadini mane Lili?

— Ką, saulute?

— Tu pasakei — „Lili.“ Juk tai tavo vardas. Ir dar pasakei: „Vargšė Lili.“

— Oi, man atrodo, aš taip nesakiau.

— Ne, mama, tu pasakei: „Vargšė Lili.“

— Miegok, miegok, mano mažute. Ššš... Mamytė su tavimi.

— Aš noriu tėtuko.

— Viskas gerai, saulyte. Daugiau niekada neleisiu jam tavęs skriausti.

Erikas grįžo namo tik paryčiais, septintą valandą. Buvo daugybė interviu, fotografų, trys priėmimai ir viskas baigėsi banketu. Nadia išėjo ketvirtą, bet ši naktis buvo reikšmingiausia jo gyvenime ir Erikas nenorėjo, kad ji baigtųsi.

Jis išlipo iš limuzino ant akmenimis grįsto tako, vedančio į namus. Marškinių apykaklė buvo atsegta, peteliškė atrišta, smokingas atsainiai permestas per ranką. Kitoje rankoje — auksinė „Oskaro“ statulėlė, blykčiojanti pirmuosiuose saulės spinduliuose. Eriką apėmė jausmas, kad viskas jo gyvenime susiklostė taip, kaip reikia. Jis turi darbą, dukreles ir pirmą kartą nuo tada, kai suėjo penkiolika, nejautė neapykantos sau. Automobilis nuvažiavo ir jis pamatė Lili, stovinčią prie savo mašinos ir aiškiai lūkuriuojančią jo. Palaima akimirksniu išsisklaidė. Kodėl ji negali leisti jam nors vieną dieną pasimėgauti sėkme? Bet kai Lili priėjo arčiau, Eriko suirzimas virto nerimu. Visada perdėtai besirūpinanti savo išvaizda, dabar ji vilkėjo susiglamžiusią suknelę, plaukų mazgas buvo išsidraikęs.

Erikas skubiai žengė artyn ir dar spėjo pastebėti, kad lūpų dažai nukramtyti, o po akimis nuvarvėjęs tušas.

— Ar kas nors atsitiko? Kas nors mergaitėms?

Jos veidas buvo kietas, šaltas ir grėsmingas.

— Dar ir kaip atsitiko, prakeiktas iškrypėli!

— Lili...

Jis siekė paimti ją už rankos, bet Lili staigiai atšoko ir iššiepė dantis lyg užspeistas į kampą žvėris.

— Neliesk manęs! Daugiau nedrįsk prie manęs liestis!

— Gal verčiau eikime vidun? — pasiūlė jis stengdamasis, kad balsas skambėtų ramiai.

Nedavęs jai laiko atsisakyti Erikas priėjo prie laukujų durų ir atrakino. Lili nusekė įkandin ir per vestibiulį patraukė į svetainę kairėje. Iš pasipiktinimo ji negalėjo atgauti kvapo.

Kambaryje baltomis sienomis su šviesaus medžio apdaila stovėjo kelios sofos, apmuštos blyškiu pumpuruotu audiniu. Smokingą ir „Oskaro“ statulėlę Erikas padėjo ant kėdės šalia rankų darbo spintos, kurioje buvo sustatytos pintinės, meksikietiški alaviniai rykai ir šventųjų figūrėlės. Ankstyva rytmečio saulė žvilgčiojo pro langus mesdama ant grindų šviesos stačiakampius. Erikas atsistojo viename iš jų.

— Greičiau viską baikime ir aš eisiu miegoti. Kas atsitiko šįkart? Vėl reikia pinigų ar ką?

Lili staigiai atsigręžė, iš sielvarto veidas buvo išblyškęs, lūpos virpėjo. Susierzinimas užleido vietą kaltės jausmui, kuris Eriką visada apimdavo jos akivaizdoje: Lili buvo neblogas žmogus, bet jis neįstengė mylėti šios moters taip, kaip ji troško.

Jis prabilo švelnesniu tonu:

— Lili, ar kas negerai?

— Reičelė viską man papasakojo. — Jos balsas drebėjo. — Šiąnakt.

— Ką papasakojo? — Eriko kaktoje susibėgo nerimo raukšlės. — Ar jai kas nors atsitiko?

— Tu turėtum žinoti užvis geriausiai. Su Beke irgi tą patį išdarinėjai? — Lili akys pritvinko ašarų. Ji sunkiai susmuko ant sofos ir suspaudė į kumščius ant kelių gulinčias plaštakas. — Viešpatie, baisu pagalvoti, kad tu lietei ir Bekę! Kaip tu galėjai, Erikai? Kaip galėjai taip žemai smukti?

Jam iš tiesų pasidarė baisu.

— Bet kas atsitiko? Pasakyk pagaliau, dėl Dievo meilės!

— Tavo mažutė šlykšti paslaptis atskleista, — karčiai pranešė Lili. — Reičelė viską man papasakojo. Erikai, ar tu jai grasinai? Grasinai padaryti jai ką nors baisaus, jeigu pasipasakos man?

— Ką pasipasakos? Vardan visų šventųjų, apie ką čia šneki?

— Apie tai, ką tu jai darei. Ji pasakė man... Ji pasakė, kad seksualiai prie jos priekabiavai.

— Ką?!

Virš jų pakibo mirtina tyla. Pagaliau Erikas prabilo kimtelėjusiu balsu:

— Verčiau paaiškink, kas čia dedasi. Ir pradėk iš pat pradžių. Noriu išgirsti viską.

Lili akys iš neapykantos susiaurėjo. Ji prabilo skubiai ir painiodamasi:

— Šiąnakt guldžiau Reičelę į lovą. Truputį griaudėjo ir ji paprašė atsigulti su ja. Kai aš atsisakiau, pareiškė, kad kartais tu pasiimi ją į savo lovą.

— Žinoma, leidžiu atsigulti, kai ji ko nors bijo. Ir kas čia bloga?

— Ji sakė, kad tu būni be pižamos.

— Bet aš niekada jos nevilkiu. Ir pati puikiai žinai. Kai mergaitės netoliese, aš miegu su glaudėmis.

— Bet tai juk šlykštu, Erikai! Leisti ją į savo lovą.

Jo nerimas virto pykčiu.

— Nieko šlykštaus čia nėra. Kas, velniai rautų, tau darosi?

— Koks taurus pasipiktinimas! — vyptelėjo Lili. — Gerai, gali nesikarščiuoti, nes ji viską man išklojo, pašlemėke! — Jos veidą iškreipė neapykantos grimasa. — Pasakė, kad matė tavo organą!

— Gal ir matė. Viešpatie, Lili. Kartais jos įlekia pas mane, kai rengiuosi. Aš neturiu tikslo demonstruoti jo mergaitėms, bet didelės paslapties iš to taip pat nedarau.

— Tu padugne! Manai, kad visiems gyvenimo atvejams rasi atsakymą? Tai žinok: čia dar ne viskas. Ji sakė, kad lietei jai tarp kojų!

— Meluoji! Ji negalėjo šito sakyti. Kaip gyvas nesu jos lietęs... — Bet jis lietė. Aišku, kad lietė. Dažniausiai mergaites maudo Karmen, tačiau kartais tenka ir jam. — Paklausyk, Lili. Tu kažkaip neteisingai traktuoji pačius natūraliausius dalykus. Man yra tekę maudyti mergaites nuo tada, kai jos buvo dar visai mažutės. Apie tai ir kalbėjo Reičelė. Paklausk jos. Ne, verčiau paklauskime abu.

Jis jau buvo beeinąs artyn, ketindamas, jeigu prireiks, jėga nutempti Lili pas dukteris, bet ši pašoko nuo sofos tokia persigandusi, kad jis nenorom sustingo vietoje.

Lili iššiepė dantis, sukri tęs, papilkėjęs veidas tvoskė įtūžiu.

— Nesumanyk artintis prie jos arčiau negu per mylią. Perspėju tave, Erikai! Laikykis nuo mergaičių kuo toliau arba aš kaipmat įkišiu tave į kalėjimą, nespėsi nė mirktelėti! Gal ir netikusi motina esu, bet padarysiu viską, kad jos būtų saugios. Ir jeigu man pasirodys, jog keli joms nors menkiausią pavojų, iškart kreipsiuosi į policiją. Tikrai kreipsiuosi! Perspėju visai rimtai. Kol laikysiesi atokiai, aš tylėsiu, tačiau tik pamėgink prie jų prisiartinti, apie šlykštų tavo iškrypimą iškart ištrimituos visi šalies laikraščiai. — Tai tarusi ji išpuolė iš kambario.

— Lili! — Erikas šoko įkandin, bet tuoj prisivertė sustoti. Dabar reikėjo suimti save į rankas ir kaip reikiant viską apgalvoti.

Cigarečių pakelis pasirodė esąs tuščias. Sugniaužęs jį kumštyje Erikas sviedė per visą kambarį židinio link. Lili akyse žėrėjęs įsitikinimas jo kaltumu privertė pašiurpti. Juk ji nuoširdžiai tikėjo tuo, ką sakė! Bet kaip galėjo patikėti, kad geba padaryti tokią šlykštybę, jeigu tas mergaites jis beprotiškai myli?! Erikas ėmė žingsniuoti po kambarį stengdamasis prisiminti viską, ką kada nors buvo daręs su dukterimis, tačiau tai, apie ką kalbėjo Lili, buvo ir neįmanoma, ir kvaila.

Jis pamažu aprimo. Nereikia duoti valios jausmams, verčiau ramiai viską apgalvoti. Nesunkiai pavyks įrodyti, kad čia tik dar vienas Lili pramanas. Visa ši istorija — gyvi niekai. Tėvai visoje šalyje maudo savo vaikus ir priima juos į lovą, kai šie ko nors bijo. Jo advokatas akimirksniu išsklaidys nesusipratimą.

— Po tavo skambučio, Erikai, aš išnagrinėjau visą literatūrą apie seksualinį vaikų išnaudojimą, taip pat apie incestą, ir bijau, kad šis reikalas gali būti ne toks lengvas, kaip tu manai.

Maiklas Longakras palinko prie stalo. Jis buvo ketvirtą dešimtį bebaigiąs vyras, jau pliktelėjęs, linkęs pilnėti ir nedidukas, todėl atrodė vyresnis. Kaip advokatas dalyvavo Eriko skyrybų byloje ir nuo tada tarp vyrų užsimezgė savotiška draugystė. Jie kelis kartus plaukė žvejoti į giliuosius vandenis, žaidė tenisą, bet šiaip turėjo nedaug ką bendra.

Staigiai pašokęs nuo kėdės Erikas persibraukė pirštais plaukus. Buvo visai be miego, jį palaikė tik cigaretės ir adrenalinas.

— Ką turi galvoje kalbėdamas apie sunkumus? Juk tai visiškai neįtikėtina! Greičiau nusikirsčiau ranką negu nuskriausčiau dukras. Ir Lili paranoja yra pavojingesnė joms, o ne man.

— Seksualinis vaikų išnaudojimas — itin sudėtinga sritis.

— Ir tu tikrai manai, kad Lili pavyks primesti man tokį kaltinimą? Juk papasakojau tau viską, ką ji man paistė. Aiškiai bus iškraipiusi kažkokius nekaltus Reičelės žodžius. Ir tiek.

— Aš tai suprantu. Tik noriu patarti: po šią teritoriją vaikščiok atsargiai. Seksualinis vaikų išnaudojimas — teisėsaugos sritis, kur kaltinamasis neturi jokių teisių. Tu iš pat pradžių esi laikomas kaltu, kol bus įrodyta, jog esi nekaltas. Ir nepamiršk: didžioji dauguma tokių kaltinimų pasitvirtina, todėl svarbiausia teismo užduotis — apginti vaiko interesus. Daugybė tėvų kasdien priekabiauja prie savo dukterų.

— Bet aš ne toks! Dieve mielas, mano vaikų nereikia nuo manęs ginti. Velniai rautų, Maikai, aš noriu padaryti galą šitoms klejonėms, kol Lili nenuėjo per toli!

Advokatas pasukiojo rankose rašiklį auksine plunksna.

— Leisk pasakyti tau, kas čia gali nutikti. Priimta manyti, kad vaikai niekada nemeluoja apie seksualinį išnaudojimą, bet juos puikiausiai galima primokyti. Tarkime, motina nenori skirtis. Jos vyras važinėja BMW, o ji neįstengia apmokėti bakalėjininko sąskaitų. Arba vyras užsimano pakeisti susitarimą dėl globos, nenori mokėti vaikui alimentų.

— Bet tai visiškai netinka Lili atveju! Atidaviau jai viską, ko norėjo.

Maikas kilstelėjo ranką.

— Dėl vienokių ar kitokių priežasčių skyrybų proceso metu moterys dažnai jaučiasi bejėgės. Tada, puoselėdamos viltį išgirsti ką nors nauja, jos ryžtasi pakalbinti vaiką. Motina pradeda klausinėti: „Tėtukas lietė tave čia, tiesa?“ Ji įdeda mažyliui į burną ledinuką, o kai šis sako „ne“, ištraukia kitą saldainį. „Ar tikrai? Gerai pagalvok.“ Patenkintas dėl tokio neregėto dėmesio vaikas pradeda fantazuoti, kad tik įtiktų mamytei. Pasitaikė atvejų, kai motina grasino nusižudyti, jeigu vaikai nepasakys to, ką ji liepia.

— Lili taip nepasielgtų. Juk ji galų gale nėra pabaisa. Viešpatie, ji myli mūsų dukteris!

Akimirką kontoroje įsivyravo tyla.

— Tai kas čia dedasi, Erikai?

Erikas mėšlungiškai gurktelėjo seilę ir įsmeigė akis į lubas.

— Net neįsivaizduoju. Dievas mato, nieko nesuprantu. — Ūmai galvoje šmėstelėjo nauja mintis ir jis atsisuko į advokatą. — Reičelė — užsispyrusi mergaitė. Nors jai ką tik sukako penkeri, nemanau, kad kas nors galėtų padaryti jai smarkią įtaką. Mes paieškosime geriausių psichiatrų, šios srities specialistų. Ir tegu jie pasikalba su mergaite.

— Mintis nebloga, bet įkūnyta praktiškai dažnai duoda priešingų rezultatų.

— Neįsivaizduoju, kaip tai įmanoma. Reičelė suprati. Ji aiškiai dėsto mintis. Ji...

— Vis dėlto ji dar vaikas. Erikai, išklausyk mane! Čia — anaiptol ne tiksliųjų mokslų sritis. Dauguma profesionalų, kurių specializacija — seksualinis vaikų išnaudojimas, yra įgudę ir kompetentingi, bet šis mokslas kol kas tebėra santykiškai naujas. Net labiausiai patyrę specialistai kartais padaro klaidų. Yra daugybė tiesiog klaikių atvejų. Pavyzdžiui, mažai mergaitei paduodama lėlė, anatomiškai tiksli vyriškio kopija. Anksčiau ji nebuvo nieko panašaus mačiusi ir ima tampyti lėlę už penio. Koks nors perdėtai uolus ekspertas įžvelgia čia priekabiavimo požymių. Aš nėmaž neperdedu. Nutinka daugybė tokių dalykų ir niekas nėra apdraustas. Tu jau atleisk. Džiaugčiausi galėdamas patikinti, kad Reičelės pokalbis su psichiatru būtinai suteiks pagrindą tave išteisinti, bet negaliu. Tiesą sakant, jeigu tokios ekspertizės išsireikalausi, tau teks žaisti rusišką ruletę, — pasakė Maikas ir pakėlė į jį niūrų žvilgsnį. — Nepamiršk, kad Rebeka taip pat bus apklausiama. O paveikti ją, mano galva, juokų darbas.

Matydamas, kaip gęsta vilties žiburys, Erikas kietai užsimerkė. Jo šaunioji mažoji Bekė padarys ir pasakys bet ką, jeigu nuspręs, kad taip suteiks kam nors malonumą.

Maikas sukrutėjo ir kėdė po juo gailiai girgžtelėjo.

— Prieš mesdamas iššūkį Lili tu privalai suvokti visas tokio žingsnio pasekmes. Vos ji pateiks viešą kaltinimą, viskas ims suktis labai greitai, ir toli gražu ne į gerąją pusę. Mergaites iš tavęs atims visam bylos tyrimo laikui.

— Nejaugi taip gali būti? Juk mes gyvename Amerikoje! Ar esu toks beteisis?

— Kartoju: vaikų seksualinio išnaudojimo atveju esi kaltas, kol bus įrodyta priešingai. Sistema privalo dirbti pagal tokią schemą, kad vaikai būtų patikimai apsaugoti, ir geriausias dalykas, kurio gali tikėtis, kol vyks tyrimas, — pasimatyti su dukterimis dalyvaujant prižiūrėtojams. Laikomasi nuostatos, kad pats tyrimas turi vykti konfidencialiai, bet juk apklausiami bus mergaičių mokytojai, jų draugės, kaimynai, visi tarnai. Ir kiekvienas, turintis bent kiek smegenų, iškart susivoks, kas ir kaip, o kadangi čia įpainiotas tu, patikėk, byla paklius į laikraščius daug anksčiau negu bus pradėta nagrinėti teisme. Nesunku nuspėti, kaip kaltinimai vaikų seksualiniu išnaudojimu paveiks tavo, garsaus aktoriaus, karjerą. Žinoma, publika į daug ką numoja ranka, bet...

— O man nusispjauti į karjerą!

— Na, čia jau nerimta kalba. — Maikas kilstelėjo ranką ir tęsė: — Mergaitėms bus paskirta medicininė ekspertizė. O jeigu bylos tyrimas užsitęs, netgi ne viena.

Erikas pajuto kylant šleikštulį. Argi jis gali savo mažyles pasmerkti tokiems išmėginimams?! Argi galima suteikti joms tiek skausmo? Jos dėl nieko nekaltos. Kai dukros gimė, jis nusprendė, kad pagaliau ištrūko iš to užburto rato, ir še tau, vėl atsidūrė jame! Kodėl jis pasmerktas amžinai skaudinti nekaltuosius?

— Medicininė ekspertizė parodys, kad į jas niekas nesikėsino, — pasakė jis.

— Gal idealiame pasaulyje taip ir nutinka. Bet dauguma atvejų jokių fizinių įrodymų tiesiog nebūna. Dažniausiai seksualinis išnaudojimas apsiriboja glamonėmis arba oraline sueitimi. Neperplėšta mergystės plėvė dar neįrodo, kad vaikas nepatyrė prievartos.

Erikui pasirodė, jog kontoros sienos jį dusina. Jis netikėjo — net įsivaizduoti neįsivaizdavo, kad galėtų prarasti dukreles. Štai tuoj nubus ir paaiškės: viskas buvo tik nakties košmaras!

Advokatas palingavo galvą.

— Nuo tos akimirkos, kai bus viešai pateikti kaltinimai, gali manyti, kad tau į galvą įremtas užtaisytas pistoletas. Garsenybei viskas tik dar blogiau. Kita vertus, matau ir šį tą gero: pažinojau keletą tėvų, kurie gindamiesi panašiose bylose subankrutavo, o tau dėl šito nėra ko jaudintis.

Iš skausmo ir nevilties Eriko balsas užkimo.

— Ir tai geriausias dalykas, kurio man siūlai tikėtis? Kad užteksiu lėšų gynybai? Ar suknisčiau paguosti negalėjai?

— Na, visų pirma gal nelabai protinga buvo guldytis dukras į savo lovą, — nenusileido Longakras.

Erikas pratrūko. Persilenkęs per stalą jis sugriebė advokatą už atlapų.

— Tu, šunsnuki...

— Erikai!

Šis jau kėlė kumštį, bet išvydęs Longakro akyse paniką susitvardė.

Maikas lengviau atsikvėpė.

— Esi tikras mulkis.

Pasisukęs išeiti Erikas pajuto, kaip jį purto drebulys.

— Atleisk. Aš... — Nepajėgdamas pridurti nė žodžio Erikas išvirto iš kontoros ir įsiutęs nudūmė automobiliu Lili namų link. Jis turi pamatyti vaikus. Bet nuvažiavęs rado užrakintas duris ir užtrauktas užuolaidas.

Jis susiieškojo sodininką, dirbantį sodo gilumoje prie tvenkinio. Šis pranešė, kad Lili išvyko iš šalies. Ir išsivežė mergaites.

Po trijų savaičių Erikas atskrido į Paryžių, kur jo pasamdyta privačių detektyvų grupė aptiko Lili su dukterimis. Sėdėdamas taksi, kuris automobilių sraute krutėjo De la Tumelės krantine, ir nereginčiu žvilgsniu žiūrėdamas pro langą pagalvojo, kad pastarosios savaitės buvo ilgiausios jo gyvenime. Jis per daug rūkė, per daug gėrė ir dėl „Oskaro“ apdovanojimo nepajėgė sutelkti dėmesio į darbą.

Kai taksi važiavo per Tumelės tiltą, vedantį į mažutę Šventojo Liudviko salą Senoje, vairuotojas nusišypsojo Erikui per užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Erikas seniai susitaikė, kad pasaulyje liko nedaug vietų, kur jo veidas galėtų būti neatpažintas. Pro kairįjį langą jis metė žvilgsnį į garsų gretimos Sitė salos riboženklį, tačiau grakšti Dievo Motinos katedros bokšto smailė ir veržlūs jos kontraforsai vos palytėjo Eriko sąmonę.

Šventojo Liudviko salelė kiūksojo tarp kairiojo ir dešiniojo Senos kranto ir drauge su Sitė sala sudarė klaustuko pavidalo konfigūraciją. Šios vietos priskiriamos prie prašmatniausių ir brangiausių Paryžiuje, čia per daugelį metų spėjo pagyventi nemažai garsenybių: Šagalas ir Džeimsas Džonsas, o mūsų laikais — baronas Gajus de Rotšildas ir madam Pompidu.

Taksistas išleido Eriką priešais namą, kurio adresą jam buvo davę sekliai — tai buvo septyniolikto amžiaus statinys, iškilęs prašmatnioje Orleano krantinėje. Anapus Senos Kairysis krantas blyškiai tviskėjo vėlyvo rytmečio saulėje.

Susimokėjęs Erikas pakėlė akis į antro aukšto langus ir viename pamatė krustelint užuolaidą. Lili jį stebėjo.

Nors desperatiškai troško pamatyti dukteris, Erikas suprato: jo padėtis itin slidi ir jis negali pasiduoti pagundai pasirodyti netikėtai, todėl anksti ryte paskambino Lili. Iš pradžių ji griežtai atsisakė su juo susitikti, bet supratusi, kad jis vis tiek atvažiuos, nusileido ir jie sutarė pasimatyti vienuoliktą valandą, kai mergaičių nebus namie.

Į namą, pastatytą iš smiltainio, vedė aukštos medinės įmantriais, sodriai mėlynu emaliu padengtais raižiniais išgražintos durys. Aukštus smailėjančius langus puošė baltos langinės, kurių viršutinė dalis buvo atidaryta ir galėjai matyti vazonus su rausvais vijokliniais snapučiais. Erikas jau siekė durų belstuko, kai šios atsivėrė ir ant slenksčio pasirodė Lili.

Ji atrodė pavargusi, įsitempusi ir dar labiau sulysusi, negu jis prisiminė, o po įkritusiomis akimis švietė blyškiai violetiniai ratilai.

— Prašiau tavęs laikytis nuo mūsų kuo toliau, — tarė ji ir lyg sužvarbusi nusipurtė, nors rytas pasitaikė šiltas.

— Mums reikia pasikalbėti.

Erikas pamatė artėjant turistų grupę ir nusisuko. Tik to trūko, kad pastangas susigrąžinti ankstesnį gyvenimą tektų derinti su autografų dalijimu. Iš baltų drobinių marškinių kišenės jis išsitraukė akinius nuo saulės ir užsidėjo.

— Čia per daug pašalinių. Gal užeikime vidun?

— Nenoriu, kad tu artintumeisi net prie jų daiktų.

Šiurkštus Lili atsakymas sukėlė tokį bejėgišką įniršį, kad Erikui panižo rankos jai įkrėsti. Bet jis tik tvirtai suėmė Lili už peties — ši net susiraukė iš skausmo — ir nusivedė krantinės šaligatviu prie suolo, atgręžto į upę.

Vietelė buvo idiliška. Trys aukštos tuopos metė ant tako dėmėtus šešėlius. Priekrantėje šalia ažūrinės konstrukcijos geležinio žibinto stulpo stovėjo žvejys. Prisiploję vienas prie kito, net negalėjai suprasti, kur vienas, o kur kitas, praėjo įsimylėjėliai.

Atsisėdusi ant ketaus suolo Lili įniko nevalingai gniaužyti rankas. Erikas liko stovėti įsmeigęs nereginčias akis į vandenį. Jis iki dienų galo nekęs šito nuostabaus miesto.

— Aš neketinu ilgiau klausytis tavo grasinimų, Lili. Rengiuosi viską paviešinti. Nusprendžiau pamėginti kreiptis į teismą.

— Tu negali taip pasielgti! — suriko ji.

— Pamatysi.

Erikas permetė ją įdėmiu žvilgsniu. Pirštų nagai buvo nukramtyti iki kraujo.

Ji neįstengė atgauti kvapo, lyg būtų greitai bėgusi.

— Paviešindamas sugriausi savo karjerą.

— Dabar man tai nebesvarbu! — šūktelėjo jis. — Be vaikų karjera man nieko nereiškia.

— O kodėl? — sušnypštė ji. — Nejaugi negali susirasti ko nors kito, kas tave seksualiai jaudintų?

Erikas čiupo ją už rankos. Dusdama, spausdamasi prie suolo Lili pamėgino ištrūkti. Jis išbalo iš įsiūčio ir suprato: jeigu jos nepaleis, gali sužaloti.

Bjauriai nusikeikęs Erikas paleido Lili ir nusiplėšė tamsintus akinius. Šie trakštelėjo tarp pirštų ir jis nušveitė juos į Seną.

— Velniai tave griebtų!

— Neleisiu tau prie jų net prisiartinti! — pašokusi nuo suolo suriko ji. — Manęs niekas nesustabdys. O jeigu kreipsiesi į teismą ar pamėginsi kaip nors kitaip atimti, išsiųsiu jas į pogrindį!

Erikas pažvelgė į ją nesusigaudydamas.

— Ką padarysi?

Jai ant smilkinio pašėlusiai pulsavo plona žydra gyslelė.

— Yra pogrindinė organizacija, ginanti vaikus tada, kai įstatymai nepajėgia apginti. Ji nelegali, bet galinga. — Pilkos Lili akys iš sielvarto patamsėjo. — Žinojau, kad tu nesiliausi bandęs jas pasiekti, todėl per pastarąsias savaites viską kaip reikiant apsvarsčiau. Dabar, Erikai, man tereikia tarti žodį ir mergaitės dings. O tada jų neturės niekas — nei tu, nei aš.

— Tu šito nepadarysi! Juk neišsiųsi jų slapstytis su nepažįstamais žmonėmis!

— Tie nepažįstami žmonės imsis jas saugoti, o aš padarysiu viską, kad joms niekas negrėstų. — Lili veidas persikreipė. Erikas matė, kokia ji nusikamavusi, bet gailesčio nepajuto. — Būk geras, — sukuždėjo ji, — neversk manęs jų išsiųsti. Jos jau ir taip prarado tėvą. Nepadaryk, kad prarastų ir motiną!

Po iškankinta Lili išore įžvelgęs nepermaldaujamą ryžtą jis pribloškiamai aiškiai suprato: jos žodžiai nėra tušti grasinimai. Lili fanatiškai įsitikinusi jo kaltumu.

Viduje sparčiai didėdamas ėmė sūkuriuoti skausmo krešulys.

— Nejaugi tu tiki, kad aš galiu nuskriausti savo dukteris? — kimiai paklausė Erikas, nors ir suprasto, koks beprasmis jo klausimas. — Ką padariau, kad daviau tau pagrindą manyti, jog galėčiau taip pasielgti? Viešpatie, Lili, juk žinai, kaip aš jas myliu!

Lili skruostais ėmė riedėti ašaros.

— Aš žinau tik vieną dalyką: mano pareiga jas apginti. Ir padarysiu viską, net jeigu tektų atiduoti jas į svetimas rankas. Neduok Dieve niekam patirti tokio siaubo, kokį patyrė mano vaikai.

Ji apsigręžė ketindama eiti.

Greitai žengęs įkandin Erikas prabilo nevilties kupinu balsu:

— Bent pasakyk, kaip jos laikosi. Prašau, Lili! Padaryk dėl manęs bent jau tiek.

Papurčiusi galvą ji nuėjo ir paliko jį tokį beviltiškai vienišą, koks dar niekada nėra buvęs.

21

NATŪRINĖ SCENA. GANYKLOS TVORA NETOLI NAMO RANČOJE. DIENA.

Prie tvoros stovi Dešas ir Dženė. Dešas gniaužia rankoje sulamdytą laišką.

DŽENĖ. Ar čia Bleiko laiškas? Kada jis sugrįš namo atostogų?

DEŠAS. Laiškas ne nuo Bleiko. Jis nuo tavo močiutės.

DŽENĖ (susijaudinusi). Nuo mano močiutės? Net nežinojau, kad turiu močiutę!

DEŠAS. Ar prisimeni visas tas nesąmones, kurias pasakojau apie tavo motiną?

DŽENĖ (pagyvėjusi). Prisimenu. Sakei, kad ji buvo šauniausia iš visų, kurias pažinojai, ir kad ligi šiol negali suprasti, kaip ji įsigudrino paleisti į pasaulį tokią velnio išperą kaip aš.

DEŠAS. Ji tikrai buvo šauni, Džene. Dar minėjau, kad našlaitė, bet tai netiesa.

DŽENĖ. Netiesa? O kodėl sakei man netiesą, tėti?

DEŠAS. Tavo motinos tėvai išvijo ją iš namų vos septyniolikos. Velniškai griežti žmonės. O ji buvo netekėjusi. Ir laukėsi tavęs.

DŽENĖ (susirūpinusi). Nori pasakyti, kad judviem su mama teko tuoktis iš reikalo?

DEŠAS. Aš vedžiau tavo motiną, nes to norėjau. Jokio „reikalo“ nebuvo nė padujų. (Nuleidžia akis į laišką.) Atrodo, tavo senelis praėjusiais metais pasimirė, o močiutė palengva sensta. Ji panoro pamatyti tave, todėl pasamdė privačius detektyvus, jie mus ir surado. Laiške rašoma, kad poryt atvažiuos.

DŽENĖ. Nieko sau! Negaliu patikėti. O tu nežinai, ar ji suka plaukus į kuodelį? Ir pyragėlius kepti ar moka?

DEŠAS. Džene, dar kai ką turiu tau papasakoti. Gal derėjo padaryti tai jau seniai, bet... net nežinau... neprisiverčiau. O dabar neturiu iš ko rinktis. Tavo močiutė žino tiesą ir jeigu nepasakysiu aš, pasakys ji.

DŽENĖ. Tu taip žiūri, tėti, kad man jau darosi neramu.

DEŠAS. Atleisk, Džene. Kalbėsiu tiesiai, kitaip nieko nebus. Tavo mama jau laukėsi tavęs, kai aš ją sutikau.

DŽENĖ. Kokia nesąmonė! Kaip tai galėjo... Nori pasakyti... kitaip tariant, tu nesi mano tėvas?

DEŠAS. Deja, maždaug taip.

— Viešpatie, kokia bukybė! — Hanė su pasibjaurėjimu užvertė segtuvą, kuriame gulėjo baigiamųjų „Dešo Kugano šou“ serijų scenarijus.

— Tikiuosi, čia tu ne apie mane?

Į namelį ant ratų, kur susirietusi į kamuoliuką ant sofos gulėjo Hanė, įėjo Dešas. Jis mūvėjo džinsais, avėjo kaubojiškais batais, buvo apsivilkęs sportinę tvido striukę, o džinsinių marškinių apykaklė buvo atlapota.

Nors jie vedę štai jau penkeri metai, netikėtai pasirodžius Dešui Hanės širdis, kaip ir anais laikais, keistai šoktelėjo. Ji žiūrėjo ir negalėjo atsižiūrėti į tą legendinį veidą — į tuos grubiai iškaltus bruožus, tokius paprastus, tarytum juos būtų gairinę visi vėjai ir deginusi visų dykumų saulė.

Įsikišęs į kišenę raktą, kuriuo atsirakino duris, Dešas pasilenkė ir ją pabučiavo.

— Žinai, nesimokiau jokiuose sumautuose koledžuose, kaip kai kas iš čia esančių, bet buku savęs nelaikau.

Ji nusijuokė, apkabino rankomis vyrą už kaklo ir stipriai prie jo prisiglaudė.

— Taip, senasis mano kaubojau, tu esi gudrus kaip lapinas!

Dešas vėl ją pabučiavo ir jo rankos šmurkštelėjo po apdribusiu blankiai žydru megztiniu, kurį Hanė buvo apsivilkusi prie trumpo balto džinsinio sijono.

— Man regis, ketinai padirbėti prie to referato, kurį jums uždavė parašyti.

— Aš ir dirbu. Tiesiog... — Hanė paleido jį iš glėbio. — Vakar tvarkiau tą šiukšlyną, kurį tu vadini savo poilsio kambariu, ir aptikau baigiamojo sezono scenarijų. Nusprendžiau paimti ir perskaityti. Pažiūrėti, ar tikrai lemtingasis epizodas toks prastas, kaip man atrodė.

Nusivilkęs striukę Dešas permetė ją per kėdės atkaltę.

— Galėjai pasiklausti manęs. Būčiau atsakęs, kad jis dar prastesnis, negu tau atrodė.

Hanė pakilo nuo sofos ir priėjo prie kavavirės, kurią laikydavo parengtą, kai atvažiuodavo su Dešu į filmavimo aikštelę. Čia buvo atšiaurios rytų Los Andželo apylinkės, kur Dešas pagal sutartį su čionykšte policijos nuovada suko pigų televizijos filmą apie Teksaso policininką. Hanė įdavė jam puodelį, kitą prisipylė sau. Tada atsirėmė į neaukštą stalą ir per blauzdas susikryžiavo kojas, apautas šviesiai žydromis kojinėmis ir baltais sportbačiais. Ryte, kai rengėsi, Dešas pasakė, kad daugiau kaip trylika metų jai nieku gyvu neduotų ir jam labai pasiseks, jeigu neareštuos už nepilnametės išprievartavimą.

Hanė gurkštelėjo garuojančios kavos.

— Niekaip nesuprantu, kodėl scenaristai pamanė, kad įkišę šitą kvailą Dešo prisipažinimą, girdi jis nėra tikrasis Dženės tėvas, privers publiką pamiršti sutuoktinių porą, kuri apsimeta esanti tėvas ir duktė.

Atsisėdęs ant sofos Dešas atsišliejo į atlošą. Tada ištiesė kojas ir jo kaubojiški batai atsidūrė bemaž viduryje kambario.

— Kai šis lemtingas epizodas pasirodė ekranuose, mes jau ir taip buvome praradę visus žiūrovus, todėl niekas nebegalėjo padėti.

— Aš taip nemaniau. Mane tiesiog vimdė jų pastangos išgelbėti serialą, Dešą pavertus netikru Dženės tėvu. Tai dar kvailiau net už Bobio sapną „Dalase“!

— Tas sapnas buvo visai ne Bobio, o Pem. Ir už jį kvailiau negali būti.

Per plonytį namelio ant ratų kevalą iš gatvės įsiveržė policijos sirenų kauksmas. Dešas paniuro.

— Po šimts, pats nežinau, kodėl šiandien leidausi įkalbamas ir pasiėmiau tave drauge. Čia pernelyg pavojinga kaimynystė.

Hanė užvertė akis.

— Na štai, tu ir vėl pradedi! Tėveliukas Dešas perdėtai atsargus.

— Perdėtai atsargus, kurgi ne! Ar bent nutuoki, kiek per pastaruosius kelis mėnesius čia įvyko žmogžudysčių dėl narkotikų ir gaujų susišaudymų? O ši apgailėtina kompanija nepasivargino pasamdyti nors vieną apsaugininką. Kad kokios, jie net neturi miesto valdžios leidimo filmuoti.

— Dešai, duris aš visada laikau užrakintas ir niekur neiškišu nosies. Juk žinai, turiu parašyti tą anglų literatūros referatą, o ši vieta tokiam darbui — užvis tinkamiausia, nes niekas neblaško dėmesio. Būdama namie jodinėčiau, krapštinėčiausi po gėlyną arba kepčiau tau šokoladinius pyragėlius.

Dešas dar šiek tiek paniurzgėjo, bet daugiau dėl akių, ir Hanė su užuojauta jam nusišypsojo. Stengėsi per dažnai neerzinti jo dėl perdėto atsargumo, nes suprato: jis niekaip negali savęs perlaužti. Nors nė kiek neabejojo jos meile, Dešui iki galo taip ir nepavyko išguiti iš savęs bejėgio berniūkščio, drebančio, kad tą, kurią myli užvis labiausiai pasaulyje, iš jo atims.

— Pats esu kaltas, — subambėjo jis. — Man taip patinka, kai esi po ranka, kad pametu galvą. Gal pamasažuotum man sprandą? Po vakarykštės muštynių scenos vis dar vaikštau kaip medinis.

Jis atsisėdo šonu, o Hanė priėjo prie sofos ir jam už nugaros atsiklaupė ant kelių. Tada nusibraukė už ausies plaukų sruogą. O kai pakėlė galvą, plaukai nukaro kitoje pusėje ir medaus kriokliu ūžtelėjo jam ant peties. Dešas prisišliejo prie jos ir Hanė, trumpam užsimerkusi, kad geriau pajustų nuo jo sklindantį tokį pažįstamą pasitikėjimą savimi, ėmė masažuoti pečių raumenis. Ji neįsivaizdavo, jog santuoka suteiks jai tiek laimės, ir net po sutuoktuvių pasipylusios ant jų galvų karjeros bei finansinės nesėkmės nekart neprivertė pasigailėti dėl žengto žingsnio.

— Tiems filmams apie policininkus ir vagis aš jau per senas, — suniurnėjo jis.

— Vasarą tau sueis tik penkiasdešimt. Toli gražu ne senatvė.

— Bet kaip tik dabar aš ir jaučiuosi senas. Gal tai kažkaip susiję su mano mėginimais patenkinti dvidešimt penkerių metų jaunamartės seksualinį apetitą?

Hanė pripuolė lūpomis prie jo kaklo, jos ranka nuslydo Dešo maršiniais taikydamasi į džinsų diržą.

— O gal padarome greituką?

— O argi ne tai darėme šįryt?

— Visa, kas nutinka iki šeštos ryto, priskiriama vakar dienai.

— O kodėl, būtų įdomu sužinoti?

— Taip yra dėl reliatyvumo. Apie tai sužinojau pernai iš filosofijos kurso. — Hanė įkišo ranką jam po diržu. — Per daug sudėtinga visa tai išaiškinti neišmanėliui kaubojui, todėl tau teks tiesiog patikėti mano žodžiu.

— Tikrai? — Jis staigiai linktelėjo į priekį ir Hanė persivertė jam per petį.

— Ei!

Neleidęs nugriūti ant grindų Dešas sugriebė ją ir pasisodino ant kelių.

— Man atrodo, kažkas nuduoda esąs didelis visažinis ir pučiasi kaip povas.

Patogiau įsitaisiusi jo glėbyje Hanė pažvelgė aukštyn į nuostabų veidą.

— Ar kada nors gailėjaisi mane vedęs?

Dešas apgaubė jos krūtį delnu ir švelniai spustelėjo.

— Po šimtą kartų per dieną. — Tada valiūkiški žiburėliai jo akyse užgeso, dusliai sudejavęs jis priglaudė žmoną prie savęs. — Mano brangi mergyte! Kartais man atrodo, kad pradėjau gyventi tik tave vedęs.

Patenkinta Hanė prigludo prie jo. Ko gero, ši santuoka jai dar svarbesnė dėl to, kad nebuvo tobula. Iš pat pradžių nemalonumai griuvo kaip iš gausybės rago: dėl jų kaltės nutrūko televizijos serialo filmavimas, teko kęsti įžeidžius spaudos antpuolius, be to, Dešo duktė jos nekentė. Daugelis šių nemalonumų taip ir liko kabėti ore. Tik neseniai jiems pavyko įveikti finansinius sunkumus. Užuot patausojusi santaupas, kurių turėjo tuokdamasi, didžiąją jų dalį Hanė skyrė padengti milžiniškai Dešo skolai mokesčių valdybai. Apie tai sužinojęs Dešas įsiuto, bet Hanė negailėjo nė vieno šiam reikalui išleisto skatiko. Galų gale skola buvo sumokėta ir jie jau įstengė po truputį atsidėti ateičiai.

Užvis baisiausia buvo Dešo profesinės karjeros griūtis, kurią sukėlė jų santuoka. Hanei skaudėjo širdį matant, kad jis priverstas imtis vaidmenų antrarūšiuose televizijos filmuose, tokiuose kaip šis, kuriame dabar vaidina. Dešas mojo ranka į jos apgailestavimus ir tvirtino, girdi, vis tiek niekada nebuvo didis aktorius ir kiekvienas darbas geras.

Gal Dešas ir ne įvairiapusio talento aktorius, užtai turėjo didžiulį pranašumą — jis buvo legenda, paskutinis iš vienišių individualistų, kuriems brangi garbė ir kurie nepardavė sąžinės. Todėl, kad ir kaip spaustų vargas, Hanė neketino leisti jam imtis vaidmenų, galinčių suteršti jo įvaizdį.

Pasitrynusi nosimi į vyro marškinių apykaklę ji prisiminė pagrindinę jų nesutarimų priežastį — tą, kurios nepavyko įveikti — Dešo nenorą leisti jai pagimdyti kūdikį. Šis klausimas lyg nepageidaujamas svečias slapstėsi visuose neregimuose jų bendrabūvio kampeliuose. Hanė troško jo kūdikio, svajojo apie pintus lopšius, vaikiškas pižamėles ir apie meilią vaikišką galvelę. Bet Dešas pareiškė, kad kūdikiui jis jau per senas, be to, kaip rodo ankstesnė patirtis, apie tėvo priedermes nieko nenutuokia.

Hanė jo atsikalbinėjimais netikėjo. Ji puikiai žinojo: Dešas tiesiog bijo, kad jai kas nors nutiks gimdant, o kadangi yra jam neapsakomai reikalinga, jis nenori rizikuoti. Vienintelio dalyko jai nepavyko įveikti — jų meilėje įsišaknijusios baimės.

Dešas panėrė veidą į nuostabius jos plaukus.

— Vos nepamiršau. Prieš porą valandų per televizijos naujienų laidą buvo pranešta apie Eriką Diloną.

— A-a, apie tą mažą savimi patenkintą šunsnukį...

— Dilono ūgis — ne mažiau kaip šešios pėdos. Nesuprantu, kodėl vadini jį mažu.

— Šešios pėdos — vadinasi, keturiais coliais žemesnis už tave. Todėl mano registre jis užfiksuotas kaip mažas.

— Itin ribotas termino „mažas“ apibrėžimas, juoba turint omenyje, kad šį žodį vartoja būtybė, neįstengianti pasiekti net viršutinių virtuvės spintelių lentynų.

— Matau, mano požiūrio į jį kaip į šunsnukį nuneigti tu neketini. Praėjusį mėnesį gavęs „Oskarą“ turbūt tapo dar nepakenčiamesnis negu anais laikais.

— Jis buvo ne toks jau blogas, Hane. Nereikia jo kaltinti už tai, kad tu jį įsimylėjai ir jam teko be perstojo nuo tavęs slapstytis.

— Dešai Kuganai, aš visai nebuvau jo įsimylėjusi! Gal tik lengvai susižavėjusi. O įsimylėjau tave.

Jis nusijuokė.

— Aš vis pagalvoju... ką pasakytum, jeigu šią vasarą nuvažiuotume į Aliaską ir su kuprinėmis paėjėtume Čilkuto perėja?

— Puiki mintis! Visada norėjau pamatyti Aliaską.

— Bet tai nėra būtina. Nors ir nesu multimilijonierius, įstengsiu pasiūlyti tau kai ką daugiau negu paprasta palapinė. Jei sumanytum nuvažiuoti į Paryžių ar kur kitur...

— Sumanysiu. Bet tik ne su tavimi. Įsivaizduoju, tuoj pradėtum skųstis dėl kamšaties keliuose ir dėl to, kad visi pliauškia tik prancūziškai. Gal kai Liza kitą kartą vyks į Europą, aš prisidėsiu prie jos.

— Neblogai sugalvojai.

Juodu nusišypsojo vienas kitam puikiai suprasdami, kad niekur ji be jo nevažiuos. Hanė visą vaikystę praleido be mylinčio žmogaus šalia savęs, todėl dabar, turėdama Dešą, nenorėjo būti su niekuo kitu. Buvo priklausoma nuo jo taip, kaip neleido sau priklausyti nuo jokio žmogaus net vaikystėje. Dešas — ir didžiausia jos stiprybė, ir didžiausia silpnybė.

Diržo sagtis spaudė Hanei pusiaują, ji atšlijo ir tada prisiminė, kad jį pertraukė.

— Tai ką ten girdėjai apie Eriką?

— A, tiesa. Atrodo, praėjusią naktį jis pamėgino ištiesinti staigų posūkį į Malholandą. Tik pamanyk, koks kvailys — vairavo automobilį girtas.

— Tikiuosi, nieko bloga jam neatsitiko?

— Regis, avarijos būta gana rimtos. Keli lūžę kaulai, kitų smulkmenų nežinau. Laimė, daugiau niekas nenukentėjo.

— Kažkaip nesiseka nuoširdžiai jį užjausti, tiesa? Jis ką tik gavo „Oskarą“. Turtingas, lydimas sėkmės, pačioje karjeros viršūnėje... Ir turi dvi dukrytes. Tai kaip galima šitaip neatsakingai elgtis?

— Nepamiršk, Dilonas nuo gimimo turėjo krūvą pinigų. Abejoju, kad jam nors kartą gyvenime būtų tekę kaip reikiant dėl ko nors paplušėti. Tokie žmonės dažniausiai negali pasigirti giliais jausmais.

— Vis dėlto keista, kaip toks akivaizdžiai paviršutiniškas žmogus gali taip įsijausti į vaidmenis. Kartais, kai žiūriu kokį nors filmą, kuriame jis vaidina, man net nugara pagaugais eina.

— Jo aktoriniai gabumai čia niekuo dėti. Tiesiog tavyje prabyla užsilikusi seksualinė trauka prie šio vyruko.

Nusijuokusi Hanė puolė ant Dešo ir parvertė jį ant sofos; krisdamas jis trinktelėjo galva į sieną.

— Prakeikta raganiūkštė, — sumurmėjo spausdamas prie savęs Hanę.

Ji išpešė iš džinsų jo marškinius.

— Kiek turime laiko, kol tau reikės grįžti į filmavimo aikštelę?

— Nedaug.

— Et, nesvarbu. — Jo džinsų diržo sagtis pasidavė spaudžiama Hanės pirštų. — Pastarąjį kartą tu susitvarkei labai greitai, tai ir dabar turėtume spėti.

Pagrabaliojęs ranka už nugaros jis nuleido namelio ant ratų lango žaliuzes.

— Abejoji mano ištverme?

— Tikiu ir pasikliauju.

Dešo rankos palindo po jos megztiniu ir atsegė liemenėlę. Nykščiais jis įniko glostyti spenelius.

— Jeigu taip nesimuistytum ir nevaitotum tiesiai man į ausį, pratempčiau ilgiau.

— Nė nemanau vaitoti. — Hanė suvaitojo. — Oi, taip nesąžininga! Juk žinai, šitos mano vietos labai jautrios.

— Ir šitos, ir dar bent šimtas kitų.

Per kelias minutes jis aptiko gal pustuzinį tokių vietų.

Jų meilė buvo sklidina juoko ir aistros. O kai viskas baigėsi ir jėgų netekusi Hanė prigludo jam prie krūtinės, jau nebe pirmą kartą pajuto, kad akys pritvinko ašarų.

Viešpatie, ačiū Tau, kad man jį davei! Labai, labai ačiū!

Išėjęs Dešas užrakino namelio duris. Pakėlusi žaliuzes Hanė žiūrėjo, kaip jis palengva tolsta krypuojančia eisena, kuri jai taip patiko, — jos vyras, jos kaubojus! Jeigu dar pavyktų įkalbėti jį prasimanyti vaikelį, daugiau niekada nieko neprašytų!

Pro langą vėrėsi grėslus, nykus vaizdas. Vilkikai su maisto produktais ir nameliai ant ratų stovėjo buvusios automobilių aikštelės vietoje, kuri priklausė dabar apleistai elektros lempučių gamyklai kitoje gatvės pusėje; kaip tik čia susirinko grupė filmuoti šiai dienai suplanuotų epizodų. Mūrinės gamyklos sienos mirgėjo aerozoliniais dažais pakeverzotais nepadoriais užrašais ir įvairiais banditų gaujų pranešimais. Prie filmavimo aikštelės, kaip paprastai, susirinko būrelis žioplių — tarp jų buvo iš pamokų pabėgusių moksleivių, gyventojų, einančių namo iš netoliese esančių parduotuvių, be darbo besišlaistančių visokio plauko tipelių. Gatvės prekijas čia pat žvaliai prekiavo ledais.

Tačiau Hanės toks dykas buvimas neapgavo. Atrodo, šįkart Dešas buvo teisus perspėdamas paisyti atsargumo: kaimynystė čia iš tiesų pavojinga. Kai vakar ryte jie išlipo iš automobilio, žole užžėlusiame asfalto plyšyje Hanė pastebėjo sulūžusį švirkštą.

Ji nusisuko nuo lango ir priėjo prie stalo, kur rašė referatą. Vangiai peržvelgė pasižymėtas pastabas. Jai jau dvidešimt penkeri — daugoka lankyti mokyklą. Gal todėl buvo sunku prisiversti sėstis prie šito referato. Jokio konkretaus darbo Hanė netroško ir mokėsi veikiau iš neturėjimo ką veikti negu dėl kokios nors kitos priežasties. Iš gyvenimo ji tenorėjo tik vieno — būti Dešo Kugano žmona, pagimdyti jam kūdikį ir iki dienų galo vaidinti Dženės Džons vaidmenį. Bet jeigu pasakytų Dešui, kad jos mokslai jai pradeda atrodyti betiksliai, kaipmat išgirstų gerai žinomą atsakymą:

— Labai gerai! Nagi, skambtelėk tam suknistam agentui ir nešk savo dailų pasturgaliuką padirbėti prieš kameras — kaip tik ten tavo vieta.

Dešas atkakliai tikėjo, jog Hanė — didi aktorė, nors suvaidino tik vieną vaidmenį. Ji norėjo, kad vyras būtų teisus, kad jos talentas būtų tikras, o ne šiaip akių dūmimas. Ir net jam neprisipažino, kaip smarkiai jai trūksta aktorės darbo.

Kartais, kai Dešas būdavo išvažiavęs, ji garsiai skaitydavo scenas iš pjesių — visų, kokios pasitaikydavo po ranka, nuo Šekspyro iki Neilo Simono ar Betės Henli. Ir kaskart nusivildavo. Replikos skambėdavo dirbtinai ir egzaltuotai lyg mokyklos dramos būrelio spektaklyje ir visos svajonės sugrįžti į filmavimo aikštelę greitai išsisklaidydavo. Per pastaruosius penkerius metus iš žiniasklaidos ir žiūrovų ji į valias prisiklausė įžeidimų ir keiksmų! Vienintelis dalykas, kurio jie negalėjo atimti, — jos suvaidintas Dženės Džons vaidmuo ir Hanė neketino leisti kam nors jį suteršti.

Ji įsitaisė prie stalo, bet susikaupti niekaip nesisekė. Ir mintys nejučia nuklydo prie paskutinio pokalbio telefonu su Šantale.

Šantalei, žinoma, reikėjo pinigų, šįkart kelionei laivu, į kurią ketino leistis su Gordonu.

— Juk žinai, kad negaliu duoti, — tada pasakė jai Hanė. — Dabar mano pajamų šaltinis išsekęs, jau pernai perspėjau tave, kad nepajėgsiu ilgai mokėti už jūsų namą. Užuot galvojus apie keliones, jums pats laikas pasiieškoti pigesnio būsto.

— Hane, tik nepradėk manęs graužti, — atsakė Šantalė. — Aš jau nebegaliu ištverti jokio spaudimo. Per pastaruosius šešis mėnesius, nuo tada, kai daktarai pasakė man apie kiaušintakius ir kitus dalykus, mudu su Gordonu neapsakomai daug išgyvenome. Sunku susitaikyti su mintimi, kad neturėsiu vaikų.

Vos spėjo Šantalė paminėti šį vienintelį argumentą, galintį sukelti Hanės užuojautą, ši kaipmat suminkštėjo.

— Man labai gaila, Šantale. Tu juk žinai, kaip man gaila. Gal vertėtų pasirodyti kitam gydytojui. Galbūt...

— Daugiau jokių gydytojų, — atsakė Šantalė. — Jie visi tvirtina tą patį, aš jau nepajėgiu ištverti tų apžiūrų. Beje, Hane, jeigu rastum pinigų apmokėti gydytojų sąskaitoms, nejaugi nerasi kruizui?

Praėjusią naktį, kai Hanė prieš miegą užsiminė apie tai Dešui, šis vėl pradėjo ją olbyti:

— Šantalė tave išnaudoja! Tiesą sakant, negalėdama pastoti ji veikiau džiaugiasi negu sielvartauja. Yra per didelė tinginė gimdyti. Kaip tu nesupranti, kad padariusi Gordoną ir Šantalę taip priklausomus nuo savęs, tu atimi iš jų galimybę griebtis kokios nors naudingos veiklos? Visada tareisi užvis geriausiai žinanti, kam ko reikia, bet čia tu klysti.

Hanė numetė šalin plaukų šepetį ir pažvelgė į jį.

— Dešai, tu taip nieko ir nesupratai. Dirbti naudingą darbą — ne Šantalės būdui.

— Dirbti — kiekvieno, kuris nori valgyti, būdui. O ką Gordonas? Juk turi rankas ir kojas. Jis puikiai sugeba nešioti savo paties svorį.

— Bet tu neįsivaizduoji, kas buvo, kai aš atvažiavau į Los Andželą. Gordonas grasino išsivežti Šantalę. O be jos aš daugiau nieko neturėjau, todėl negalėjau šito leisti.

— Vaje, kaip mikliai jis tavimi manipuliavo!

— Galbūt, bet dabar, kai mirė Sofija, aš neatgręšiu Šantalei nugaros. Sofijos nebėra jau treji metai, o ji vis dar gedi dėl jos mirties.

— Jeigu nori žinoti mano nuomonę, tu gedėjai Sofijos nepalyginamai ilgiau nei Šantalė.

— Kokias bjaurastis tu kalbi!

Jis įniko triukšmingai valytis dantis ir ryžtingai nutraukė galimybę tęsti pokalbį.

Hanė išėjo iš vonios kambario ir uždarė duris; ji net pati sau nenorėjo pripažinti, kad Dešas bent iš dalies yra teisus. Atrodė, Sofijos mirtis sukrėtė ją smarkiau nei Šantalę. Bet toji mirtis buvo tokia atsitiktinė, tokia neori. Jos teta užspringo kepto viščiuko kaulu — viščiukas buvo pirktas kažkokioje parduotuvėje, o Gordonas pašildė jį mikrobangų krosnelėje.

Bent tiek gerai, kad dingo Bakas Oksas. Sofijos kūnas dar nebuvo spėjęs atšalti, o jis jau atsitempė į namus kažkokią šliundrą. Gordono garbei reikia pasakyti, jog šis išmetė Baką pro duris, ir paskutinėmis Hanę pasiekusiomis žiniomis, buvęs Sofijos vyras įsidarbino parke netoli Fresno.

Nuvijusi mintis apie šeimą Hanė prisivertė sutelkti dėmesį į referatą. Po poros valandų, sutvarkiusi pastabas ir parašiusi kelis įvado puslapius, ji pakilo įsipilti karštos kavos. Žvilgtelėjusi pro langą pamatė Dešą, siaurute purvina gatvele artėjantį prie jų namelio ant ratų.

Ir jos širdis vėl taip kvailai šoktelėjo. Metusi akį į laikrodį Hanė pamatė, kad jau beveik keturios. Tikriausiai šios dienos darbą Dešas jau baigė ir jie galės anksčiau grįžti namo. Hanė su šypsena padėjo kavos puodelį į šalį, atrakino duris ir išėjo laukan.

Ankstyvas karštas ir drėgnas vakaras veikiau priminė Pietų Karolinos birželį negu pietinių Kalifornijos apylinkių gegužę. Sunkvežimiai ir furgonai buvo susigrūdę aplinkui, nepraleido vėjelio dvelksmo, viskas buvo perdėm padvisę benzinu ir išmetamosiomis dujomis. Perėjęs per gatvę Dešas pasuko link automobilių aikštelės ir Hanė pamojavo jam.

Jis jau rengėsi pamojuoti atsakydamas, bet ranka sustingo pusiaukelėje. Dešas buvo gana arti ir Hanė pamatė, kaip jo veidas paniuro. Ir tuoj pat išgirdo slopų moters riksmą. Hanė staigiai grįžtelėjo atgal.

Kiek toliau dešinėje du didžiausi vilkikai buvo pastatyti šalimais, tarp jų tamsavo siauras, ne platesnis nei penkių pėdų tunelis. Pastebėjusi kažką judant už mašinų Hanė greitai žengė į priekį.

Liesas tamsiaveidis vyriškis suplyšusiais raudonais marškinėliais ir purvinomis juodomis kelnėmis tempėsi į tą uždarą erdvę jauną ispanę. Hanė išsigando pamačiusi, kaip vyriškis iš visų jėgų trenkė moterį į didžiulės mašinos bortą ir griebė rankinę, kurią ši gniaužė rankose. Iš baimės įtraukusi galvą į pečius moteris suriko ir mėgindama išsivaduoti ėmė priešintis.

Moteris ir jos skriaudikas buvo vos už trisdešimt pėdų ir Hanė nejučia puolė prie jų, bet nespėjusi žengti nė kelių žingsnių išgirdo už nugaros kojų trepsėjimą. Pro šalį lėkdamas Dešas taip smarkiai stumtelėjo ją į nugarą, kad Hanė parkrito ant žemės.

Nuogus kelius nusibrozdinusi į asfaltą ir nusitarkavusi delnus į gruoblėtą paviršių Hanė vos neužduso iš skausmo. Bet dar didesnė buvo ją apėmusi baimė. Ji staigiai pasuko galvą.

Nuo žemės viskas buvo puikiai matyti. Moters, iš visų jėgų įsikirtusios į rankinę, suknelės apačioje švietė ryškiai geltonų gėlių ornamentai, pasigirdo jos pagalbos riksmas.

Dešas stovėjo netoli tos vietos, kur gulėjo Hanė, atsukęs jai nugarą, pražergęs kojas. Hanės širdis smarkiais sudunksėjo, ji pravėrė burną ketindama šūktelėti, kad jis pasisaugotų, nelįstų į pavojų, ne...

— Paleisk ją! — riktelėjo Dešas.

Laikas sustojo ir net menkiausios smulkmenos spėjo neįtikėtinai ryškiai amžiams įsirėžti Hanei į smegenis. Seno asfalto sprogiai prie jos vyro batų, siūlo galas, nukaręs nuo jo džinsų siūlės. Kvėpdama asfalto garus Hanė jautė, kaip karšta saulė pliskina į pakaušį, matė ilgą nuo aukštos Dešo figūros krintantį šešėlį. Bet viską užgožė laukinės nuo narkotikų pamišusio užpuoliko akys — jis stovėjo tamsaus tunelio tarp dviejų vilkikų gale ir staiga pastebėjo Dešą.

Iš už kelnių juosmens narkomanas vienu judesiu išsitraukė trumpavamzdį pistoletą ir jį pakėlė.

Hanė pamatė, kaip žvelgdamas paklaikusiomis akimis jis du kartus iššovė, ir jai iš gerklės išsiveržė baisus riksmas.

Dešas pasisuko ir palengva nerangiai susmuko ant žemės. Ją užkritusioje šleikščioje pilkoje migloje viskas aplink ūmai prarado realius kontūrus. Siauro tunelio gale it ryškiai geltona išsklidusi dėmė gulėjo moteris — tėškęs ją ant žemės narkomanas pabėgo, rankinė liko dulkėse prie jos kojų.

Dešo ranka nusviro ant suaižėjusio šaligatvio. Hanė matė apnuogintą riešą, platų delną. Gaikščiodama lyg sužeistas gyvūnas ji ėmė šliaužti prie jo remdamasi delnais ir kraujuojančiais keliais. Skverbdamasi pro pilką miglą ji kartojo sau, kad viskas bus gerai. Juk vos prieš kelias akimirkas pamojavo jam ranka. Iš tiesų viso šito nebuvo, negalėjo šiaip sau, nei iš šio, nei iš to, nutikti šitokia baisybė! Tokie dalykai negali įvykti taip žaibiškai. Tik ne taip staigiai, be jokio perspėjimo.

Hanė lyg per sapną girdėjo iš priešingos gatvės pusės atbėgančių filmavimo grupės žmonių riksmus. Bet matė tik vyro pirštus, gremžiančius nagais asfaltą.

Visu kūnu krūpčiodama nuo raudos Hanė atsiklaupė šalia Dešo.

— Dešai!

— Hane... Aš...

Sugriebusi vyrą už rankų ji patraukė taip, kad jo galva ir petys atsidūrė jai ant kelių. Jam ant krūtinės ėmė plisti didžiulė dėmė, panaši į vaikišką spinduliuojančios saulės piešinį. Hanė prisiminė, kad viename filme jis buvo lygiai taip sužeistas, bet filmo pavadinimas išlėkė iš galvos.

Ji suėmė delnais Dešo veidą ir raudodama sukuždėjo:

— Jau gali keltis. Būk geras, Dešai... Prašau keltis...

Jo vokai suvirpėjo, lūpos krustelėjo.

— Hane... — Jos vardą jis iškvėpė klaikiai švokšdamas.

— Nieko nekalbėk. Viešpatie, tik tu nekalbėk!..

Jai į veidą įsisiurbė Dešo akys — sklidinos meilės ir iš skausmo padėrusios.

— Taip ir žinojau, kad... sudaužysiu... tau... širdį, — dusdamas pratarė jis.

Ant asfalto gulinti jo ranka bejėgiškai atsigniaužė.

Hanei iš krūtinės išsiveržė nežmoniška, širdį draskanti aimana. Per gedulingai juodą asfaltą sruvo ryškiai raudonas kraujas. Į ją žvelgė Dešo akys, plačiai atvertos, bet nereginčios.

Vienas iš grupės narių palietė ją, tačiau Hanė nusipurtė jo ranką.

Ji sūpavo ant kelių vyro galvą, glostė skruostą, čiūčiavo jį ir kuždėjo:

— Tu... pasveiksi. Juk viskas gerai... Mano brangusis... Mano mylimasis... kaubojau.

Šiltas jo kraujas jau permerkė sijoną ir šlaunys pasidarė lipnios. O Hanė vis sūpavo jį ir sūpavo.

— Brangusis, aš myliu tave. Aš... mylėsiu tave... amžinai. — Jos dantys kaleno, visą kūną purtė drebulys. — Nenutiks nieko bloga. Nieko. Juk tu herojus. O herojai niekada...

Hanė apibėrė jo kaktą bučiniais. Jos plaukų galai mirko Dešo kraujyje, kraujo skonis buvo juntamas ant lūpų. Hanė kuždėjo, kad jis neturi mirti. Tai ji turi mirti vietoj jo. Tai ji turi čia gulėti. Dievas privalo suprasti. Scenaristai viską ištaisys. Hanė glostė jo plaukus. Bučiavo jį į lūpas.

— Hane... — Kažkuris iš vyrų palietė jai petį.

Ji pakėlė įtūžio iškreiptą veidą.

— Nešdinkis! Nešdinkitės visi! Jam viskas gerai!

Vyras papurtė galvą, jo skruostai buvo šlapi nuo ašarų.

— Hane, nieko nepadarysi, Dešas mirė.

Ji tvirčiau prisispaudė vyro galvą prie krūtinės ir skruostu prigludo prie plaukų. Kalbėjo ir kalbėjo nepajėgdama suturėti žodžių srauto:

— Jūs klystate! Kaip nesuprantate? Herojus negali mirti! Jis negali mirti, kvailas Dieve! Tu neturi teisės griauti taisyklių! Argi nežinai? Herojai nemiršta!

Prireikė trijų sanitarų, kurie pagaliau atplėšė ją nuo sustingusio Dešo Kugano kūno.

22

Kambaryje buvo tvanku, bet Hanė gulėjo lovoje apsisiautusi sena odine Dešo striuke. Po ja kojinės buvo prilipusios prie kojų, o juoda suknelė, kurią apsivilko laidotuvėms, šlapia nuo prakaito. Ji įsikniaubė veidu į striukės apykaklę. Ši išsaugojo Dešo kvapą.

Hanės sprandą švelniai palietė kažkieno plaukų galiukai, bet ji nė nekrustelėjo. Atėjo ir vėl išėjo Liza. Ji atnešė lėkštę maisto, kurio Hanė nepajėgė nuryti, ir kalbino praleisti porą savaičių jos vasarnamyje pakrantėje, nes ji neturinti likti viena. Bet Hanė norėjo likti viena, kad galėtų jausti Dešą.

Ji tvirčiau susisiautę striukę ir kietai užmerkė akis.

Dešai, pasikalbėk su manimi! Leisk man pajusti tave. Labai prašau leisti man tave pajusti, nes žinau — tu neišėjai!

Hanė stengėsi nuvyti šalin visas mintis, kad Dešas galėtų netrukdomai su ja kalbėtis, tačiau per kūną nusirito tokio juodo siaubo banga, jog kilo noras rėkti. Jos lūpos prasivėrė po minkšta apykakle.

Nepastebėjo, kad kažkas įėjo į miegamąjį, kol pajuto, kaip greta jos įdubo čiužinys. Hanė troško išvyti juos visus lauk, tegul palieka ją ramybėje. Jie neturi teisės brautis į jos gyvenimą!

— Hane! — pašaukė ją vardu Meredita ir pravirko. — Aš... aš noriu prašyti tavęs atleidimo. Labai tavęs nekenčiau, buvau pavydi ir kerštinga! Žinojau, kad taip nevalia, bet neįstengiau savęs pergalėti. Aš... aš norėjau tik vieno — kad tėtis mylėtų mane, o jis mylėjo tave.

Hanė nenorėjo klausytis Mereditos atviravimų — neturėjo ką jai atsakyti. Apsisiautusi odine vyro striuke ji pakilo ir atsisėdo ant lovos krašto, nugara į Mereditą.

— Jis mylėjo ir tave, — mediniu balsu išdaužė Hanė, nes suprato turinti ką nors pasakyti. — Buvai jo duktė, jis niekada to nepamiršo.

— Aš... aš taip tavęs nekenčiau. Labai pavydėjau!..

— Tai nesvarbu. Visai nesvarbu.

— Žinau, tėtis ilsisi ramybėje ir mes turėtume ne liūdėti, o džiūgauti, tačiau man nesiseka.

Hanė nieko neatsakė. Ką Meredita išmano apie meilę, kuri yra tokia pat svarbi kaip oras?! Visi Mereditos jausmai nukreipti nepavojinga vaga — į rojų. Ir Hanė troško pasislėpti Dešo striukėje, kol Meredita išeis.

— Ar galėsi... Ar tu galėsi atleisti man, Hane?

— Taip, — automatiškai atsakė Hanė, — aš tau atleidžiu.

Durys atsidarė ir pasigirdo Vandos balsas:

— Meredita, tavo brolis jau išvažiuoja. Turi atsisveikinti.

Meredita pakilo ir čiužinys sujudėjo.

— Iki pasimatymo, Hane. Aš... Atleisk man!

Trinktelėjo durys. Hanė pakilo nuo lovos, bet pasisukusi į langą pamatė, kad yra ne viena. Vanda stovėjo ir žiūrėjo į ją. Jos akys buvo paraudusios nuo ašarų, didžiulė, gausiai laku supurkšta šukuosena iš vienos pusės susiplojusi. Per laidotuves Vanda elgėsi taip, tarytum našle būtų likusi ji, o ne Hanė.

Vanda permetė žvilgsniu Hanę ir purkštelėjo.

— Meredita ėmė pavydėti tau vos pamačiusi judu su Rendžiu per televizorių. Jis nepuoselėjo jai stipresnių tėviškų jausmų, — manau, tu tai žinai, — ir matydama, kokie judu esate artimi, nepaprastai kentėjo.

— Dabar tai jau nesvarbu.

Vandos kvepalai smarkiai dvelkė gvazdikais. O gal ne jos kvepalai? Gal Hanė užuodė viską kiaurai persmelkiantį laidotuvių gėlių kvapą.

— Ar galiu kuo nors tau padėti? — paklausė Vanda.

— Tegul visi išeina, — abejingai atsakė Hanė. — Tai vienintelis mano noras.

Vanda linktelėjo ir pasuko prie durų, tada stabtelėjo, išsišnypštė ir paskubomis tarė:

— Aš linkiu tau gero, Hane. Prisipažįstu, maniau, kad Rendžiui nereikėjo tavęs vesti. Bet šiandien laidotuvėse dalyvavo jo buvusios žmonos ir aš supratau: mes trys per visą laiką neįstengėme suteikti jam tiek laimės, kiek tu suteikei per vieną dieną.

Hanė miglotai jautė: Vandai teko sutelkti visą didžiadvasiškumą, kad pripažintų tokį dalyką, tačiau dabar norėjo tik kuo greičiau ja atsikratyti, vėl atsigulti į lovą, užsimerkti ir pamėginti pajusti Dešą. Suvokė — jeigu nepavyks to padaryti, numirs pati.

Vanda išėjo ir per valandą išsivažinėjo visi. Sutemo. Pusbasė, tik su kojinėmis, Hanė be tikslo klaidžiojo po namus. Dešo striukė buvo jai per ilga, kai susikišo rankas į kišenes, pirštais nepasiekė dugno. Pagaliau ji susiraitė dideliame žaliame odiniame krėsle, kuriame Dešas dažniausiai sėdėdavo žiūrėdamas televizorių.

Dešo žudikas pasirodė esąs lygtinai paleistas narkomanas. Praėjus kelioms valandoms po Dešo žūties jis buvo nukautas per susišaudymą su policija. Visiems atrodė, jog dėl to, kad Dešo žudikas negyvas, Hanei palengvės, tačiau kerštas jai nerūpėjo. Jis negalėjo sugrąžinti Dešo.

Hanė tikriausiai užsnūdo, nes kai prabudo, buvo jau po antros valandos nakties. Nuėjusi į virtuvę ėmė be tikslo varstyti spintelių dureles. Ant lentynos stovėjo Dešo mėgstamas kavos puodelis; prie cukrinės gulėjo praplėštas pakelis jo mėtinių ledinukų „Lifesavers“. Tada nuėjo į vonios kambarį ir ant lentynėlės pamatė jo dantų šepetėlį žydrame kiniškame indelyje. Perbraukė pirštu per šerelius ir įsikišo jį į kišenę. Eidama pro skalbinių dėžę ištraukė iš jos porą Dešo kojinių ir įsigrūdo į kitą kišenę.

Mėnulio danguje nebuvo, kai Hanė išėjo į lauką, švietė tik blanki elektros lemputė virš arklidės durų. Ji perkirto kiemą ir patraukė prie aptvaro. Kojines susiplėšė į akmenis, bet nieko nejuto. Priėjo prie tvoros, kur juodu tiek kartų stovėjo dviese.

Ir ėmė laukti.

Pagaliau sulinko kojos ir Hanė susmuko tiesiai į dulkes. Iš vienos kišenės išsitraukė dantų šepetuką, iš kitos — Dešo kojines. Sugniaužė jas rankoje į šiltą drėgną gumulėlį. Ji duso nuo tylos, skruostais riedėjo ašaros.

Tada įsikišo į burną jo dantų šepetuką ir ėmė čiulpti.

Praėjo kelios savaitės. Hanė sulyso, atrodė trapi ir liguista. Kartais prisimindavo, kad reikia pavalgyti, bet dažniau pamiršdavo, nusnūsdavo kiauramiegiu, kartais Dešo krėsle, kartais jų lovoje, prisispaudusi prie skruosto kokį nors jo drabužį. Hanei atrodė, kad ji yra išversta į išvirkščią pusę ir iš jos išpurtyti visi jausmai, išskyrus neviltį.

Laikraščiai negailestingai aprašė visas Dešo žūties smulkmenas, virš rančos burzgė paparacų, medžiojančių nepaguodžiamos našlės nuotraukas, pasamdyti malūnsparniai. Didžiąją laiko dalį Hanė praleisdavo namo viduje. Tokia jau likimo ironija — Dešo žūtis jų santuokai suteikė pomirtinio respektabilumo, pajuokų objektas Dešas tapo kritusiu didvyriu, o jo vardas buvo minimas su pagarba.

Apie Hanę laikraščiai rašė kaip apie drąsią ir narsią asmenybę. Arturas Lokvudas atvažiavo į rančą pasakyti, kad yra užverstas prašymais paimti iš jos interviu ir kad keli žymūs prodiuseriai nori išmėginti ją vaidmeniui būsimuose savo filmuose. Hanė žiūrėjo į jį nereginčiomis akimis, nesuprasdama, apie ką kalbama.

Liza ėmė kamuoti ją kaišiodama kaloringus patiekalus, vitaminus ir dalydama neprašytus patarimus. Šantalė su Gordonu atsibeldė kaulyti pinigų. Hanei pradėjo slinkti plaukai, bet ji to beveik nepastebėjo.

Kartą rugpjūčio pradžioje, praėjus trims mėnesiams po Dešo mirties, grįždama iš jo advokato Hanė važiavo siauru keliu per kanjoną ir staiga suprato, kaip būtų paprasta kuriame nors posūkyje nepasukti vairo. Spustelėti greičio pedalą ir perlėkus per atitvarą nuskrieti į kanjono dugną. Automobilis krisdamas persiverstų ir taptų liepsnojančiu meteoru, kuris be pėdsakų išdegintų jos skausmą.

Drebančiomis rankomis Hanė įsikirto į vairą. Kančių našta tapo tokia sunki, kad ji tiesiog nepajėgė ilgiau jos nešti. Jeigu mirs, niekas labai neliūdės. Liza nusimins, bet jos gyvenimas pilnas įvykių ir rūpesčių, ji greitai ją pamirš. Šantalė paverks per laidotuves, tačiau jos ašaros nedaug vertos — vargu ar raudos ilgiau nei mirus vienam iš jos muilo operos personažų. Kai žmogus neturi tikros šeimos, jis puikiausiai gali mirti neapraudotas.

Šeima.

Tai vienintelis dalykas, apie kurį ji svajojo. Turėti žmogų, kuris mylėtų ją be jokių išlygų. Žmogų, kurį pati galėtų mylėti visa širdimi.

Hanės kūną supurtė rauda. Ji prarado tiek daug. Dešas buvo jai meilužis ir tėvas, kūdikis ir visko, kas nuostabiausia pasaulyje, ašis. Jai trūko jo prisilietimų ir kvapo. Trūko jo keiksmų, jo žingsnių aido kambaryje, jo ūsų prisilietimo prie skruosto. Trūko to vaizdo, kaip jis išverčia į kitą pusę laikraštį, o paskui nebegali surasti pirmo puslapio; trūko sporto varžybų griaudėjimo per televizorių. Hanei trūko kasdienių Dešo skutimosi ir prausimosi ritualų, išmėtytų rankšluosčių ir drabužių, kurie niekaip nenorėdavo atsidurti skalbinių dėžėje. Trūko viso to, kas būdinga bastūnui, tokiam, koks ir buvo Dešas Kuganas.

Pro ašarų miglą Hanė matė į dešinę šliaužiančią spidometro rodyklę. Automobilis posūkyje pasviro į šoną, sužviegė padangos. Spustelėti greičio pedalą, suktelėti vairą — ir sielvarto nebeliks.

Ūmai tarsi iš kito pasaulio atėjo nekviestas prisiminimas — maža mergaitė nelygiai pakirptais plaukais ir nušleivotomis guminėmis šlepetėmis. Spidometro rodyklė dar kiek kryptelėjo į dešinę ir Hanė pagalvojo, kas nutiko tai atkakliai šešiolikmetei mergaitei, tikėjusiai, kad gyvenime nėra neįmanomų dalykų. Kur ta mergiūkštė, perkirtusi pusę Amerikos suklerusiu pikapėliu, riedančiu, regis, vien dėl jos užsispyrimo? Hanė jau nebepajėgė įsivaizduoti tokios beatodairiškos drąsos. Ji nebeprisiminė vaiko, kuriuo dar visai neseniai buvo pati.

Surask ją, — sukuždėjo vidinis balsas. — Surask tą mažą mergaitę!

Koja nejučia liovėsi mygti greičio pedalą — ne todėl, kad Hanė vėl būtų atgavusi norą gyventi, tiesiog per daug pavargo ir nebepajėgė.

Surask ją! — pakartojo balsas.

Kodėl ne? — alsiai pagalvojo Hanė. Juk už tai geriau vienintelis dalykas — numirti.

Po dešimt dienų Hanė iš „Chevrolet Blazer“ su kondicionieriumi išlipo duobėtoje Sidabrinio ežero pramogų parko autobusų aikštelėje ir ją apgaubė drėgnas Pietų Karolinos karštis. Iš asfalte žiojinčių plyšių stiebėsi kelius siekiančios piktžolės, betono stulpai su rūdžių patakais rodė, kur kadaise stovėta žibintų. Hanės kojos buvo kaip iš vatos. Kelyje ji praleido kelias dienas, kartkartėmis sustodavo kokiame nors pakelės viešbutyje, kelias valandas nusnūsdavo ir vėl sėsdavo prie vairo. Dabar iš nuovargio nejautė kojų.

Hanė prisimerkė nuo ryškios saulės šviesos ir pažvelgė į parko vartus. Jau keleri metai ji buvo parko savininkė, bet kol kas nieko čia nenuveikė. Iš pradžių tiesiog neturėjo laiko rūpintis ir karjera, ir parku. Paskui ištekėjo už Dešo, tada laiko atsirado, bet nebeliko pinigų.

Bilietų kasos stogas buvo persikreipęs, ryškiai raudoni šešių tinkuotų kolonų dažai išblukę ir apsilaupę. Išsiklaipiusios raidės virš įėjimo buvo vos įskaitomos.

Sid bro ež ro pr mogų p rkas

Legend nis at akcio as

„Juod sis gr ausmas“

Džiaug mas vis i šei ai

Hanė pakėlė galvą ir pažvelgė į tai, dėl ko pervažiavo bemaž visą žemyną, — į „Juodojo griausmo“ liekanas. Iškilę viršum apleisto parko mediniai kalneliai vis dar sklendė karštame Karolinos danguje. Nei laikui, nei nuosmukiui nepavyko jų sugriauti. Jie buvo nenugalimi — didžiausi amerikietiškieji kalneliai visuose Pietuose, ir niekas negalėjo suteršti jų didybės — nei sukiužę pastatai, nei persikreipę ženklai, nei užaugęs po jais tankus atžalynas. Kalneliai neveikė jau vienuolika metų, bet vis dar kantriai laukė lankytojų.

Hanė nuleido akis stengdamasi sutramdyti srautu užplūdusius skausmingus prisiminimus. Senais laikais iš čia buvo galima pamatyti viršutinę „Ferio“ rato dalį ir kreivus“ Aštuonkojo“ čiuptuvus, iškilusius virš bilietų kasos, bet dabar jie buvo dingę, įkaitusiame danguje žėrėjo tik svilinanti saulė ir kilo į viršų „Juodasis griausmas“.

Apgaubė drėgmė, tiršta ir dusinanti, Hanės rusvai žalsvos spalvos šortų juosmuo permirko prakaitu. Einant palei tvorą saulė svilino pečius ir nuogas kojas, bet pušys ir sužėlęs atžalynas neleido nieko įžiūrėti. Pagaliau ji pasiekė senąją traukinuko išvykimo vietą — maršruto pradžią. Vartai buvo atitverti grandine ir užrakinti surūdijusia pakabinama spyna, kuri nuo nieko negalėjo apsaugoti, nes tvora jau seniai buvo nusvirusi kone iki žemės. Matyt, parkas buvo mėgstama valkatų susibūrimų vieta, kol jame dar galėjai rasti nors šiokią tokią užuoglaudą. Bet dabar jis atrodė apleistas net valkatų.

Lipdama per tvorą Hanė susibraižė kojas į grandinę. Prasibrovusi pro krūmus ji prasmuko tarp dviejų griūvančių medinių pastatų, kur kadaise buvo laikoma sunkioji įranga. Praėjo pro atramines „Juodojo griausmo“ kolonas iš pajuodusių nuo darganų pušinių rąstų — pražingsniavo nepakeldama akių į galingą kreivaeigę trasą, bijodama pamatyti nykimo pėdsakus, ir atsidūrė parko viduryje.

Vaizdas buvo toks apgailėtinas, kad Hanė pašiurpo. Pastatas, kuriame važinėtasi elektriniais automobiliukais, sugriuvo, už jo esantį iškylų paviljoną užkėtė krūmai. Apleisti takeliai niekur nebevedė, o tose vietose, kur kadaise stovėjo „Skrembleris“ ir pasviroji karuselė, buvo likę plikos žemės apskritimai. Pro medžius Hanė matė tamsius Sidabrinio ežero vandenis, tik „Bobis Li“ jau seniai ilsėjosi dugne.

Hanė patraukė apleista alėja ir neilgai trukus į atviras jos basutes pribiro žemių. Žingsniai dusliai aidėjo tyloje. Piktžolėse riogsojo krūsnis supuvusių lentų, pasmeigtas ant vinies mataškavosi suplyšęs žydro plastiko vimpelas, net papilkėjęs nuo purvo. Atrakcionai buvo dingę, o skrudintų kukurūzų ir cukruotų obuolių aromatą pakeitė irimo dvokas.

Ji pasijuto likusi viena visoje žemėje.

Stovėdama tuščioje parko širdyje Hanė pagaliau pakėlė akis į dangų, norėdama aprėpti žvilgsniu visą „Juodojo griausmo“ skeletą, globiantį jos apleistą visatą. Su skausmu žvelgė ji į neįveikiamų garsiųjų kalnelių apybraižas — didįjį pakilimą į kalvą keitė nuolydis, ganėtinai status, kad nusiristum į pačią pragaro širdį, ir tokios buvo visos trys kalvos su nuostabiais tris kartus pasikartojančiais mirties ir atgimimo pažadais, toji drebulį kelianti į vandenį krintanti spiralė ir sklandus, greitas privažiavimas iki prieplaukos. Kadaise šiuose laukiniuose, greituose nuolydžiuose jai pavykdavo prisiliesti prie amžinybės.

Ar pavykdavo? Hanę ėmė krėsti drebulys. O jeigu jos tikėjimas, kad lėkdama šiais kalneliais gali surasti savo motiną, tebuvo vaikiška fantazija? Nejaugi kalneliai tikrai privertė ją įtikėti Dievą? Hanė neabejodama galėjo pasakyti: jos tikėjimas, kad Dievas yra, gimė kalneliuose, bet žinojo ir tai, jog Dešo kraujas šį tikėjimą nuplovė.

Žvelgdama į milžiniškus „Juodojo griausmo“ šonkaulius, riogsančius išblukusio dangaus fone, ji keikė Dievą ir vis dėlto maldavo: Noriu, kad jis sugrįžtų! Tu negali jo pasilikti! Jis mano, mano! Sugrąžink jį man! Sugrąžink!

Negailestinga saulė per plaukus degino galvą. Hanė pravirko ir suklupo ant kelių — jau ne maldai, o prakeiksmui: Tu apgavikas! Prakeiktas apgavikas!

Net užmerktomis akimis Hanė matė trijų didžiulių „Juodojo griausmo“ kalvų kontūrus, tarsi jie būtų atsispaudę vidinėje vokų pusėje. Ji nesiliovė burnoti prieš Dievą ir palengva tas burnojimas virto savotišku ritualu.

Tyla nusileido ant iškankintos Hanės. Ji atmerkė akis ir pakėlė jas į medinių kalnelių viršūnes, kurios, atrodė, buvo sumeistrautos amžiams. Viltis. „Juodasis griausmas“ visada suteikdavo jai vilties. Žvelgiant į tas tris medines viršūnes Hanę persmelkė tvirtas įsitikinimas, kad kalneliai gali pernešti ją į kažkokią amžiną vietą, kur ji susitiks su savo vyru, į vietą, kuri nepavaldi laikui, į vietą, kur meilė gali tęstis amžinai.

Tačiau „Juodasis griausmas“ turėjo tik tiek gyvybės kiek ir Dešo Kugano kūnas, jis niekur negalėjo jos pernešti. Milžiniški griaučiai stūksojo bejėgiškai pasvirę rugpjūčio danguje ir nebesiūlė vilties atgimti, nežadėjo nieko, tik dūlėjimą ir žūtį.

Sugniuždyta nuovargio ir bejėgystės naštos Hanė nudūlino atgal prie automobilio. Jeigu ji galėtų vėl paleisti „Juodąjį griausmą“! Jeigu galėtų...

Įlipusi į mašinos tvankumą Hanė susirietė ant sėdynės ir nugrimzdo į sunkų miegą.

23

Šėrė Poltrein jau trečius metus dirbo Šiaurės Karolinos Kamberlando apygardos degalinės krautuvėlėje „Benzinas ir kitos prekės“. Ji du kartus buvo apiplėšta, pustuzinį kartų grasinta susidoroti. Ir dabar, žvelgdama į prie prekystalio artėjantį nepažįstamąjį, sunerimo. Ją dažniau nei daugumą moterų ištikdavo nemalonumai, todėl išmoko juos nujausti.

Vyriškis buvo panašus į rokerį, bet riešai ir plaštakos, kyšančios iš atsagstytos rudos odinės striukės rankovių, švarios, be tatuiruočių. Ir nebuvo alaus mėgėjas. Nė iš tolo. Pro atsagstytą striukę Šėrė matė jo pilvą — plokščią kaip šlapias plentas anapus benzino kolonėlės. Ūgio — ne žemesnis nei šešių pėdų, plačiapetis, raumeninga krūtine, išblukę džinsai aptempė siaurą tvirtą užpakalį — į tai vyrai niekada neatkreipia dėmesio. Ne. Jo kūnas tikrai nerodė jokio negerumo. Kūnas buvo tiesiog puikus. O negerumas atsispindėjo veide.

Tokio šunsnukio ji dar nebuvo mačiusi. Ne, neatrodė bjaurus. Užtai žiaurus. Toks galėtų nė nemirktelėjęs užgesinti cigaretę į jautriausią moters kūno vietą.

Tamsūs, bemaž juodi, pečius siekiantys plaukai buvo apsunkę nuo lapkričio dulksnos. Svarūs, bet susitaršę. Stambi nosis — gražios formos, o veido bruožai — lyg ištekinti. Tačiau net jiems nepavyko sušvelninti plonų, niūriai sučiauptų lūpų, kurios, atrodė, niekada neišmoks šypsotis. Juo labiau niekas negalėtų sušildyti vienintelės šaltos žydros akies — šalčiausios, kokią Šėrė buvo regėjusi.

Moteris paliepė sau nespoksoti į juodą raištį, dengiantį kitą nepažįstamojo akį, tačiau susilaikyti buvo sunku. Dėl to juodo raiščio ir beaistrio veido vyriškis atrodė lyg šiuolaikinis piratas, — ne toks susilaižęs kaip tas, kuris puikuojasi ant jausmų romano gretimoje lentynoje, o bjaurus tipas, galintis iš užpakalinės kelnių kišenės išsitraukti revolverį ir suvaryti tau į pilvą visą apkabą.

Ji prisivertė žvilgtelėti žemyn, į skaitmeninį indikatorių, rodantį, kiek benzino vyriškis prisipylė į lauke stovinčio purvais aptaškyto pilko GMC furgono baką.

— Lygiai dvidešimt du.

Šėrė — ne iš tų, kurios linkusios kiekvienam vyrui rodyti išgąstį, bet šis tipas dirgino nervus ir jos balsas prarado įprastą tvirtumą.

— Ir buteliuką aspirino, — paprašė jis.

Šėrė iš nuostabos net sumirkčiojo — jis kalbėjo su juntamu akcentu. Vadinasi — ne amerikietis, o užsienietis! Sprendžiant pagal tartį, turbūt iš Vidurio Rytų ar panašiai. Toptelėjo pakvaišusi mintis, kad šis vyriškis — koks nors arabų teroristas, bet Šėrė nežinojo, ar arabų teroristai būna žydraakiai.

Nuo kartoninės lentynos už nugaros ji paėmė buteliuką aspirino ir stumtelėjo nepažįstamajam. Jo vienintelė reginti akis atrodė kažkokia mirusi, be kibirkštėlės gyvybės, ir Šerei per nugarą perbėgo šiurpas. Bet kai vyriškis iš užpakalinės kelnių kišenės išsitraukė ne kokį baisų daiktą, o tik piniginę, per baimę prasikalė smalsumo daigelis.

— Apsistojote kur nors netoliese?

Nepažįstamasis dėbtelėjo į ją taip grėsmingai, kad Šėrė pasiskubino nudelbti akis į kasos aparatą. Ant prekystalio jis padėjo trisdešimt dolerių ir išėjo iš krautuvėlės.

— Pamiršote grąžą! — pavymui riktelėjo Šėrė.

Jis net negrįžtelėjo.

Erikas išpakavo aspirino buteliuką. Užėjęs už furgono atsuko dangtelį ir ištraukė vatos gumulėlį. Dulksnojo, buvo pilka lietinga vėlyvo lapkričio diena ir nuo drėgmės maudė avarijoje sužeistą koją. Atsisėdęs prie vairo Erikas nurijo tris tabletes ir užgėrė šaltos kavos likučiais iš plastikinio puodelio.

Kai praėjusių metų gegužę jo automobilis perlėkė per atitvarą, jis mėnesį pragulėjo ligoninėje ir dar du mėnesius vaikščiojo į fizioterapijos procedūras. Paskui, rugsėjį, pradėjo filmuotis naujame filme. Dėl jo traumos filmavimą norėta atidėti, bet Erikas greitai sveiko, todėl buvo nutarta darbus tęsti pakvietus dublerį kai kuriems epizodams, kuriuose šiaip jis vaidindavo pats.

Filmavimas baigėsi prieš dešimt dienų. Erikas ketino skristi į Niujorką aptarti pjesės, bet paskutinę akimirką nusprendė važiuoti automobiliu vildamasis, kad vienatvė padės atsikvošėti. Po kelių dienų toji vienatvė jam tapo svarbesnė už kelionės tikslą ir kelyje iki Manhatano jis spėjo nusikasti tik iki Tempaiko Džersyje.

Erikas važiavo į pietus šalutiniais keliais GMC furgonu, nes ši gelda ne taip krito į akis kaip jo jaguaras. Iš pradžių buvo kilęs neaiškus noras užsukti pas tėvą ir pamotę į Hilton Hedą, kur šie apsigyveno prieš kelerius metus išėję į pensiją. Bet greitai suprato: juos mažiausiai norėtų pamatyti, nors senukai metų metus kvietė aplankyti, ypač tada, kai Erikas tapo garsenybe. Vis dėlto turėjo kaip nors pratempti šešias savaites, kol prasidės darbai prie naujo filmo. Reikėjo kuo nors užsiimti, prastumti laiką, štai ir sėdo prie vairo.

Išvažiuodamas iš aikštelės Erikas sugavo degalinės darbuotojos, žiūrinčios į jį pro krautuvėlės langą, žvilgsnį. Moteris jo neatpažino. Niekas neatpažįsta nuo tada, kai jis išvažiavo iš Los Andželo. Erikas abejojo, ar atpažintų net seni draugai, jeigu įdėmiai neįsižiūrėtų. Išmoktas akcentas, kuriuo kalbėjo naujausiame filme, ir ataugę plaukai jau tris tūkstančius mylių puikiausiai padėjo jam neatskleisti tapatybės. O dar svarbiau už anonimiškumą — užsimaskavęs galėjo nors laikinai pabėgti nuo savęs.

Įsukęs į šlapią plentą Erikas automatiškai kyštelėjo ranką į striukės kišenę cigarečių, bet iškart prisiminė, kad neberūko. Ligoninėje rūkyti jam neleido, o kai išrašė, įprotis dingo. Jis atprato ieškoti džiaugsmo visuose jusliniuose malonumuose. Maistas nebeviliojo, gėrimas ir seksas — taip pat. Dabar jau net neprisiminė, kodėl anksčiau šie dalykai jam atrodė tokie svarbūs. Nuo tada, kai prarado vaikus, Erikas jautėsi priklausąs ne gyvųjų, o mirusiųjų karalystei.

Per septynis mėnesius, praėjusius nuo tada, kai Lili atskyrė jį nuo dukterų, apie seksualinę vaikų prievartą jis sužinojo daugiau, negu žino visi pasaulio advokatai. Gulėdamas ligoninės lovoje skaitė istorijas apie tėvus, neįsivaizduojamai prievartavusius mažučius savo vaikus, apie iškrypusius, ištvirkusius vyrus, kurių aukomis tapo viena duktė po kitos, apie tėvus, išdavusius švenčiausius saitus, kokie tik gali sieti žmones.

Bet jis juk nėra toks monstras! Tačiau Erikas nebebuvo ir tas naivus, tiesmukas žmogus, kuris įsiveržė į Maiko Longakro kontorą reikalaudamas, kad advokatas padarytų galą melagingiems Lili kaltinimams. Dabar jis žinojo: įstatymai taip pat gali būti neteisingi.

Jis nieku gyvu neleis, kad vaikai gyventų pogrindyje, kur jie netektų ne tik tėvo, bet ir motinos. Kol kas laikysis atokiai nuo dukterų ir pasikliaus jas stebinčia tarptautine detektyvų kompanija, kurią nusamdė. Vis labiau jausdamas bejėgiškumą Erikas sekė, kaip Lili su dukterimis iš vienos vietos kraustosi į kitą — pirmiausia į Paryžių, paskui į Italiją. Rugpjūtį jos praleido Vienoje, o rugsėjį — Londone. Dabar apsistojo Šveicarijoje.

Visur, kur persikeldavo, Lili samdydavo naujas guvernantes, naujus mokytojus, naujus specialistus, o sąskaitas apmokėdavo Erikas. Iš detektyvų pokalbių su Lili pasamdytais žmonėmis Erikas žinojo, kad Bekės raida sulėtėjo, o Reičelė tampa vis sunkiau valdoma. Pati Lili mergaitėms buvo vienintelis pastovumo uostas, tačiau drastiškai pasikeitus gyvenimo sąlygoms jos netektų ir to.

Dėl mergaičių Erikui taip sopėjo širdį, kad kartais kildavo pagunda viską užbaigti. Per pastaruosius septynis mėnesius kraujuojančios žaizdos skausmas virto įprasta, sielą džiovinančia tuštuma, baisesne už kūno kančias, nes ji žudė visą jo gyvastį. Erikui kartais pavykdavo neviltį nukreipti į kurį nors savo vaidmenį, bet filmavimas baigdavosi, o pabėgti nuo savęs nebuvo kur.

Palengva Erikas ėmė prarasti gebėjimą matyti pasaulio grožį, dabar pastebėdavo tik jo šlykštumą. Jis nebegalėjo skaityti laikraščių ir žiūrėti televizoriaus, nes nepakenčiami tapo pranešimai apie dar vieną naujagimį, su visa bambagysle įmestą į šiukšlių konteinerį. Jis nenorėjo girdėti apie kartoninėje dėžėje aptiktą nupjautą galvą arba banditų išprievartautą jauną moterį. Vien tik žudynės, sužalojimai, blogis... Erikas nebepajėgė savo skausmo atskirti nuo svetimų kančių. Dabar jį jaudino viso pasaulio skausmas, kankino visi žvėriškumai, prislėgė sielvarto našta ir jis suprato, kad palūš, jeigu neras kaip apsiginti.

Todėl ir bėgo kur akys veda užsitempęs nesamo žmogaus kaukę — tokio pavojingo, kad paprasti žmonės stengėsi nesipainioti jo kelyje. Užuot klausęsis radijo, Erikas leido džiazo įrašus, miegojo savo furgone, o ne pakelės viešbučio kambaryje su gundančiu televizoriumi; vengė didelių miestų ir laikraščių kioskų. Erikas slėpėsi savame kiaute, nes suvokė: jis tapo toks trapus, kad galėjo sudužti į gabalus.

Kai iš vietinio kelio suko į greitkelį, jo furgoną vandeniu iš po ratų aptėškė traktorius su priekaba. Kurį laiką Erikas nieko nematė, kol valytuvai kelis kartus perbraukė per priekinį stiklą. Kelkraštyje išvydo baltos ir žydros spalvų kelio ženklą, rodantį, kad netoliese yra ligoninė. Kaip tik šito jis ir ieškojo — plonyčio siūlo, kuris padėtų išlikti ir drauge leistų pamėginti išgelbėti savo sielą.

Važiuodamas per mažą miestelį Erikas pagal nuorodas susirado ligoninę ir privažiavo prie nediduko kuklaus mūrinio namo. Automobilį pasistatė tolimiausiame aikštelės kampe, kuo atokiau nuo ligoninės pastato, ir persikraustė į užpakalinę furgono dalį. Sėdynės ten buvo išimtos ir vietos pakako išskleisti žygio lovelei — sulankstyta ji stovėjo šalia brangios odinės skrynios, kurioje Erikas laikė drabužius. Jis pastūmė skrynią ir išsitraukė pigų vinilo krepšį.

Kelias akimirkas palūkėjo. Tada kažką sumurmėjo — gal maldą, o gal prakeiksmą — ir atidarė dureles.

— Ei, ar čia kas nors gali padėti vaikinui?

Slaugytoja Greison pakėlė akis nuo medicininių kortelių. Ją apstulbinti buvo sunku, bet šįkart net prasižiojo iš nuostabos išvydusi neįsivaizduojamą figūrą, kuri šėtoniškai išsiviepusi atsirado prie slaugytojų posto.

Vyriškis buvo su garbanotu raudonu peruku, kurį juosė juodas piratiškas raištis ant šono surištu mazgu. Violetiniai atlaso marškiniai buvo sukišti į neaprėpiamo dydžio plačkelnes, išmargintas raudonai violetiniais lėkštutės dydžio žirniais. Vienintelis didžiulis antakis buvo nupieštas ant veidą dengiančios klouno kaukės. Jo burna buvo didelė ir raudona, nosies galą irgi puošė raudonas taškas, o kairiąją akį dengė violetinis žvaigždės pavidalo lopinys.

Slaugytoja Greison greitai atsikvošėjo.

— Kas jūs?

Jis šelmiškai nusišypsojo ir slaugytoja pamiršo, kad jai jau penkiasdešimt penkeri ir seniai praėjo laikai, kai lengvai galėjo susižavėti dailiu niekšeliu.

Jis perdėtai žemai nusilenkė, suplojo sau per kaktą, krūtinę ir liemenį.

— Esu piratas Vienakis ir jūs kaip gyva nesate sutikusi nelaimingesnio jūrų vilko!

Slaugytoja Greison netikėtai įsitraukė į žaidimą — paveikė neįprastos nepažįstamojo manieros.

— O kodėl jūs toks nelaimingas?

— Bijau kraujo. — Jis juokingai krūptelėjo. — Esu apgailėtinas menkysta! Nesuprantu, kaip jūs mane pakenčiate!

Ji sukikeno, bet tuoj prisiminė savo tarnybines priedermes. Palengva pakėlusi ranką kruopščiai paslėpė visas žilstelėjusių plaukų garbanėles, kurioms buvo pavykę išsprūsti iš po kepuraitės.

— Kuo galiu padėti?

— Čia jau kita kalba! Atvykau palinksminti jūsų vaikų. Vyrukas iš „Rotary“ klubo liepė man atvykti trečią. Ką, nejaugi vėl supainiojau laiką? — Vyptelėjo kaip neatgailaujantis nusidėjėlis. — Maža to, kad bijau kraujo, dar esu ir nepatikimas!

Raiščiu neužrišta akis buvo ryškios turkio spalvos, seselė tokių akių dar nebuvo mačiusi — tyra kaip krištolas, mėtinio ledinuko spalvos.

— Man niekas nesakė, kad „Rotary“ sumanė mūsų vaikams atsiųsti klouną.

— Še kad nori! O šeštą jau turiu būti Fajetvilyje, pasirodysiu labdaros mugėje, kurią ten rengia „Altoriaus draugija“. Kaip man pasisekė, kad jūsų ne tik gražus veidas, bet ir gera širdis!

Antraip neuždirbčiau penkiasdešimties žaliųjų, kuriuos man turi sumokėti „Rotary“ klubas.

Jis buvo velniškai kvailas, bet toks žavus, kad slaugytoja neatsispyrė. Be to, popiečio lietus atbaidė lankytojus ir vaikai galės šiek tiek pasilinksminti.

— Manau, nenutiks nieko bloga.

— Tai jau tikrai!

Ji išėjo iš posto ir nusivedė jį per vestibiulį.

— Pats matote, mūsų ligoninė nedidelė. Pediatrijos skyriuje tik dvylika lovų. Devynios iš jų užimtos.

— Ar yra koks nors vaikas, apie kurį turėčiau žinoti? — švelniai pasiteiravo klounas, visas jo išdykėliškumas buvo dingęs.

Jeigu slaugytoja dar abejojo, ar galima leisti šį žmogų į palatas be oficialaus leidimo, dabar visos abejonės išgaravo.

— Šešiametis berniukas vardu Polis. Jis šimtas septintoje palatoje. — Slaugytoja parodė į koridoriaus galą. — Vaikas sunkiai serga plaučių uždegimu, o jo motina labai užsiėmusi savo bičiuliu ir retai jį aplanko.

Klounas linktelėjo ir pasuko tiesiai prie nurodytų durų. Netrukus slaugytoja Greison išgirdo jo balsą, kuris skambėjo kaip riedantys akmenukai:

— Na, sveikas, drauguži! Aš — piratas Vienakis, nelaimingiausias iš visų jūrų vilkų, plaukiojančių po septynias jūras...

Slaugytoja Greison nusijuokė ir grįžo į postą. Ji pasveikino save, kad priėmė tokį protingą sprendimą. Gyvenime pasitaiko atvejų, kai taisykles verta pažeisti.

Naktį Erikas praleido išsukęs iš purvino kelio į nedidelę proskyną netoli Šiaurės Karolinos sienos. Kitą rytą išlipo iš furgono apsivilkęs tais pačiais džinsais ir marškinėliais kaip vakar, o burnoje pajuto metalo skonį — nuo prasto maisto ir nakties košmarų.

Klouno kostiumą Erikas nusipirko prieš savaitę parduotuvėje netoli Filadelfijos ir nuo tada beveik kiekvieną dieną sustodavo kokio miestelio municipalinėje ligoninėje. Kartais iš anksto paskambindavo ir įtikindavo esąs siųstas vietinės valdžios. Bet dažniausiai elgdavosi kaip vakar — pastebėjęs kelio ženklą, nurodantį ligoninę, susirasdavo ją ir įsiprašydavo į vidų.

Dabar niekaip negalėjo pamiršti mažo berniuko vakarykštėje ligoninėje. Vaikiukas buvo liesutis ir liguistai pamėlusiomis lūpomis. Jis iš visos širdies mėgavosi Eriko dėmesiu, kurio nereikėjo su niekuo dalytis. Erikas prabuvo su juo visą popietę, o paskui sugrįžo vakare ir rodė visokius triukus, kol vaikas užmigo. Bet užuot džiaugęsis tuo, ką padarė, jis galvojo apie visus vaikus, kuriems negalėjo padėti, apie visą skausmą, kurio jis nepajėgus numaldyti.

Per marškinėlius smelkėsi žvarbi drėgmė. Mankštindamas raumenis Erikas pažvelgė į pilką plieninį dangų. Šito jau per daug saulėtajai Pietų Karolinai! Gal verčiau sugrįžti į 1-95 kelią ir patraukti tiesiai į Floridą? Į galvą šovė beprotiška mintis porai savaičių prisidėti prie „Brolių Ringlingų“ cirko, neseniai sugrįžusio iš gastrolių Venecijoje. Gal jam pasitaikytų proga pasirodyti sveikiems vaikams, ne vien ligoniams. Norėtų pabūti su mažyliais, kurių nekamuoja kančios.

Erikas sugrįžo į furgoną. Dvi dienas nesiprausė po dušu, reikės apsistoti pakelės viešbutyje ir išsimaudyti. Seniau jis uoliai rūpindavosi kūno švara, bet praradęs vaikus tapo nebe toks valyvas. Apsileidimas palietė daug ką, pavyzdžiui, valgį ir miegą.

Po pusvalandžio Erikas staiga pajuto truktelint vairą ir suprato: pradurta padanga. Išsukęs į dviejų juostų plento kelkraštį išsirangė iš furgono ir nuėjo prie mašinos galo pasiimti keltuvo. Vėl pradėjo dulksnoti ir iš pradžių jis nepastebėjo į palmę šalikelėje atremtos negrabiai išskaptuotos medinės rodyklės. Padanga buvo baisiai purvina ir kai Erikas ją nuėmė, išslydusi iš rankų nusirito į griovį. Pakėlęs padangą ir atsitiesęs jis pamatė rodyklę. Raidės buvo išblukusios, bet Erikas įstengė perskaityti:

SIDABRINIO EŽERO PRAMOGŲ PARKAS

Legendinis atrakcionas — amerikietiškieji kalneliai

„Juodasis griausmas“.

Džiaugsmas visai šeimai.

Už 20 mylių posūkis į kairę,

3 mylios 62 keliu.

Sidabrinio ežero pramogų parkas. Jam pasivaideno, kad šis pavadinimas kažkoks pažįstamas, bet neįstengė prisiminti, iš kur. Atmintis atgijo tik tada, kai suko paskutinį atsarginio rato varžtą. Ar ne apie šį parką taip dažnai pasakodavo Hanė? Erikas prisiminė, kaip ji smagindavo draugiją istorijomis apie vaikystę, praleistą pramogų parke Pietų Karolinoje, apie nuskendusį garlaiviuką ir nuostabius amerikietiškuosius kalnelius. Jis buvo bemaž įsitikinęs, kad ji kalbėjo apie Sidabrinio ežero pramogų parką.

Erikas pritvirtino stebulės dangtelį ir vėl pažvelgė į rodyklę. Jo džinsai buvo peršlapę ir purvini, vanduo nuo plaukų kapsėjo už apykaklės. Jam reikėjo išsimaudyti po dušu, reikėjo švarių drabužių ir karšto maisto. Bet šito reikia didžiajai žmonijos daliai, o jis stovėdamas lietuje svarstė, ar tas parkas išvis dar yra. Rodyklės būklė vertė abejoti. Kita vertus, ko tik gyvenime nenutinka!

O gal Sidabrinio ežero pramogų parkas netgi veikia? Galbūt jiems reikia klouno?

24

— Hane, juk lyja! — sušuko Šantalė. — Tuojau pat baik darbą!

Nuo savo laktos pačiame „Juodojo griausmo“ viršuje Hanė žvilgtelėjo į pusseserės figūrėlę, besidairančią jos iš po mažučio raudono skėčio.

— Nusileisiu po kelių minučių! — riktelėjo ji žemyn. — Kur Gordonas? Juk sakiau jam, kad negaišuodamas grįžtų.

— Jis prastai jaučiasi, — atsišaukė Šantalė. — Nusprendė truputį pailsėti.

— Man nesvarbu net jei mirtimi vaduojasi! Pasakyk, kad ateitų čia!

— Juk šiandien sekmadienis! Ir tu neturėtum dirbti tokią dieną.

— Nuo kada judviem taip parūpo sekmadienis? Jūs jokią dieną nelinkę dirbti!

Šantalė pasipūtė ir nuėjo, bet Hanė dėl to nė kiek nesijaudino. Baigėsi Šantalės ir Gordono katino dienos. Ji įkalė dar vieną vinį į klojinį, kurį rentė medinio kalnelio viršuje. Hanė nekentė lietaus ir nekentė sekmadienių, nes tada amerikietiškųjų kalnelių remonto darbai kuriam laikui sustodavo. Jeigu būtų jos valia, darbininkų brigada plušėtų septynias dienas per savaitę. Jie nepriklausė profesinei sąjungai ir galėjo padirbėti ilgėliau.

Nekreipdama dėmesio į lietų ji ir toliau kalė klojinį. Pyko, kad nėra ganėtinai stipri dirbti sunkesnį darbą, pavyzdžiui, remontuoti trasą. Vadovaujama jos pasamdyto specialisto brigada pirmus du mėnesius sugaišo, kol išmontavo senąją trasą ir sutaisė sulūžusius rėmus. Laimė, didžiuma jų pasirodė esantys sveiki. Betoninės atramos buvo įrengtos septintą dešimtmetį ir jų keisti neprireikė. Nerimą kėlė skersinių sijų, į kurias rėmėsi trasa, įtrūkimai, bet jų pasirodė ne tiek daug, kaip visi būgštavo.

Vis dėlto perstatyti visą trasą — sudėtingas ir brangus projektas, todėl Hanei greitai baigėsi pinigai. Ji neišmanė, iš kur gauti lėšų naujoms keltuvo grandinėms ir varikliui, kurį irgi dar reikėjo sumontuoti, ką jau kalbėti apie elektros sistemą ir pneumatinius stabdžius, kuriais reikėjo pakeisti senuosius rankinius.

Lietus sustiprėjo ir pastoliai pasidarė labai slidūs. Hanė nenoromis pralindo pro kraštą ir pradėjo iš lėto leistis rėmu, kuris, kol bus baigtas klojinys, atstojo jai kopėčias. Pavojingu keliu leidžiantis žemyn jos kūnas jau nekrūpčiojo iš siaubo. Ji buvo liekna, raumeninga ir baisiai pavargusi nuo du mėnesius trunkančio sunkaus vyriško darbo — septynias dienas per savaitę, dažnai keturiolika valandų per parą. Nuo įrankių, kuriais pagaliau išmoko visai neprastai darbuotis, jos delnuose atsirado daugybė nuospaudų, rankos margavo nuo mėlynių ir įdrėskimų.

Nusileidusi žemyn Hanė nusiėmė sunkų geltoną šalmą. Ji pasuko ne į savo laikinąjį būstą, o tarp šlapių medžių patraukė į kitą parko pusę. Viltis, kad galės pagyventi Sofijos vagonėlyje, žlugo vos užmetus į jį akį. Stogas buvo įgriuvęs, sienos išsiklaipiusios, o valkatos seniausiai išsinešiojo viską, kas buvo nors kam tinkama. Pašalinusi šią griuveną ji toje pat vietoje pasistatė nedidelį sidabrišką namelį ant ratų.

Tačiau dabar Hanė ėjo ne į savo laikiną būstą, o į seną namą, vadinamąjį „Gardą“, kuriame kadaise gyveno parke dirbę viengungiai. Dabar ten įsikūrė Gordonas ir Šantalė. Hanė džiaugėsi, kad jie gyvena taip toli nuo jos namelio ant ratų. Gana nejauku nuolat trintis tarp žmonių. Bent naktį jai reikėjo pabūti vienai. Tik vienumoje ji galėjo jausti, kad ryšys su Dešu įmanomas. Nors iš tikrųjų jokio ryšio kol kas nebuvo. Juk ji dar nepaleido „Juodojo griausmo“.

Hanė susiveržė gumele plaukus ant sprando, bet šlapios sruogos lipo prie skruostų, o marškiniai buvo kiaurai permirkę. Jeigu dabar ją pamatytų Liza, tik skėstelėtų rankomis. Bet ir Liza, ir Kalifornija liko kitoje visatoje.

— Kas ten? — paklausė Šantalė atsakydama į jos beldimą.

Įpykusi Hanė sukando dantis ir vienu trūktelėjimu atplėšė duris.

— O kas, tavo galva, galėtų būti? Be mūsų čia daugiau niekas negyvena!

Šantalė skubiai pašoko nuo senos dirbtine oda aptrauktos oranžinės sofos, ant kurios susirietusi skaitė žurnalą — lyg darbuotoja, kurią viršininkė užtiko dykinėjančią. „Garde“ buvo keturi kambariai: svetainė, Gordono su Šantalė apstatyta per išpardavimą pirktais baldais, miegamasis — čia kadaise stovėjo medinės lovos, o dabar dunksojo dvigulė geležiniu rėmu, virtuvė ir vonios kambarys. Nors interjeras atrodė varganai, Šantalė žiūrėjo tvarkos ir čia jai sekėsi geriau negu kituose namuose, kur jie gyveno anksčiau.

— Kur Gordonas? Sakei, kad jis nesveikuoja.

Šantalė bergždžiai stengėsi pakišti žurnalą po bjauriai rudos spalvos aksomine pagalvėle.

— Taip. Bet dabar išėjo pakeisti tepalų sunkvežimyje.

— Lažinuosi, jog išėjo tik tada, kai sužinojo, kad jo ieškau.

Šantalė mikliai pakeitė pokalbio temą.

— Gal nori sriubos? Ką tik išviriau gardžios sriubytės.

Hanė nusitraukė šlapius marškinius ir nusekė paskui Šantalę į virtuvę. Palei dvi sienas stovėjo seni metaliniai bufetai, nudažyti gelsvai žalia spalva, ant trečios kabėjo vienintelis visame parke veikiantis telefonas. Auksaspalviai apmušalai buvo nublukę ir išteplioti, o linoleumas ant grindų suskeldėjęs kaip dirva per sausrą.

Hanė su Gordonu visą laiką plušėjo remontuodami amerikietiškuosius kalnelius ir Šantalė buvo vienintelis žmogus, galintis pasirūpinti maistu. Ji pagaliau suprato: jeigu nešeimininkaus, jie visi neturės ko valgyti. Stebėtina, tačiau paaiškėjo, kad darbas išėjo Šantalei į naudą. Ji numetė didesnę dalį per pastaruosius metus užsiauginto antsvorio ir tapo panaši į brandesnę aštuoniolikmetės merginos, kadaise laimėjusios grožio konkursą „Mis Paksavačio apygarda“, versiją.

— Atidaryti skardinę ir pašildyti tai, kas joje yra, — ne tas pats, kas išvirti sriubą, — suniurnėjo Hanė sėsdamasi prie seno iškylų stalo, kurį jie buvo įsitempę vidun. Žinojo, kad turi ne kabinėtis prie pusseserės, o ją girti, bet nusprendė daugiau nekreipti dėmesio į jos išgyvenimus.

Iš nuoskaudos Šantalės lūpos įsitempė.

— Nesu tokia gera virėja kaip tu, Hane. Aš dar tik mokausi.

— Tau jau dvidešimt aštuoneri! Turėjai išmokti to seniausiai, tačiau pastaruosius devynerius metus tik pasišildydavai šaldyto maisto mikrobangų krosnelėje.

Šantalė priėjo prie bufeto, paėmė puodą, pastatė jį ant senos dujinės viryklės ir įpylė vištienos sultinio su makaronais.

— Aš stengiuosi kaip įmanydama. Tu mane skaudini, kai šitaip kabinėjiesi.

— Tai blogai! Jeigu tau nepatinka, kaip mes čia gyvename, gali bet kada nešdintis.

Hanė nenorėjo būti tokia šiurkšti ir pikta, bet sustoti neįstengė. Jautėsi panašiai kaip pirmosiomis dienomis filmuojant „Dešo Kugano šou“, kai net menkiausias silpnumo proveržis galėjo ją sugniuždyti.

Šantalės ranka stipriai suspaudė samtį.

— Mudu su Gordonu neturime kur išeiti.

Hanės lūpos virto viena kieta linija.

— Todėl prie manęs ir prilipote.

Šantalė atsakė liūdnai, vos girdimu balsu:

— Kaip tu pasikeitei, Hane! Pasidarei visai nejautri. Kartais aš tavęs neatpažįstu.

Hanė nurijo šaukštą sriubos stengdamasi neparodyti Šantalei, kaip ją užgavo šitie žodžiai. Žinojo, kad yra nedraugiška. Brigados vyrai niekada su ja nepajuokauja taip, kaip juokauja tarpusavyje, bet Hanė nusprendė neprivalanti su jais suartėti. Jai rūpėjo tik vienas dalykas — užbaigti „Juodojo griausmo“ rekonstrukciją, kad vėl galėtų leistis juo į svaigią kelionę ir galbūt surasti savo vyrą.

— Anksčiau tu buvai tokia miela. — Šantalė stovėjo palei kriauklę nuleidusi rankas prie šonų, veide atsispindėjo apgailestavimas. — Man atrodo, kai žuvo Dešas, tavo sieloje kažkas sulūžo.

— Aš tik nusprendžiau nebeleisti judviem su Gordonu veltėdžiauti, štai ir viskas.

Šantalė prikando apatinę lūpą.

— Tu pardavei mūsų namą, Hane, o mus iš jo paprasčiausiai išvarei. Mums tas namas buvo brangus.

— Man reikėjo pinigų. Juk aš pardaviau ir rančą, todėl nepanašu, kad būčiau jus nuskriaudusi.

Parduoti rančą buvo užvis sunkiausias sprendimas, bet parduoti teko bemaž viską, kad būtų galima baigti restauruoti kalnelius. Hanei liko tik automobilis, šiokių tokių drabužių ir šis parkas. Bet net gautų pinigų neužteko ir ji džiaugtųsi, jeigu pavyktų viską užbaigti iki sausio, kol galutinai atsidurs ant ledo.

Apie tai ji nenorėjo galvoti. Troško, kad niekas netrukdytų įgyvendinti sumanymo, kuris kilo, kai grįžo į parką ir vėl pamatė „Juodąjį griausmą“. Kartais Hanei atrodydavo, jog sprendimas atstatyti šį atrakcioną — vienintelis dalykas, palaikantis jos gyvastį, ir ji negalėjo leisti jausmams ją susilpninti.

— Visa šita užmačia — tikra beprotybė! — sušuko Šantalė. — Anksčiau ar vėliau tau baigsis pinigai! Ir kas tada liks? Nebaigti amerikietiškieji kalneliai, kuriais niekas nesivažinės, nes niekas čia neužsuka!

— Aš rasiu būdą prasimanyti pinigų. Yra visuomeninių organizacijų, kurioms rūpi istorijos paminklai, jos nori, kad būtų atstatyti mediniai amerikietiškieji kalneliai.

Hanė vengė Šantalės žvilgsnio. Nė viena iš šių organizacijų neturėjo tiek pinigų, kiek Hanei reikėjo, bet ji nenorėjo šito sakyti Šantalei. Pusseserė jau pavadino ją beprote. Gal taip ir yra.

— Tarkim, kad įvyks stebuklas ir tu užbaigsi taisyti „Juodąjį griausmą“, o kas toliau? — paklausė Šantalė. — Niekas neatvyks važinėtis, nes čia nebėra parko! — Jos akys patamsėjo iš nekantrumo. — Verčiau grįžkime į Kaliforniją. Tau tereikia pakelti telefono ragelį ir kam nors paskambinti, kad vėl būtum priimta į televizijos šou. Galėtum užsidirbti daug pinigų.

Hanė norėjo užsikimšti ausis. Šantalė buvo teisi, bet Hanė negalėjo to padaryti. Vos publika pamatys, kad ji mėgina vaidinti ką nors kitą, ne Dženę Džons, iškart supras, kokia prasta iš jos aktorė. Tų serialų įrašai — vienintelis dalykas, kuriuo ji dar galėjo didžiuotis, ir vienintelis dalykas, kurio nepajėgtų paaukoti.

— Hane, tai beprotybė! — nesiliovė Šantalė. — Tu viską pražudysi. Nejaugi nori mus visus tris paguldyti į kapą šalia Dešo Kugano?

Hanė metė šaukštą ištaškydama sriubą ir išlėkė iš už stalo.

— Nedrįsk apie jį kalbėti! Nenoriu, kad net jo vardą minėtum! Man nusispjauti į namus, į Kaliforniją ir į tai, ar kas nors ateis į parką. Man nusispjauti į tave ir į Gordoną! Kalnelius aš atstatau sau, ne kam kitam!

Atsidarė užpakalinės durys, bet Hanė nepajuto, tik galiausiai išgirdo Gordono balsą.

— Neturėtum taip šaukti ant Šantalės, — ramiai ištarė jis.

Hanė atsisuko į jį iššiepusi dantis.

— Šauksiu kada tik panorėjusi! Jūs abu — tuščia vieta! Tokių netikšų kaip gyva nesu mačiusi!

Gordonas žvelgė į tašką vos aukščiau dešinio jos antakio.

— Nuo tada, kai čia atvažiavome, Hane, aš dirbau ranka rankon su tavimi. Po dešimt dvylika valandų per dieną. Tiek kiek ir tu.

Tai buvo tiesa. Šios dienos dykinėjimas — reta išimtis. Gordonas dirbdavo su ja ir sekmadieniais, ir vakarais, kai brigada jau būdavo išėjusi. Hanė su nuostaba pastebėjo, kad sunkus darbas jam, regis, netgi pradėjo patikti. Dabar Hanė atkreipė dėmesį, koks jis išblyškęs, ir suprato: ko gero, Gordonas sakė tiesą, jis tikrai nesveikuoja, tačiau nebeturėjo užuojautos niekam, net pati sau.

— Jūs verčiau manęs neerzinkite. Ar čia viskam vadovauju ir judu tuoj pat turite nuspręsti, ką darysite. — Ji karčiai šyptelėjo. — Praėjo laikai, kai pagrasinę išeiti galėjote išliežti iš manęs viską ko panorėję. Man jau neberūpi, išeisite jūs ar ne. Jeigu manote, kad negalėsite gyventi taip, kaip aš reikalausiu, kraukitės lagaminus ir rytoj pat nešdinkitės iš čia!

Prasispraudusi pro Gordoną Hanė išėjo iš „Gardo“ ir nusileido švarplėtais betoniniais laiptukais. Ir kurių galų ji leido jiems pasilikti? Jiems rūpi ne ji, o jos pinigai. Bet ji daugiau jais nesirūpins. Nesirūpins niekuo.

Pūstelėjo šaltas drėgnas vėjas ir Hanė prisiminė palikusi kambaryje marškinius. Jai iš kairės buvo matyti Sidabrinis ežeras, jo smulkiai raibuliuojantis paviršius po gruodžio dangumi atrodė pilkas ir dvokiantis. Virš atrakcionų griuvėsių suko ratus maitvanagis. Mirusiųjų šalis. Hanei šis parkas — ideali vieta.

Pasiekusi medžius Hanė sulėtino žingsnį. Jautė klaikią dvasios tuštumą. Į darbinius jos batus pribyrėjo drėgnų rudų spyglių, jais aplipo džinsų apačia. Kalnelius ji troško atstatyti pati, nes jautėsi pavargusi nuo žmonių. Gal būdama viena išgirstų Dešo balsą. Ji atsišliejo į žvynuotą pušies kamieną ir į šaltą orą iškvėpė garų debesėlį. Buvo sklidina liūdesio ir vienatvės.

Kodėl nepasiėmei manęs kartu? Kodėl numirei vienas?

Hanė ne iškart pamatė alėjos gale, šalia jos namelio ant ratų, stovintį vyriškį. Šantalė jai sakė, kad gyventi taip toli nuo jų nėra saugu, bet Hanė į jos žodžius nekreipė dėmesio. O dabar iš baimės net plaukeliai pasišiaušė ant sprando.

Vyriškis pakėlė galvą ir pamatė ją. Kažkas grėsminga buvo visoje jo išvaizdoje. Nuo tada, kai jie grįžo gyventi į parką, Hanei pasitaikė sutikti kelis valkatas, bet ją pamatę šie bėgdavo šalin. Nebuvo panašu, kad ir šis vyras ketintų kur nors bėgti.

Ligi šiol Hanė negalvojo, kad yra pagrindo būgštauti dėl savo gyvybės, vis dėlto net iš taip toli jautė grėsmę, sklindančią nuo nepažįstamojo. Vyras buvo kur kas stambesnis už ją, plačiapetis ir stiprus, ilgais susivėlusiais plaukais ir su juodu raiščiu, dengiančiu vieną akį. Lietaus lašai žvilgėjo ant jo odinės striukės, džinsai buvo šlapi ir purvini.

Nepažįstamasis nejudėjo iš vietos ir Hanei blykstelėjo viltis, kad jis apsisuks ir nueis. Tačiau užuot pasišalinęs, jis iš lėto bauginamai žengė jos pusėn.

— Jūs įsibrovėte į privačią valdą! — garsiai riktelėjo Hanė, tikėdamasi išgąsdinti jį, kaip išgąsdindavo daugelį kitų.

Netardamas nė žodžio vyriškis ėjo vis artyn, kol galų gale netoliese sustojo.

— Ko jums reikia? — ryžtingai paklausė ji.

— Nė pats nežinau. — Jis kalbėjo su vos juntamu užsienietišku akcentu, Hanė negalėjo suprasti kokiu.

Lediniai baimės pirštai perbraukė jai per nugarą. Alėja buvo visiškai tuščia, net jeigu pradėtų rėkti, Gordonas su Šantale neišgirstų.

— Čia privati valda.

— Aš nieko bloga nedarau. — Jo šneka nebuvo kuo nors įsidėmėtina, išskyrus tą svetimšališką akcentą.

— Tuoj pat išeikite, — paliepė Hanė. — Neverskite manęs kviesti apsaugą!

Hanei toptelėjo: kažin ar nepažįstamasis žino, kad jokios apsaugos nėra, tokiu atveju tušti grasinimai jo neišgąsdintų.

— Kam to reikia? — paklausė jis.

Hanė panoro sprukti, bet suprato: jis pasivys ją dar nespėjusią nubėgti iki Šantalės namo. Vyriškis stovėjo ir žiūrėjo, o Hanės neapleido nerami mintis, kad jis svarsto, kaip pasielgti. Ji karštligiškai permetė galvoje galimus scenarijus. Turbūt neapsisprendžia, nužudyti ją ar tik išprievartauti. Akimirką vyriškis pasirodė lyg ir pažįstamas. Ji pagalvojo apie kriminalinius televizijos serialus, kuriuos mėgo žiūrėti Gordonas su Šantale, ir pamanė galėjusi matyti panašų kuriame nors iš tų serialų. Kas, jeigu jis iš kalėjimo pabėgęs nusikaltėlis?

— Tu neatpažįsti manęs, tiesa? — pagaliau paklausė jis.

— Ar turėčiau? — Iš baimės Hanės širdis nusirito į užkulnius.

Vienas netinkamas žodis — ir jis puls. Ji stovėjo kaip įbesta, o nepažįstamasis žengė dar vieną žingsnį.

Hanė nejučia pasitraukė atatupsta ir ištiesė prieš save rankas, tarytum tokia menka užtvara galėtų jį suturėti.

— Nesiartinkite!

— Hane, čia aš, Erikas!

Jo žodžiai pro baimės uždangą palengva prasibrovė į jos sąmonę, bet net tada prireikė dar kelių akimirkų, kol Hanė suprato, kas stovi priešais ją.

— Nenorėjau tavęs išgąsdinti, — tarė jis monotonišku, negyvu balsu, kuriame nebebuvo nė ženklo jokio akcento.

— Erikas?

Nuo tada, kai matė jį paskutinį kartą, praėjo ne vieni metai, o begalė nuotraukų laikraščiuose ir žurnaluose neturėjo nieko bendra su šituo grėsmingu vienakiu valkata. Nejaugi čia ir yra tas jaunas širdžių ėdikas, kurį ji pažinojo prieš daugelį metų?

— Ką tu čia veiki? — šiurkščiai paklausė Hanė.

Jis neturėjo teisės šitaip jos gąsdinti. Ir neturėjo teisės brautis į jos valdas. Jai nusispjauti, kad Holivude Erikas Dilonas stambus paukštis. Nuo tada, kai ją žavėjo Holivudo žvaigždės, daug vandens nutekėjo.

— Maždaug už dvidešimt mylių nuo čia pamačiau rodyklę ir prisiminiau, kaip pasakojai apie šį parką. Tai mane ir suėmė smalsumas.

Hanė žvelgė į raištį, dengiantį akį, į netvarkingą jo išvaizdą. Drabužiai — suglamžyti ir nešvarūs, rankos purvinos, smakras apšepęs. Nėra ko stebėtis, kad jo neatpažino. Ji prisiminė — jis buvo pakliuvęs į automobilio avariją, bet dabar nebejautė gailesčio žmonėms, kuriems sekasi ir per nelaimingą atsitikimą išlieka gyvi.

Hanei nepatiko, kad norėdama pažvelgti jam į akį turi atkraginti galvą.

— Kodėl iškart nepasakei, kas esi?

Jis gūžtelėjo pečiais, veidas liko neįžvelgiamas.

— Įprotis.

Hanę užplūdo nerimas. Erikas stovėjo netardamas nė žodžio, nemėgindamas pasiaiškinti, kodėl atsirado parke ir atrodo taip grėsmingai. Tiesiog stovėjo ir žiūrėjo į ją ryškia turkio spalvos nejudria akimi. Ir kuo ilgiau žiūrėjo, tuo labiau buvo linkusi patikėti nerimą keliančia mintimi, kad mato savo pačios veidrodinį atspindį. Žinoma, tai buvo ne išorinis panašumas. Kažkas daugiau — Hanė išvydo tokią pažįstamą sielos tuštumą.

— Gal tu slapstaisi? — paklausė. — Ilgi plaukai, netikras akcentas. Ir raištis ant akies. — Ji sudrebėjo iš šalčio.

— Raištis — kad būtų įtikinamiau. Jis buvo būtinas naujausio mano filmo atributas. O dėl kitų dalykų... patikėk, nenorėjau tavęs išgąsdinti. Su akcentu kalbėjau automatiškai. Taip lengviau pasislėpti nuo gerbėjų. Aš net pamirštu apie jį.

Tačiau atrodė, kad Eriką slegia kažkokie rimtesni dalykai nei pastangos likti neatpažintam gerbėjų. Ji pati buvo bėglė, todėl lengvai atpažino panašų į save, nors net neįsivaizdavo, nuo ko jam reikėtų bėgti.

Erikas apsidairė.

— Nei kaimynų, nei palydovinių antenų. Esi laimės kūdikis, turi tokius nuošalius namus! — Nepasukdamas akių į Hanę jis susigūžė nuo drėgno vėjo. — Man labai gaila, kad Dešui taip nutiko. Jis nelabai mane mėgo, bet aš nuoširdžiai juo žavėjausi.

Jo užuojautoje Hanė išgirdo pavydo gaidelę ir supyko.

— Galiu lažintis, kad ne kaip aktoriumi.

— Ne. Ne kaip aktoriumi. Pirmiausia jis buvo asmenybė, o tik paskui visa kita.

— Jis buvo įsitikinęs, kad Dešą Kuganą vaidina geriau už kitus. — Hanė suspaudė žandikaulius, kad nepradėtų kalenti dantimis. Nemėgo rodyti silpnumo.

— Dešas buvo tikras vyras. Ne apie kiekvieną taip pasakysi. — Grįžtelėjęs Erikas pažvelgė pro ją į blykčiojantį už medžių ežerą.

Hanė prisiminė mačiusi laikraštį, kuriame buvo išspausdinta jo nuotrauka „Oskaro“ įteikimo išvakarėse: sulaižyti plaukai, „Rayban“ firmos akiniai nuo saulės, „Armani“ kostiumas. Nuotraukoje nebuvo matyti kojų, bet veikiausiai jis buvo basnirčia įsispyręs į lengvus „Gucci“ batelius. Hanę pribloškė, kad šis vyras turi tūkstančius veidų, o valkatos pavidalas, žinoma, vienas iš jų.

— Pas tave čia taip erdvu, — pratarė Erikas.

— Ir žmonių nedaug, — paantrino Hanė. — Norėčiau, kad taip ir liktų.

Užuominos Erikas nesuprato. Pažvelgė į jos namelį ant ratų.

— Gal kartais ten yra dušas ir karšto vandens?

— Žinai, nesu nusiteikusi su kuo nors bendrauti.

— Aš irgi. Tuoj sugrįšiu, tik pasiimsiu iš furgono švarius drabužius.

Nespėjus Hanei praverti burnos ir pasiųsti jį velniop Erikas jau buvo dingęs tarp medžių. Įėjusi į namelį ji iškart pagalvojo, kad reikėtų užsirakinti duris. Bet jautėsi nežmoniškai pavargusi ir suprato — jai viskas vienodai. Tegu nusimaudo po dušu. Tada išeis ir ji vėl galės būti viena.

Hanė drebėjo iš šalčio ir neketino laukti šlapiais apdarais, kol ponas Kino Žvaigždė išpliurkš visą karštą vandenį. Tegu tenkinasi tuo, kas liks. Nusitraukusi nuo savęs darbo drabužius ji nuėjo į vonios kambarį svarstydama, kas jam galėjo nutikti. Neminint skyrybų ir automobilio avarijos, per kurią liko gyvas, Hanė negirdėjo, kad Erikas būtų išgyvenęs kokią tragediją. Jis buvo vienas iš tų Dievo išrinktųjų, kuriam dovanota šlovė ir sėkmė, tarytum fėja vos gimusį būtų pabarsčiusi stebuklingais miltukais. Kas privertė Eriką elgtis taip, tarytum ką tik būtų išžengęs iš graikų tragedijos?

Išėjusi iš vonios kambarėlio ir sausai nusišluosčiusi ji užsimovė senas kelnes, kurios kabėjo ant durų, ir įžengė į mažutę kamarėlę užpakalinėje namelio dalyje — į savo miegamąjį. Net nepasivargino žvilgtelėti į gyvenamąją dalį ir įsitikinti, ar sugrįžo Erikas, bet po poros minučių išgirdo, kaip trinktelėjo vonios kambario durys ir sušniokštė vanduo.

Iš drėgnų plaukų išsišukavusi pjuvenas Hanė nuėjo į mažutę virtuvėlę, esančią šalia gyvenamosios erdvės. Ketino išsivirti kavos, bet nenorėjo, kad Erikas ilgai užsibūtų, todėl atsukusi vandenį ėmė plauti nešvarius puodelius ir stiklines, susikaupusias per kelias pastarąsias dienas.

Erikas išėjo iš vonios kambario persivilkęs švariais džinsais ir flaneliniais marškiniais. Ilgus plaukus buvo nusibraukęs nuo veido, nusiskutęs. Hanė nebuvo linkusi lįsti Erikui į akis su klausimais, kurie priverstų jį užtrukti, tačiau raištis ant akies vėl patraukė dėmesį.

— Tavo akis sužalota visiems laikams ar ją galima pagydyti?

— Visiems laikams. Bent jau iki operacijos. O ir po jos — kas žino? Vaizdelis ne iš maloniųjų.

Šį kartą gailesčiui pavyko prasibrauti pro sieną, kurią Hanė buvo susirentusi aplink save. Netekti akies — sunkus išbandymas kiekvienam, bet aktoriui, praradusiam vieną iš svarbiausių savo amato instrumentų, turėtų būti itin baisu.

— Kaip gaila, — tarė ji.

Užuojauta nuskambėjo abejingai ir Hanė pamanė, kad jai pačiai bjauri ta sausa, sudiržusi žmogysta, kuria ji pavirto.

Erikas gūžtelėjo pečiais.

— Šūdinai susiklostė.

Ir ne vien tai, — pamanė ji. Štai nuo ko jis bėga. Automobilio avarijoje susižalojo akį ir negali su tuo susitaikyti.

Neilgu šviesiai pilku kilimu Erikas nuėjo iki užpakalinio lango ir žvilgtelėjo pro jį. Hanė ėmė traukti puodelius iš vandens.

— Tu neturi čia televizoriaus. Tai gerai.

— Didžiąją laiko dalį nematau net laikraščių.

Jis linktelėjo. Paskui paklausė:

— O ką čia veiki?

Hanė laukė šio klausimo. Visi užduodavo jai daugybę klausimų. Miestiečiai, darbininkai, Liza. Visiems magėjo žinoti, kodėl ji išvažiavo iš Los Andželo ir gaišta laiką stengdamasi atstatyti amerikietiškuosius kalnelius mirusiame pramogų parke. Hanei buvo nelengva paaiškinti kitiems, kad tik atstačiusi kalnelius atgaus savo vyrą. Todėl dažniausiai sakydavo, jog didžiausi apygardoje mediniai amerikietiškieji kalneliai yra paskelbti istorijos paminklu ir ji mėgina juos išgelbėti. Tačiau Erikui nieko neaiškino, tik šiurkščiai išrėžė:

— Man reikėjo išvažiuoti iš Los Andželo, todėl ir nusprendžiau atstatyti „Juodąjį griausmą“. Amerikietiškuosius kalnelius.

Hanė laukė, kad jis pradės įkyriai klausinėti, bet Erikas atsigręžė į ją veidu ir tarė:

— Klausyk, iškart matyti, kad tau draugijos nereikia, bet norėčiau pabūti čia porą dienų. Pasistengsiu nelįsti į akis.

— Tavo tiesa, draugijos man nereikia.

— Puiku. Man irgi. Todėl ši vieta man labai tinkama.

Hanė ištraukė puodelį ir išskalavo.

— Čia nėra kur apsistoti.

— Aš miegu savo furgone.

Hanė paėmė virtuvinį rankšluostį ir nusišluostė rankas.

— Nemanau, kad tai geras sumanymas.

— Bijai?

— Tavęs? Dar ko.

— Atrakciono rekonstrukcija — didelis darbas. Gal tau praverstų dar viena pora rankų?

Hanė nusijuokė.

— Statybos darbai — ne kino žvaigždės rankoms. Joms skirti tie velnio manikiūrai, kainuojantys šimtą dolerių.

Į Hanės pašaipą jis nereagavo. Lyg būtų negirdėjęs.

— Tik paprašysiu tavęs vienos paslaugos. Niekam nepasakok, kas aš toks.

— Aš dar nepasakiau, kad gali pasilikti.

— Tu net nepajusi, kad aš čia. Ir dar vienas dalykas. Kartkartėmis aš kuriam laikui dingsiu. Kadangi darbo laiko apskaitos tabelyje manęs nebus, tikriausiai nekils jokių nemalonumų.

— Norėsi apsikirpti?

— Panašiai.

Hanė nepageidavo, kad jis sukiotųsi netoliese, bet turėjo pripažinti: dar viena pora rankų nepakenks, juoba už jas nereikės mokėti.

— Puiku, — burbtelėjo ji, — bet jeigu pradėsi man įkyrėti, turėsi drožti savo keliais.

— Taip ilgai čia nebūsiu, kad spėčiau įkyrėti.

— Tau jau beveik pavyko, todėl būk atsargus.

Jis įsikišo ranką į užpakalinę džinsų kišenę ir ėmė atvirai apžiūrinėti Hanę — drėgnus plaukus, panešiotas pilkas kelnes, kojas, apmautas senomis vilnonėmis Dešo kojinėmis. Vienintelis papuošalas buvo vestuvinis žiedas, bet per pastaruosius mėnesius įrankiai jau spėjo palikti ant jo kelis gilius įbrėžimus. Hanė neprisiminė, kada paskutinį kartą buvo pasidažiusi. Po kelių savaičių jai sukaks dvidešimt šešeri, o veidas — išblukęs ir pavargęs, akys įkritusios. Retkarčiais užmesdavo akį į veidrodį ir žinojo, kad joje neliko nė ženklo tos mergaitės, kurią jis atsiminė.

Erikas akiplėšiškai spoksojo į ją, vis dėlto Hanė ūmai pajuto keistą bendrumą su šiuo žmogumi. Ji nesuprato kodėl, bet Erikui niekas nerūpėjo. Ji galėjo viską jam papasakoti arba nesakyti nė žodžio. Jis buvo negyvai atsiribojęs savo abejingumu, kad ir ką ji darytų, neparodys nei užuojautos, nei nepritarimo. Tiesiog jam viskas vienodai.

Hanė dar nebuvo praradusi gebėjimo į tai, kas vyksta, pažvelgti su ironija. Daugelį metų ji jautė Erikui Dilonui neprielankumą. O dabar jis buvo pirmas po Dešo mirties sutiktas žmogus, kurį galėjo pakęsti.

Kitą rytą, vos susitikusi su Eriku, pas Hanę atlėkė Šantalė ir audringai užprotestavo, kad toji pasisamdė tokį įtartiną nepažįstamą vyrą.

— Pamatysi, Hane, šitas Devas išpjaus mus mūsų pačių lovose! Tu tik pažiūrėk į jį!

Hanė žvilgtelėjo į Eriką, kuris ryto šaltukui spaudžiant krovė į rietuves sijas. Devas? Tai štai kaip jis pasivadino. Kitaip sakant — „velniu“18!

Kaip ir kiti vyrai, jis buvo užsidėjęs šalmą, bet plaukus susirišęs į uodegą, kuri lyg kablelis karojo ant kaklo. Flanelinių maršinių apykaklė buvo atsegta, po jais jis vilkėjo marškinėlius. Buvo apsiavęs panešiotais darbiniais batais, mūvėjo džinsais su skyle ant kelio. Bet ir šitie drabužiai jam tiko ne prasčiau nei „Armani“ kostiumas. Hanei toptelėjo mintis, kad viskas, ką jis vilki, atrodo ne šiaip drabužiai, o komplektas.

— Nusiramink, Šantale. Dėl jo gali nesijaudinti. Jis buvęs šventikas.

— Jis?

— Pats taip sakė.

Hanė baigė gerti kavą ir numetė popierinį puodelį. Kreivai vyptelėjusi nusitvėrė rėmo ir ėmė ropštis į medinio kalnelio viršūnę. Mintis, kad Erikas Dilonas galėtų būti šventikas, pirmą kartą per ilgą laiką sukėlė jai šypseną.

Užsikabarojusi į viršų Hanė prisirišo apsaugine virvę ir žvilgtelėjo į žemę. Erikas tvirtino sijas prie virvės, kuria krovinys turėjo būti keliamas į viršų. „Arklio uodega“ — ne iš tų vyriškų šukuosenų, kurios Hanei patiko, tačiau siaura Eriko nosis, griežtas smakras ir dramatiškas raištis ant akies prie jos tikrai derėjo. Ji pamėgino įsivaizduoti, ką šiuo klausimu pasakytų Dešas, ir nusišypsojo suvaidinusi nedidelį dialogą, kuris jai suteikė kažkokį liguistą pasitenkinimą.

Ir kaip gali žmogus, laikantis save vyru, šitaip susišukuoti? — burbtelėtų jis.

O ji nutaisytų svajingą veidą, kuris taip erzindavo Dešą, ir atsakytų:

Tai velniškai patrauklu.

Bet jis juk baisiai panašus į pediką!

Tu neteisus, kaubojau. Man jis atrodo tikras vyras.

Na, jeigu tau jis atrodo toks gražutis, tai gal imk ir pasinaudok juo, kad apramdytum tą niežulį, kuris pradeda kamuoti tave naktimis!

Hanė vos neužtvojo plaktuku sau per pirštą, o šito nenutiko jau visą mėnesį. Ir iš kur tokia mintis? Juk nėra jokio niežulio. Nė iš tolo.

Ji piktai užsimojo, bet vaizduotė nė neketino kapituliuoti ir Hanė aiškiai išgirdo Dešo balsą:

Nematau nieko bloga, kad tau užeina tas niežulys. Mudviejų laikas seniai baigėsi. Aš ugdžiau tave ne tam, kad taptum vienuole, mažute.

Baik, velniai rautų, šituos tėviškus pamokymus!

Bet juk iš dalies aš ir esu tavo tėvas, Hane. Pati supranti.

Ryžtingai nusprendusi padaryti galą šiam įsivaizduojamam pokalbiui, Hanė ėmė karštligiškai dėlioti galvoje nepermaldaujamai senkančios savo banko sąskaitos skaičius.

25

Kaip ir buvo žadėjęs, Erikas nesipainiojo jai po kojomis, po pirmosios dienos Hanė su juo beveik nesusitikdavo. Jo furgonas buvo pastatytas tarp dviejų senų sandėlių, netoli nuo prekių pristatymo vartų. Vakarais, kai Hanė vakarieniaudavo su Šantale ir Gordonu, Erikas ateidavo į jos namelį išsimaudyti po dušu.

Jam pavyko iškart įsilieti į darbo kolektyvą, o patirties stoką kompensavo tvirti raumenys ir atkaklumas. Jau po poros savaičių Hanė neretai turėdavo sau priminti, kad prieš ją tikrai Erikas Dilonas, o ne jo susikurtas žmogus — ilgaplaukis vienakis nepažįstamasis, visiems prisistatantis kaip Devas.

Kelis kartus šią savaitę Erikas popiete kuriam laikui buvo dingęs. Hanė nejučia ėmė spėlioti, ką jis gali veikti tas keturias ar penkias valandas. Kai dingo trečią kartą, ji galų gale nusprendė, jog veikiausiai kur nors turi moterį. Toks žmogus kaip Erikas Dilonas vargiai atsisakys sekso tik dėl to, kad neteko akies.

Ji kaukštelėjo plaktuku per vinį, kurią kalė į klojinį. Vėliau, svarstant, kur gauti pinigų, nes verkiant reikėjo užbaigti amerikietiškųjų kalnelių remontą, į galvą ėmė lįsti mintys apie seksą, o praėjusią naktį vėl susapnavo sielą drumsčiantį sapną, kuriame kažkas, neturintis veido, artinosi prie jos su aiškiai geidulingais ketinimais. Hanė norėjo, kad ši jos asmenybės dalis būtų buvusi palaidota drauge su Dešu, tačiau kūnas šiuo klausimu, regis, turėjo kitą nuomonę.

Kupina ryžto ateityje vengti tokių minčių ji įsikišo plaktuką į įrankių diržą. Juodu su Dešu buvo vienas kitam tokie svarbūs, kad dabar net galvoti apie seksą atrodė tikrų tikriausia išdavystė.

Vakarieniaujant Šantalė ir Gordonas sėdėjo kažkokie labai jau tylūs. Šantalė paknaibė gabalėlį persūdyto tuno, kurį pati buvo paruošusi, tada atstūmė lėkštę ir nuėjo prie šaldytuvo pasiimti puodelio raudonos spalvos želės.

Gordonas atsikosėjo.

— Hane, turiu tau kai ką pasakyti.

Šantalė, kuri jau statė puodelį ant stalo, vos neišmetė jo iš rankų.

— Ne, Gordonai! Nieko nesakyk. Prašau...

— Šiuo metu finansiškai esu beveik žlugusi, todėl jeigu jums reikia pinigų, patarčiau apie tai pamiršti.

Hanė stumtelėjo šalin ištižusį bulvių traškutį, vildamasi surasti nors gabalėlį tuno.

Gordonas nutrenkė šakutę ant stalo.

— Po velnių, kalbu visai ne apie pinigus! Aš išvažiuoju. Rytoj. Netoli Vinston Seilemo reikalingi statybininkai, tikiuosi gauti ten darbą.

— Sakai, tikiesi, — purkštelėjo Hanė.

— Aš nejuokauju. Neketinu ilgiau tau plušėti. Nusibodo imti iš tavęs pinigus.

— Ar kartais nežinai, kodėl man taip sunku tuo patikėti? — kandžiai pasiteiravo Hanė ir atstūmė lėkštę. — O kaip tavo šlovingoji dailininko karjera? Maniau, nesi linkęs eiti į kompromisą.

— Nuo tada, kai paėmei mane ant plento į Oklahomą, tik tai ir darau, — tyliai atsakė jis.

Supratusi, kad Gordonas kalba rimtai, Hanė pirmą kartą pajuto nerimą.

— Kas taip netikėtai pakeitė tavo širdies troškimus?

— Per kelis pastaruosius mėnesius prisiminiau, kad man nuo seno patiko sunkus darbas.

Šantalė sėdėjo įbedusi akis į stalą. Tada netikėtai sukūkčiojo. Gordonas paniuro.

— Šantalė nenori važiuoti. Ji... hmm... turbūt ji nevažiuos su manimi.

— Aš dar neapsisprendžiau.

— Betgi Gordonas pliurpia niekus, — šiurkščiai rėžė Hanė. — Jis kaip gyvas tavęs nepaliks!

Gordonas pažvelgė į Šantalę ir jo akyse sušvito švelnumas.

— Šantalė, aš kalbu rimtai! Rytoj iš ryto, su tavimi ar be tavęs, aš iš čia išvažiuoju. Tu turi pati apsispręsti, važiuosi drauge ar liksi čia.

Šantalė pravirko.

Gordonas pakilo nuo stalo ir nusigręžė. Iš pakumpusių pečių Hanė suprato: jis taip pat vos tramdo ašaras. Mėgindama paslėpti tolydžio augantį nerimą ji davė valią pykčiui.

— Ko judu čia išsidirbinėjate? Važiuokite — ir baigtas kriukis! Abu! — Hanė atsistojo ir staigiai pasisuko į pusseserę. — Tavęs išlaikyti aš nebegaliu. Vis ieškojau dingsties tai pasakyti ir pagaliau, atrodo, pasakiau. Noriu, kad rytoj iš čia išvažiuotum.

Šantalė pašoko nuo kėdės ir puolė prie vyro.

— Gordonai, paklausyk manęs! Kaip galiu palikti ją tokios būsenos? Kas jos laukia?

Hanė nesusigaudydama žvelgė į pusseserę.

— Manęs? Tau neramu, kad liksiu viena? Gerai, dėl šito gali nesijaudinti. Esu stipri. Visada buvau stipri.

— Juk aš reikalinga tau, — sušniurkščiojo Šantalė. — Pirmą kartą nuo tada, kiek save prisimenu. O aš net nenutuokiu, kaip tau padėti.

— Padėti — man? Nejuokink. Tu net sau nesugebi padėti! Esi apgailėtina, Šantale Delavi! Jeigu jau taip norėjai man padėti, kodėl neperėmei nors dalies rūpesčių, kai aš plėšiausi „Dešo Kugano šou“? Kodėl tada nė piršto nepajudinai, tik kiauras dienas it rąstas riogsojai ant sofos? Jeigu taip smarkiai troškai man padėti, kodėl rūpinaisi tik Gordonu? Jeigu taip labai norėjai man padėti, kodėl neiškepei gimtadienio pyrago, kuris nesprogtų?

Hanės nusivylimui, jos akys pritvinko ašarų. Stojo ilga tyla, kurią trikdė tik sunkus jos alsavimas, liudijantis, kokios bergždžios pastangos susitvardyti.

Pagaliau Šantalė prabilo:

— Nieko nedariau, nes tada, Hane, aš tavęs lyg ir nekenčiau. Visi mes tavęs nekentėme.

— Kaip galėjote manęs nekęsti?! — riktelėjo Hanė. — Juk duodavau jums viską, ko įsigeisdavote!

— Ar prisimeni, kaip privertei mane eiti į grožio konkursą „Mis Paksavačio apygarda“, nes nė už ką nenorėjai, kad gyventume iš valstybės išmaldos? Tai štai: visus tuos metus mudu su Gordonu gyvenome kaip tos labdaringos socialinės rūpybos sistemos išlaikytiniai. Ne todėl, kad mums būtų reikėję pagalbos kaip tiems žmonėms, kurie turi krūvą vaikučių ir neišmano, kaip juos išmaitinti. Išmaldą priimti buvo lengviau nei dirbti! Mudu praradome orumą, Hane, ir todėl tavęs nekentėme.

— Aš juk dėl to nekalta!

— Nekalta. Kalti mes patys. Tačiau visa ko pradžia — tu.

Gordonas nelaimingu veidu atsigręžė į Šantalę.

— Man reikia tavęs, Šantale! Tu mano žmona. Aš myliu tave.

— Ak, Gordonai! — Šantalės lūpos suvirpėjo. — Aš taip pat tave myliu. Bet tu pats gali savimi pasirūpinti. O Hanė kaip tik dabar, atrodo, negali.

Staiga užplūdę jausmai užgniaužė Hanei gerklę. Norėdama išsaugoti orumą ji iš paskutiniųjų stengėsi juos užgniaužti.

— Kvailiau dar niekada nesi šnekėjusi, Šantale Buker Delavi! Moteris priklauso savo vyrui ir aš daugiau nenoriu girdėti, kad pasiliksi čia. Tiesą sakant, net labai džiaugčiausi, jei išvažiuotum.

— Hane...

— Daugiau nė žodžio, — nuožmiai sušnypštė ši. — Iškart sakau sudie, bus geriausia, jei išnyksite rytoj iš pat ryto! — Hanė sugriebė pusseserę už pečių, prisitraukė ir stipriai apkabino.

— Vaje, Hane...

Ji atsitraukė nuo Šantalės ir ištiesė ranką Gordonui.

— Sėkmės tau, Gordonai!

— Ačiū, Hane! — Jis paspaudė jai ranką, paskui taip pat apkabino. — Rūpinkis savimi, girdi?

— Būtinai. — Stabtelėjusi prie durų Hanė pabandė išspausti šypseną, bet veidą sutraukė mėšlungis ir ji stačia galva išlėkė laukan.

Hanė puolė bėgti per parką. Vėjo plaikstomi plaukai pliekė skruostus. Sušalusi žemė gaudė po kojomis. Kai pasirodė namelis ant ratų, Hanė jau duso, bet nesustojo.

Suklupo ant laiptelių — vos išsilaikė neparkritusi. Įgriuvusi vidun užtrenkė duris ir atsišliejo į jas nugara, įsirėmė visu kūnu stengdamasi užtverti kelią ir neįleisti vidun pabaisų. Sunkiai alsuodama pamėgino apsiraminti, tačiau sveikas protas pasidavė visa apimančiai baimei.

Ištisus mėnesius Hanė tikino save trokštanti likti viena, bet dabar, kai taip nutiko, pasijuto lyg išmesta į atvirą kosmosą, kur sukosi be jokio tikslo, neturėdama ryšio su jokia gyva būtybe. Ji jau liovėsi kam nors priklausyti. Nebeturėjo šeimos. Gyveno viena mirusiųjų šalyje ir tik atkakli svajonė atstatyti „Juodąjį griausmą“ dar palaikė gyvastį. Tačiau „Juodasis griausmas“ neturėjo nei kraujo, nei odos, nei širdies.

Palengva sąmonę pasiekė tekančio vandens šniokštimas. Iš pradžių Hanė nesusigaudė, iš kur jis sklinda, paskui suprato, kad jos duše prausiasi Erikas. Jis visada dingdavo prieš Hanei grįžtant, bet šiandien ji parsirado anksčiau nei paprastai.

Hanė suspaudė delnais smilkinius. Ji nenorėjo likti viena. Negalėjo likti viena! Ilgiau aš šito neištversiu, Dešai! Aš taip bijau. Bijau gyventi. Ir bijau mirti.

Dantys ėmė kalenti. Ranka prisilaikydama staktos Hanė pasitraukė nuo durų. Baimė persmelkė kaulus ir rijo jos kūną mažais kąsneliais. Reikėjo atsikratyti šios baimės, o svarbiausia — nelikti vienai. Tik ne vienai!

Beveik nesuvokdama, ką daro, Hanė sugrįžo į siaurą koridoriuką ir klupdama žengė prie vonios kambario durų. Liepė sau apie nieką negalvoti. Jai reikėjo tiesiog išlikti.

Atleisk man. Ak, prašau man atleisti!

Rankena jos delne pasisuko, durys tylutėliai atsidarė.

Hanė įėjo ir ją visą apgaubė garai. Ji sandariai uždarė duris ir stengdamasi alsuoti lygiau prie jų prisišliejo.

Erikas stovėjo po vandens čiurkšle nugara į ją. Jo kūnas buvo pernelyg stambus šitai stačiakampei dušo kabinai, krustelėjus pečiai kliudydavo pigaus plastiko lakštų sienas ir šios sutraškėdavo. Pro garus ji neįžiūrėjo smulkmenų, matė tik nugaros ir sėdmenų apybraižas. Tai galėjo būti bet kurio vyro kūnas.

Kietai užsimerkusi Hanė nusispyrė batelius. Tada per galvą nusitraukė sportinį megztinį ir marškinėlius. Liemenėlė buvo prašmatni, iš nėrinių, su blyškios mėtų spalvos kaušelių kriauklėmis — paskutinis moteriškumo ženklas, kurio ji nepanoro atsisakyti šiame apsauginių šalmų, sunkių darbinių batų ir „Skil“ markės pjūklų pasaulyje. Apimta neišvengiamybės jausmo ji atsisegė džinsus, palengva nusmaukė nuo kojų ir liko tik su dailiomis, prie liemenėlės priderintomis kelnaitėmis.

Kojos pradėjo drebėti, stengdamasi neparkristi Hanė įsitvėrė kriauklės krašto. Jeigu ji neras žmogiško ryšio, atjautos, tiesiog subyrės į gabalus. Ryšio su bet kuo.

Jos atspindys plūduriavo Hanei prieš akis aprasojusiame veidrodyje virš kriauklės. Ji įžiūrėjo susitaršiusius plaukus, neaiškius veido bruožus.

Vanduo liovėsi šniokšti. Hanė atsisuko. Erikas apsigręžė dušo kabinoje ir ją pamatęs sustingo vietoje.

Hanė tylėjo. Ir buvo patenkinta, kad garai, urduliuojantys plastikinėje kabinoje, vis dar slepia jo veido bruožus. Jis galėjo būti bet kas, vienas tų beveidžių vyrų iš jos sapnų, nepažįstamasis, kurio vienintelė užduotis — nuvyti ją smaugiančią vienatvės ir nemeilės baimę.

Erikas palengva pasisuko į ją nugara ir skardžiai trinktelėjo atidaromos dušo kabinos durys. Ištiesęs ranką, nuo kurios lašėjo vanduo, jis nusitraukė išorėje ant metalinio kabliuko kabantį rankšluostį. Po juo buvo akidangtis su juoda virvele. Stovėdamas kabinoje jis persibraukė rankšluosčiu per šlapius plaukus, nužėrė juos nuo veido, tada nusikabino nuo kabliuko akidangtį ir užsirišo, kad Hanė nepamatytų sužalotos akies.

Jos širdis lyg paklaikusi daužėsi krūtinėje. Oda nuo garų ėmė blizgėti. Visiškai nuoga, jeigu neminėsime dviejų blyškiai žalios spalvos netvarių skiautelių, ji laukė Eriko.

Išėjęs iš dušo kabinos jis neatitraukdamas nuo Hanės akių ėmė palengva ratais trintis rankšluosčiu tamsius susivėlusius krūtinės plaukus. Vonios kambarys buvo mažutis ir jis stovėjo taip arti, kad Hanė galėjo jį palieti. Bet tokiam žingsniui dar buvo nepasiruošusi, jos žvilgsnis nusileido prie Eriko penio, kuris, šiek tiek papurtęs nuo šilumos, buvo sunkiai prisišliejęs prie šlaunies. Kaip tik šito jai ir reikėjo. Tik šito. Neįpareigojančio sekso.

Hanė ir toliau atkakliai nežiūrėjo jam į veidą, norėjo pažinti tik jo kūną. Eriko torsas su reljefiškais raumenimis buvo tobulas. Palei kelį pamačiusi raudoną karščiuojantį randą ji nukreipė akis, bet ne todėl, kad reginys būtų nemalonus, — tiesiog randas šį vyrą darė išskirtinį.

Erikas persibraukė rankšluosčiu per sėdmenis ir šlaunis. Hanė pajuto, kad jos plaukai susiraitė nuo garų ir apgaubė veidą vaikiškomis garbanėlėmis. Drėgmės karoliukai sužvilgo tarp krūtų. Ji iš priekio atsisegė liemenėlės sagtelę, panašūs į trapius dubenėlius žalsvi nėriniai minkštai nukrito ant grindų.

Ant krūtinės Hanė pajuto Eriko žvilgsnį, bet į akis jam nepažvelgė. Tik įsispoksojo į duobutę pakaklėje, į kurią srovele tekėjo vanduo. Erikas ištiesė į ją ranką su ryškiai matomomis tvirtomis sausgyslėmis. Hanė užgniaužė kvapą, kai jis perbraukė jai per krūtis.

Tamsiai įdegusi jo ranka atrodė svetima ir nederėjo prie jos baltos odos. Erikas priglaudė delną jai prie krūtinės, tada slystelėjo pilvu žemyn, po jos kelnaičių guma. Ugnies liežuviai ėmė laižyti nervų galūnes. Įsiaudrinusį jos kūną palengva apėmė geismas. Erikas numovė jai kelnaites.

Per jas peržengusi Hanė pajuto, kad jau metas jį paliesti. Ji palinko į priekį ir pamerkė lūpas į kaklo duobutėje susikaupusį vandenį. Šnervės suvirpėjo užuodusios švarų jo odos kvapą. Ji prisispaudė nosimi jam prie krūtinės, prie spenelio, pakreipė galvą ir atsargiai apuostė pažastį.

Medaus spalvos plaukų sruogos nuvilnijo jam per drėgną krūtinę ir tamsią odą papuošė prašmatniu ornamentu. Erikas priglaudė delnus jai prie nugaros. Hanė suvirpėjo nuo vyro prisilietimo. Eriko rankos nuslydo nugara iki sėdmenų, apglėbė juos ir prispaudė prie savęs. Prie pilvo ji pajuto kietą ir drėgną jo lytį.

Hanė laukė, kad jis tuoj prabils ir viską sugadins visokiais „kas“ ir „kodėl“, o tada ji ims ir pabėgs. Bet Erikas tik įkniaubė galvą į jos kaklo linkį. Hanė apkabino jį per klubus ir suspaudė. O tada išrietė kaklą ir atkišo jam krūtis.

Prieš nusileisdamas žemyn prie jų Erikas palietė lūpomis raktikaulį. Hanės oda palaimingai virpėjo nuo pojūčių, kuriuos teikė jų kūnų drėgnumas, saldus skausmas, keliamas ūsų, švelnus tamsių plaukų kutenimas. Staiga ji pajuto, kaip reikli Eriko burna sugriebė spenelį ir giliai įtraukė. Akidangtis braižė jai krūtų odą.

Iš už nugaros Erikas perbraukė ranka Hanei tarp kojų ir ją atvėrė. Hanė suvaitojo ir apkabinusi koja jo blauzdą pamėgino sliuogtelėti aukštyn, kad galėtų jį įsileisti, bet Erikas ją sulaikė, glostydamas ir glamonėdamas privertė dusti iš geismo.

Staiga Hanę nusmelkė šaltis, nes Erikas ją atstūmė ir ištiesė ranką į kupeton ant grindų sumestus savo drabužius.

Nepakeldama į Eriką akių Hanė stebėjo jo rankas — buvo pernelyg apkvaitusi nuo geismo, kad suprastų, kam jam ūmai prireikė išsitraukti iš džinsų piniginę. Ko jis ten ieško? Tik tada, kai Erikas susirado nedidelį folijos paketėlį, ji viską suprato ir iškart pajuto šiam žmogui neapykantą — juk beveidžiams vyrams neturi reikėti nedidelių folijos paketėlių. Beveidžių vyrų kūnai privalo aklai tarnauti, jie nepasižymi galiomis paleisti į pasaulį panašius į save arba užkrėsti kokia nors liga.

Ji nusisuko laukdama, kol Erikas susiruoš.

Galiausiai jis apglėbė ją ir vėl įniko žaisti su krūtimis, kol Hanė pradėjo kūkčioti. Erikas atgręžė ją į save. O kai kilstelėjo, ji užmetė rankas jam ant pečių ir apsivijo kojomis liemenį. Erikas prispaudė ją prie plonos vonios kambario sienelės, jos nugara prisiplojo prie plastiko.

— Esi pasirengusi? — išgirdo ji aksominį balsą. Linktelėjo prispausta prie jo peties galva ir stipriai užsimerkė, kai Erikas įėjo vidun.

Hanės plaukai nusviro jam už nugaros, šlaunys suspaudė jį sutvirtėjusiais nuo darbo raumenimis. Ji prisiplojo prie Eriko be perstojo kartodama: „Taip, taip!“ Jos kūnas buvo toks išbadėjęs ir pasiryžęs bet kam!..

O jis buvo toks švelnus.

Hanei iš akių byrančios ašaros tekėjo jam per nugarą. Erikas laikė ją stipriomis rankomis, įeidavo į ją taip giliai ir taip saldžiai glamonėjo!.. Pasiekusi aukščiausią tašką ji riktelėjo ir dar smarkiau suspaudė jo pečius, kai ir jis pasiekė išsilaisvinimą. Erikas sudrebėjęs užgriuvo ant jos, tačiau Hanė stojiškai atlaikė jo svorį.

Palengva atsitraukęs jis nuleido ją ant grindų. Alsavo sunkiai, nelygiai. Pajudino ranką ir Hanė suprato, kad tuoj priglaus ją prie savęs. Ji greitai žengtelėjo atatupsta, nežiūrėdama į jį, neleisdama prie savęs prisiliesti. Akimirksniu palikusi jį vieną perbėgo koridoriuką ir užsidarė mažame miegamajame.

Daug vėliau, kai išėjo iš jo, Erikas jau buvo dingęs. Hanė neaptiko jokių jo buvimo pėdsakų, tik vandens lašai vis dar tekėjo dušo kabinos sienomis. Ji sausai jas nušluostė, tada atsuko čiaupą ir palindo po srove.

Daugiau tokių kančių jis neištvers!

Erikas taip sugniaužė furgono vairą, kad pabalo pirštų krumpliai. Ir kaip jis galėjo įsileisti į savo gyvenimą dar vieną sužalotą sielą? Juk ketino pabėgti nuo kančių, o ne galutinai jose nugrimzti. Norėjo išvažiuoti, bet nepajėgė net rakto įkišti į užvedimo spynelę.

Priekiniame stikle Erikas regėjo Hanės veidą: tas didžiules užpjudyto žvėrelio akis, putlias iš geismo virpančias lūpas. Viešpatie, kaip jis svajojo apie šias lūpas nuo tada, kai pirmą kartą ją išvydo! Hanės burna, tokia minkšta ir juslinga, traukė jį kažkokia burtų galia. Bet Erikas nesiryžo jos net pabučiuoti, nes abejojo, ar ji leistų.

Užuot radęs prieglobstį šiame negyvame pramogų parke, jis nugrimzdo į dar gilesnį pragarą. Kodėl taip prie jos prisirišo? Hanė tokia šalta ir neprieinama, kupina beatodairiško ryžto, visai nederančio prie smulkutės, trapios figūrėlės. Net statybininkų brigados vyrai jos šalinosi. Labai jau dažnai ji tramdė juos aštriu kaip skustuvas liežuviu. Hanė buvo tas pats mažasis monstras kaip ir per antrąjį „Dešo Kugano šou“ sezoną — prieš visą amžinybę.

Virš medžių Erikas matė iškilusią keltuvo viršūnę. Negalėjo suprasti, kas traukia Hanę prie tų amerikietiškųjų kalnelių, bet jau pradėjo nekęsti akimirkų, kai žvelgdamas nuo žemės į viršų matydavo jos mažą figūrėlę, taip susiliejusią su didžiulės medinės pabaisos karkasu, kad ji ir šie kalneliai atrodė tarsi vienas daiktas. Hanė atrodė it apsėsta ir tai Eriką gąsdino.

Kas ji tokia? Ne vargšė įsimylėjusi mergina, kuri kadaise taip priminė jam jaunėlį brolį. Bet ir ne šalta aštrialiežuvė viršininkė su šalmu. Žvelgdamas į ją Erikas kartais tarsi regėdavo dar vieną kiek atokiau stovinčią būtybę, puošniai apsirengusią besišypsančią moterį mylinčia širdimi ir plačiai išskėstomis rankomis. Jis tvirtino sau, kad šis vaizdinys — tik svajonė, jo nevilties sukelta minčių holograma, bet paskui suabejodavo, ar tik ne tokia buvo Hanė, kai gyveno ištekėjusi už Dešo Kugano?

Šįvakar Hanės grožis jį pribloškė — ta jėga, tas tragizmas, tas širdį draskantis bejėgiškumas. Bet jie susiėjo ne kaip žmonės, o kaip gyvuliai. Net tada, kai jų kūnai susiliejo, jie nieko vienas kitam neatidavė, galų gale jis galėjo pasinaudoti ja taip, kaip ji pasinaudojo juo, — kaip saugia beveide talpykla.

Bet iš to nieko neišėjo. Ir užvis labiausiai jį gąsdino — iki šalto prakaito, iki traukulių — jausmas, kurį Hanė prižadino. Laikydamas rankose tą trapų moters kūną — kūną, nereikalaujantį iš jo nieko, tik seksualinės iškrovos, — jis pajuto, kaip visos apsauginės sienos, kurias aplink save rentė, viena po kitos griūva ir lieka tik troškimas eiti nors į pasaulio kraštą, kad tik kaip nors ją paguostų.

Dabar, sėdėdamas kabinoje ir nereginčiomis akimis žvelgdamas pro priekinį furgono stiklą, Erikas suprato turįs išvažiuoti, bet lygiai taip pat suprato, kad pasiliks. Tik daugiau neleis Hanei jo įskaudinti, nes širdyje jau neliko vietos dar kieno nors skausmui. Sako, jis geriausias savo kartos aktorius, tai ir pasinaudos Dievo duotu talentu. Nuo šios akimirkos taip įsijaus į savo personažus, kad ji daugiau niekada neįstengs prie jo net prisiliesti.

Kitą dieną Hanė dirbo be atvangos, stengdamasi atsiriboti nuo praėjusios nakties, bet kai su brigadininku tikrino vėžės grandį, tie vaizdiniai vėl ją užgriuvo. Kaip ji galėjo taip pasielgti?! Kaip galėjo išduoti santuokos įžadus? Ją draskė kankinanti neapykanta sau, niūrus pasidygėjimas būtybe, kuria tapo.

Prisivertusi be poilsio plušėti likusią dienos dalį Hanė pavakare jautėsi išsunkta ir fiziškai, ir dvasiškai. Kai nusileido ant žemės ir atsisegė įrankių diržą, išgirdo už nugaros pažįstamus žingsnius. Dar neatsigręžusi suprato, kas ten yra, ir apmirė.

Erikas kreipėsi į ją bejausmiu veidu. Bet Hanė nepajuto palengvėjimo, kad jis neverčia pripažinti to, kas įvyko, ją nukrėtė šiurpas. Jeigu ne lengvas kūno maudulys, galėtų pagalvoti, jog viską tik susapnavo.

— Kaip supratau, tavo pusseserė su vyru išvažiavo, — pasakė jis anglišku akcentu, kruopščiai tardamas žodžius. — Ar neprieštarausi, jeigu aš savo mantą persinešiu į „Gardą“? Ten kur kas jaukiau nei furgone.

Hanė mėgino pamiršti ištuštėjusį „Gardą“. Visą dieną dirsčiojo į atsilaisvinusį pastatą laukdama, kad ims ir privažiuos Gordono sunkvežimiukas, bet jie su Šantale jau buvo toli.

— Kraustykis, — sausai mestelėjo ji.

Jis linktelėjo ir pasišalino.

Grįžusi į namelį ant ratų Hanė pasišildė konservuoto troškinio ir pamėgino nuvyti vienatvę maigydama skaičiuotuvą. Rezultatai nepasikeitė. Už pirmą sausio savaitę ji dar galės atsiskaityti su darbininkais, bet paskui remonto darbus teks nutraukti.

Čiupusi minkštą žydrą megztinį Hanė išpuolė laukan. Naktis buvo giedra, visas dangus nusėtas sidabro žvaigždėmis. Ji vylėsi, kad Šantalei ir Gordonui viskas klosis gerai. Mažiau nei po dviejų savaičių — Kalėdos. Praėjusiais metais Kalėdas juodu su Dešu praleido stovyklaudami dykumoje, jis padovanojo jai pusmėnulio formos auksinius rankų darbo auskariukus. Po laidotuvių ji įdėjo auskariukus į skrynelę su kitais papuošalais, nes nepajėgė į juos žiūrėti.

Hanė patraukė užžėlusiu takeliu, vedančiu prie ežero, sustojo ant kranto ir įsmeigė žvilgsnį į vandenį. Valstijos valdžia pagaliau privertė lakų ir dažų gamybos įmonę „Purlex“ liautis teršti ežerą, bet prireiks dar ne vienų metų, kol jis vėl išsivalys. Vis dėlto dabar tamsa paslėpė nešvarumus, sustingusio vandens paviršiuje mėnulio šviesa paskleidė įmantrius sidabro kaspinus.

Nusigręžusi nuo ežero Hanė pakėlė akis į „Juodojo griausmo“ kalnelius, neaiškiai šmėžuojančius mėnulio šviesoje virš medžių viršūnių. Visi mano, kad ji išsikraustė iš proto, jei ryžosi atstatyti šiuos kalnelius. Bet kaip jiems paaiškinti nenumaldomą poreikį rasti kokį nors ženklą, kad Dešo ji neprarado? Kartais sveikas protas paimdavo viršų ir Hanė sakydavo sau, kad „Juodasis griausmas“ — tik vienas iš pramogų parko atrakcionų ir jokiomis magiškomis galiomis nepasižymi. Tačiau protą nutildydavo nepajudinamas tikėjimas, kad jos siela atgimti galės tik tada, kai per visą savo gyvenimo siaubą ji perlėks „Juoduoju griausmu“.

Hanė panarino galvą. Gal jie teisūs. Gal ji iš tiesų kuoktelėjusi. Akys pritvinko ašarų ir mediniai kalneliai išskydo. Ak tu, velnio neštas senas kaubojau! Kaip ir sakei, tau pavyko sudaužyti man širdį!

Hanės dėmesį patraukė kažkoks judėjimas pušyne. Ji krūptelėjo pamačiusi tamsią ten stovinčio vyriškio figūrą. Žmogus pasitraukė iš šešėlio ir Hanė atpažino Eriką. Vien nuo minties atsidurti su juo akis į akį jos veidas užsiplieskė raudoniu.

Ji buvo įpratusi baimę maskuoti pykčiu, todėl ir dabar šoko Erikui į akis.

— Nemėgstu, kai mane šnipinėja! Tu piktnaudžiauji svetingumu.

Jis priėjo artyn ir vienintele žydra akimi šaltai nužvelgė Hanę.

— Kurių galų turėčiau tave šnipinėti? Beje, aš pirmas čia atėjau.

— Šis ežeras mano, — pykdama ant savęs už vaikiškumą paprieštaravo ji.

— Ir turėkis į sveikatą. Jeigu neklystu, niekas į jį nesikėsina.

Nors jie buvo vieni, Hanė atpažino, kad Erikas vėl šneka su vos juntamu — šįkart Vidurio Rytų — akcentu. Ir dar vieną dalyką suprato: jeigu ir toliau taip šiaušis, jis, ko gero, pamanys, jog praėjusi naktis jai ką nors reiškia. Todėl giliai atsiduso ir pasistengė atgauti ankstesnį orumą.

— Ežeras pradeda atsigauti, — tarė ji. — Lakų ir dažų įmonė daugelį metų naudojo jį kaip nuotekų griovį.

— Čia pernelyg nuošalu, kad galėtum gyventi viena. Šįvakar susidūriau su kažkokiu valkata, slankiojančiu netoli „Gardo“. Dabar, kai tavo giminaičiai išvažiavo, užuot kiūtojusi čia, verčiau išsinuomok kambarį mieste.

Jis niekaip nepajėgia suprasti, kad pats yra kur kas pavojingesnis jai už bet kokį valkatą, ir Hanės kantrybė trūko.

— Nepamenu, kad būčiau klaususi tavo nuomonės.

Ir veidas, toks išraiškingas ekrane, akimirksniu užsisklendė, tarsi pernelyg standi spyruoklė būtų užtrenkusi duris.

— Tu teisi. Tai ne mano reikalas.

Nors Erikas kalbėjo su akcentu, kuriuo mėgino atsitverti tarsi užkardu, Hanę užplūdo praėjusios nakties prisiminimai ir ji griebėsi išmėgintos priemonės, kaip įveikti sutrikimą.

— O tu juk slepiesi po tuo savo akcentu, tiesa? — užgauliai metė ji. — Ir slepi šį tą daugiau, ne vien įžymųjį veidą. Ką gi, gal tu ir pamiršti, kas esi, bet aš nepamirštu, mane vimdo, kad elgiesi kaip kvanktelėjęs.

Jis sukando dantis.

— Akcentas atsiranda nevalingai, o kvanktelėjęs aš nesu. — Hanė užgniaužė kvapą laukdama priekaišto, girdi, ji pati pas jį atėjusi. Bet Erikas tik pasakė: — Aš bent jau nestatau amerikietiškųjų kalnelių kažkokiame Dievo pamirštame užkampyje. Ir nebruzdu tarsi koks alaus bokalo dydžio kapitonas Ahabas19, lyg pakvaišęs vaikydamasis savo suknistą Mobį Diką!

— Vis geriau nei Mobį Diklesą!20 — Nėra ji jokia pamišėlė. Nėra! Tiesiog privalo ką nors daryti, kad vėl pradėtų gyventi.

— Ką tai reiškia? — Eriko akcentas dingo, veidas apniuko.

Hanė nesiliovė pulti, taikydama suleisti dantis į skaudžiausią vietą, mėgindama pirma suduoti mirtiną smūgį.

— Esi šlykštus bailys, jeigu dėjai į kojas tik todėl, kad netekai savo sumautos akies! Tu, šunsnuki, bent jau likai gyvas!

— Ak tu, maža šikne! Juk net nežinai, kas po šiuo raiščiu. — Jis bedė pirštu į juodą apskritimą. — Ten nėra akies. Tik išpurtę, surandėję bjaurios raudonos spalvos audiniai.

— Na ir kas? Juk turi dar vieną.

Kurį laiką Erikas tylėjo. Hanė nutirpo: ką ji padarė! Bet nežinojo, kaip atsiimti ištartus žodžius.

Ūmai Eriko lūpos pašaipiai išsiviepė ir jis negarsiai prabilo:

— Man seniai knietėjo sužinoti, kas galų gale nutiko Dženei Džons, o dabar jau žinau. Gyvenimas įspyrė jai į pasturgalį kokį kartelį daugiau nei reikėjo ir dabar ji tapo tuo, nuo ko pradėjo, — vėl virto visiems komanduojančia maža kale, kurios per plačią gerklę net pačios nematyti.

— Netiesa!

— Jėzau Kristau! Gaila, kad Dešo nebėra tarp gyvųjų. Lažinuosi, jis persimestų tave per kelį ir įkrėstų šiek tiek sveiko proto, kaip tada, kai buvai maža.

— Nedrįsk apie jį kalbėti! — piktai sušnypštė Hanė. — Nedrįsk net jo vardo minėti!

Jos akys priplūdo ašarų, bet Erikas, regis, nė kiek nesutriko.

— Kokį velnią tu čia veiki, Hane? Kodėl tau taip svarbu atstatyti šituos kalnelius?

— Svarbu ir tiek.

— Nagi, pasakyk man, velniai rautų!

— Tu nesuprasi.

— Nustebsi sužinojusi, kiek daug aš galiu suprasti.

— Aš privalau juos atstatyti. — Hanė nuleido akis į mėšlungiškai sugniaužtas savo rankas ir visas jos pyktis prapuolė. — Vaikystėje šie kalneliai man buvo labai svarbūs.

— Aš turėjau šveicarų armijos peilį, man jis buvo labai brangus, bet juk nemetu visko ir nesiverčiu per galvą, kad jį atgaučiau.

— Tai visai kas kita! O čia... čia viskas susiję su viltimi!

Pasibaisėjusi, kad atskleidė jam paslaptį, Hanė sudrebėjo.

— Bet Dešo vis tiek nesugrąžinsi, — negailestingai pareiškė Erikas.

— Taip ir maniau, kad tu nesuprasi! — šūktelėjo ji. — Kai man prireiks tavo pamokymų, būtinai pranešiu! Tu ne mažiau už mane visų vengi, tik dėl gerokai menkesnės priežasties. Juk skaitau laikraščius. Ir žinau, kad turi vaikų. Dvi mergaites, tiesa? Koks gi tu tėvas, jeigu nuo jų bėgi?

Erikas sviedė į ją žvilgsnį, kupiną prastai slepiamo įniršio, ir Hanė pasigailėjo laiku neprikandusi liežuvio.

— Nespręsk apie tai, ko visai neišmanai! — Netaręs daugiau nė žodžio jis nuėjo šalin.

Kelias dienas Erikas užkalbindavo Hanę tik tada, kai netoliese būdavo daugiau vyrų, ir visada statybų darbininko Devo balsu. Šis balsas ėmė persekioti ją naktimis ir varstė kūną skausmingais pojūčiais, į kuriuos ji nenorėjo kreipti dėmesio. Hanė be paliovos sau kartojo, kad Erikas — talentingas ir patyręs aktorius, puikiai gebantis persikūnyti į bet kurį kuriamą personažą, tačiau šis grėsmingos išvaizdos darbininkas jos sąmonėje įsitvirtino kaip žmogus, visai neprimenantis Eriko. Ji iš paskutiniųjų stengėsi laikytis nuo jo atokiau, vis dėlto kasdien didėjantys finansiniai sunkumai jos pastangas galų gale pavertė į nieką.

Ketvirtadienio vakarą, praėjus keturioms dienoms po jųdviejų susidūrimo prie ežero, Hanė pagaliau ryžosi prie jo prieiti. Bet teko palaukti, kol vyrai išsiskirstys pietų. Erikas, krovęs į platformą senas vėžės grandis, jai prisiartinus nusimovė pirštines.

Ji ištiesė paketą, suvyniotą į rudą popierių.

— Pastebėjau, kad nevalgai pietų, ir šį tą paruošiau.

Akimirką Erikas dvejojo, galiausiai paėmė paketą. Jis žvelgė nepatikliai ir Hanei toptelėjo mintis, kad vengia jos lygiai taip, kaip ir ji vengia jo.

— Bet pasiėmiau tik vieną termosą, todėl teks pasidalyti, — tarė ji ir nuėjo vildamasi, kad Erikas seks iš paskos. Po kelių akimirkų už nugaros pasigirdo jo žingsniai.

Ji paėjėjo tolėliau nuo darbininkų, ten, kur kadaise stovėjo karuselė. Čia pat gulėjo senas audros išverstas platanas. Hanė atsisėdo ant jo kamieno, pastatė ant žemės termosą ir išsivyniojo paketą su maistu. Po akimirkos Erikas apžergė kamieną ir išsitraukė sumuštinį su riešutų kremu, kurį ji buvo sutepusi iš ryto. Pastebėjusi, kad vieną sumuštinio galą jis apvynioja celofanu nenorėdamas imti nešvariomis rankomis, Hanė prisiminė jį užaugus turtingoje šeimoje, kur švarios rankos prie pietų stalo buvo geležinė taisyklė.

— Viską supjausčiau ne kvadratukais, o trikampiais, — pasakė ji. — Tai didžiausia kulinarinė gudrybė, kuriai šiomis dienomis man užtenka jėgų.

Jo lūpų kamputis kilstelėjo ir tą grimasą beveik galėjai palaikyti šypsena. Prisiminus, kaip smagiai juodu su Dešu juokdavosi, Hanę pervėrė aštrus skausmas.

Erikas mostelėjo į ištryptos žemės ratą priešais.

— Turbūt čia buvo kokios nors sūpuoklės?

— Karuselė. — Kai kadaise ji pirmą kartą pamatė Eriką, jo akys priminė ryškiai žydrus šios karuselės arkliukų balnus. Stengdamasi įveikti užplūdusį nerimą ji išsiėmė savo sumuštinį. Hanė žinojo: jos užmačia netikusi, bet nieko gudriau sugalvoti neįstengė. Atsikandusi kąsnį sukramtė nejausdama skonio, nurijo, o sumuštinį padėjo į šalį. — Norėjau apie kai ką pasikalbėti. — Erikas klausiamai pažvelgė į ją. — Atrodo, man teks nutraukti atstatymo darbus, jeigu per kelias artimiausias savaites negausiu tam tikros sumos grynaisiais.

— Nėra ko stebėtis. Šis projektas gana brangus.

— Reikalas tas, kad aš nusigyvenau. Ir norėjau prašyti tavęs... — Atrodė, kąsnis užstrigo skersai gerklės. Ji vėl mėšlungiškai nurijo. — Pamaniau, jog tu... Tai yra tikėjausi, kad tu galbūt...

— Juk neketini prašyti manęs, kad paskolinčiau, tiesa?

Kruopščiai parengta prakalba išdulkėjo Hanei iš galvos.

— O kas čia tokio? Tikriausiai turi atsidėjęs kelis milijonus, o man reikia vos kokių dviejų tūkstančių.

— Tik tiek? Tai gal man imti ir čia pat išsitraukti čekių knygelę?

— Aš juk grąžinsiu.

— Aišku, kad grąžinsi. Iš šių kalnelių uždirbsi krūvas pinigų. Kaip manai? Gal net po penkis dolerius per savaitę?

— Aš neketinau skolos grąžinti iš atrakciono pelno. Žinau, turtų čia nesusikrausi. Bet kai užbaigsiu „Juodąjį griausmą“ ir jis vėl pradės veikti, aš... — Ji nutilo per pusę žodžio. Viskas buvo gerokai sunkiau negu iš pradžių atrodė. Prabilusi suprato išduodanti vienintelę paslaptį, kuri jai dar šį tą reiškė. — Šįvakar paskambinsiu savo agentui. Ketinu vėl vaidinti.

— Netikiu.

Hanę apėmė silpnumas.

— Privalau. Jeigu tik vaidindama galiu atstatyti „Juodąjį griausmą“, esu pasirengusi tai daryti!

— Na, rezultatas gali būti visai padorus.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Tau nereikėjo liautis filmavusis, Hane. Tu net nepasistengei sužinoti, ko esi verta.

— Aš sugebu vaidinti tik Dženę Džons, — narčiai atrėžė ji. — Tik ją. Esu asmenybė — kaip ir Dešas. Ne aktorė.

— Iš kur žinai?

— Žinau ir tiek. Į valias prisiklausiau jūsų pokalbių apie įsijautimą, afektuotą atmintį, Bukarešto mokyklą. Aš nieko apie tai nenutuokiu.

— Et, tai tik žodžiai. Ir neturi nieko bendra su talentu.

— Aš nesirengiu ginčytis su tavimi, Erikai. Noriu pasakyti tik tiek: tuos pinigus aš tau grąžinsiu. Priversiu agentą parankioti kokių nors sutarčių — vaidmenų filmuose, televizijos serialuose, reklamoje, žodžiu, imsiuosi bet ko, už ką mokama. Kol visi supras, kad aš — ne Meril Strip, ir liausis siūlę vaidmenis, tu atgausi savo pinigus su palūkanomis.

Erikas dėbtelėjo į ją.

— Ketini taip pigiai pardavinėti savo talentą?

— Ne visai talentą ketinu pardavinėti, ar ne? Tiksliau būtų sakyti — „žinomumą“.

Erikas suspaudė lūpas.

— Tai kodėl tau nepaskambinus į kokį stambesnį žurnalą vyrams? Už pozavimą nuoga ten gautum milžiniškus pinigus. Pagalvok apie tai. Turėsi pinigų atrakcionams užbaigti, o vaikinai visoje Amerikoje masturbuosis žiūrėdami į nuogos Dženės Džons nuotrauką!

Jis smogė tiesiai į kaktą, bet Hanė net nemirktelėjo.

— O kiek, tavo manymu, jie man duotų?

Erikas sumaigė popierinį paketą ir su pasibjaurėjimu iš visų jėgų tėškė į žemę.

— Juokauju, — kietai pareiškė Hanė. — Tu tapai tikra davatka!

— Įdomu, jeigu tik pozuodama nuoga galėtum gauti pinigų, ar sutiktum?

— Turbūt pagalvočiau.

— Lažinuosi, kad sutiktum! — Erikas apstulbęs papurtė galvą. — Po perkūnais, atrodo, tikrai sutiktum!

— Na ir kas? Mano kūnas man nieko nebereiškia.

Erikas stovėjo nekrustelėdamas ir Hanė pagalvojo, ar tik neprisiminė, kaip ji pasiūlė jam tą savo kūną. Ir nusitvėrė progos leisti suprasti, esą jų suartėjimas jai buvęs nebuvęs.

— Mano kūnas, Erikai, — tuščia vieta. Tuštutėlė! Dabar, kai nebėra Dešo, pozuoti man vieni niekai!

— O aš nė kiek neabejoju, kad jam tai neatrodytų niekai!

Hanė nusisuko.

— Argi ne?

— Taip. Turbūt tu teisus. — Ji sunkiai atsiduso. — Bet Dešas mirė, Erikai, o aš turiu atstatyti amerikietiškuosius kalnelius.

— Kam? Kodėl jie tau tokie svarbūs?

— Todėl... — Hanė prisiminė naktį prie ežero. — Norėjau anksčiau tau papasakoti, bet tu nebūtum supratęs. Tiesiog privalau tai padaryti, štai ir viskas.

Kol ji stengėsi įveikti jaudulį, stojo slogi tyla.

Erikas įrėmė akis į nuspardytas darbinių savo batų nosis.

— Tai kiek tau iš tikrųjų reikia?

Hanė pasakė.

Jis nužvelgė tuščią plotą, kuriame kadaise veikė atrakcionai.

— Gerai, Hane. Siūlau tau sandorį. Aš paskolinsiu pinigų, bet su viena sąlyga.

— Kokia?

Jis atsisuko ir taip įdėmiai pažvelgė į ją vienintele žydra akimi, kad Hanė iškaito.

— Turėsi pasirašyti, kad pereini mano žinion.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, Hane, kad patiki man savo talentą. Jis taps mano nuosavybe, kol grąžinsi skolą.

— Ką?!

— Aš pats parinksiu, kur tau vaidinti. Ne tu ir ne tavo agentas. Tik aš spręsiu, kurio vaidmens imsiesi, o kurio — ne.

— Bet tai juokinga!

— Gali šį pasiūlymą priimti arba atmesti.

— O kodėl turėčiau priimti? Juk tu niekada niekam nepatikėjai savo karjeros!

— Nepatikėjau ir nepatikėsiu.

— O iš manęs reikalauji būtent to!

— Aš nieko nereikalauju. Juk pinigų reikia tau, ne man!

— Tai, ką tu siūlai, panašu į vergiją! Sumanęs galėsi įgrūsti mane į kokią nors komercinę nuobodybę arba priversi dalyvauti automobilių reklamoje po šimtą dolerių už pasirodymą!

— Gali ir taip nutikti.

— Neturiu pagrindo tavimi pasitikėti. Tu man netgi nepatinki!

— Aš ir nesitikiu patikti.

Šiuos žodžius Erikas ištarė taip paprastai, kad Hanei pasidarė gėda. Veikiausiai jis nieko daugiau iš jos nesitiki.

Hanė čiupo nebaigtą valgyti sumuštinį ir pakilusi metė į jį priešišką žvilgsnį.

— Gerai, sutarta. Tebūnie, kaip nori. O dabar verčiau nesipainiok man po kojomis, nes pasigailėsi!

Erikas žiūrėjo, kaip ji nueina.

Na ir plepė, — pamanė. Po senovei mosuoja kumštukais — visai kaip tada, kai buvo vaikas. Dar ir grasina.

Jis nekentė šito Hanės kariavimo su šešėliais ir šmėklomis.

O baisiausia iš visų jos šmėklų — tie prakeikti amerikietiškieji kalneliai. Sako, tie kalneliai — jos viltis, bet jį kamavo negera nuojauta, kad Hanė tikisi „Juodojo griausmo“ padedama susigrąžinti iš nebūties vyrą. Kiek pastovėjęs Erikas susirinko maisto likučius. Neįsivaizdavo, ką reiškia būti mylimam taip, kaip Hanė mylėjo Dešą.

Nors buvo likusios dar dvi savaitės, kol reikės sugrįžti į Los Andželą, Erikui kilo neįveikiamas noras išvažiuoti tuojau pat. Nešdintis kuo toliau nuo sielvarto prislėgtos Kugano našlės — štai ką jam reikėjo daryti! Užuot bėgęs nuo jos, jis dar labiau susisaistė, o kai paklausė savęs, kodėl taip nutiko, atsakymas buvo vienas.

Erikas kažkaip paslaptingai pajuto žengęs didžiulį žingsnį, vertą Dešo Kugano pagarbos.

26

Tą Kūčių rytmetį Hanės namelio ant ratų nepuošė nė vienas raudonas kaspinėlis, nė menkiausia šakelė. Ji rengėsi šias šventes veikiau iškęsti nei atšvęsti, tačiau išlipusi iš lovos neprisivertė lįsti į kasdienius drabužius ir vėl visą dieną viena darbuotis.

Kai vonios kambaryje įdėmiau pažvelgė į savo atvaizdą veidrodyje, pajuto užgautos savimeilės bakstelėjimą. Dešas dažnai sakydavo, kad ji daili, o tas veidelis, dėbsantis iš veidrodžio, buvo liesas ir susirūpinęs — gatvės padauža paseno pernelyg anksti. Hanė nepatenkinta nusisuko, bet neišėjo iš vonios kambario, staiga atsiklaupusi pagrabaliojo kamputyje po kriaukle, kur atsikrausčiusi sukišo kosmetiką.

Po valandos, apsivilkusi šilku tviskantį nertinį ir apsimovusi rausvos vilnos kelnes, ji baigė tvarkytis plaukus. Jie krito ant pečių minkštomis bangomis ir švietė šiltu medaus atspalviu. Ratilus po akimis pavyko paslėpti makiažu, o tušas blakstienas padarė puresnes ir paryškino šviesias žydras akis. Per skruostus brūkštelėjo skaistalais, lūpas pasidažė švelniai rausvais dažais, o į ausų lezgelius įsisegė Dešo dovanotus auksinius pusmėnulius.

Blyksinčių pro plaukus auskariukų vaizdas skaudino širdį ir Hanė greitai nusisuko nuo atvaizdo veidrodyje.

Grįžusi į gyvenamąją namelio dalį ji įsipylė puodelį kavos ir priėjo prie staliuko šalia sofos, ant kurio jau kelios dienos gulėjo jos paliktas rudas vokas. Per visą voką vaikišku Šantalės braižu buvo pakeverzota: „Iki Kūčių nekišk nagučių! Čia tau!“ Ji nuplėšė voko kraštą ir ištraukė į baltą popierių suvyniotą minkštą paketėlį, ant kurio buvo priklijuotas raštelis.

Mieloji Harie!

Tikiuosi, smagiai leidi Kalėdas. Mudviem su Gordonu Vinston Seileme patinka. Radome vietelę apsistoti visai šauniame namelių ant ratų parke. Gordonui darbas patinka. Jis prašė perduotų kad turi Tau dovaną, bet kol kas jos negausi. Aš įsigijau draugę. Jos vardas Glorija ir ji išmokė mane nerti vąšeliu.

Mano galva, Tau vis dėlto vertėtų grįžti į Los Andželą. Nemanau, kad Dešui patiktų, kaip iš savęs tyčiojiesi. Pasiilgau Tavęs. Tikiuosi, dovana Tau patiks.

Su meile

Šantalė (ir Gordonas)

P. S. Nesijaudink, jeigu sugrįši į Los Andželą, mudu su Gordonu Tavęs neatsivysime.

Hanė užsimerkė ir nuvyniojo ploną popierių. Su veide klydinėjančia šypsena ji ištraukė nuo vaikystės laikų pirmą tikrą Šantalės dovaną — rankomis siuvinėtą įmautę tualetinio popieriaus ritinėliui. Ji buvo nunerta iš ryškiai mėlynų siūlų ir papuošta beformėmis geltonomis kilputėmis, kurios turėjo vaizduoti gėlytes. Hanė nusinešė įmautę į vonios kambarį, įkišo atsarginį ritinėlį ir pakabino garbingiausiame tualeto kampe.

Tada pamėgino sugalvoti, kaip dar prastumti laiką. Staiga čiupo pilkąjį vilnonį švarką, rankinę ir nudūmė prie automobilio. Mirtinai panoro įsijungti radiją ir važiuoti kur akys veda.

Vietinės radijo stotys transliavo tik kalėdines giesmes ir nepasiekusi net priemiesčio Hanė nusivylusi išjungė aparatą. Oras buvo giedras, apie penkiolika laipsnių šilumos, ir ji nusprendė pervažiuoti per Mertl Bičą pasigrožėti vandenynu. Už kelių kvartalų netikėtai pamatė Eriko furgoną, stabtelėjusį prie šviesoforo. Hanė prisiminė mįslingus jo dingimus ir užsiplieskė noru sužinoti, ar tik nevažiuoja jis į pasimatymą su kokia moterimi. Vien apie tai pagalvojus ją suėmė negerumas.

Hanė neketino jo sekti, bet kai Erikas išsuko iš Palmeto gatvės, nesvarstydama nuvažiavo iš paskos. Kelias buvo pilnas mašinų ir ji be jokio vargo riedėjo atsilikusi už kelių automobilių. Hanės nuostabai, Erikas įsuko į centrinės Paksavačio ligoninės automobilių aikštelę.

Savo mašiną ji pasistatė už kelių eilių nuo Eriko furgono ir ėmė laukti. Praėjo kelios minutės. Mintimis ji vis grįždavo pas Dešą, bet tai kėlė nepakeliamą skausmą, todėl pradėjo galvoti apie darbus, kuriuos reikėjo nudirbti, kad „Juodasis griausmas“ vėl atgytų.

Į furgoną ji pažvelgė kaip tik tą akimirką, kai atsidarė užpakalinės durelės. Ir iš jo išlipo klounas.

Jis vilkėjo violetinius marškinius, sukištus į dideliais žirneliais išmargintas apdribusias plačkelnes, ant galvos puikavosi garbanotas perukas, perjuostas piratiška skarele. Vienoje rankoje klounas laikė puokštę įvairiaspalvių, į dangų nusitaikiusių lėkti balionų, o kitoje — plastikinį šiukšlių maišą, kuris atrodė taip, lyg būtų prikimštas dovanų. Vos spėjo Hanė pagalvoti, kad atsivijo ne tą furgoną, šmėstelėjo klouno veidas ir ji akies krašteliu spėjo pamatyti violetinės žvaigždės formos akidangtį. Hanė akimirką sutriko.

Pasirodo, Erikas Dilonas turi dar vieną veidą.

Tai kas jis yra iš tikrųjų? Kiek veidų dar turi? Iš pradžių Devas. Dabar klounas. Hanė jau ketino važiuoti savo keliais, bet neįstengė. O tada nieko negalvodama puolė įkandin jo.

Kol nubėgo iki vestibiulio, Erikas spėjo dingti iš akių, tačiau aptikti jo pėdsakus nebuvo sunku. Senikė invalido vežimėlyje laikė rankoje raudoną balioną. Vaikas sugipsuota ranka turėjo žalią balioną. Kiek toliau oranžinis balionas plūduriavo virš vežimėlyje gulinčio paciento. Pėdsakai vedė koridoriumi gilyn į pastatą.

Hanė bandė save atkalbėti nuo tokios užmačios, bet kojos pačios nunešė prie slaugytojų posto.

— Atleiskite, ar kartais pro čia ką tik nepraėjo klounas? — Klausimas nuskambėjo keistokai.

Anapus pertvaros sėdinti jaunutė slaugytoja su dirbtine bugienio šakele, pritvirtinta prie plastikinės kortelės, ant kurios buvo užrašytas vardas, pasitikslino:

— Turite omenyje Vienakį?

Hanė neryžtingai linktelėjo. Matyt, tai jau nebe pirmas Eriko apsilankymas ligoninėje. Ar ne čia jis važiuoja, kai net neperspėjęs dingsta iš parko?

— Tikriausiai šiandien jis rodys spektaklį vaikams. Luktelėkite. — Slaugytoja pakėlė telefono ragelį, kažkam uždavė kelis klausimus ir baigė pokalbį. — Pediatrijos skyriuje trečiame aukšte. Kaip tik pradeda.

Hanė padėkojo ir puolė prie lifto. Pasiekusi trečią aukštą iškart išgirdo vaikų juoką ir susižavėjimo klyksmus. Pasukusi į tą pusę, iš kur sklido triukšmas, koridoriaus gale rado poilsio kambarį ir sustojo prie durų. Turėjo sutelkti visą narsą, kad išdrįstų žvilgtelėti vidun.

Tuzinas vaikiukų, maždaug nuo ketverių iki aštuonerių metų, spietėsi linksmai išpuoštame kambaryje. Vieni vilkėjo ligoninės pižamas, kiti — chalatukus. Juodaodžiai, baltieji ir azijiečiai. Keli sėdėjo invalidų vežimėliuose, kai kurie buvo prijungti prie lašelinių.

Erikas buvo ne tik užsimaukšlinęs garbanotų vario spalvos plaukų peruką, bet ir veidą nusigrimavęs baltai. Ant kaktos išpieštas vienas didžiulis antakis, lūpos nudažytos raudonai, tokios pat raudonos spalvos apskritimas nupieštas ant nosies galo, o akį dengė violetinis žvaigždės formos raištis. Visas jo dėmesys buvo sutelktas į vaikus ir Hanės jis nepastebėjo. O ši spoksojo lyg pakerėta.

— Tu ne Kalėdų Senelis! — šūktelėjo berniūkštis žydru chalatu.

— Na, dėl to tai tu klysti, — karingai paprieštaravo Erikas. — Argi aš neturiu barzdos? — Jis persibraukė per glotniai nuskustą smakrą.

Šiuos žodžius vaikai pasitiko energingai purtydami galvas ir šaukdami.

Jis paplekšnojo sau per plokščią pilvą.

— Argi neturiu didžiulio pilvo?

— Ne!

— O argi neturiu raudonų Kalėdų Senelio apdarų? — Jis pačiupinėjo violetinius savo marškinius.

— Ne!

Stojo ilga tyla. Erikas atrodė apstulbęs. Suraukė kaktą lyg ruošdamasis pravirkti ir vaikai ėmė juoktis dar garsiau.

— Tai kas aš toks? — paklausė jis ir užraudojo.

— Tu Vienakis! — sukliegė keli vaikai. — Piratas Vienakis!

Eriko veidas nušvito šypsena.

— Tai štai kas aš toks!

Jis timptelėjo aukštyn savo raudonos ir violetinės spalvos plačkelnes ir daugybė apskritimų suribėjo aukštyn žemyn. Tada šauniai užtraukė piratų dainelę „Jūreivis Popis“, vis įterpdamas Vienakio vardą ir trypdamas kažkokį šokį, panašų į airių džigą.

Hanė spoksojo apstulbusi. Kaip šis iki ausų reikalais apsivertęs žmogus galėjo mesti viską į šalį dėl tokio vaidinimo? Jis tarškėjo smagiu prasčioko, pirato ir dar kažkokio neįsivaizduojamo žargono mišiniu. Persiėmę linksmų Vienakio kvailiojimų nuotaika vaikai susižavėję plojo delniukais.

Baigęs Erikas išsitraukė iš kelnių kišenės tris guminius kamuoliukus ir ėmė jais žongliruoti. Jis buvo niekam tikęs žonglierius, tačiau taip stengėsi, kad vaikai krykštė iš džiaugsmo. Ir tada pamatė Hanę.

Ji sustingo.

Vienas kamuoliukas išsprūdo jam iš rankos ir ėmė šokinėti ant grindų. Kelias akimirkas Erikas žiūrėjo į Hanę, paskui lyg niekur nieko sutelkė dėmesį į vaikus.

— Aš tyčia jo nepagavau, — įsirėmęs rankomis į šonus garsiai pareiškė jis ir nužvelgė vaikus, tarsi ragindamas jam prieštarauti.

— Visai ne! — užprotestavo kažkuris. — Kamuoliukas jums iškrito!

— Turbūt manote esantys labai gudrūs, — piktai dėbsodamas į juos pareiškė klounas. — Tai žinokite, kad žongliravimo meno aš mokiausi pas patį Nuostabųjį Komį!

— O kas jis toks? — pasidomėjo kažkuris iš vaikų.

— Tai jūs nesate girdėję apie Nuostabųjį Kornį?

Vaikai papurtė galvas.

— Ką gi, tada klausykite... — Ir jis pradėjo verpti stebuklingą pasakojimą apie žonglierius ir gražuolę princesę, kuri dėl piktų kerų pamiršo savo vardą ir buvo priversta klajoti po pasaulį ieškodama namų. Mimika ir mostai jo pasakojimą pagyvino, personažai atrodė kone regimi, buvo sunku netikėti jų tikrumu.

Hanė pamatė tai, dėl ko atėjo, bet neturėjo jėgų prisiversti išeiti. Ir ji pakliuvo į spąstus, kuriuos Erikas buvo parengęs vaikams, klausydamasi jo balso net pamiršo, kas slepiasi po klouno kauke. Erikas Dilonas buvo niūrus ir atstumiantis, o šitas klounas piratas trykšte tryško linksmumu ir kerinčiu žavesiu.

Vienakis gedulingai palingavo galvą.

— Štai kodėl gražioji princesė tokia liūdna! O jums ar patiktų, jei negalėtumėte prisiminti savo vardo arba adreso?

— Aš žinau savo vardą, — atsišaukė vienas drąsesnis berniukas. — Esu Džeremis Frederikas Kuperis Trečiasis. O gyvenu Lamare.

Kiti vaikai vienas per kitą taip pat puolė sakyti savo vardus ir Vienakis pasveikino juos, kad turi tokią puikią atmintį. Tada susikūprino ir nusiminė.

— Vargšė princesė! Kaip jai padėti? — Staiga jis spragtelėjo pirštais. — Žinau! Gal mums visiems drauge ir pavyks įveikti tuos piktus kerus!

Jam pritardami vaikai sutartinai suklego, o viena maža mergytė su akinukais pakėlė ranką.

— Vienaki! Kaip mes galime padėti princesei, jeigu jos čia nėra?

— Kas sakė, kad nėra? — apstulbo Vienakis. — Aš nesakiau! Ji čia, tikrai!

Vaikai ėmė dairytis ir Hanei ūmai pasidarė neramu.

— Žinoma, apsirengusi ji visai ne taip, kaip turėtų rengtis princesė, — pareiškė Vienakis.

Hanei sudrėko delnai. Ne, juk jis neketina...

— Ji neprisimena savo vardo. Bet yra gražuolė, kokia ir turi būti tikra princesė, todėl ją lengvai galima atpažinti, tiesa?

Tuzinas porų akių įsmigo į Hanę. Ji pasijuto it sudžiūvęs drugelis, smeigtuku prismeigtas prie sienos. Ir pasisuko į duris.

— Princesė išeina! — sukliegė kažkuris iš vaikų.

Nespėjo Hanė atverti durų, kai virš galvos sušvilpė virvė ir užsiveržusi ties liemeniu tvirtai prispaudė prie kūno jos rankas. Hanė apstulbusi žvilgtelėjo žemyn.

Ją sugavo su lasu!

Pamatę, kaip netikėdama savo akimis ir nieko nesusigaudydama Hanė apžiūrinėja lasą, vaikai ėmė klykti iš džiaugsmo. Klounas pradėjo traukti virvę į save. Vaikai džiūgavo. Iš sutrikimo tapusi dar nevikresnė ji kluptelėjo. Kaip jis drįsta išdarinėti su ja tokias kvailystes?! Juk žino, kad ji nėra pasirengusi tokiems pokštams. Hanė atsitrenkė į jį.

— Nepažįstamų žmonių akivaizdoje jai nedrąsu, — paaiškino Vienakis narpliodamas Hanę iš laso. Išlaisvinęs apglėbė ranka per pečius tarsi draugiškai apkabindamas, o iš tikrųjų neleisdamas pasprukti. — Nesijaudink, princese! Nė vienas iš šių vaikų tavęs nenuskriaus!

Ji pažvelgė į vaikus, tada maldaujamai — į jį.

— Vargšė princesė! Regis, ji dar ir balsą prarado. — Erikas ne juokais ją erzino. Hanė norėjo įsižeidusi jį atstumti, tačiau matant vaikams taip pasielgti buvo neįmanoma.

— O kur jūsų karūna? — skeptiškai pasiteiravo vienas berniūkštis.

Hanė laukė, ką atsakys Erikas, bet šis tylėjo.

O laikas bėgo.

Jis žvilgtelėjo į savo laisvosios rankos nagus, tada įniko demonstratyviai juos apžiūrinėti ir blizginti į kelnes, laukdamas, kol ji prabils.

— Princese, pasakykite mums, — tyliai paprašė maža akiniuota mergytė.

— Aš... hmm... aš neprisimenu, — pagaliau išspaudė Hanė.

— Na, ką aš jums sakiau? — Dešine ranką, kurios nagus ką tik blizgino, Vienakis įtempė petnešą ir garsiai pliaukštelėjo. — Atmintis — kaip gabalas šveicariško sūrio. Pilna skylių! — Jis atrodė toks patenkintas savimi, kad Hanė susierzino.

— Gal pamiršote ją po lova? — paklausė kažkokia mergaičiukė. — Štai aš savo dėlionę pamiršau po lova!

— Oi... ne. Turbūt ne.

— Gal spintoje? — pamėgino atspėti dar kažkas.

Jausdama, kaip klouno ranka vis smarkiau spaudžia petį, Hanė papurtė galvą.

— Vonios kambalyje? — sušveplavo kitas berniukas.

Supratusi, kad niekas nė nemano palikti jos ramybėje, Hanė išpyškino:

— Aš... hmm... aš manau, kad palikau ją rūmuose!

Iš kur ji ištraukė tokią kvailą prielaidą? Vienakio ranka nuslydo nuo peties, bet užuot atėjęs į pagalbą, jis nepatikliai perklausė:

— Savo karūną tu pamiršai rūmuose? — Jis aiškiai nesirengė palengvinti jai užduoties.

— Ji... Nuo jos man įsisopo galva, — pareiškė Hanė. Ir tada, pajutusi savigarbos dūrį, jau tvirtesniu balsu pridūrė: — Žinote, nuo tų karūnų visada taip.

— O aš net nenumaniau! Ryšiu tik savo piratišką skarelę.

Hanė laukė, kad dabar Erikas ją paleis, bet išgirdo:

— Girdėjau visokių kalbų apie princesę ir piktus kerus.

— Tikrai?

— Taip, ir netgi iš vieno rimto tokių dalykų žinovo.

— Ką tu sakai! — Palengva Hanė pradėjo atsipalaiduoti.

— Ir dar girdėjau, kad piktus kerus galima panaikinti, jeigu ta princesė... — jis pamerkė vaikams, — pabučiuos kokį nors neapsakomo grožio vyriškį!

Berniukai sutartinai suvaitojo, o mergaitės sukikeno.

— Pabučiuos neapsakomo grožio vyriškį?

— Patikėk, tai labai padeda!

Jis ėmė gražintis prieš vaikus, papureno peruką, mažuoju piršteliu palygino nupieštą antakį, Laukdami tęsinio vaikai dar labiau įsilinksmino.

Jo šėliojimas buvo toks užkrečiamas, kad Hanei teko slėpti šypseną.

— Esi įsitikinęs?

— Kadangi aš kilniaširdis žmogus ir panašiai... — jis patuskeno savo plačkelnes nupurtydamas įsivaizduojamas dulkes, — tai nusprendžiau pats pasisiūlyti šiam darbui!

Komiškai familiariai jis palinko prie Hanės ir nutėškė iš proto varančią grimasą.

Hanė vos nesuprunkštė. Sunkiai tvardydamasi ji kurį laiką apžiūrinėjo atkištas jo lūpas. Tada pažvelgė į vaikus ir užvertė akis į dangų. Šie sukikeno ir tas garsas suteikė jai nepaaiškinamą pasitenkinimą.

Hanė atsigręžė į klouną.

— Sakai, reikia pabučiuoti? — Šiuos žodžius ji ištarė taip, lyg kas būtų pasiūlęs žuvų taukų. Vienakis sulinksėjo galva. Ir maivydamasis patikslino:

— Duok didelį bučiuką, princese. Štai čia! — Jis parodė į savo išdažytas lūpas.

— Turiu pabučiuoti gražuolį? — pasitikslino ji.

Suraukęs antakius jis pademonstravo raumenis ir užrietė nosį.

Hanė pažvelgė į vaikus, o šie dar smarkiau įsikvatojo.

— Vadinasi, turiu pabučiuoti gražuolį, tiesa? Ką gi, gerai.

Praėjusi pro jį Hanė žengė prie mažo berniuko šokolado spalvos oda ir sugipsuota koja. Pasilenkusi atkišo jam skruostą. Berniukas užsiplieskė, bet paklusniai pakštelėjo. Pamatę jo sutrikimą vaikai pradėjo šaipytis.

Hanė atsitiesė. Nupiešta Vienakio šypsena lyg guminė ištįso per visą veidą. Staiga triukšmas nutilo, visi laukiamai sužiuro į Hanę trokšdami pamatyti, ar pagelbėjo bučinys. Ji ėjo labai lėtai, kaip nuo seno būdinga visoms princesėms, nusipurtydama nuo savęs piktus kerus. Jos akys palengva plėtėsi, kol tapo didžiulės ir sklidinos nuostabos.

— Prisiminiau! Esu iš... — Iš kur? Įkvėpimas apleido Hanę. — Esu iš Pietų Karolinos Paksavačio apygardos! — sušuko ji.

— Bet juk čia ir yra Paksavačio apygarda, princese, — tarė berniukas sugipsuota koja.

— Tikrai? Nori pasakyti, kad aš esu namie?

Jis pritariamai linktelėjo.

— O savo vardą ar prisimenate? — paklausė dar kažkas.

— O kaipgi, žinoma, kad prisimenu. Mano vardas... Kukurūze! — Šį pirmą galvon toptelėjusį žodį veikiausiai atnešė kvapai, sklindantys iš nedidelės virtuvėlės už gretimų durų.

— Nei šioks, nei toks vardas, — tarė vienas kiek vyresnis berniukas.

Bet Hanė jau pajuto žemę po kojomis.

— Aš esu princesė Kukurūze Amarilė Braun iš Pietų Karolinos Paksavačio apygardos!

Žydra klouno akis baltais dažais nuteptame veide jai pamerkė.

— Ką gi, princese Kukurūze! Jeigu jau prisiminei savo vardą, gal padėsi man išdalyti kalėdines dovanėles?

Hanė padėjo Erikui įteikti jo atneštas dovanas — tai buvo brangūs kišeniniai vaizdo žaidimai. Mažieji pacientai nuoširdžiai džiaugėsi, juokdamasi drauge su jais Hanė pirmą kartą per daugelį mėnesių širdyje pajuto palengvėjimą.

Galų gale pasirodė slaugytojos ir išvedžiojo vaikus po palatas. Vienakis pažadėjo prieš išeidamas užsukti į visas palatas ir dar kartą su visais pasimatyti.

Likęs poilsio kambaryje akis į akį su Hane Erikas nuo jos nusigręžė ir ėmė krautis mantą. Kol suringavo lasą ir įdėjo į krepšį, kurį buvo atsinešęs, ji laukė, ką jis pasakys, bet Erikas tylėjo. Pasilenkusi ji pakėlė jo pamestą kamuoliuką. Erikas atsisuko ir Hanė jį padavė jam.

— Ar seniai tai darai? — tyliai paklausė ji.

Tikėjosi, kad jis mėgins išsisukti nuo atsakymo, bet Erikas atrodė susimąstęs. Kai prabilo, Hanė suprato kodėl.

— Ką gi, princese. Korkiui teks išmokyti mane žongliruoti, kai paskandinsime Linksmąjį Rodžerį21.

Jis ne tik tyčia klaidingai išsiaiškino jos klausimą, bet ir toliau liko Vienakio kailyje. Hanės tai nenustebino. Kaskart persikūnydamas į kokį personažą jis elgdavosi būtent taip. Hanė įsiklausė, ar nedingo palengvėjimo jausmas. Staiga toptelėjo mintis, kad su šituo piratu klounu ji jaučiasi kaip už mūro sienos, o bendraudama su Eriku Dilonu to nepatiria.

— Sakei, kad jo vardas Kornis, — priminė ji.

— Jie buvo du. Dvyniai.

Hanė nusišypsojo.

— Gerai, Vienaki. Tebūnie.

Susikrovęs krepšį jis pasuko į duris.

— Turiu aplankyti kai kuriuos vyresnius vaikus, princese. Gal nori eiti drauge?

Akimirką padvejojusi ji sutiko.

Taip ir praleido šią Kūčių dieną piratas Vienakis ir princesė Kukurūze Amarilė Braun — lankydami vaikus Paksavačio apygardos ligoninės trečiame aukšte, dovanodami jiems paguodą, stebuklingus triukus ir vaizdo žaidimus. Vienakis vyresniesiems vaikams gyrėsi, esą ji — jo draugužė, o princesė Kukurūze Amarilė kategoriškai prieštaravo. Ji tikino, kad princesės neturi bičiulių, tik valdinius. O tarp jos valdinių nėra nė vieno klouno.

Vienakis atkirsdavo, kad kaip gyvas nėra niekam lankstęsis, bet jeigu princesė padovanotų jam bučinį, iškart nusilenktų. Ir panašiai.

Tą dieną Hanė išgirdo tai, ko negirdėjo jau daugelį mėnesių. Tai buvo jos pačios juokas. Erikas spinduliavo kažkokią magiją, buvo sklidinas ypatingo švelnumo, kuris traukte traukė vaikus, šie nedvejodami rangėsi jam ant kelių ir sekiojo iš paskos. Jo padaužiškas linksmumas suteikė Hanei progą nors kelias valandas pamiršti savo sielvartą ir pasigailėti, kad negali kaip vaikai užsilipti jam ant kelių. Ši mintis nesukėlė nei sąžinės graužaties, nei pojūčio, jog išdavė Dešo atminimą. Galų gale juk nieko bloga, jeigu norisi apkabinti klouną.

Kai jie išėjo iš ligoninės, buvo jau beveik sutemę. Bet ir tada Erikas liko persikūnijęs į Vienakį. Jiems einant per automobilių stovėjimo aikštelę jis akiplėšiškai nesiliovė su ja flirtavęs. Paskui pasiūlė:

— Princese, aplankyk vaikučius su manimi ir kitą kartą šią savaitę! Galėsime išbandyti mano sugalvotą triuką su kinžalu.

— Ar tik nesiruoši manimi pasinaudoti kaip taikiniu?

— Iš kur žinai?!

— Nuojauta pakuždėjo.

— Triukas visiškai nepavojingas. Vargu ar pramesiu pro šalį.

Hanė nusikvatojo.

— Tai jau ne, nuoširdžiai dėkui, sukčiau neregėtas!

Bet štai jie priėjo prie furgono ir jos juokas nutilo. Kai jis įlips vidun, piratas klounas išnyks, o drauge išnyks ir princesė. Dabar Hanė jautėsi kaip tie sergantys vaikai, kurie maldavo jo neišeiti. Hanė prisiminė savo tuščią namelį ant ratų ir tą rūstų paniurėlį, koks jis buvo parke. Švelnūs, liūdni žodžiai ištrūko iš lūpų anksčiau, negu ji spėjo pagalvoti:

— Kaip norėčiau pasiimti tave į namus.

Ji pajuto šiokią tokią dvejonę, jis padėjo krepšį ir tarė:

— Atleisk, princese. Pažadėjau draugeliams dalyvauti antpuolyje.

Hanė pasijuto neapsakomai kvailai. Stengdamasi nuslėpti sutrikimą ji caktelėjo liežuviu.

— Sumanei paūžti Kūčių vakarą, Vienaki? Tu neturi nė lašo gėdos! O aš dėl įvairumo nutariau paruošti tikrą vakarienę.

Trumpam stojo tyla. Pirmą kartą per visą dieną klounas nebeatrodė toks įžūlus.

— Gal vietoj savęs galėsiu atsiųsti kurį nors bičiulį. Jis palaikys tau draugiją.

Jo atsakymas it šaltu vandeniu perliejo. Ir privertė Hanę pasijusti, kad yra pažeidžiama. Ji įniko įdėmiai tyrinėti batelių nosis.

— Jeigu jis vardu Erikas, tokio man nė už dyką nereikia!

— Nesiginčysiu, — atsakė jis nemetęs žaidimo. — Bjaurus tipelis, nėr ką sakyti.

Jie nutilo. Aikštelėje spengė tyla, vakaras buvo giedras. Tarsi kažkieno raginama Hanė pakėlė galvą ir įdėmiai pažvelgė į išbaltintą klouno veidą. Protu suvokė, kas ten, už to grimo, bet buvo Kūčios, prieš akis ilga naktis, ir širdis atsisakė paklusti šaltam protui.

— Papasakok apie jį, — tyliai paprašė.

Jis susikišo rankas į kišenes ir ištarė nerūpestingai:

— Tai nelabai tiktų švelnioms princesės ausytėms.

— Mano ausytės ne tokios jau švelnios.

— Geriau būk su juo atsargesnė, štai ir visa gudrybė.

— Kodėl?

— Tu labai graži, argi ne? O jis iškart susierzina vos pagalvojęs, kad moteris gali būti tokia graži. Didžiausias tuščiagarbis, kokį esu regėjęs. Nemėgsta, net kai kas nors žiūri į tą patį veidrodį kaip jis. Jeigu nori žinoti, jis pirmai progai pasitaikius nušvilps tavo plaukų suktukus ir pabėgs pasičiupęs dar ir veidrodį.

Hanė nusijuokė nejučia apsidžiaugusi, kad Erikas nepradėjo kalbėti rimtai. Bet ūmai jo kakta su užteptu raudonu antakiu susiraukšlėjo ir Hanė pajuto, kaip jis įsitempė.

— Tiesą sakant, princese... — Jis susigraibė kišenėje raktelį ir įkišo į užpakalinių durelių spyną. — Manau, tau verčiau laikytis nuo jo kuo toliau. Atrodo, gyvenime esi patyrusi nemažai nemalonumų — na, tie visi užkeikimai ir panašiai, todėl būtų negerai užkarti tau dar daugiau rūpesčių. Patikėk, to tipelio krūtinėje ne širdis, o ledo gabalas.

Hanė prisiminė vaikučius, triukšmingai reikalavusius dėmesio — su kokiu švelnumu šis žmogus juos glėbesčiavo ir guodė. Nieko sau ledo gabalas!

— Anksčiau maniau, kad taip ir yra, bet dabar tuo nebetikiu, — tvirtai pareiškė ji.

— Verčiau nerodyk man švelnumo, princese, nes kad ir kokios geros nuomonės esi apie mane, turėsiu duoti tau vieną patarimą.

— Rėžk.

Atsišliejęs į furgoną jis nevirptelėjęs sutiko Hanės žvilgsnį.

— Tebūnie. Visų pirma tu pasielgei išmintingai paprašiusi jo paskolinti pinigų. Tas tipelis per daug turtingas ir nepradės ašaroti dėl kelių skatikų. O jei nori sėkmingai daryti karjerą, turi jo klausyti. Blogai nepatars, dėl to gali neabejoti. — Jis įsikišo ranką į plačkelnių kišenę. — Bet tik tiek ir tegali tikėtis. Su silpnais žmonėmis, princese, jam nelabai sekasi. Jis nenori jų įskaudinti, deja, dažniausiai kaip tik taip ir nutinka.

Hanė pirmoji nuleido akis.

— Aš neturėjau... Tą naktį vonios kambaryje... Buvau labai nuvargusi, štai ir viskas.

— Pasielgei ne itin protingai, princese, — tarė jis kimiu balsu. — Nesi iš tų moterų, kurioms tokie dalykai — lyg nuo žąsies vanduo.

— Esu! — šūktelėjo Hanė. — Kaip tik taip man ir buvo. Tai nieko nereiškia, nes aš ligi šiol myliu savo vyrą. O jis viską supras.

— Supras?

— Žinoma! Juk apie seksą jis žino viską. O ten buvo tik seksas. Gryniausias seksas. Nieko ypatinga.

— Ką gi, princese. Vadinasi, neturi dėl ko apgailestauti.

Tai turėjo būti tiesa, bet nebuvo, ir Hanė niekaip neįstengė suprasti kodėl.

Jis maloniai nusišypsojo ir įlipo į kabiną.

— Iki pasimatymo, princese!

— Iki, Vienaki!

Variklis užsivedė iškart ir Erikas palengva išvažiavo iš aikštelės. Hanė lydėjo žvilgsniu furgoną, kol šis dingo už posūkio. Tolumoje tyliai skambėjo bažnyčios varpai. Jai virš galvos viena po kitos žiebėsi žvaigždės.

Hanės širdį sunkiu debesiu prislėgė liūdesys.

27

Tą vakarą Erikas pasirodė Hanės namelio tarpduryje. Mūvėjo juodais džinsais, buvo apsivilkęs tamsiai pilką megztinį, ant jo — tamsų švarką. Ilgi plaukai buvo sutaršyti vėjo, o vienintelė akis atrodė tokia pat mįslinga kaip ir raištis, dengiantis antrąją. Tikras tamsos padaras...

Šiame namelyje jis nesilankė nuo tada, kai persikraustė į „Gardą“, ir jo karinga veido išraiška, lūpos liudijo, kad neketina prašyti leidimo įeiti. Jis stovėjo tarpduryje ir gręžė ją žvilgsniu, tarytum ji būtų įsibrovėlė.

Hanė jau rengėsi paleisti kandžią pastabą, tačiau susigriebė, kad į piratą panašus klounas nusiviltų, jeigu ji neparodytų svetingumo jo draugui. Tai buvo kvaila, bet kai Hanė žingtelėjo į šalį leisdama jam įeiti, į galvą šovė mintis, jog šį rudenį viskas buvo kvaila: ji gyveno apleistame pramogų parke ir remontavo nežinia kur vedančius amerikietiškuosius kalnelius, o vienintelis žmogus, su kuriuo jautėsi laiminga, — vienakis klounas piratas, virš sergančių vaikų galvų kuždantis magiškus užkeikimus.

— Įeik, — nenoriai pakvietė ji. — Kaip tik rengiuosi vakarieniauti.

— Aš nieko nenoriu. — Eriko balsas taip pat skambėjo nedraugiškai, tačiau jis žengė žingsnį vidun.

— Vis tiek užkąsi.

Ji išėmė iš spintelės dar vieną lėkštę, padalijo perpus vištos krūtinėlę ir padavė jam drauge su įspūdinga porcija ryžių ir paskrudinta bandele. Prie mažo stalelio priešpriešiais pastačiusi jam kėdę Hanė atsisėdo ir kibo į vištieną.

Nesikalbėjo. Hanei vištiena pasirodė sausoka ir ji kažką suniurzgė. Erikas valgė automatiškai, bet gana greitai, ir Hanė suprato, kad jis alkanas. Ji susigriebė ieškanti Eriko veide nors menkiausių baltų klouniškų dažų likučių, kurių galėjo likti po maudynių duše, arba rusvų pluoštelių nuo peruko plaukuose — bent šiokių tokių to švelnaus ir linksmo klouno pėdsakų. Bet nepavyko rasti nieko, tik sunkią klostę palei burną ir nežinia kodėl apniukusią veido išraišką. Tai buvo visai kitas žmogus.

Erikas atstūmė lėkštę.

— Kalbėjausi su tavo agentu, jis atsiuntė man kelis scenarijus. Artimiausiomis dienomis ketinu apsispręsti dėl pirmojo tavo darbo. — Jo balsas buvo griežtas, tonas dalykiškas, nė ženklo klouniškos linksmybės.

Hanė liovėsi valgiusi.

— Šiuo klausimu norėčiau kai ką pasakyti.

— Neabejoju, kad norėtum, bet mes taip nesitarėme.

— Matau, laiko veltui neleidai.

— Esi skolinga man krūvą pinigų. Noriu, kad iš anksto žinotum: aš neketinu išrinkti komedijos, be to, personažas bus nė kiek nepanašus į Dženę Džons.

Ji pakilo ir čiupo savo lėkštę.

— Bet aš nieko daugiau vaidinti nemoku, pats žinai.

— Tu puikiai vaidinai princesę.

Ji priėjo prie kriauklės ir atsuko čiaupą. Nenorėjo kalbėti su juo nei apie princesę, nei išvis apie tai, kas šiandien nutiko.

Diena buvo pernelyg graži, Hanė nieku gyvu nenorėjo jos sugadinti.

— Tai juk tas pats, — pasakė ji vildamasi užbaigti ginčą.

— Nė iš tolo.

Erikas atnešė savo lėkštę ir padėjo į kriauklę. Hanė perliejo ją vandeniu iš čiaupo.

— Aišku, kad tas pats. Juk Dženė — aš pati, kaip ir princesė.

— Tai gero aktoriaus požymis — užuot mėginę kurti išgalvotą personažą, geriausi aktoriai lipdo jį panaudodami įvairius savo asmenybės bruožus. Kaip tik taip tu vaidinai Dženę, tas pats nutiko ir šiandien.

— Klysti. Dženė — ne šiaip mano asmenybės dalis. Aš ir esu Dženė.

— Jeigu tai būtų tiesa, niekada nebūtum ištekėjusi už Dešo.

Nenorėdama įklimpti į ginčą Hanė sukando dantis. Erikas priėjo prie stalo.

— Pagalvok apie visus tuos nesutarimus per daugybę metų tarp savęs ir režisieriaus. Prisimenu, ne kartą skundeisi dėl kai kurių dialogų ir veiksmų, tikinai, kad Dženė taip nepasakytų ar nepasielgtų.

— Vis tiek retai pavykdavo ką nors pakeisti.

— Kaip tik apie tai ir kalbu. Tave versdavo sakyti dialogą taip, kaip jis parašytas. Ir elgtis, kaip numatyta pagal scenarijų. Tas personažas buvai ne tu.

— Tu nesupranti. — Hanė atsisuko ir pažvelgė į jį. — Aš mėginau. Balsu perskaičiau daugybę įvairaus plano vaidmenų ir pati sau atrodžiau pasibaisėtinai.

— Nė kiek nesistebiu. Veikiausiai tu vaidinai, užuot gyvenusi. Perskaityk kurį nors iš tų vaidmenų dar kartą, bet nesistenk iš visų jėgų. Nevaidink. Tiesiog gyvenk. — Nežiūrėdamas į Hanę Erikas atsisėdo prie stalo ant kėdės tiesiu atlošu ir ištiesė kojas. — Jau beveik priėmiau tau pateiktą pasiūlymą dalyvauti televizijos mini seriale. Veiksmas vyksta per Antrąjį pasaulinį karą.

— Jeigu negausiu vaidinti barningos pietietės moters, kurią užaugino nuskurdęs rodeo jojikas, visa kita man neįdomu.

— Tu vaidintum fermerę iš Šiaurės Dakotos, kuri susideda su kaliniu iš internuotų japonų stovyklos, įsteigtos šalia jos žemių. Pagrindinis veikėjas, jaunas japonų kilmės amerikietis, yra tos stovyklos gydytojas. Fermerės vyras kariauja pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje, vienintelis jos vaikas suserga mirtinai pavojinga liga. Tai visai įdomi melodrama.

Hanė pažvelgė į jį apstulbusi.

— Tokio vaidmens aš tikrai nesuvaidinsiu. Fermerė iš Šiaurės Dakotos. Turbūt juokauji!

— Iš to, ką mačiau, galiu daryti išvadą, kad tinkamai nusiteikusi tu gali suvaidinti bet ką. — Jis įsmeigė žvilgsnį į priekinį namelio langą, atgręžtą į „Juodąjį griausmą“.

— Žiūriu, velniškai rimtai ėmeisi mano reikalų.

— O tu dar nesupratai? Kad ir ko imčiausi, darau tai velniškai rimtai.

— Na, šiandien po pietų elgeisi nelabai rimtai, — išsprūdo Hanei ir ji iškart pasigailėjo.

Eriko veidas paniuro, lyg ji būtų sulaužiusi kokį nors susitarimą, ir kai jis prabilo, balse pasigirdo ciniškos gaidelės:

— Negi iš tikrųjų susidomėjai ta klounada?

Hanė apmirė.

— Nesuprantu, ką turi omenyje.

— Man labiausiai patiko tavo pasirodymas ten, ligoninės automobilių aikštelėje, kai nudavei, kad viskas vyksta iš tikrųjų. — Jis atsilošė kėdėje ir nusijuokė. — Viešpatie, Hane, tu tikrai elgeisi kaip kvaiša.

Skausmas viduje vis didėjo. Jis prisilietė prie to, kas gražu, ir stengėsi subjauroti.

— Nereikia taip, Erikai.

Tačiau Erikas nesiliovė puolęs, tarsi tik ir laukė šios progos. Na, šį kartą jis smogs pirmas!

— Kas tu tokia? Dvidešimt penkerių ar dvidešimt šešerių metų mergužėlė. O aš aktorius, mieloji. Vienas geriausių. Kartais mane suima nuobodulys, tada pažaidžiu su vaikučiais. Bet tai gyvi niekai, nemaniau, kad taip susidomėsi.

Jai ėmė zvimbti ausyse, sukilo šleikštulys. Ir kaip fiziškai tobulas žmogus gali būti toks šlykštus?

— Meluoji! Viskas buvo ne taip.

— Turiu tau gerų naujienų, mieloji! Nėra nei Kalėdų Senelio, nei Velykų Triušiuko, nei stebuklingų klounų. — Jis dar toliau ištiesė kojas ir puolė į ataką, norėdamas visiškai palaužtų jos gebėjimą priešintis. — O geriausia, ko šiame gyvenime gali tikėtis, tai prisikimšti pilvą ir smagiai pasidulkinti.

Hanė įkvėpė oro. Viršutinė Eriko lūpa pašiepiamai išsilenkė ir jis perliejo ją žvilgsniu nuo galvos iki kojų lyg šliundrą, kurią ketino nusipirkti nakčiai. Hanei prieš akis pralėkė visi kino filmų niekšai. Dabar jie, niūrūs, įžūlūs ir žiaurūs, sėdėjo priešais ją susinėrę rankas ir ištiesę kojas.

Visi kino filmų niekšai.

Tą akimirką ji suprato, kad Erikas pažėrė dar vieną savo aktorinių triukų rinkinį. Jis vaidino jau kitą vaidmenį. Hanės žvilgsnis prasiskverbė pro apsimestinį įžūlumą ir ji neapsakomai aiškiai išvydo skausmą, tokį panašų į jos pačios, kad dingo visas pyktis.

— Kas nors turėtų su muilu išplauti tau burną, — tyliai tarė ji.

— Aš dar tik pradėjau, — nusišaipė jis.

— Nustok, Erikai, — sušnibždėjo Hanė.

Jos akyse jis pamatė užuojautą ir pašokęs nuo kėdės skausmingai šūktelėjo:

— Tai ko tu iš manęs nori?! — Ir nespėjo Hanė atsakyti, kai Erikas sugriebė ją už peties ir atsuko veidu į namelio gilumą, į miegamąjį. — Nesivargink, aš jau žinau. — Jis lengvai ją stumtelėjo. — Eime.

— Erikai... — Tik tada ji aiškiai suprato, ką jis mėgina daryti.

Atsigręžusi pažvelgė į veidą, kuris buvo iškreiptas cinizmo, ir pajuto, kad nepyksta — juk tai tik vaidmuo.

Erikas norėjo, kad ji pasiųstų jį velniop, išspirtų iš namelio, iš savo gyvenimo, išvadintų bjauriausiais žodžiais. Jis norėjo, kad Hanė už juos abu padarytų tai, ko pats padaryti nepajėgė, kad suvaldytų mįslingą jėgą, kuri traukė juos vieną prie kito. Tačiau gruodžio naktis anapus sidabriško namelio ant ratų lukšto buvo begalinė ir tuščia, Hanė negalėjo jo ten išvyti.

Jis tyliai nusikeikė.

— Tu leisi man pasilikti, tiesa? Ir leisi man tave išdulkinti.

Ji kietai užmerkė akis, stengdamasi sulaikyti ašaras.

— Nutilk, — sukuždėjo. — Būk geras... nutilk.

Jo gynybos įtvirtinimai griuvo. Suvaitojęs Erikas čiupo ją į glėbį ir priglaudė prie krūtinės.

— Dėl Dievo, atleisk man... Atsiprašau...

Hanė pajuto jo lūpas ant plaukų, ant kaktos. Per minkštą megztinį jautė jo stangrius, tvirtus raumenis. Erikas glamonėjo ją per drabužius — krūtis, pilvą, šlaunis, reikalavo dar ir dar, o jo prisilietimai degino lyg ugnis ir kurstė aistrą.

Ją svaigino jo kvapas: megztinio vilnos, pušų muilo, švarios odos ir aitraus citrusinio šampūno. Erikas pasilenkė ir pabučiavo į smakrą. Hanės smegenyse suskambo pavojaus varpai. Bučiuotis negalima. Jokiu būdu.

Greitai palenkusi galvą ji atitraukė jo džinsų užtrauktuką ir abu jie nusirengė dar nepasiekę lovos. Ši buvo siaura, viengulė, bet jų kūnai taip susipynė, kad tapo lyg vienas.

Jų aistrą galėjai sulyginti su nuostabiu karštakrauju pabaisa. Hanė leido Erikui su intymiausiomis savo kūno vietomis daryti viską, ko jis panorės, ir pati darė su juo tą patį. It pirmapradė gyvatė, nepasotinamas žvėris. Jųdviejų rankos ir burnos nežinojo atilsio, ragaudamos ir reikalaudamos jos galavosi iš geismo.

Ji nepažinojo vyriškio, kurį priėmė į savo gelmę. Jis nebuvo nei kino žvaigždė, nei statybų darbininkas, nei klounas. Jo liežuvis buvo šiurkštus, veidas paniuręs, bet rankos dosnios ir minkštos kaip švelniausio meilužio.

Praėjus kelioms akimirkoms po baigties, kai Hanės kūnas dar nebuvo sugrįžęs į žemę, o Erikas gulėjo ant jos, ji pirštų galiukais ėmė glostyti jam skruostus. Pirštas netyčia slystelėjo po juodu akies raiščiu. Ji nejučia pamėgino užčiuopti tą pasibjaurėtiną randą, kurį jis taip kruopščiai slėpė.

O apčiuopė tik tankų blakstienų šepetėlį.

Hanė užgniaužė kvapą. Po pirštais ji jautė normalios akies apybraižas.

Ten nėra akies, — sakė jis. — Tik išpurtę, surandėję bjaurios raudonos spalvos audiniai.

Erikas atsitraukė ir atsisėdo ant siauros lovos krašto.

— Gaila, kad mečiau rūkyti, — sumurmėjo jis.

Hanė užsitempė ant nuogo kūno antklodę ir įrėmė žvilgsnį į raumeningą jo nugarą.

— Tavo akis visiškai sveika.

Jis staigiai kilstelėjo galvą, tada susiglėbė drabužius ir išėjo į vonios kambarį.

Hanė susisupo į antklodę iki pat pažastų ir sulenkė per kelius kojas. Ją ėmė purtyti drebulys, lyg vėl būtų užgriuvusios visos negerovės.

Iš vonios kambario Erikas išėjo su džinsais, maudamasis per galvą megztinį, akį dengiantis juodasis raištis buvo savo vietoje. Jis sustojo tarpduryje, sunkiai įžiūrimas tamsoje — mįslingas ir pavojingas.

— Ar viskas gerai? — paklausė.

Hanė kaleno dantimis.

— Kodėl melavai man apie akį?

— Nenorėjau, kad mane kas nors atpažintų.

— Bet aš juk žinau, kas tu esi. — Jos balsas virptelėjo. — Nemeluok man, Erikai, pasakyk, kodėl taip darai?

Jis atsirėmė ranka į durų staktą ir pasakė taip tyliai, kad ji vos įstengė atskirti žodžius:

— Padariau taip todėl, kad gyventi savame kailyje daugiau nebegalėjau.

Tada apsigręžė ir išėjo palikęs ją vieną mažame sidabriškame namelyje ant ratų.

Šiaurinėje Džordžijos valstijos dalyje Erikas iš plento įsuko į poilsio aikštelę — vieną iš tų, kurias išlaiko valstija: su tualetu, geriamo vandens fontanėliais ir prekių automatais. Buvo trečia valanda nakties ir jis kovojo su snauduliu, kartkartėmis siurbtelėdamas kavos su cukrumi iš paketėlio, kurį rado užsimetusį daiktadėžėje. Jis taip ir neapsisprendė — mesti furgoną Atlantoje ir skristi atgal į Los Andželą lėktuvu ar toliau važiuoti automobiliu.

Tą Kalėdų naktį poilsio aikštelė buvo beveik tuščia, bet ne tokia tuščia, kad būtų galima nusirišti raištį. Erikas užsismaukė jį ant kaktos ir išlipęs iš automobilio nuėjo palei stiklinę vitriną su Džordžijos kelių žemėlapiu. Žemo plytinio pastato viduje ant suolelio sėdėjo vargingai apsirengusi paauglė su miegančiu kūdikiu ant rankų. Atrodė išbadėjusi, pavargusi ir nusiminusi.

Prabudęs gailestis išvaikė Eriko sąstingį. Ji buvo per jauna, kad šiame pasaulyje jaustųsi tokia vieniša. Pasirausė kišenėse pažiūrėti, kiek dar liko smulkiųjų, vildamasis, kad galės nupirkti jai šiek tiek maisto, bet tą akimirką mergaitė pakėlė į jį nevilties kupinas akis, kuriose atsispindėjo baimė.

Ji dar stipriau priglaudė prie krūtinės mažylį ir pati spauste įsispaudė į suolą, tarytum medis galėtų apginti nuo pavojaus, kurį kėlė Erikas. Jis išgirdo sutankėjusį mergaitės kvėpavimą ir pajuto pasibjaurėjimą savimi, kad sukėlė jai baimę. Tada greitai sugrįžo prie automatų. Ji buvo visai jaunutė — dar viena nekalta siela. Erikas būtų norėjęs nupirkti jai namą, išsiųsti į koledžą, padovanoti pliušinį meškiuką. Būtų norėjęs nupirkti jos kūdikiui ateitį, šiltų drabužėlių, pietus su kalakutiena, pasamdyti rūpestingų mokytojų.

Vėl užplūdo pasaulio neteisingumo pojūtis ir Erikas sielvartingai palingavo galvą. Jis turėjo ir pinigų, ir jėgų, būtų galėjęs visa tai ištaisyti. Tačiau neįstengė. Neįstengė apginti net jam brangiausių žmonių.

Jis sumetė į automatus visas monetas, kurias rado kišenėse. Bet vietoj namų ir mokslo koledže iš automatų žlegėdami krito paketai su nesveiku maistu: bulvių traškučiai, karamelinės lazdelės, visokių formų naminiai sausainiai su chemikalais — Amerikos dovanos. Jis surinko maistą ir net neskaičiavęs pridėjo piniginėje likusius dolerius. Tada tylomis sudėjo viską ant tuščio suolo priešais mergaitę ir paliko ją vieną.

Jau eidamas prie automobilio Erikas suprato, kad turi grįžti. Jis sumanė pabėgti nuo blogio, kurio nepajėgė įveikti, tačiau net Sidabrinio ežero pramogų parke jam nepavyko rasti slėptuvės. Tai buvo mirties karalystė, valdoma iš sielvarto mirštančios princesės. Ji buvo viena iš tų nekaltų sielų, kurias jis galbūt dar galėtų išgelbėti.

Mažiau nei po savaitės jam reikia grįžti į Los Andželą, bet prieš išvažiuodamas turi pamėginti jai padėti. Tik kaip tai padaryti? Būdamas šalia jis tik skaudina ją. Erikas prisiminė, kokia Hanė buvo ligoninėje su vaikais — kupina džiaugsmo ir meilės, atsikračiusi persekiojančių vaiduoklių. O gyvenimui ją prikėlė į piratą panašus klounas, nepailstantis juokdarys, gebantis save drąsiai siūlyti ir dosniai dalyti.

Erikas suprato: pats jai padėti neįstengs, bet pajėgs klounas.

Kai trečiadienį, praėjus dviem dienoms po Kalėdų, baigusi darbą Hanė sugrįžo į savo namelį, už durų aptiko suknelės dėžę. Padėjo ją ant stalo ir nudengė dangtį. Viduje gulėjo princesės kostiumas — balto tiulio suknelė, papuošta sidabro mėnuliais ir pusės dolerio dydžio žvaigždėmis. Išėmusi suknelę išvydo karūną su netikrais briliantais ir purpuro spalvos brezentinius batelius.

Prie dėžutės buvo prisegtas vos kelių žodžių raštelis: „Ketvirtadienį 14:00.“ Vietoj parašo apačioje buvo nupieštas nedidelis į žvaigždę panašus akidangtis.

Hanė viską prisispaudė prie krūtinės: suknelę, purpurinius batelius ir karūną. Stipriai užmerkusi akis ji kramtė lūpas ir stengėsi galvoti tik apie klouną, o ne apie tai, kas nutiko jai su Eriku Kalėdų naktį. Šiandien pasirodęs darbe jis tik kartą žvilgtelėjo jos pusėn — ir tai begėdiška Devo akimi.

Kitą dieną ji nuvažiavo į ligoninę pakiliai nusiteikusi, bet šiek tiek jaudindamasi — gal todėl, kad laukė susitikimas su klounu, o gal kad pasipuošusi balta tiuline princesės suknele jautėsi šiek tiek nejaukiai. Vis dėlto Hanė suprato turinti būti atsargi. Prisiklausė šitiek Eriko pašaipų ir neturi vėl pasiduoti klouno pirato kerams. Savo ir klouno sielų giminystę ji tik įsivaizdavo. Šįkart ji nepamirš, kas slepiasi po balta kauke ir juokdario peruku.

Kai Hanė atėjo į pediatrijos skyrių, slaugytoja nusiuntė ją į palatą koridoriaus gale. Ten ji rado dvi tuščias lovas. Palatos gyventojos sėdėjo klounui ant kelių ir viską pamiršusios klausėsi, kaip šis skaito joms knygą „Kur gyvena laukiniai žvėrys“.

Šią knygą klounas turbūt buvo skaitęs daugybę kartų, nes Hanė pastebėjo, kaip retai jis žvilgteli į tekstą. Jis žiūrėjo savo mažosioms klausytojoms į akis, pakaitomis vaidindamas tai Maksą, tai kokį pavojingą laukinį žvėrį.

Klounas užvertė paskutinį puslapį.

— ...ir jis dar buvo karštas.

Mergaitės sukikeno.

— Aš buvau labai baisus skaitydamas šią knygelę, tiesa? — pagyrūniškai paklausė jis. — Kaip reikiant jus išgąsdinau, ką?

Jos sutartinai sulinkčiojo ir jis nusijuokė.

Hanė neryžtingai įėjo vidun. Mergaitės buvo taip užvaldytos girdėtos istorijos, kad ją pastebėjo tik dabar. Išvydusios Hanės kostiumą jos išplėtė iš nuostabos akis, o burnos prasivėrė pačios.

Klounas permetė ją žvilgsniu ir net nemėgino slėpti pasitenkinimo.

— Nagi, nagi, tik pažiūrėkite, kas atėjo! Juk čia pati princesė Kukurūze!

Viena iš jam ant kelių sėdinčių mergaičių, rimta tamsiaodė mažylė su tvarsčiu, dengiančiu kairę veido pusę, atsisuko į jį ir sukuždėjo:

— O ji tikra princesė?

— Žinoma, tikra, — žengusi į priekį tarė princesė Kukurūze.

Mergaitės spoksojo į ją nustebusios.

— Graži, — nusprendė antroji.

Mažylės su baiminga pagarba palietė karūną, vainikuojančią kupetą medaus spalvos garbanų, baltą tiulio suknelę su mirguliuojančiais mėnuliais ir žvaigždėmis bei purpuro spalvos brezentinius batelius. Mažos burnytės taip ir neužsičiaupė iš nuostabos. Hanė pasidžiaugė, kad nepamiršo pasirūpinti tinkama šukuosena ir grimu.

— Negaliu jums nepritarti, — tyliai pasakė Vienakis. — Be abejo, ji nuostabiausia princesė Amerikoje!

Panašiai kaip anksčiau Hanė galėjo pasiduoti jo kerams, bet šį kartą stengėsi atsispirti, todėl tik vyptelėjo putliomis rausvomis lūpomis.

— Grožis yra jo raiška. Tai, kas yra žmogaus viduje, kur kas svarbiau negu išvaizda!

Vienintelė turkio spalvos klouno akis net suapvalėjo.

— Kas tau taip sakė, princese? Merė Popins?

Hanė metė į jį vylingą žvilgsnį.

— O kas ten jums po akimi? — paklausė viena mergaitė lipdama Vienakiui nuo kelių.

Hanė kaipmat prisiminė mažą purpurinę žvaigždutę, kurią pati buvo nusipiešusi ant kairiojo skruosto. Stengdamasi, kad nepamatytų klounas, ji išsitraukė iš rankinės juodą grimo teptuką ir indelį violetinių šešėlių vokams.

— Ši žvaigždutė lygiai tokia pat kaip Vienakio. Ar nori tokios?

— O man ar galima? — užgniaužusi kvapą paklausė kita mergaitė.

— Žinoma, galima.

Vaidinimas ėjo sava vaga ir persikėlė į poilsio kambarį. Vienakis krėtė pokštus ir rodė triukus, o Hanė tuo metu vaikams ant žandukų piešė žvaigždutes. Berniukus labiau domino Vienakio triukai, o mergaitės išpūtusios akis žiūrėjo į Hanę, lyg ši būtų nužengusi iš mėgstamiausių pasakų puslapių. Ji šukavo mergaitėms plaukus, leido liesti karūną ir pagalvojo, kad reikės nusipirkti dar vieną indelį šešėlių vokams.

Vienakis išsijuosęs linksmino vaikus, flirtavo su slaugytojomis ir su Hane — su ja užvis labiausiai. Ši, kaip ir vaikai, jau nebepajėgė atsispirti jo žavesiui, ir nors buvo pasižadėjusi daugiau nepasiduoti klouno burtams, jis buvo toks nuostabus, kad visas Hanės ryžtas išdulkėjo.

Kai pagaliau atėjo laikas išeiti ir juodu leidosi liftu žemyn, ji dar kartą perspėjo save elgtis atsargiai. Bet klounas po kelių minučių dings, kas čia bloga, jeigu pasaka užsitęs šiek tiek ilgiau?

— Kitą kartą tau nepavyks užmesti laso, — pareiškė ji.

— Tu neišmanai, princese, kaip smagiai leisti laiką!

— Tai gal imkimės to kinžalo.

Durys atsivėrė, o jo veidas nušvito.

— Tikrai?

— Taip, aš mesiu pirmoji.

Jis nusijuokė. Per vestibiulį jie išėjo į stovėjimo aikštelę. Dienos buvo trumpos ir jau tirštėjo sutemos. Erikas nulydėjo Hanę prie jos automobilio, bet priėjęs sudvejojo, atrodė, taip pat nenori skirtis.

— Ar eisi su manimi pas vaikus per Naujuosius? — paklausė jis. — Tai bus paskutinis mano pasirodymas prieš išplaukiant už septynių jūrų.

Naujųjų metų šventėms pasitaikė keturi laisvadieniai. Ak, jeigu išvažiuotų tik Erikas, o Vienakį paliktų!

— Žinoma.

Ji išsitraukė iš rankinės raktelius žinodama, kad turi su juo skirtis, bet sėstis į automobilį nenorėjo.

Erikas paėmė jos raktelius. Hanė pažvelgė į jį — Erikas atrodė kažko susirūpinęs.

— Galvojau apie tavo amerikietiškuosius kalnelius, — pasakė jis. — Man dėl tavęs neramu.

— Nesirūpink.

Erikas atrakino dureles ir atidavė jai raktelius.

— Tavo vyro, princese, jie nesugrąžins.

Ji įsitempė. Į aikštelę įvažiavo automobilis, jo žibintų šviesoje mėnuliai ir žvaigždės ant Hanės suknelės virto žėrinčiomis žiežirbomis. Protas bylojo, kaip pavojinga atverti jam sielą, nes dar ims ir išjuoks, bet širdis kuždėjo, kad šis klounas piratas negali jos įskaudinti. Klounas galbūt supras tai, ko negalėjo suprasti Erikas.

— Aš privalau juos atstatyti. — Hanė prikando lūpą. — Kas gero iš pasaulio, jeigu jame nebėra vilties?

— Apie kokią viltį kalbi?

— Apie viltį, kad mumyse yra kažkas amžina. Kad atsiradome čia ne dėl atsitiktinės katastrofos visatoje.

— Jeigu savo amerikietiškuose kalneliuose ketini rasti Dievą, princese, sakyčiau, verčiau paieškok jo kitur.

— Tu netiki Dievą?

— Negaliu tikėti Dievą, kuris leidžia, kad šiame pasaulyje būtų tiek blogio — mažų vaikų kančių, žudynių, bado. Kaip galima mylėti Dievą, kuris turi galią visa tai sustabdyti, bet nieko nedaro?

— O gal Dievas neturi galios?

— Tada jis ne Dievas.

— Nesu tuo įsitikinusi. Aš taip pat negaliu mylėti Dievo, apie kurį kalbi, — Dievo, nusprendusio, kad mano vyrui laikas mirti, ir pasiuntusio jam žudiką narkomaną. — Hanė giliai atsikvėpė. — Bet gal Dievas nėra toks visagalis, kaip mano žmonės. Gal galėsiu pamilti Dievą, kuris atsitiktinėms gamtos jėgoms turi ne daugiau valdžios nei mes. Ne tą Dievą, kuris lyg Kalėdų Senelis apdovanoja ir baudžia, — jos balsas virto kuždesiu, — o meilės Dievą, kenčiantį drauge su mumis.

— Nemanau, kad amerikietiškieji kalneliai galėtų tave šito išmokyti.

— Kartą jau išmokė. Vaikystėje. Buvau viską praradusi, o „Juodasis griausmas“ sugrąžino man viltį.

— Vargu ar tu trokšti atgauti viltį. Ir ieškai ne Dievo. Tiesiog nori surasti savo vyrą, — pasakė jis ir prisitraukė Hanę prie savęs. — Dešas nebegrįš, princese. Ir jam plyštų širdis, jeigu pamatytų, kaip kankiniesi. Kodėl neleidi jam išeiti?

Hanė jautė, kaip jo smakras švelniai liečia pakaušį, o rankų šiluma sugrąžino seniai pamirštą saugumo jausmą. Tačiau kaip tik todėl, kad šis kvailas klounas pamažu darėsi pernelyg svarbus moteriai, apraudančiai mirusį vyrą, ji atšlijo nuo jo ir piktai šūktelėjo:

— Aš negaliu leisti jam išeiti! Jis buvo vienintelis, priklausęs tik man.

Hanė įšoko į automobilį ir išvažiuodama iš aikštelės vis dirsčiojo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Bet klounas buvo dingęs.

28

Baigiantis dienai, kai ant parko pradėjo leistis sutemos, Hanė stovėjo „Gardo“ prieangyje ir klausė savęs, ką ji čia veikia. Buvo Naujieji metai ir lankydamasi ligoninėje ji uoliai stengėsi nepasilikti su klounu. Net paspruko kiek anksčiau, kad išvengtų dar vieno pokalbio akis į akį automobilių aikštelėje. Rytoj jis išvažiuoja ir viskas bus baigta.

Hanė palenkė durų rankeną ir įėjo vidun. Tylą trikdė tik tiulinio princesės sijono šnaresys. Hanė žinojo turinti pasiskubinti. Jai išeinant iš ligoninės klounas buvo užsiėmęs su vaikais, bet kiek jis ten užtruks, ji nežinojo. Jeigu užkluptų nusikaltimo vietoje besirausiančią jo daiktuose, ji sudegtų iš gėdos!

Prikandusi lūpą Hanė įžengė į priplėkusį kambarį — susigėdusi, tačiau išeiti nepajėgė. Jos sąmonėje atsiskirdami, susiliedami ir vėl atsiskirdami šmėsčiojo skirtingi šio žmogaus veidai: rūstusis Devas, mielas geras klounas Vienakis ir pats mįslingasis Erikas. Koks nors jo daiktas tikrai turėtų parodyti, kas jis yra iš tikrųjų. Metas pagaliau pažvelgti į tą kankinančią paslaptį. Antraip liks gyventi dar su vienu vaiduokliu. Ant oranžinės vinilo kušetės gulėjo striukė, o ant senos geležinės dvigulės lovos, kuri buvo matyti pro durų angą, dryksojo numesti džinsai. Tai buvo Eriko drabužiai. Ant kėdės atkaltės kabėjo seni flaneliniai Devo darbiniai marškiniai. Žvelgdama į šiuos jo įsikūnijimų atributus Hanė pajuto keistą sunkumą, kitokį negu įprasta kančia, susijusi su Dešo mirtimi.

Jis vakar išvažiavo ir veikiausiai jie nebepasimatys net tada, kai Hanė sugrįš į Los Andželą. Erikas gyvena uždarame pirmojo ryškumo žvaigždžių pasaulyje ir nelabai tikėtina, kad jųdviejų keliai gali netyčia susikirsti. Viską, ką Erikas nuspręs dėl jos karjeros, Hanei praneš agentas. Dabar jai reikia tik galutinai perprasti jo paslaptį ir įsitikinti, kad Erikas ir klounas — tas pats asmuo.

Dar neįžengusi į vonios kambarį Hanė pajuto pažįstamą grimo kvapą. Kaip ir dauguma aktorių, grimą Erikas laikė žvejybos reikmenų dėžutėje — ji gulėjo atidengta ant tualetinio staliuko. Ant kriauklės pamatė tūbelę klouno baltalų, po mažą skardinėlę raudonų ir juodų dažų, kelis sabalo kailio teptukus. Atsišliejusi į durų staktą ji sustingusiu žvilgsniu žiūrėjo į grimą. Viskas taip ir yra!

Hanė nusijuokė iš savo kvailumo. Žinoma, viskas taip ir yra. Ji žinojo, kad visi šie pavidalai — vieno žmogaus. Bent jau protu tai suvokė. Tačiau širdis šią tiesą atsisakė pripažinti. Kaip būtų gerai, jeigu Erikas išeitų, o klounas pasiliktų! Klounus myli visi. Jausmai klounui gali būti tik nuoširdūs.

— Nagi, nagi, tik pažiūrėkite, kas pas mus atėjo! Ogi pati princesė Kukurūze!

Hanė staigiai atsigręžė.

Klounas stovėjo už poros žingsnių, per nupieštą šypseną buvo matyti tikroji. Hanė aiškindamasi kažką suvapėjo, bet suprato, kad Erikui jos įsibrovimas nė kiek nerūpi. Jis elgėsi taip, tarsi būtų iš anksto žinojęs, jog ji ateis.

— Tavo karūna visai nuvažiavo į šoną, — šypsodamasis pasakė klounas.

— Čia ne karūna, o tiara.

Hanė nervingai pamėgino nusiimti princesės galvos dangalą, bet karūnos danteliai įsivėlė į plaukus.

— Palauk, princese! Leisk, aš tau padėsiu.

Klounas žengė į priekį ir gražiai nukėlė karūną. Jo rankų prisilietimas buvo toks švelnus, kad Hanė apmirė stengdamasi nuramdyti sukilusius jausmus.

— Nuėmei taip meistriškai, lyg visą gyvenimą būtum tai daręs.

— Aš draugauju su dviem mergaitėmis, jų plaukai taip pat ilgi.

Klouno laisvumas dingo. Jis apsisuko ir įėjo į kambarį. Hanė nusekė įkandin.

— Papasakok man apie jas, — paprašė.

Jis sustojo prie lango, uždengto sena, drėgnomis dėmėmis išmarginta užuolaida, ir pasukiojo rankose karūną. Hanė metė žvilgsnį į jo stiprius, laibus įdegusius pirštus, čiupinėjančius įmantrią metalo ir netikrų briliantų pynę. Be abejo, tai Eriko rankos — rankos, pažinusios jos kūną. Hanė nukreipė žvilgsnį.

— Jų vardai Reičelė ir Rebeka. Reičelė daug kuo panaši į tave, princese. Ji užsispyrusi ir savavalė, visada linkusi eiti savu keliu. O Bekė... Bekė miela ir švelni. Jos šypsena įsismelkia į pačią širdį.

Erikas nutilo, bet net iš kito kambario galo Hanė pajuto jo meilės dukterims jėgą.

— Kiek joms metų?

— Penkeri. Balandį bus šešeri.

— Ar jos tokios pat bjaurios kaip tu?

Erikas nusijuokė.

— Tokių gražių mergyčių tu kaip gyva nesi mačiusi. Reičelė tamsiaplaukė kaip aš. Bekė šviesesnė. Kaip tokio amžiaus, jos augalotos. Bekė gimė turėdama Dauno sindromą, bet šis sutrikimas netrukdo jos raidai. — Jis pasukiojo rankose karūną, nykščio nagu perbraukė per mažus dantelius ir šie išleido šaižų metalinį garsą. — Bekė nuo pradžių labai ryžtingai kovoja su savo negalia. O Reičelė jai smarkiai padeda. — Erikas vėl perbraukė nagu per karūnos dantelius. — Na, dažniausiai padeda... — Jis žvilgtelėjo į Hanę ir krenkštelėjęs tęsė: — Joms patiktų tavo apdarai, princese! Mano mergaitės pakvaišusios dėl visko, kas susiję su karaliais.

Visa Eriko povyza sakyte sakė, jog jis apgailestauja, kad tiek daug papasakojo. Bet nepasakyta liko dar daugiau. Kodėl išsiskyrė su dukterimis, jeigu taip jas myli?

Erikas priėjo prie jos ir ištiesė karūną.

— Žinai, rytoj aš išvažiuoju.

— Taip, žinau.

— Aš ilgėsiuosi tavęs. Tokios princesės ant medžių neauga, tiesa?

Hanė pasirengė išgirsti juoką, tačiau burna po klouno grimu nesišypsojo.

— Ar žinai, kokia tu nuostabi, princese? Net neįsivaizduoji, kaip veržiasi iš krūtinės sena mano širdis, vos tave pamatau.

Hanė nenorėjo klausytis tokių dalykų. Juo labiau iš klouno lūpų. Šalia jo jautėsi pernelyg pažeidžiama. Bet jeigu ne iš klouno lūpų, tai iš kieno? Ji pamėgino viską nuleisti juokais:

— Duodu galvą, šitaip sakai visoms princesėms.

Erikas priėjo ir palietė jos plaukus.

— Nesakiau to niekam. Tik tau.

Išdavikiškas silpnumas persmelkė Hanės kūną. Ji pažvelgė į Eriką maldaujančiomis akimis.

— Nereikia...

— Esi mieliausia iš visų pasaulio princesių, — kimiu balsu ištarė jis.

Hanė jau nebežinojo, su kuo kalba, ir ją užplūdo sumaištis.

— Man jau laikas eiti! — Ji atsuko jam nugarą ir patraukė prie durų. Tačiau prie jų priėjusi sustojo. Neatsisukdama ir nežiūrėdama į Eriką sukuždėjo: — Man atrodo, kad tu — tikras stebuklas.

Ji suėmė durų rankeną. Palenkė.

— Hane! — Tai buvo Eriko balsas, ne klouno. Hanė atsigręžė. — Aš pavargau kamuotis grandinėse, — pratarė jis.

O tada lyg sulėtintame filme Erikas vienu rankos mostu nusitraukė peruką ir akies raištį.

Nejudrios baltos veido kaukės fone juodi šilkiniai plaukai atrodė net mėlyni. Turkio spalvos akyse sustingo kančia.

Bėk! — šmėstelėjo Hanės galvoje. Bet ji stovėjo lyg nudiegta ir stebėjo, kaip Erikas išsitraukia iš kišenės kyšojusią didelę nosinę ir kelia prie veido.

— Ne, Erikai... — Hanė nejučia žingtelėjo į priekį.

Lūpų raudonis susimaišė su veido baltalais, dingo didžiulis antakis. Hanė bejėgiškai stebėjo, kaip Erikas sluoksnis po sluoksnio nusivalo grimą.

Tai prilygo žmogžudystei.

Hanei ėmė peršėti akis, bet ji iš visų jėgų tramdė ašaras. Sulig kiekvienu rankos judesiu klounas nyko. Hanė tarė sau, kad dėl šios netekties nesielvartaus. Ji jau aprauda vieną artimą žmogų ir blogiau būti nebegali. Iš akių plūstelėjo ašaros.

Jis naikino save savo paties rankomis, baigęs juodą darbą numetė ant grindų nešvarią nosinę ir pažvelgė Hanei į akis.

Ant skruostų ir blakstienų buvo likę grimo pėdsakų, tačiau išvaizdoje jau nebebuvo jokio komizmo. Į ją žvelgė pažįstamas veidas — valingas, gražus, neapsakomai liūdnas. Hanė suprato, kad Erikas atsiskleidė jai toks bejėgis, koks nerizikuotų pasirodyti prieš nieką kitą visame pasaulyje, ir tai ją išgąsdino.

— Kodėl taip padarei? — sukuždėjo ji.

— Norėjau, kad tu mane pamatytum.

Tokio atviro, ilgesio nukamuoto žvilgsnio Hanė niekada nebuvo sutikusi ir tą pačią akimirką suvokė, kad Erikas sudaužys jai širdį taip pat kaip ir Dešas. Bet net tada nepajėgė išeiti. Visos jos spėlionės apie Eriką pasirodė esančios klaidingos ir ji suprato: nesužinojusi jo paslapties niekada nuo jo neišsilaisvins.

— Nuo ko tu slapstaisi?

Erikas pažvelgė į ją užpjudyto žvėries akimis.

— Nuo savęs.

— Nesuprantu.

— Aš griaunu žmonių gyvenimus. — Jis kalbėjo taip tyliai, kad Hanė vos girdėjo. — Niekuo nekaltų.

— Netikiu! Dar niekada nesutikau žmogaus, kuris būtų toks geras vaikams. Kalbėdamas su jais tu tarsi skaitai jų mintis.

— Juos reikia apginti! — Jo riksmas perplėšė kambario tylą.

— Ką nori tuo pasakyti?

— Vaikai yra tikri ir tobuli, juos reikia apginti! — Erikas ėmė nekantriai žingsniuoti po kambarį, kuris iškart tapo mažas ir ankštas. Kai jis vėl prabilo, žodžiai plūstelėjo srautu, lyg daugybę metų tramdyti: — Noriu, kad būtų tokia vieta, kurioje visus vaikus būtų galima atitverti nuo kančių. Kur neįmanoma užsimušti važiuojant automobiliu, susirgti, kur niekas jų neskriaustų. Vieta, kurioje nėra aštrių kampų, netgi nėra pleistrų, nes jie niekam nereikalingi. Norėčiau sukurti tokią vietą, kur galėtų gyventi visi nelaukti vaikai. — Jis patylėjo žvelgdamas į erdvę. — Vaikščiočiau ten apsivilkęs klouno kostiumą ir visus linksminčiau. Ten šviestų saulė ir žaliuotų žolė! — Jo balsas virto kuždesiu: — Lytų tik švelnūs lietūs, be griaustinio. O mano glėbys būtų toks platus, kad galėčiau apglėbti kiekvieną, kuris mažas, trapus ir bejėgis.

Hanės akys pritvinko ašarų.

— Erikai...

— Ten būtų ir mano dukterys. Ten, pačiame viduryje, kur jų negalėtų pasiekti joks blogis.

Viskas dėl vaikų. Erikas apnuogino prieš ją sielą ir Hanė suprato — tai, kas jį kamuoja, kas atvedė prie bedugnės krašto, susiję su jo vaikais.

— Kodėl tu ne su dukromis?

— Jų motina neleidžia man su jomis matytis.

— O kodėl ji tokia žiauri?

— Ji mano... — Eriko burna persikreipė. — Ji neleidžia man būti su jomis, nes yra įsikalusi, kad aš jas tvirkinu.

Hanės protas nepajėgė suvokti iš jo lūpų ištrukusio žodžio.

— Tvirkini?

Erikas kalbėjo pro sukąstus dantis, ištarti kiekvieną garsą jam buvo tikra kančia.

— Ji mano, kad aš seksualiai išnaudojau savo dukteris.

Jis akimirksniu tarsi paseno, akyse sustingo neviltis.

Apstulbusi Hanė žiūrėjo, kaip Erikas apsigręžia ir išeina iš „Gardo“. Žingsniai nukaukšėjo medinėmis priebučio pakopomis, paskui stojo tyla.

Hanė tebežiūrėjo į tuščią durų angą. Ji vis dar stengėsi suvokti Eriko žodžius. Atmintyje iškilo senos istorijos iš laikraščių apie skautų vadovus, mokytojus, dvasininkus — žmones, tariamai mylėjusius vaikus, bet iš tiesų juos tvirkinusius. Tačiau širdis iškart atmetė prielaidą, kad Erikas irgi galėtų būti toks. Per savo gyvenimą Hanė abejojo dėl daugelio dalykų, bet niekas nesugebėtų jos įtikinti, kad Erikas Dilonas — bet kuriuo savo pavidalu — galėtų sąmoningai nuskriausti vaiką.

Hanė puolė jam įkandin. Diena ėjo į pabaigą, dangų išmargino purpurinės ir auksinės saulėlydžio drūžės. Erikas buvo dingęs. Per medžių jaunuolyną Hanė nubėgo prie ežero, bet nei pažliugusioje pakrantėje, nei prie apgriuvusios dambos nieko nebuvo. Akimirką Hanė sutriko, o tada kažkas jai pakuždėjo, kur rasti Eriką.

Praėjusi pro medžius Hanė pamatė Eriką Diloną kopiantį į viršutinę „Juodojo griausmo“ aikštelę. Kad ir kaip jis griežė dantį ant tų kalnelių, instinktyviai pasirinko tą pačią vietą, kuri nepermaldaujamai traukė ir Hanę. Žmonės visada siekia viršūnių, kai jiems reikia prisiliesti prie amžinybės.

Erikas sparčiai lipo į viršų, jo marškinių ir taškuotų kelnių spalvos sumišo su saulėlydžio gaisais. Hanei jo noras buvo suprantamas, nes ir pati ne kartą taip buvo kopusi, bet pajuto, kad dabar neturi palikti Eriko vieno.

Prašmatnų sijono tiulį ištraukusi per tarpukojį į priekį ir visą atliekamą medžiagą užsikišusi už suknelės juosmens Hanė taip pat leidosi lipti į viršų. Ji kopė čia dešimtis kartų, bet anksčiau judesių nevaržydavo penki jardai balto tiulio. Pusiaukelėje Hanė paslydo. Vos nenukritusi tyliai susivelniavo.

Šis garsas atkreipė Eriko dėmesį ir Hanė išgirdo sunerimusį jo balsą:

— Gal kuoktelėjai? Leiskis žemyn! Juk gali nukristi!

Nekreipdama dėmesio į jo žodžius, viena ranka prisilaikydama, kita ranka Hanė vėl užsikišo už juosmens sijoną.

Erikas akimirksniu pralindo pro turėklus ir nuo aikštelės ėmė leistis jos pasitikti.

— Neskubėk! Gali paslysti.

— Aš laipioju kaip katė, — nesustodama atsakė Hanė.

— Hane!

— Neblaškyk manęs!

— Dieve...

Jai prieš akis sušvytravo juodi blizgantys piratiški auliniai batai ir alyvinės plačkelnės.

— Esu tiesiai po tavimi, — perspėjo ji. — Toliau nebelipk.

— Stovėk vietoje! Aš atsistosiu šalia ir padėsiu tau nusileisti.

— Pamiršk. — Hanė įkvėpė oro. — Iki viršaus daug arčiau negu iki žemės, aš jau nebeturiu jėgų iškart leistis žemyn.

Erikas turbūt nusprendė, kad neverta ginčytis, todėl drauge su ja ėmė kopti į viršų. Pasiekęs aikštelę jis šmurkštelėjo po turėklais, čiupo Hanę už rankų ir užsitempė pas save.

Netekusi jėgų ji atsisėdo ir nukorę kojas tarp sijų.

— Išsikraustei iš proto, — pareiškė Erikas.

— Žinau.

Suknelės klostės dengė jų kojas ir dalį aikštelės. Kai kur sijonas buvo užkibęs už šerpetotos medienos, o ant jo prisiūti pusmėnuliai ir žvaigždės atspindėjo besileidžiančios saulės šviesą.

Jų siluetai tamsavo spalvingų juostų išmargintame danguje, apačioje lyg žaislinės plytėjo parko apylinkės — medžių viršūnės, primenančios mažas žalias kempinėles, nedidukas ežero veidrodis, tolimos bažnyčios varpinės apybraižos. Šiame dangaus prieglobstyje buvo nevalia pamiršti, kad anapus apleisto pramogų parko ribų esama kito, kur kas pavojingesnio pasaulio.

Hanė pažvelgė į legendinį pirmąjį nuolydį.

— Žinai, kas nutinka, kai vagonėliu nusileidi iki pat apačios?

— Kas?

— Vėl pakyli į viršų, — tyliai atsakė Hanė. — Visada pakyli. Amerikietiškuosiuose kalneliuose pragare atsiduri tik trumpam. — Meldžiu, Viešpatie, tegu tai būna tiesa!

— Kai tave apkaltina dviejų artimiausių žmonių tvirkinimu, visas gyvenimas tampa pragaru, — šiurkščiai metė Erikas. — Per amžius kai kurie tėvai taip darė, juk pati žinai. Nužmogėję iškrypę išgamos, bjaurojantys švenčiausia, ką gali turėti žmogus.

— Bet tu nedarei, — tarė Hanė. Jos žodžiuose nuskambėjo tvirtas įsitikinimas, juose nebuvo nė šešėlio abejonės.

— Ne. Greičiau nusižudyčiau negu nuskriausčiau savo dukteris. Tai nėra tik gražūs žodžiai, Hane, kaip tik taip ir padaryčiau. Myliu jas labiau už gyvybę.

— Kodėl jų motina tave kaltina?

— Nežinau! — sušuko Erikas. — Neįsivaizduoju kodėl, bet ji tikrai tuo tiki. Nuoširdžiai tiki, kad aš išdarinėjau su jomis šitą... šitą bjaurastį. — Jis suleido pirštus į plaukus, balsas iš susijaudinimo trūkinėjo. Ilgai tramdyti žodžiai plūstelėjo srautu. Juodu sėdėjo gęstančios pirmosios metų dienos prieblandoje ant viršutinės kalnelių aikštelės ir Erikas pasakojo apie netikro brolio Džeisono mirtį ir apie kaltės jausmą, persekiojusį jį daugelį metų. Pasakojo apie vedybas su Lili ir dukrelių dvynių gimimą, apie džiaugsmą, kurį jam suteikė dukterys, ir apie siaubą dėl jų motinos kaltinimų.

Hanė klausėsi ir nekart nesuabejojo, kad jis sako tiesą. Ji prisiminė spektaklius, kuriuos Erikas jai vaidino: šiurkščius žodžius, priešiškumą. Viskas tebuvo vaidyba. Tik klouno gerumas atspindėjo tikrąją jo esmę.

Hanė išgirdo ir tai, apie ką Erikas garsiai nekalbėdavo, ji kone fiziškai pajuto, kokią baisią atsakomybę jis užsivertė ant savęs už viso pasaulio blogį. Ir pagaliau perprato jo gyvenimo nuostatą. Erikas mano privalantis paskirti save kovai su šiuo blogiu.

Ji nenutuokė, kaip palengvinti jam šitą naštą, bet žinojo galinti padėti kitu klausimu.

— Savo dukterims tu suteiksi dar daugiau kančių, jeigu dėl jų nekovosi, — tyliai prabilo ji. — Baisu prarasti tėvus, kai esi tokio amžiaus. Tokia netektis pakeičia žmogų visiems laikams. Motinos mirtis paženklino viską, kad ir ko ėmiausi, net ir mano jausmus. Po jos mirties visą gyvenimą stengiausi susikurti šeimą. Prieš tapdamas man vyru, Dešas turėjo tapti tėvu. Juk nelinki joms tokios lemties, Erikai. Juk nenori, kad paūgėjusios kiekviename sutiktame vyriškyje jos ieškotų tavęs.

Liūdną Eriko veidą iškreipė tokia neišbrendama neviltis, kad Hanė panoro nors šiek tiek jį paguosti, tačiau bijojo prisiliesti. Bijojo būti neteisingai suprasta. Nors anksčiau leido jam kūniškai suartėti, dabar net paprastas prisilietimas prie kelio būtų pernelyg intymus.

— Aš nieko negaliu padaryti, — ištarė Erikas. — Jeigu pamėginsiu susigrąžinti mergaites, Lili jas paslėps. Ir tada jos nebeturės nieko.

Hanę nupurtė šiurpas. Ji net neįtarė, kad moteris gali būti tokia kerštinga. Kodėl Lili taip nekenčia Eriko? Hanė tik dabar iki galo suprato, į kokius baisius spąstus jis pakliuvo.

— Man labai gaila, — sumurmėjo ji.

Erikas pakilo atstūmęs jos gailestį.

— Leiskimės žemyn. Laikykis arčiau manęs.

Leistis buvo lengviau nei kopti į viršų. Bet Erikas vis tiek nesitraukė nuo Hanės, prilaikydavo ją už peties kaskart, kai jam pasirodydavo, kad ji gali prarasti pusiausvyrą. Kai jie nusileido ant žemės, saulė jau buvo pasislėpusi už horizonto ir beveik visai sutemo.

Kurį laiką stovėjo tylėdami. Eriko veidą slėpė tirštas šešėlis. Nei kaukės, nei persikūnijimai jau negalėjo paslėpti nuo Hanės akių gerumo, kuris ėjo per jį lyg auksinė šerdis ir buvo jo esmė, jo pagrindas.

— Neįsivaizduoju, ką išgyvens tavo dukterys, jeigu tave praras.

Hanės nuostabai, Erikas ištiesė ranką ir ėmė glostyti jai plaukus. Iš pradžių jis tylėjo ir tik leido per pirštus sruogas, o kai prabilo, balsas skambėjo kimiai ir nedrąsiai.

— O ką išgyvensi tu mane praradusi?

Hanę vėl apėmė sumaištis. Jis neturi jos liesti. Bent jau taip kaip dabar. Jam nevalia jos liesti.

— Nesuprantu, ką nori pasakyti.

— Viską tu supranti. Rytoj aš išvažiuosiu. Ar tau tai nors kiek svarbu?

— Žinoma, kad svarbu. — Hanė atsitraukė nuo jo ir priėjo prie statybinio laužo.

— Viena pora rankų mažiau tavo kalnelių statyboje?

— Visai ne tai turėjau omenyje.

— Oką?

— Aš... — Hanė atsisuko į Eriką. — Erikai, neklausinėk!

— Grįžk su manimi, Hane, — tyliai pasiūlė jis. — Mesk savo kalnelius ir grįžk su manimi į Los Andželą. Dabar. Ne po trijų mėnesių, kai viskas bus užbaigta.

— Negaliu.

— Bet kodėl?

— Aš turiu užbaigti, ką esu pradėjusi.

Dingo visas jo švelnumas, lūpas iškreipė negailestinga pašaipa.

— Kaip aš galėjau pamiršti?! Juk turi užbaigti savo didįjį paminklą Dešui Kuganui! Kaip išdrįsau į tai kėsintis!

— Čia ne paminklas! Aš tik stengiuosi...

— Atrasti Dievą? Manau, Dievas ir Dešas tavo galvoje gerokai susipainiojo. Šiuose kalneliuose tu ieškai tik Dešo!

— Aš myliu jį! — išrėkė Hanė.

— Jis mirė ir jokie, net stačiausi pasaulyje amerikietiškieji kalneliai jo negrąžins!

— Man nemirė! Ir niekada nemirs! Aš visada jį mylėsiu!

Hanei pasirodė, kad Erikas krūptelėjo, nors tirštose sutemose galėjo ir apsirikti. Bet jo balse tikrai pasigirdo kartėlis.

— Tavo kūnas nėra toks ištikimas kaip širdis, tiesa?

— Tai buvo tik seksas! — daugiau sau negu jam suriko Hanė. — Dešas neteikė seksui svarbos. Jis suprato, kas tai yra.

Eriko balsas suskambo sodriai ir lygiai.

— O ką gi jis suprato?

— Kad tai yra... kad kartais jis nieko nereiškia.

— Aišku.

— Mudu abu buvome vieniši ir... Neversk manęs jausti kaltės! Mudu net nesibučiavome, Erikai!

— Ne, žinoma, nesibučiavome! Savo nuostabia burnyte tu išdarinėjai kitokius dalykėlius, bet manęs nepabučiavai.

Erikas žengė artyn ir Hanė pajuto, kad šią klaidą jis ketina ištaisyti. Suprato turinti bėgti, bet kojos tarsi įaugo į žemę. Tą akimirką Hanė būtų atidavusi viską, kad tik jis vėl užsidėtų kurią nors iš savo kaukių — bet kurią. Pagaliau ji suvokė: visos tos kaukės saugojo ne tik Eriką, bet ir ją. Be kaukių tarp jų neliko jokių užkardų. Jų nesaugojo net oda ir kūnas. Hanė visa esybe juto jo kančią, lyg tai būtų jos pačios širdies sopuliai.

— Net nenumanai, kaip aš svajojau apie tavo lūpas. — Eriko akys patamsėjo, balsas prikimo.

— Man šalta, — pasakė Hanė. — Turiu grįžti į namelį.

— Kaip noriu jas pajusti... Paragauti jų skonio... — Erikas prisitraukė ją prie savęs. Hanė juto jo kvėpavimą. Jis nykščiu švelniai perbraukė jai per lūpas. Hanė neturėjo jėgų nė krustelėti.

Lūpos nejučia prasivėrė. Jos taip seniai niekas nebučiavo, o jis toks nuostabus, toks švelnus. Apibrėžęs viršutinę lūpą pirštas nuslydo ant apatinės. Erikas palenkė galvą ir jo tamsios purios blakstienos palietė Hanės skruostą.

Hanė pajuto artėjant jo burnos šilumą ir ją pervėrė toks aštrus geismas, kad net išsigando. Suprato: jeigu nepajėgs jam pasipriešinti, įvyks nepataisomas dalykas — ji taps išdavike, o tada gyventi bus nebeįmanoma.

Kai Eriko lūpos jau buvo pasirengusios susilieti su jos lūpomis, Hanė atšoko atatupsta.

— Ne! Ne, aš negaliu! Neišduosiu savo vyro!

Hanė niekada nebuvo mačiusi beviltiškesnio liūdesio už tą, kuris apniaukė Eriko veidą. Jo akyse tvyranti kančia persmelkė jai pačią širdį. Atrodė, ši kančia gali paleisti jį pelenais.

— Lažinuosi, kad klouną tu būtum pabučiavusi, — sukuždėjo Erikas.

Hanė puolė bėgti. Jai buvo nevalia pasilikti šalia jo, jau trūko jėgų priešintis šiai švelniai, liūdnai pagundai.

Hanei dingus medžių tankmėje Erikas dar kurį laiką stovėjo prie „Juodojo griausmo“ ir žvelgė į tamsą sausomis karščiuojančiomis akimis. Tikino save, jog jau taip ilgai gyvena kentėdamas, kad joks naujas skausmas nieko nebepakeis. Tačiau logiški gudragalviavimai kančių nepalengvino. Klausydamasis šakų šniokštimo šaltame nakties vėjyje Erikas prisiminė, koks vaikas kadaise buvo Hanė, kokiomis šunelio akimis spoksojo į jį maldaudama dėmesio. Jau tada tas gailus pusiau vaikiškas žvilgsnis drumstė jam sielą.

Dabar Hanė tapo moterimi ir Erikas ją pamilo. Ji šiurkščiai elgėsi su juo ir jį atstūmė, tačiau niekas pasaulyje taip gerai jo nesuprato. Nors pati ir neturi vaikų, Hanė permanė visą jo meilės dukterims gelmę. O beatodairiškas ir narsus jos nusistatymas užbaigti „Juodojo griausmo“ rekonstrukciją, tegu ir keliantis nerimą, buvo jo paties pakvaišimo dėl darbo atspindys. Regis, ji netgi suprato, kodėl jam teko gyventi prisidengus kitų žmonių kaukėmis. Nei skirtinga jų praeitis, nei visos apgaulės ir gudravimai negalėjo paneigti fakto, kad Hanė — jo paties dalis, antroji jo puselė.

Tačiau ši moteris jo nemyli. Ji myli numirėlį.

Naujas skausmo priepuolis jau sėlino prie jo sielos. Erikas kone fiziškai jautė pagiežingus jo stūgavimus, matė pasirengusias susmigti į jį iltis. Norėdamas išvengti kančių jis negailestingai nusiviepė ir lyg gelbėjimosi rato griebėsi cinizmo.

Kaipgi, juk jis — eržilų karalius! Moterys jį pamačiusios pakvaišta, kariasi ant kaklo. Tereikia spragtelėti pirštais ir jos pasirengusios jam patarnauti. Jis gali turėti bet kurią: blondinę ar brunetę, seną ar jauną, su didele krūtine ar su maža, ilgakoję — visos rikiuojasi į eilę ir laukia, ką pasirinks žvaigždė. Jo žinioje yra visos pasaulio moterys.

Aukštyn kojomis? Maloniai prašome, sere!

Iškart dvi? Mielai!

O ši moteris žaidimo taisyklių nepaiso.

Ji nesupranta svarbiausio visatoje sekso dėsnio! Ji nenori žinoti, kad tokio ryškumo kino žvaigždei atsiduoda visos moterys, kurių jis įsigeidžia!

Šios moters nejaudina ir tai, kad jis — bene geriausias, velniai rautų, savo kartos aktorius! Galėtų būti nors ir akmenskaldys — jai tas pats. Hanės nejaudina nei jo milijonai, nei neįtikėtinas faktas, kad ji — vienintelis žmogus pasaulyje, prieš kurį jis atsivėrė iki giliausių gelmių. Ji net neskaitė to suknisto žurnalo „People“ ir nežino, kad jis — seksualiausias vyras pasaulyje!

Erikas apsigręžė ir patraukė į „Gardą“ susirinkti daiktų. Kai „Juodasis griausmas“ liko už nugaros, jis pamanė gyvenime padaręs nemažai kvailysčių, bet didžiausia kvailystė, kad velnias patraukė įsimylėti nepaguodžiamą Kugano našlę!

Prieplauka 1990

29

— Tėtuk! — Lili nušoko nuo sofos savo svetainėje, ant kurios ilsėjosi iškrausčiusi daiktus, ir juodomis bei baltomis marmuro plytelėmis puolė pasitikti tėvo.

— Sveika, brangioji!

Prieš atsidurdama Gajaus Izabelos glėbyje ji dar spėjo su palengvėjimu pagalvoti, kad tėvas po senovei atrodo tikras gražuolis. Jo tankūs sidabriškai balti plaukai žvilgėjo pro langus plūstančiuose sausio saulės spinduliuose. Po storu grubaus mezgimo prinokusio moliūgo spalvos megztiniu buvo matyti egiptietiško lino marškiniai. Dukslios drobinės kelnės buvo saikingai susiglamžiusios. Kai prieš keturis mėnesius tėvas aplankė ją Londone, Lili įtarė, kad jam atlikta kažkokia veido odos tempimo operacija. Bet Gajus taip ir neprisipažino, kokių neįsivaizduojamų kosmetinių procedūrų prireikė griebtis, kad jis atrodytų veikiau keturiasdešimties, o ne penkiasdešimt dvejų metų.

— Labai džiaugiuosi tave matydama, — tarė Lili. — Net neįsivaizduoji, kaip čia viskas buvo baisu. — Atsilošusi ji pažvelgė į jį iš apačios. — Vaje, bene auskaras! — šūktelėjo ir įsmeigė akis į mažą auksinį lankelį jo ausies lezgelyje.

Jis nusišypsojo ir standžiai įtemptą odą akių kampučiuose suraižė raukšlelės.

— A, pastebėjai! Netrukus po mūsų kelionės į Londoną įkalbėjo viena bičiulė. Ką pasakysi?

Ši naujovė Lili aiškiai nepatiko. Pastaruoju metu jos gyvenime įvyko per daug pokyčių, todėl troško, kad nors tėvas liktų koks buvęs. Tačiau nuodyti susitikimo džiaugsmą smulkmeniškomis priekabėmis ji neketino.

— Velniškai šaunu.

Lanku išlenkęs gelsvai rudą antakį Gajus vertinamai ją nužvelgė, žvilgsnis užkliuvo už ilgo raudonos vilnos megztinio, pernelyg laisvai krintančio nuo pečių ant juodų šilkinių kelnių.

— O tu atrodai visai prastai! Argi nesakei, kad Naujuosius metus ketini sutikti su Andrė ir Mimi Šen Morise? Maniau, ten tai jau žmoniškai pailsėsi!

— Kur tau, — karčiai atsakė Lili. — Naujoji auklė metė darbą ir mergaites teko pasiimti drauge. Dėl Bekės nekilo rūpesčių. Ji dabar mažai kalba, bet Reičelė visai nesuvaldoma. Jau antrą dieną Andrė ir Mimi nesitvėrė noru paprašyti, kad išsinešdinčiau, bet jie pernelyg gerai išauklėti, todėl Mimi tenkinosi taikliomis pastabomis apie mano negebėjimą auklėti vaikus. Viskas dar buvo gana pakenčiama, kol Reičelė tyčia išpylė stiklinę apelsinų sulčių ant persiško Mimi kilimo, o tada joje akimirksniu prabudo ankstesnė turgaus boba. Kilo tikra audra! Po poros dienų mes jau buvome Vašingtone.

— O jūsų viešnagė pas motiną ar pavyko?

— O kaip tu manai? Reičelė be perstojo ją vargino, o Bekė... Juk pažįsti mamą! Ji nelabai pakanti jokiems trūkumams.

— įsivaizduoju. — Trindamasis rankas Gajus apsidairė aplinkui. — O kurgi mano anūkėlės? Baisiai nekantrauju vėl pamatyti Reičelę. Aišku, ir Bekę. Lažinuosi, kad jos išstypo lyg piktžolės!

— Lyg mažos bjaurios piktžolės, — panosėje sumurmėjo Lili. Gajus pašaipiai į ją dėbtelėjo. — Paskambinau į agentūrą ir nusamdžiau ateinančią auklę. Ji išsitempė jas į piceriją, o paskui visos eis į parką. Paprašiau, kad palaikytų jas ten bent dvi valandas, bet abejoju, ar taip ilgai iškęs. Arba Reičelė susipeš su kokiu nors berniūkščiu, arba Bekė prišlapins į kelnes, arba įvyks dar kokia kita katastrofa ir jos grįš namo.

— Lili, tu turi Reičelei būti griežtesnė.

— Nors tu nesakyk man pamokslų! — Ji nusisuko nuo tėvo ir priėjo prie lango. — Įdomu, kaip tą griežtumą įsivaizduoji? Ji ir taip be galo priešiška ir dygi lyg ežys, o jeigu pamėginsiu ją bausti, paprasčiausiai ims ir pabėgs! Praėjusį rudenį buvo dingusi tris valandas. Suradome lindinčią mano spintoje su žirklėmis rankoje ir iš keršto karpančią mano naująją vakarinę suknelę!

— O aš maniau, kad jūsų reikalai pradėjo tvarkytis.

— Kaip jie gali tvarkytis? Tėti, juk ji manęs nekenčia! — Lili susinėrė ant krūtinės rankas ir prikandusi apatinę lūpą sumurmėjo: — O kartais ir aš jos nekenčiu.

— Tu čia rimtai kalbi?

— Ak, aišku, kad ne, — alsiai pratarė Lili. — Išskyrus tas akimirkas, kai nejuokauju. Per ją kartais jaučiuosi tokia nevykėlė! — Nuo staliuko tarp dviejų langų Lili pasisiekė cigaretę.

— Tai tu rūkai?

Lili atidarė pakelį ir jos rankos neryžtinai sustingo. Rūkyti tėvo akivaizdoje ji nedrįsdavo. Nors jis ir jautė potraukį alkoholiui, buvo fanatiškai nusistatęs prieš tabaką.

— Tu net neįsivaizduoji, kaip man būna sunku!

Gajus pažvelgė į ją taip nepritariamai, kad Lili nenoromis padėjo pakelį į vietą. Priėjęs prie sofos jis tvarkingai truktelėjo kelnių klešnes ir tik tada atsisėdo.

— Man netelpa galvoje, kurių galų užsivertei šitokią naštą!

Žinau tavo aistrą keliauti, bet per pastaruosius devynis mėnesius tavo adresas tiek kartų keitėsi, kad jau nebespėju suvaikyti. Atrodai visiškai nusivariusi... Bet pakaks, ilgiau nebeįkyrėsiu pamokslaudamas, brangioji. Tau bent jau užteko proto sugrįžti namo, o čia aš tave prižiūrėsiu.

— Pabūsiu tik kelias dienas. Kol spėsiu sutvarkyti kai kuriuos reikalus, o tada mes grįšime į Paryžių.

— Bet tai juokinga, Lili! Negali amžinai taip blaškytis. Kodėl būtinai turi taip greitai išvažiuoti?

— Erikas yra mieste.

— Kaip tik todėl ir turėtum užtrukti. Mane tiesiog glumina, kad leidi jam išsisukti nuo atsakomybės už mergaites. Pati žinai, jis niekada man nepatiko, vis dėlto negaliu patikėti, jog taip nusigręžė nuo dukterų.

Lili nusisuko stengdamasi nesutikti jo žvilgsnio. Ji taip ir nepapasakojo tėvui apie Eriką. Buvo per daug gėda.

— Jam tėvystė — tik dar vienas vaidmuo. O kai vaidmuo suvaidintas, Erikui jis iškart tampa neįdomus.

— Vis tiek man sunku suprasti. Atrodė, jis labai rūpinasi mergaitėmis!

— Jis juk aktorius, tėti!

— Net jeigu ir taip...

— Nebekalbėkime apie tai.

Gajus pakilo nuo sofos ir priėjo prie Lili.

— Paklausyk manęs, Lili, tu negali be perstojo bėgti! Tai kenkia mergaitėms, o ir tau pačiai nedaug naudos. Visada buvai pernelyg jautri, vienai auklėti Reičelę ir Rebeką tau per sunku. Esi liesa kaip kartis ir atrodai visiškai nusibaigusi. Tau reikia šiek tiek pasilepinti, brangioji! — Jis nusišypsojo ir akių kampučiuose vėl susimetė smulkios raukšlelės. — O jeigu kelias dienas praleistum kurorte? Netoli Mendosino yra nauja vietelė, tikrai puiki. Ketinu tave ten išsiųsti, kai tik pasitaikys proga. Tai bus mano kalėdinė dovana.

— Jau ir taip įteikei man bemaž tuziną dovanų.

— Savo mažutei nieko nepagailėsiu! — Jis prisitraukė Lili ir ši skruostu prigludo prie jo glotniai nuskusto smakro. Kol tėvas laikė taip apkabinęs, jai gerkle ėmė kilti šleikštulys. Lili giliai atsiduso laukdama nusiraminimo, kuris visada apimdavo jam esant, tačiau muskusinis jo odekolono kvapas, rodėsi, tik sustiprino šleikštulį. Sunerimusi ji atšlijo.

— Ar kas negerai?

— Atrodo, dėl aklimatizacijos. Jaučiu... Ne, viskas gerai... Tik šiek tiek pykina.

— Tai ir puiku, vadinasi, viskas nuspręsta. Šįvakar pasiimsiu mergaites!

— Ne, iš tikrųjų...

— Daugiau nė žodžio! Kaskart, kai pasisiūlau jas paimti, tu atsisakai. Dar nė karto nesi patikėjusi man anūkėlių. Nė karto nuo jų gimimo! Aš jau nebepamenu, kiek sykių per pastaruosius devynis mėnesius prašiau atskraidinti jas į Kaliforniją ir palikti pas mane bent kelioms savaitėms, bet tu visada surandi priežasčių atsisakyti. Pakaks, brangioji! Atrodai baisingai įsitempusi ir jeigu artimiausiu metu nepailsėsi, palūši.

Lili pajuto smilkiniuose pulsuojant skausmą.

— Tėti, su jomis juk vieni rūpesčiai!

— Visada taip sakai.

— Bekė nuolat prišlapina lovą, o jos šneką sunku suprasti. Reičelė sulig kiekviena diena darosi vis atžaresnė, viską daro ne taip, kaip reikia. Išsiųsčiau ją į kokią uždarą mokyklą, bet nenoriu, kad Erikas... — Ji užsičiaupė per pusę žodžio. — Be to, esi nepratęs tvarkytis su mažais vaikais! Tau bus per sunku.

— Dėl kelių naktų neverta jaudintis. Nebus jokio vargo. Ir nepamiršk, princese, kad tave užauginau aš!

Lili skrandis vėl ėmė maištauti, bet nespėjusi ištarti nė žodžio ji išgirdo, kaip su trenksmu atsidaro laukujės durys.

— Ir nė kiek nesigailiu! — šaižiai suriko Reičelė ryžtingu balsu, kurį išgirdus Lili kildavo noras užsikimšti ausis. — Tai mano sūpynės, o tas berniūkštis norėjo jas atimti!

Lili prisispaudė prie smilkinių laibus pirštus, mėgindama neleisti galvai suskilti į gabalus. Barnis tarp jos dukters ir ateinančios auklės, iš kurios buvo tikimasi, kad kuo nors užims mergaites, darėsi vis grėsmingesnis.

Reičelė viesulu įsiveržė į svetainę, tamsūs jos plaukai buvo susitaršę.

— Jūs esate labai kvaila auklė! Ir aš jūsų neklausysiu!

Pasirodė auklė, už rankos tempianti Bekę. Tai buvo įmetėjusi moteris, nukamuota ir pikta.

— Jūsų duktė apkumščiavo mažą berniuką, — pranešė ji. — O kai padariau jai pastabą, ėmė keiktis!

Žydrose Reičelės akyse plykstelėjo priešiškumas, ji atkakliai sučiaupė lūpas.

— Aš tik pasakiau žodį, kuris prasideda „k“ raide, o tas berniūkštis atėmė iš manęs sūpynes!

Tada į priekį žengė Gajus.

— Ei, mieloji! Ar nenori pabučiuoti savo senelio?

— Senelis Gajus!

Reičelės priešiškumas garuote išgaravo ir ji puolė prie senelio. Gajus sugriebė ją ant rankų. Bateliai, maskatuojantys ant ilgų kojų, pliekė jam į kelius. Pamačiusi dukrą ant tėvo rankų Lili pajuto kažkokį smarkų dūrį. Nusprendusi, kad tai pavydas, mintyse save sugėdino.

Kol tėvas šnekučiavosi su Reičele, Lili išsiuntė auklę, ištraukė Bekę iš už neoromantizmo stiliaus kėdės, kur dukra slėpėsi, ir nepatenkinta pastebėjo, kad rausvos velvetinės Bekės kelnytės šlapios.

— Beke, tu vėl prišlapinai kelnes!

Bekė įsikišo į burną nykštį ir niūriai žvelgė į seserį su seneliu.

— Tėti, — suirzusi tarė Lili. — Ar nepasisveikinsi su Beke?

Gajus nenoromis paleido Reičelę ant grindų ir atsisuko į Bekę.

— Ji šlapia, — perspėjo Lili.

— Mamytė tik pasakė seneliui, kad tu vėl prišlapinai kelnytes, — paaiškino Reičelė seseriai. — Juk sakiau — nesielk kaip maža!

— Niekis, ką jau čia, visaip pasitaiko, ar ne, Rebeka?

Gajus atsainiai paglostė Bekei galvelę, bet ant rankų neėmė.

Senelis Gajus su Rebeka jautėsi nė kiek ne laisviau negu močiutė Helena, Lili motina, bet jis bent jau ne taip atvirai tai rodė. Iš kelnių kišenių Gajus ištraukė kelis saldainius šviesiai rudais popierėliais ir padavė mergaitėms — visai kaip jai vaikystėje. Pažįstamas ledinukų vaizdas vėl sukėlė šleikštulį. Lili sunerimo, ar tik nebus susirgusi gripu.

— Išvyniok jį štai taip, Beke. — Rodydama seseriai savo saldainį Reičelė pamokė, kaip traukti už popierėlio galų.

— Nagi, duokš, aš padėsiu, — pasisiūlė Gajus.

— Ne, seneli! Tegu Bekė mėgina pati, kitaip niekada nieko neišmoks. Tėtis taip sako. Negalima visko daryti už ją, nes ji aptings. — Įsirėmusi į šonus Reičelė pasižiūrėjo į seserį. — Išsivyniok jį pati, Beke, antraip negausi!

Gajus čiupo saldainį iš Bekės pirščiukų.

— Tiek to, Reičele, iš to jokios naudos. — Išvyniojęs saldainį įteikė jį Bekei. — Imk, mieloji.

Reičelė nepritariamai dėbtelėjo į jį.

— O tėtis sako...

— Niekam neįdomu, ką sako tavo tėtis, — purkštelėjo Lili. — Jo čia nėra, o aš esu!

Pamatęs, kokia prislėgta yra Lili, Gajus priėjo jos paguosti. Bekė pravirko. Raudonas saldainio įdaras nutįso iš lūpos kampučio. Įdėmiai pažvelgusi į motiną Reičelė atsigręžė į seserį.

— Beke, neverk kaip maža. Tėtukas greitai sutvarkys savo reikalus ir vėl bus su mumis. Tikrai bus! Kiek reikės tau kartoti?

— Na ir šunsnukis tas Erikas, — suniurnėjo Gajus taip tyliai, kad jį išgirdo tik Lili. — Kaip galėjo taip su jomis pasielgti? Tiesą sakant, manau, tai tik į gera. Jos dar visai mažutės ir galės prisitaikyti. Jeigu tokia nelaimė būtų ištikusi vyresnes, sukrėtimas būtų gerokai stipresnis.

Lili nepajėgė įsivaizduoti stipresnio sukrėtimo. Ji griauna savo gyvenimą stengdamasi apginti vaikus, kurie nejaučia už tai jokio dėkingumo, tačiau nenuleis rankų. Tegu dukterys jos nekenčia, tačiau ji apgins mergaites nuo to iškrypėlio jų tėvo kėslų!

Sugrįžęs prie mergaičių Gajus kažką joms pasakė ir Reičelė džiugiai suklykė:

— Tikrai?! O picos mudvi su Beke taip pat gausime? Ar galėsiu prieš miegą žiūrėti televizorių?

— Na žinoma! — Gajus sušiaušė jai plaukus.

Lili širdis skaudžiai sudunksėjo į šonkaulius.

— Tėti...

— Daugiau nė žodžio, Lili! — Gajus rūsčiai pažvelgė į dukterį. — Tau reikia pailsėti, o mergaitės kelias dienas pabus pas mane, štai ir viskas!

— Ne, tėti, aš ne...

— Reičele, padėk sesutei užsimauti sausas kelnytes ir eisime!

Lili lyg ir mėgino protestuoti, bet tėvas nekreipė dėmesio.

Galvoje jai spengė, skrandį raižė spazmai. Lili labai nepatiko, kad dukrytės išeina su seneliu, bet dar labiau nepatiko jos pačios pavydas. Kokia ji motina, jeigu jaudinasi vien pagalvojusi, kad mylintis senelis bendraus su anūkėlėmis?

Ji prisivertė sudėti kelias vaikiškų drabužėlių pamainas į lagaminą, iš kurio jie ką tik buvo iškraustyti. Skrandžio spazmai dar labiau sustiprėjo. Kol tėvas rūpinosi mergaitėmis, ji išslinko į vonios kambarį ir ėmė vemti.

Išsivaliusi skrandį pasijuto geriau, bet gaudimas galvoje netilo. Lili greitai nurijo tris aspirino tabletes ir grįžo į miegamąjį.

Būsimasis nuotykis smarkiai įaudrino Reičelę. Ji lakstė pirmyn atgal po prieškambarį ir spiegė kiek nešė plaučiai. Bet Gajus, regis, turėjo jai kažkokią magišką valdžią, nes vos paprašė apsiraminti, mergytė kaipmat neprieštaraudama pakluso.

Jie jau rengėsi išeiti, kai paaiškėjo, kad dingo Bekė. Reičelė aptiko ją besislapstančią Lili spintos gilumoje. Kelnytės vėl buvo šlapios ir Lili teko jas permauti.

— Mama, nepamiršk, jeigu kol mūsų nebus paskambins tėtis, pasakyk, kad ateitų mūsų pasiimti, — stovėdama tarpduryje ir laikydamasi senelio rankos pasakė Reičelė.

Visus ilgus devynis mėnesius kaskart išeidama iš namų Reičelė būtinai pakartodavo tą patį. Lili sukando dantis ir skausmas galvoje ėmė dar smarkiau pulsuoti, tačiau iš karčios patirties žinojo: Reičelė nenusileis, jeigu į jos prašymą nebus atkreiptas dėmesys.

— Nepamiršiu, — sausai mestelėjo ji.

— Pabučiuokite mamą atsisveikindamos, — paliepė Gajus. Reičelė paklusniai priėjo prie Lili ir skambiai pabučiavo. Bekė stovėjo lyg neišgirdusi. Gajus pakštelėjo Lili į skruostą. — Dėl nieko nesirūpink, brangioji! Paskambink kam nors iš draugų ir per šias dienas šiek tiek prasiblaškyk. Mergaitėms ir man viskas bus gerai.

Lili atrodė, tarsi kažkas įniko jos galvoje darbuotis plaktuku ir kaltu.

— Na, nežinau. Mergaitės tokios...

— Nesijaudink, brangioji. Mergaitės, eime! O gal pakeliui užsukime ledų, ką?

Kurtinamai suklykusi Reičelė pakibo seneliui ant rankos. Bekė nuolankiai nupėdino iš paskos. Gajus atidarė savo sedano dureles ir visi sulipo į automobilį. Jo plaukai sužaižaravo Kalifornijos saulėje, blykstelėjo tvirti baltutėliai dantys. Jis buvo toks gražus. Net nepadoriai gražus.

— O saugos diržai! — įkandin sušuko Lili. — Nepamiršk diržų...

Gajus, kuris buvo jau užsegęs diržus, mostelėjo ranka rodydamas, kad išgirdo. Po akimirkos jis atbulomis išvairavo į plentą. Lili puolė vytis.

— Gražiai elkitės! — riktelėjo ji. — Nedarykite to, ką lieps senelis! — Ji užsikirto. Kas čia jai? — Tai yra...

Purtoma šalčio ir pilama karščio ji nusvirduliavo iki namų ir šiaip taip pasiekė vonios kambarį. Nors lauke dar buvo šviesu, nurijo dvi tabletes migdomųjų. Tėvas teisus. Ji visai sukiužo ir būtinai reikia pailsėti. Net nenusirengusi Lili griuvo į lovą.

Dieną pakeitė naktis ir ją apniko košmarai. Per miegus vis kažkur bėgo. Ją vijosi beveidė moteris, tiesdama rankas kruvinai raudonais nagais. Vienas po kito tie ilgi kruvinai raudoni nagai atitrūkdavo nuo pirštų galų ir virtę durklais susmigdavo Lili į nugarą. Atsisukusi pagalbos į tėvą Lili pamatė, kad didžiausią durklą jis laiko nukreipęs į Reičelę. Ją apėmė siaubas. Ir tada paaiškėjo, kad vejasi visai ne tėvas, o Erikas, ir kad jis nori atimti Reičelę. Sukaupusi visas jėgas ji ėmė šaukti.

Lili pažadino prislopintas jos pačios riksmas. Kambaryje buvo tamsu ir akimirką ji negalėjo suprasti, kur esanti. Įsikirto į antklodę bijodama atsisėsti, bijodama krustelėti, bijodama kažkokios artėjančios nesuvokiamos nelaimės. Plaukai lyg voratinkliai prilipo prie skruostų, ausyse aidėjo skardūs smūgiai. Prieš akis praplaukė Eriko veidas... Erikas — ištvirkimo ir pragaišties įsikūnijimas, dar nepadoresnis dėl tobulo kūno. Lili iš paskutiniųjų stengėsi atgauti migdomųjų aptemdytą minčių aiškumą ir nustėro suvokusi, kad padarė nedovanotiną klaidą nepasakiusi tėvui apie Eriką. O jeigu Erikas pasirodys pas Gajų ir pasiims Reičelę? Tėvas nieko nežino apie iškrypėliškus Eriko polinkius. Jis nežinos, kad stumia ją į pavojų. O jeigu Gajus leis Erikui ją pasiimti?

Atbukintą migdomųjų ir įsuktą į nakties košmarų siaubą Lili sąmonę persmelkė gąsdinanti mintis, kad Erikas taip ir padarė. Jis pasiėmė Reičelę ir dabar jos dukteriai gresia baisus pavojus.

Kūnas tapo švininis, gerkle pašoko kartėlis, kai Lili prisiminė, jog Bekė taip pat išėjo su seneliu. Bet toptelėjo mintis, kad Erikas vargu ar imtų priekabiauti prie Bekės. Jos būklė apgailėtina. Eriko tikslas — Reičelė. Stipresnė būtybė.

Kūkčiodama Lili nušliaužė nuo lovos ir susigraibė batelius. Svirduliuodama išėjo iš kambario dar neišsivadavusi iš narkotinių miglų. Jos rankinė gulėjo prieškambaryje ant komodos stikliniu viršumi ir Lili ilgai rausėsi tarp suglamžytų servetėlių, sausainukų gyvūnams ir lėktuvo bilietų, kol surado automobilio raktelius. Sugniaužusi juos kumštyje čiupo rankinę ir per virtuvę puolė į garažą. Reikia pasiekti Eriką anksčiau, kol jis dar nespėjo nuskriausti Reičelės!

Pakeliui jos dėmesį patraukė daniškas virtuvės įrankių rinkinys, sukabintas ant poliruoto tikmedžio tašelio. Akimirką padvejojusi Lili nuplėšė nuo kabliuko sunkų peilį ir įsikišo į rankinę. Užmerkė akis, jos vokai sutrūkčiojo. Žinojo esanti prasta motina. Savimyla, nekantri ir visada daranti ne tai, ką reikia. Bet ji mylėjo dukterį ir buvo pasirengusi ją apginti!

Už aštuonių mylių nuo jos, Bei Aire, Gajus Izabela viena ranka kamšė antklode smulkutį anūkės kūnelį, o kita gniaužė taurę su viskiu.

— Seneli Gajau, kodėl aš negaliu miegoti su Beke? — Reičelė neramiai pažvelgė į viršų, į aukštas kambario lubas, tada — į didžiulius langus švininiais rėmais ir angliškojo krištolo stiklais. Senelis Gajus sako, kad šis kambarys buvo jos mamos, bet Reičelei jis visai nepatiko. Čia taip tamsu ir tikriausiai pilna vaiduoklių.

— Rebeka užmigo jau prieš valandą, — atsakė senelis. Aukštoje taurėje suskimbčiojo ledukai. — Nenoriu, kad ją prižadintum.

— Aš elgsiuosi labai tyliai! Be to, viena galiu bijoti.

— Niekai. Tu nebijosi. — Jis pirštų galais perbraukė Reičelei per lūpas. — Senelis Gajus tave pasaugos, kol pats eis miegoti.

— Aš noriu miegoti su Beke!

— Nereikia bijoti, mieloji. Senelis Gajus bus šalia.

Jis pasilenkė ir atsargiai prispaudė lūpas Reičelei prie burnos.

Erikas pasitrynė akis ir sagstydamasis marškinių sagas žvilgtelėjo į telefoną prie lovos. Kiek kartų per šias tris savaites, praėjusias nuo tada, kai sugrįžo, jis norėjo paskambinti Hanei? Šimtą? Tūkstantį? Nusprendė, jog jam pasisekė, nes vienintelis visame parke telefonas buvo „Garde“, o ten Hanė skambučio neišgirstų, net jeigu jis galų gale ir pasiduotų pagundai. Ji kuo aiškiausiai leido suprasti, kad dvikovoje su šmėkla jis neišvengiamai pralaimi, o žemintis Erikas netroško.

Jau beveik vidurnaktis, jis nuo penktos ryto ant kojų, bet nors ir smarkiai pavargęs, žinojo miegosiantis vos kelias valandas. Naujasis vaidmuo reikalavo milžiniškų pastangų, tiek fizinių, tiek dvasinių, ir Erikas dar nebuvo pasiekęs savo galimybių ribos, vis dėlto jam atrodė, kad taip ir nepavyks nuo šio vaidmens sluoksnis po sluoksnio nugremžti visų luobų ir prisikasti iki esmės. Gal todėl, kad nuo tos nakties, kai Hanės akivaizdoje nusiplėšė nuo savęs odą, jam niekaip nesisekė surinkti savęs į visumą. Argi įmanoma vaidinti stengiantis įsiskverbti į kito žmogaus sielą, jei žinai, kad pats nebeturi nė vienos paslapties, nė menkiausios slaptos kertelės? Jautėsi tarsi palikęs jai dalį savęs, ir kol tą dalį atgaus ir vėl taps vientisas, taip ir plauks pasroviui.

Ši mintis jį suerzino. Tą moterį reikia išbraukti iš atminties, pamiršti jos juoką, kuris skambėjo jai žaidžiant su vaikais ligoninėje, išvyti nakties, kai juodu mylėjosi, vaizdinius. O svarbiausia, reikia pamiršti jos nuoširdžią, švelnią užuojautą, kuri apsiautė jį tą naktį, kai nusiėmęs klouno kaukę jis nusimetė ir visas kitas kaukes.

Durų skambutis nutraukė šias sielą drumsčiančias mintis.

Erikas suraukė kaktą, jo namas Nikols kanjone stūksojo šalia bemaž tuščio kelio ir nebuvo patogi vieta kam nors trumpam užsukti važiuojant pro šalį. Iš miegamojo eidamas prie durų jis nesivargino užsisegti marškinių. Priėjęs žvilgtelėjo per akutę ir skubiai atrakino.

— Lili?

Ji kaleno dantimis, veidas buvo išblyškęs ir sukritęs. Lili buvo pakeitusi šukuoseną ir dabar sidabriškai baltos plaukų sruogos dar labiau paryškino jos didžiules užguitos būtybės akis.

Ji žvelgė į jį kaip į bjauriausią šliužą. Žvilgsnis įsisegė į atsagstytus marškinius, nusileido prie neužsegto džinsų diržo. Lūpos suvirpėjo.

— Kur ji?

Erikas alsiai persibraukė delnu per plaukus.

— Ko tu iš manęs nori, Lili?

— Ką tu jai padarei?

Susvyravusi Lili griebėsi durų staktos ir Erikas sunerimęs paėmė ją už rankos.

— Kas atsitiko?

Lili pamėgino ištrūkti, bet Erikas įsitraukė ją vidun. Nuvedęs į svetainę stumtelėjo ant sofos. Jos alsavimas buvo negilus ir dažnas, rankos mėšlungiškai spaudė prie krūtinės rankinę. Pagriebęs iš baro butelį brendžio jis kliūstelėjo šiek tiek į stiklinę.

— Išgerk!

Stiklinės kraštas tarkštelėjo į dantis. Nugėrusi gurkšnelį Lili užsikosėjo.

— Gal pasakysi, kas atsitiko? — reikliai ištarė jis. — Kas nors mergaitėms?

Ji drebančia ranka nusišluostė burną ir netvirtai pakilo ant kojų. Erikas nejučia ištiesė ranką norėdamas prilaikyti, bet Lili atšlijo.

— Kur ji?

— Kas?

— Reičelė! Aš žinau, ji pas tave.

Eriko širdis akimirką apmirė.

— Pas mane jos nėra. Dėl Dievo meilės, kas čia dedasi?!

— Aš netikiu tavimi! Tu išsivežei ją iš mano tėvo. Kur ją slepi? Kur ji?

— Net nenujaučiau, kad tu sugrįžai. Tai kaip galėjau ją pasiimti? Ar nori pasakyti, kad nežinai, kur ji yra?

— Melagis! — suklykė Lili. Šmurkštelėjusi pro Eriką ji puolė į namo gilumą.

Eidamas įkandin Erikas matė, kaip Lili atplėšė svečių kambario duris. Įsitikinusi, kad ten nieko nėra, šoko į gretimą kambarį, paskui į kitą, kol galų gale pasiekė miegamąjį. Erikas visas įsitempė ir sustingo ant slenksčio. Lili stovėjo kambario viduryje spausdama prie krūtinės rankinę, gyvuliškos baimės pilnomis akimis.

— Ką tu padarei Reičelei? — įniršusi sukuždėjo ji.

Erikas suėmė save į rankas. Lili protas vos laikėsi ant plaukelio, bet koks neapgalvotas žodis tą plaukelį galėjo nutraukti. Jis atsargiai įžengė į kambarį ir paklausė kaip įmanydamas ramiau:

— Kada paskutinį kartą ją matei?

— Tėtis pasiėmė ją nakčiai, — sukdama ant piršto rankinės dirželį neryžtingai tarė ji. — Taip pat ir Bekę. Jis pasiėmė ir Bekę. Žinojau, kad nereikia jų išleisti, bet aš taip pavargau.

— Viskas gerai, Lili, — raminamai tarė Erikas ir žingtelėjo artyn. — Tu viską padarei gerai.

— Ne, negerai! — Ji ėmė kūkčioti. — Tu nesupranti. Aš nepasakojau jam apie tave. Jis nežino, kad tu gali nuskriausti Reičelę.

— Aš nenuskriaudžiau Reičelės, — ramiai pasakė Erikas. — Juk matai, čia jos nėra. Aš myliu savo dukrą. Ir niekada jos neįskaudinčiau.

— Melagis! — isteriškai riktelėjo ji. — Tėtukas mane mylėjo! Jis mane mylėjo, bet nuskriaudė.

Erikas pajuto, kaip jam pašiurpo oda.

— Lili, apie ką tu kalbi?

Jis per staigiai palinko į priekį ir Lili kaipmat atšoko.

— Nesiliesk prie manęs! — Jos akys buvo paklaikusios, vyzdžiai išsiplėtę. — Tu ir mane įskaudinsi. Padarysi tą patį, ką ir Reičelei!

Jis sustingo vietoje.

Lili pravirko.

— Jai nepatinka, kai ją skriaudi... bet neįstengia tavęs sustabdyti. — Jos balsas darėsi vis laibesnis, galiausiai virto beveik vaikišku. — Tu liepi jai... nekelti triukšmo... kai ją lieti. Nekelk triukšmo, brangioji! Tau neskaudės. Tik užmerk akeles. Bet ji negali... užmerkti akelių. O nuo tavęs... trenkia viskiu!

— Lili, bet aš išvis negeriu viskio.

— Jai nepatinka... tas viskio kvapas! — Lili pratrūko raudoti. — Dar jai nepatinka, kai... kai tu įjungi radiją. — Ji godžiai įkvėpė oro. — Ir kai sakai: „Tik užmerk akeles ir... ir klausykis muzikos, Lili.“

Eriko galvoje šmėstelėjo baisus įtarimas.

— Viešpatie!

— O kartais... — Lili balsas užlūžo, virto kuždesiu. — Kartais grodavo muzika... trenkdavo viskiu... ir tos rankos...

— Ak, mano mergyte...

— Tai lyg baisus sapnas, tiesa, kartais nuo tų rankų būdavo gera. — Lili drebėjo, jos balsas buvo vos girdimas. — O tai užvis baisiausia. — Raudodama Lili nuslydo siena ir be jėgų susmuko ant grindų lyg senas minkštas žaislas.

Erikas puolė prie jos norėdamas palaikyti, padėti. Lili riktelėjo ir įsikibo į rankinę.

— Ne! — suspiegė ji. — Daugiau to nedarysi!

Nuo aštraus skausmo šone Erikas aiktelėjo. Atšokęs jis pamatė peilį Lili rankoje ir suprato, kad yra sužeistas. Apimta siaubo Lili tyliai sudejavo, išmetė peilį ir įsmeigė akis į žaizdą.

Kęsdamas skausmą Erikas žiūrėjo į baltą it kaukė veidą — jis suprato, kad Lili sąmonėje praeitis susipynė su dabartimi.

— Dieve mieliausias, — sukuždėjo ji. — O Dieve, ne... Ką aš padariau!

Erikas užspaudė ranka kraujuojančią žaizdą. Vylėsi, kad peilis bus kliudęs tik raumenį, bet įsitikinti nebuvo laiko. Jis įstengė galvoti tik apie dukterį.

— Ar dabar Reičelė pas tavo tėvą? — griežtai paklausė jis. — Ar ji ten?

Lili akys buvo sklidinos siaubo, tačiau beprotybė jose jau nešmėžavo.

— Viešpatie, Erikai, — sukuždėjo ji. — Ten buvai ne tu! Tai jis! Jis darė tai su manimi, tik aš viską buvau išbraukusi iš atminties. O dabar leidau jam pasiimti mergaites!

Erikas pastatė ją ant kojų.

— Važiuojame!

Lili akys patamsėjo iš baimės.

— Tu visas kruvinas. Aš tau įdūriau!

— Tuo pasirūpinsiu vėliau. — Erikas čiupo ant lovos numestus teniso marškinėlius ir prispaudė prie žaizdos.

— Ak, Erikai! Atleisk man. Ką aš padariau! O Dieve, atleisk man!

— Mes visai neturime laiko! Reikia kuo greičiau ten nusigauti! — Tačiau tempiant Lili iš miegamojo jam šmėstelėjo mintis, kad gali būti per vėlu.

Lili automobilio raktelis buvo užvedimo spynelėje. Pasodinęs ją į keleivio vietą Erikas sėdo prie vairo. Sukaukė variklis ir automobilis rovė siauru įvažiuojamuoju keliuku. Laikrodis prietaisų skydelyje rodė 11:48. Beveik vidurnaktis. Tinkamiausias laikas bjauriai pabaisai tvirkinti bejėgę mažą mergaitę.

Šalia jo apglėbusi save rankomis ir linguodama į priekį kūkčiojo Lili.

— Tik ne Bekę... Jis neišdrįs paliesti Bekės. Reičelė... nukentėti gali būtent ji! — Kūkčiojimas sustiprėjo. — Ir kaip jis išdrįso? Aš taip jį mylėjau! Erikai, būk geras, neleisk jam nuskriausti Reičelės. Tu neįsivaizduoji, kaip tai baisu! Prašau!

Stengdamasis negalvoti, ką iš tikrųjų reiškia Lili žodžiai, Erikas sukando dantis. Pastaraisiais metais jis gerą tuziną kartų filmavosi gaudynių automobiliais scenose, bet dabar viskas vyko ne filme. Iki grindų numynęs akceleratorių jis sutelkė dėmesį į pavojingą vingiuoto kelio juostą ir galvojo tik apie dvi mažas mergaites, kurių gyvenimas gali būti suluošintas, jeigu tėvas laiku nesuskubs į pagalbą.

30

Reičelę prižadino keistas nemalonus kvapas. Iš pradžių jo neatpažino, bet paskui prisiminė, kad taip dvokia girti svečiai mamos vakarėliuose. Mergaitė užsitempė ant pečių antklodę ir apsivertė ant šono. Jos ilgi naktiniai marškinukai atsismaukė ir apnuogino kojytes.

Lovos čiužinys sujudėjo ir Reičelė buvo beketinanti kumštelėti Bekei, kam ši raitosi kaip sliekas, bet tada prisiminė, kad jiedvi yra senelio Gajaus namuose, o sesuo miega kitame kambaryje. Išgirdusi muziką mergaitė prisivertė atsimerkti. Ant stalelio šalimais stovintis radijo aparatas žibėjo raudona šviesa.

Čiužinys vėl krustelėjo — kažkas sėdėjo kitoje lovos pusėje. Reičelė išsigando. Galbūt iš spintos išlindo baisuolis žvėris ir tuoj ją užpuls? Ji norėjo pašaukti tėtį, bet iš baimės nepajėgė praverti burnos. Kai čiužinys dar kartą sulingavo, ji grįžtelėjo ir pamatė, kad ten sėdi senelis Gajus.

— O aš išsigandau, — pasakė Reičelė. Gajus tylomis žvelgė į mergaitę. Ši pasitrynė akis. — Ar tėtis man neskambino?

— Ne.

— Tu neskaniai dvoki, seneli. Kaip girtuoklis.

— Gurkštelėjau lašelį gero viskio. Vos lašelį, ne daugiau.

Senelio žodžiai skambėjo kažkaip keistai — jis kalbėjo ne kaip visuomet, o kur kas lėčiau, kruopščiai tardamas garsus lyg Bekės logopedas. Ir plaukai ant galvos buvo pasišiaušę. Senelis Gajus visada būdavo tvarkingas ir Reičelė nustebo pamačiusi jį tokį susitaršiusį.

— Aš noriu gerti! Atnešk man vandens.

— Duokš... Duokš, paglostysiu tau nugarytę.

— Atnešk! — spyrėsi Reičelė. — Aš labai noriu gerti.

Gajus išlenkė viskio likučius, lėtai pakilo nuo lovos ir išėjo iš kambario.

Galutinai išsibudinusi Reičelė palūkėjo, kol Gajus išeis, nubloškė antklodę ir iššoko iš lovos. Šlepsėdama per kilimą basomis kojomis išėjo į koridorių. Šis buvo ilgas ir tamsus lyg pilyje, ten stovėjo sunki medinė komoda, kelios didžiulės bjaurios vazos ir medinis, į sostą panašus krėslas. Ant sienų kabėjo kardai, su kuriais Gajus kadaise filmavosi, o raudonų apmušalų fone degė į žvakes panašios geltonos lemputės. Blankioje jų šviesoje šešėliai atrodė milžiniški.

Iš baimės Reičelė net nutirpo — senelio Gajaus namai buvo be galo dideli ir tamsūs, bet ir toliau tyliai sėlino koridoriumi prie sesers kambario. Tylutėliai palenkusi rankeną Reičelė abiem rankomis pastūmė sunkias duris ir šmurkštelėjo pro atsivėrusį plyšį.

Susirietusi į kamuoliuką Bekė gulėjo vidury lovos, o jos lūpos, kaip visada miegant, juokingai pūškavo. Kartais nuo šito garso Reičelė prabusdavo ir supykusi neskaudžiai kumštelėdavo Bekei, bet dabar išgirdus pažįstamą pūškavimą jai praėjo baimė. Reičelė nepraleisdavo progos įsitikinti, ar jos sesuo nėra ko nors išsigandusi, ar neverkia, ar jai viskas gerai. Būti Bekės seserimi — ne juokai. Tėtis sako, kad kartais ji net per daug rūpinasi Beke, bet dabar tėčio šalia nėra, o mama nuolat dėl visko panikuoja, todėl visa viltis — ji, Reičelė.

Žvilgtelėjusi į lovą Reičelė apniuko. Bekė jau pradeda pamiršti tėtį, o Reičelė niekaip negali. Mama sako, kad tėtis neturi laiko su jomis pasimatyti, bet Reičelei kartais atrodo, jog tėtis neatvažiuoja, nes ji dažnai būna labai negera. Štai jeigu būtų tokia paklusni kaip Bekė, tėtis gal ir atvažiuotų. Reičelė atkakliai sučiaupė lūpas. Kai jis atvažiuos, gaus nuo jos pipirų, kam taip ilgai paliko jas su mama.

Bekė per miegus sudejavo, jos burnytė susiraukė, lyg mažoji ketintų pravirkti. Reičelė tylutėliai priėjo prie lovos ir paglostė seserį.

— Nebijok, Beke, — sukuždėjo ji. — Aš tavimi pasirūpinsiu!

Sesuo nusiramino. Reičelė jau rengėsi išeiti, kai durų angoje pamatė tamsią figūrą. Mergaitės kojos suvirpėjo, bet tada ji mintyse išvadino save bailia kate, nes ten viso labo buvo senelis Gajus.

Reičelė ramiai nuėjo prie senelio. Gajus žingtelėjo atgal, praleido anūkę ir uždarė duris. Vienoje rankoje jis laikė stiklinę vandens, kitoje — taurę su viskiu.

— Tuoj pat grįžk į savo miegamąjį, — pasakė jis taip pat juokingai ir kruopščiai tardamas žodžius.

Reičelę vėl suėmė miegas ir ji nutapeno paskui senelį. Gajus ėjo svyruodamas ir prie mergaitės lovos paliejo ant kilimo truputį vandens. Kai taip nutikdavo Reičelei, ji turėdavo iškart viską sutvarkyti, bet senelis Gajus į palietą vandenį nekreipė nė menkiausio dėmesio.

Gajus atklojo antklodę. Reičelė palindo po ja ir paėmė stiklinę. Laikydama ją abiem rankomis gurkštelėjo vandens ir vėl atidavė seneliui.

— Daugiau nieko nenori? — Senelis kalbėjo taip, lyg baisiai ant jos pyktų. Reičelė papurtė galvą.

— Tai gerai. Gulkis ir miegok! — Jis ėmė kalbėti pakuždomis, lyg bijotų prižadinti Bekę, tačiau Bekė juk taip toli. — Aš tik paglostysiu tau nugarytę, — pasakė senelis. — Truputį paglostysiu nugarytę.

Reičelei nepatiko tas juokingas jo balsas, nepatiko ir nuo jo sklindantis kvapas, bet patikdavo, kai jai glostydavo nugarą, todėl paklusniai apsivertė ant pilvo ir užsimerkė.

Senelio Gajaus rankos palindo po naktiniais marškiniais. Reičelė kilstelėjo užpakaliuką, kad jis galėtų aukščiau atsmaukti marškinius ir būtų patogiau glostyti jai nugarą. Buvo labai malonu ir mergytė nusižiovavo. Iš radijo sklido tyli graži muzika. Akys palengva užsimerkė. Reičelė galvojo apie Maksą ir jo laukinius žvėris iš mėgstamos knygos. Gal rytoj senelis jai paskaitys. Gal rytoj...

Ji plaukė su visa lova lyg Maksas valtimi.

Tik staiga kažkas akimirksniu ją pažadino. Kažkas baisus.

Priekyje pasirodė juodi paauksuoti kaltos geležies vartai — vieni iš prašmatniausių Bei Aire. Erikas staigiai numynė stabdį ir automobilį prieš sustojant kelis karus grėsmingai sumėtė. Laikrodis prietaisų skydelyje rodė 12:07. Kelionė užtruko devyniolika minučių. O kas, jeigu jau per vėlu?

Erikas žinojo: niekas iš tarnų Gajaus namuose negyvena. Jie ateina ryte ir išeina po pietų. Naktimis šiame didžiuliame mauzoliejuje Gajus miega vienas. Vienas, jeigu neminėsime dviejų mažų mergyčių!

Lili įsmeigė akis į vartus.

— Pamiršau apie vartus. Viešpatie, Erikai, jie užrakinti! Mums nepavyks pakliūti vidun!

— Perlipsiu!

Nekreipdamas dėmesio į skausmą šone, kur Lili smogė peiliu, Erikas iššoko iš automobilio. Pasakė sau, kad įstengs padaryti viską: vairuoti automobilį viršgarsiniu greičiu, įveikti neįsivaizduojamas kliūtis, įsiveržti į užrakintus namus, gelbėti nekaltuosius — tai buvo daręs dešimtis kartų, ir beginklis, ir su automatu „Uzi“ rankose. Srūdamas krauju ar netekęs akies jis įstengdavo tai padaryti. Bet tada viskas vykdavo kine, o dabar vyko tikrovėje.

Erikas susirado patogesnę vartų vietą ir ėmė kopti. Jeigu ne žaizda, būtų visai paprasta. Marškiniai jau permirko krauju ir Erikui beliko tikėtis, kad žaizda negili.

Namas ir sklypas buvo prifarširuoti elektroninių stebėjimo įrenginių. Užsilipęs ant vartų Erikas permetė koją per dekoratyvines grotas. Tikėjosi, kad signalizacija jau įsijungė — name, policijoje, paties Viešpaties Dievo ausyse. Nušokęs ant žemės Erikas akimirką apmirė susirietęs nuo pervėrusio aštraus skausmo. Atgavęs kvapą ir spausdamas ranką prie šlapio ir slidaus nuo kraujo šono jis nubėgo prie namo. Pribėgęs prie durų viena ranka paspaudė skambutį, o kita ėmė tvoti į raižytines plokštes.

— Atidaryk duris! Atidaryk, šunsnuki! — Erikas pliekė kumščiu į duris ir meldė Dievą, kad dukterys ramiai gulėtų lovose ir kad joms niekas negrėstų. Bet iš baimės dėl bejėgių mergyčių jam šiurpo kūnas.

Laikas ėjo. Kiekviena sekundė prilygo amžinybei. Gajus nesirodė ir Erikas ilgiau neištvėrė. Jis puolė per medžių sąžalyną, paskui pasileido palei rytinį namo sparną. Kai atsidūrė sode prie užpakalinių durų, ūmai prisiminė pirmąjį apsilankymą čia, naktį, kai Lili nusivedė jį į vaikišką žaidimų namelį, kur jie ir pradėjo dvynukes. Jo aistra Lili taip skyrėsi nuo sielų bendrystės, patirtos su Hane, kad atrodė, jog tuos jausmus išgyveno skirtingi žmonės. Mintis apie Hanę Erikas vijo šalin. Jos nešė jam palaimą, kurios dabar negalėjo sau leisti.

Per savo paties švokštimą Erikas išgirdo šešiakampio fontanėlio čiurlenimą. Jis pribėgo prie virtuvės durų. Spausdamas delnu kraujuojantį šoną spyrė į užrakintas duris. Šios išlakstė šipuliais ir Erikas įvirto vidun. Kelias akimirkas grūmėsi su nauju skausmo priepuoliu. Kai skausmas šiek tiek atlėgo, jis išgirdo atkaklų įsijungusios signalizacijos kauksmą. Bet išgirdo dar kai ką ir kraujas jam sustingo gyslose. Tai Reičelė šaižiai šaukėsi pagalbos.

Reičelė įsispraudė į miegamojo, kur kadaise miegodavo jos mama, kampą. Buvo tik su kelnaitėmis ir klykė, nes tas baisus žvėris pasirodė esąs jos senelis Gajus!

— Nustok klykti! — eidamas artyn riktelėjo jis. — Nutilk!

Nuo signalizacijos kauksmo aidėjo visi namai, bet Gajus, regis, nieko negirdėjo. Nustūmė pasipainiojusią kėdę ir žengė į priekį. Jis nebesistengė kruopščiai tarti žodžių, dabar jie virto vienas per kitą, lyg senelio burna būtų pilna maisto. Gajus kliuvinėjo už baldų, o jo kelnės buvo atsagstytos. Reičelė pamatė, kas ten kyšo, ir tas daiktas jai pasirodė bjaurus ir baisus.

— Ne! — spiegė ji. — Ne! Aš bijau!

Reičelė verkė šniurkščiodama nosimi. Iš pradžių, kol senelis glostė jai nugarą, viskas buvo gerai, bet paskui jo ranka palindo po kelnaitėmis. Reičelė žinojo, kaip galima glostyti, o kaip negalima, ir iškart prabudo. Ji suriko, tačiau senelis dar kartą paglostė ten, kur negalima, tada Reičelė smogė jam ir iššoko iš lovos. Deja, senelis net neketino palikti jos ramybėje.

— Reičele, ateik čia! — paliepė senelis Gajus. Jis išsišiepė apnuogindamas didelius baisius dantis. — Nustok spiegti ir ateik čia! Jeigu neklausysi, nubausiu!

Svyruodamas į šalis jis ėmė artintis ir Reičelė vėl suspigo. Pamėgino pranerti pro Gajų, bet šiam pavyko ją sučiupti.

— Ne! — suriko mažylė, kai jo pirštai įsisegė į petuką. — Ne! Aš bijau!

— Nusiramink! — Nutvilkęs dvokiančiu kvapu Gajus pagriebė ją ant rankų ir taip prisispaudė, kad Reičelei suskaudo. — Nusiramink! Nepadarysiu tau nieko bloga! Ša! Aš tik paglostysiu.

— Aš papasakosiu! — stengdamasi ištrūkti spiegė mergytė. — Papasakosiu tėčiui, kad lietei mane ten, kur negalima!

— Nepapasakosi! — Gajus nusinešė Reičelę per kambarį ir metė ant lovos. — Jeigu papasakosi, daugiau niekada nematysi mamos!

Mergaitė vėl pravirko.

Gajus išplėšė antklodę, į kurią ji buvo įsikabinusi, ir ištiesė ranką prie kelnaičių.

— Ne! Nedrįsk manęs liesti! — Mažoji iš visų jėgų spyrė Gajui koja.

Kai vienas spyris pataikė į tikslą, Gajus aiktelėjo iš skausmo ir kažką neaiškiai sumurmėjo. Bet tada prispaudė Reičelę prie lovos ir vėl ištiesė ranką prie kelnaičių. Jos rankos ir kojos drebėjo iš nuovargio, kova buvo nelygi, tačiau ji nesiliovė priešintis. Mažylė prisiminė tėtį ir Vienakį, jų piratiškus antpuolius, kur mergaitės kaunasi ne prasčiau už kitus. Ji dar kartą smogė Gajui ir dar kartą suklykė:

— Tėti! Tėti!

Šokdamas per kelias pakopas Erikas lėkė laiptais. Laisvąja ranka prisitraukdamas turėklo jis vos lietė po kojomis paklotą kilimą. Kraujas ūžė ausyse, širdis lipo lauk iš krūtinės. Reičelės riksmas aidėjo pro uždarytas duris koridoriaus gale. Iš priešingo koridoriaus galo sklido tylesni, prislopinti garsai — ten verkė Bekė. Erikas skriste perskrido koridorių ir įsiveržė į kambarį.

Gajus laikė prispaudęs prie lovos jo dukterį. Jis pakėlė galvą ir pažvelgė į Eriką stiklinėmis girtuoklio akimis. Jau niekuo nepriminė kino žvaigždės — susitaršę plaukai, bjaurus raukšlėtas veidas. Kambaryje tvyrojo sunkus alkoholio tvaikas.

Prišokęs Erikas atplėšė Gajų nuo mažo Reičelės kūnelio.

— Išgama!

— Ne... — suinkštė Gajus.

— Užmušiu tave, šlykštyne! — Erikas tėškė Gajų į sieną ir vėl puolė. Sugriebęs niekšą už marškinių apykaklės pastatė ant kojų ir apibėrė smūgių kruša. Eriką apėmė kraujo troškimas, tik lūžtančių kaulų tratėjimas galėjo jį prablaivyti. Jis malė kumščiais Gajaus veidą, kol šis tapo kruvina mase. Gajus prarado sąmonę, bet Erikas vis negalėjo nusiraminti, turėjo atkeršyti už du nekaltus kūdikius — Reičelę ir jos motiną! Nuo kito smūgio Gajaus galva bejėgiškai loštelėjo atgal.

— Tėti!

Ūžesys ausyse palengva pradėjo slopti, pasaulis aplinkui liovėsi suktis. Atsikvošėjęs Erikas išvydo sudarkytą veidą. Skruostikauliai buvo nubrozdinti, iš nosies ir burnos kliokė kraujas — Gajų jau vargiai galėjai pavadinti gražuoliuku. Erikas paleido jo marškinių apykaklę ir Lili tėvas sudribo ant grindų.

Atsisukęs į verksmo pusę Erikas pamatė bėgančią prie jo Reičelę. Jis puolė prie dukters ir čiupo ją ant rankų.

— Tėti! Tėti!

Kūkčiodama ir vis kartodama šį žodį mergaitė įsikniaubė veidu tėvui į kaklą. Po pirštais pajutęs trapius stuburo slankstelius nuo ūmai užplūdusių emocijų Erikas net užsimerkė. Širdis ėmė pašėlusiai plakti. Reičelė keliuku užkliudė sužeistą šoną, bet skausmo Erikas beveik nejuto. Delnu užčiuopęs minkštą jos kelnaičių medžiagą jis tikėjosi, kad suspėjo laiku.

— Viskas gerai, mano saulele, — gaudydamas kvapą ramino dukrelę Erikas. — Viskas gerai. Tėtis su tavimi. Su tavimi.

— Senelis Gajus... Jis mėgino... Jis norėjo... mane nuskriausti!

— Žinau, mažute. Žinau. — Erikas pabučiavo dukrą į skruostą ir ant lūpų pajuto sūrų jos ašarų skonį. Tolumoje pasigirdo policijos sirenos kaukimas, bet jam egzistavo vienintelis dalykas — jo kūdikis, kurį laikė ant rankų.

— Jis norėjo mane nuskriausti, — tebekūkčiojo Reičelė.

— Tėtis daugiau niekada neleis jam tavęs skriausti.

Bekės verksmas tolimajame kambaryje tapo garsesnis ir Erikas, nepaleisdamas dukters iš glėbio, pasuko prie durų.

— Nenoriu... aš nenoriu... — sukūkčiojo Reičelė ir stipriau apsivijo rankytėmis Eriko kaklą.

Erikas sustojo ir paglostė mažylei nugarą.

— Kas, saulele? Ko tu nenori?

Visas Reičelės kūnelis krūpčiojo nuo verksmo.

— Pasakyk man, — sukuždėjo Erikas glausdamas lūpas jai prie skruosto ir nepajėgdamas sulaikyti ašarų.

— Aš nenoriu, kad tu...

— Ką, mažute?

— Nenoriu, kad tu... matytum mano kelnaites, — gaikščiojo Reičelė.

Apimtas neapsakomo švelnumo Erikas palengva nuleido dukrytę ant grindų.

— Gerai, saulele, — sukuždėjo jis. — Gerai.

Nepaleisdamas dukters Erikas pakėlė nuo kilimo minkštą geltoną chalatėlį su šokančiomis meškomis. Paisydamas jos gėdingumo, į kurį Reičelė turėjo neginčytiną teisę, jis atsargiai padėjo mergaitei apsivilkti.

Stipriai priglaudęs Reičelę prie savęs Erikas išėjo iš kambario ir žengė koridoriumi pasiimti kitos dukters.

31

Vos baigusi derybas telefonu su produktų tiekėju Hanė išgirdo beldimą į užpakalines „Gardo“ duris.

— Prašom!

Durys atsidarė ir ant slenksčio išdygo Arturas Lokvudas. Net Pietų Karolinos pramogų parke jis įsigudrino atrodyti kaip tikras Holivudo agentas. Gal todėl, kad rankose visada turėdavo segtuvą su dokumentais.

— Atvažiavo žmonės, iš kurių nuomojamės atrakcionus, — pranešė jis. — Be to, turi pasirašyti dokumentus dėl karuselių sumontavimo.

— Tačiau karuseles ketino pristatyti tik rytoj. — Hanė paėmė dokumentus ir keliose vietose lapų apačioje brūkštelėjo parašą.

Paėmęs pasirašytus popierius Arturas gūžtelėjo pečiais.

— Šis darbas ne man. Čia esu tik berniukas pasiuntinukas. Kai grįšime į Holivudą, dėl Dievo meilės, niekam nepasakok, kad man teko derėtis su keptų dešrelių pardavėjais ir minios linksmintojais. Tai sugriautų mano, agento ryklio, įvaizdį.

— Pažadu. Esu labai tau dėkinga, Artūrai!

Lokvudas pasirodė parke prieš dvi dienas ir atvežė sutartį filmuotis televizijos filme, kurį Erikas pasirinko kaip pirmą jos grįžimo į kino pasaulį laiptelį. Scenarijus buvo tas pats, kurį jie aptarinėjo per Kalėdas — apie internuotų japonų stovyklą. Filmavimas turėjo prasidėti po mėnesio. Scenarijus buvo puikus, tačiau fermerio žmonos iš Šiaurės Dakotos vaidmuo šiuo metu Hanei vargiai įkandamas. Ji net džiaugėsi, kad pastarųjų dienų nuovargis nepaliko jai jėgų abejoti.

Aptarti su ja sutarties detales Arturas puikiausiai galėjo ir telefonu, atvažiavo veikiausiai tik todėl, kad nebuvo įsitikinęs, ar Hanė tikrai pasirašys sutartį. Bet ji davė žodį ir neketino jo laužyti, kad ir kokios būtų pasekmės.

Hanė tikrai nesitikėjo, kad jos susitarimas su Eriku Artūro nenustebins. Šis netgi pagyrė kai kuriuos formalius sutarties punktus. Veikiausiai vyrai jau buvo ne kartą susitikę, bet Arturas į smulkmenas nesileido, o Hanė neklausinėjo. Net apsidžiaugė, kad su Eriku bendrauti teks ne jai, o Artūrui.

Hanė norėjo sužinoti ir apie patį Eriką, bet paklausti niekaip nerado tinkamų žodžių. Prieš tris mėnesius, sausio pabaigoje, Lili sušaukė plačiai nuskambėjusią spaudos konferenciją ir papasakojo vaikystėje tapusi seksualinio priekabiavimo auka. Pranešimuose apie spaudos konferenciją buvo rašoma, kad drauge su Lili dalyvavo jos motina Helena ir Erikas. Kadangi apie jokius Lili kaltinimus Erikui užsiminta nebuvo, Hanė galėjo tik numanyti, jog ankstesnieji kaltinimai buvo susiję su vaikystėje Lili patirtu psichologiniu sukrėtimu ir savo dukteris Erikas atgavo.

Hanė pajuto peršulį akyse ir pamėgino nukreipti dėmesį kitur — įbedė nosį į šūsnį sučiurintų sąskaitų.

— Tikiuosi, Erikas neparūpino man dar tuzino projektų.

— Vaje, kaip užsiplepėjome! — Arturas labai susirūpinęs pažvelgė į savo roleksą. — Jau vėlu, galiu nespėti į lėktuvą.

— Ar jis... Sakei, buvo sužeistas...

— Juk sakiau, Hane. Jam viskas gerai. Sužeidimas lengvas. — Arturas pamosavo karuselių priėmimo dokumentais ir pakštelėjo Hanę į skruostą. — Pakeliui perduosiu šiuos popierius. O tu pagalvok apie save. Nenusiplūk negyvai per šio savaitgalio iškilmes!

Arturas pašnairavo į ją ir Hanė suprato: jis nėra sužavėtas jos išvaizda. Pastaruoju metu ji gyveno beveik be miego. Nuolat jautėsi įsitempusi kaip styga ir tik apsilankymai ligoninėje leido šiek tiek atsipalaiduoti. Nervinį išsekimą keitė kone žvėriškas agresyvumas, kai dėl kiekvieno menkniekio prarasdavo savitvardą. Ir tik alinantis darbas padėdavo nuvyti mintis apie Eriką.

— Aš atlaikysiu.

Kai durys įkandin Artūro užsidarė, Hanė dar kartą paskambino telefonu ir išėjusi iš „Gardo“ patraukė į parką.

Iškilmes „Juodojo griausmo“ atkūrimo proga Hanė numatė šeštadienį — atsargoje dar trys dienos. Buvo jau ir taip iki ausų paskendusi skolose, todėl dar keli papildomi tūkstančiai jos nebejaudino. Apygardos šeimos reikalų taryba parengė jai septyniasdešimt penkių skurstančių šeimų sąrašą ir Hanė pakvietė jas į šventines iškilmes. Šventė neturėjo būti itin prabangi, bet viskas nemokamai: vaišės, keli išnuomoti atrakcionai, skirti mažyliams, keli žaidimų automatai ir, žinoma, „Juodasis griausmas“.

Hanė vėl nuėjo prie amerikietiškųjų kalnelių. Maudė visą kūną — ir dėl nervinės įtampos, ir nuo kasdienio sekinančio darbo. Šiandien trečiadienis. Jeigu viskas klosis gerai, vakare įvyks pirma bandomoji „Juodojo griausmo“ kelionė. Ir tada jai liks kelios dienos viską iki smulkmenų išblizginti prieš šeštadienį susirenkant publikai į oficialų atidarymą. O po dviejų savaičių ji jau bus Kalifornijoje.

Kai pasirodė Hanė, dažytojų brigada paskutiniais potėpiais dailino juodą tviskantį stotelės pastatą. Viduje, apdengtas plastiko plėvele, stovėjo suremontuotas traukinys su septyniais purpuriniais ir juodais vagonėliais. Elektrikai jungė valdymo pultą, o inžinieriai ir vyresnysis projekto meistras buvo bebaigią skrupulingą patikrą. Šiandien pirmą kartą bus paleistas „Juodojo griausmo“ smagratis, kurį suks šimtų arklio galių variklis. Dabar buvo tikrinami stabdžiai ir vis dar tikimasi vakarop paleisti trasa vagonėlius, prikrautus maišų su smėliu.

Baigiantis darbams dauguma statybininkų iš parko išvyko, dabar, nutilus šaižiam diskinių pjūklų žviegimui ir plaktukų kaukšėjimui, aikštelėje buvo neįprastai tylu. Hanė sustojo prie dar neišvežtos statybinių atliekų krūvos ir pažvelgė į didžiulį paveikslą, pakabintą virš įėjimo į sotelės pastatą.

Paveikslas buvo nuostabus, net puikesnis už tą, kuris kabėjo senuosiuose „Siaubo namuose“. Jame visu gražumu buvo pavaizduota kalnelių panorama — maištaujančio dangaus su audros debesimis ir žaibų zigzagais fone jie galingai kilo į viršų lyg laukinis mustangas. Paveiksle vyravo ryškios spalvos — purpurinė, juoda ir audrą pranašaujanti pilka, iš jo, kaip ir nuo paties „Juodojo griausmo“, sklido nesuvaldoma energija. Šis meno kūrinys specialaus sunkvežimio kėbule buvo atvežtas iš Vinston Seilemo Šiaurės Karolinos valstijoje. Apatiniame dešiniajame paveikslo kampe galėjai įžiūrėti dailininko parašą — Gordonas T. Delavis. Gordono talentas dar kartą paliudijo, kaip dažnai Hanė buvo neteisi.

Ji prisiminė paskutinį pokalbį telefonu su Šantale, tiksliau, pusseserės monologą, kokia nuostabi esanti grožio mokykla, kurioje ji mokosi kirpėjos amato. Hanė pasitrynė pavargusias akis. Kiek kartų Dešas mokė ją nesikišti į kitų žmonių gyvenimą!

Priėjo projekto vadovas Sendis Komptonas.

— Hane, jau esame pasirengę krauti į vagonėlius smėlio maišus ir pradėti bandomąjį važiavimą.

Hanę apėmė ir džiaugsmas, ir nerimas. Vadinasi, pagaliau tai įvyks!

— Nesistebėk, jeigu traukinys iškart neįveiks viso kelio, — pasakė Sendis. — Trasa dar neįvažinėta, teks kai ką patvarkyti. Nemalonumai gali tykoti kylant, o spiralė taip pat gali paišdykauti.

— Supratau, — linktelėjo Hanė.

Dar tris valandas ji stebėjo, kaip „Juodasis griausmas“ palengva atgyja. Prikrautas smėlio maišų traukinukas narčiai kilo į kalną — stabtelėdavo, tada vėl pajudėdavo, sustodavo, kol variklis galų gale buvo tobulai sureguliuotas. Kai pagaliau jis pasirodė viršūnėje ir ėmė leistis į pirmą pakalnę, Hanė pajuto, kad pati yra pasirengusi šauti į dangų. Sėkmingai įveikęs likusią trasos dalį, taip pat ir spiralę, traukinukas sugrįžo į stotį aidint kurtinamiems susirinkusiųjų sveikinimams.

„Juodasis griausmas“ vėl stojo į rikiuotę!

Likusios dienos Hanei pralėkė lyg akimirka. Ketvirtadienį kalneliai buvo parengti išbandyti su keleiviais ir po pirmosios kelionės inžinieriai iš džiaugsmo nesitvėrė kailyje. Nors kai kuriuose trasos ruožuose dar reikėjo pasikrapštinėti, kad leidimasis neatrodytų toks siaubingas, „Juodasis griausmas“ neapvylė — jis buvo greitas, gniaužiantis kvapą, nesulaikomas.

Ketvirtadienį pavakare Sendis pranešė Hanei, kad saugumo bandymai atlikti sėkmingai. Ir paklausė, gal ji pati norėtų pasivažinėti antru bandomuoju reisu.

Hanė papurtė galvą.

— Dar ne.

Penktadienį ji taip pat nepanoro dalyvauti bandymuose. Nors šiomis dienomis teko suktis kaip voverei rate, atsisakė ji ne dėl šios priežasties, o todėl, kad aplinkui buvo per daug žmonių. Valdymo pulto operatorius sutiko ateiti į parką šeštadienį kuo anksčiau prieš atidarymą. Tada ji ir leisis į pirmąją savo kelionę.

Hanė apsidairė. Didžioji parko dalis saugumo sumetimais buvo aptverta, o likusi jos akivaizdoje budo naujam gyvenimui. Šalia „Juodojo griausmo“ stotelės pastato darbininkai montavo mažų kavinukių įrenginius, išsinuomotos karuselės jau puikavosi tose vietose, kur stovėta senųjų. Pačių mažiausių lankytojų laukė pripučiami mėnuleigiai ir visokiausių žaidimų palapinės — tuo pasirūpinti žadėjo vietinės bažnyčios bendruomenės nariai. Bet brangiausias jos kūdikis buvo „Juodasis griausmas“.

Jį atstatyti Hanei atsiėjo apie milijoną dolerių. Ji ne tik liko be skatiko, bet ir iki ausų įklimpo į skolas, tačiau dėl nieko nesigailėjo. Rytoj auštant sės į vagonėlį ir pažiūrės, ar pajėgs prisiliesti prie amžinybės, kuri galutinai sutaikys ją su Dešo mirtimi.

Hanė pastebėjo mažą mergytę, matyt, kurio nors darbininko dukrą, įtemptai stebinčią „Juodojo griausmo“ apybraižas. Mergytė buvo taip atkraginusi galvą, kad jos juodų tiesių plaukų galiukai lietė džinsų juosmenį. Veidas atrodė be galo rimtas, priėjusi artyn Hanė nejučia nusišypsojo.

— Sveika! Ko nors ieškai?

— Aš laukiu tėčio.

Mergaitės plaukai buvo susegti keliais skirtingais, vienas prie kito nederančiais segtukais. Mažylė mūvėjo džinsais, vilkėjo sportiniais marškinėliais su atlaso aplikacija, vaizduojančia raudonos ir geltonos spalvų buksyrinį katerį, avėjo panešiotais „Nike“ sportbačiais, o ant rankos turėjo žviegiančiai rožinę apyrankę, visą nusagstytą sidabriškais žibučiais.

— Pasirodo, šitie amerikietiškieji kalneliai iš tiesų didžiuliai, — pasakė ji.

— Tai jau tikrai.

Mergytė atsigręžė ir tiriamai nužvelgė Hanę.

— Ar važiuoti jais labai baisu?

— Greitis pašėlęs.

— Aš nebijočiau, — pasigyrė mažylė. — Aš išvis nieko nebijau. — Ir jos veidelis paniuro. — Na, tik naktimis kartais pasitaiko košmarų.

— O ar esi važiavusi amerikietiškaisiais kalneliais? — pasidomėjo Hanė.

— Tik tais, kurie skirti visai mažiems vaikams.

— Gaila.

Mažoji piktai sušnopavo.

— Kai buvome „Disnėjaus pasaulyje“, ketinau pasivažinėti „Kosminiu kalnu“, bet tėtis neleido dėl tų baisių sapnų. Jis buvo labai negeras! Ir privertė greitai išvažiuoti, sakė, kad aš per daug supykau.

Hanė pasistengė nuslėpti šypseną.

— O kaip ten viskas buvo?

— Aš mečiau savo vaflinį ragelį su ledais, bet į jo marškinius juk pataikiau netyčia, jis neturėjo taip greitai mūsų išvežti.

Hanė nesusilaikė ir sukikeno — šiaip ar taip, nebuvo atsakinga už šitos guvios mažos išdykėlės auklėjimą. Kažkuo ji Hanei priminė kitą mažą mergaitę, taip pat narsiai nėrusią į gyvenimą. Mažylė pasipiktinusi pažvelgė į Hanę.

— Visai nejuokinga!

Hanė kaipmat surimtėjo.

— Atsiprašau! Tu teisi. Tikrai, koks čia juokas, kai reikia taip greitai išvažiuoti iš „Disnėjaus pasaulio“!

— Tėtis jau sakė, kad neleis man pasivažinėti „Juoduoju griausmu“. Net verkiau, bet jis vis tiek neapsigalvojo. Jis tikrai labai negeras! — Vos spėjusi tai pasakyti mergytė plačiausiai nusišypsojo pamačiusi kažką Hanei už nugaros. — Tėti! — klyktelėjo ji ir šoko iš vietos.

Išgirdusi už nugaros atodūsį Hanė nusišypsojo. Įdomu, kuris darbininkas yra šios mažos nenaudėlės tėvas? Jau ketino atsigręžti ir pažiūrėti, bet išgirdo tą nepamirštamą balsą:

— Viešpatie Dieve, praėjo vos penkios minutės, Reičele! Nagi, pasižiūrėk į savo alkūnę! Juk prašiau palaukti, kol nuvesiu Bekę į vonios kambarį.

Pasviro visas Hanės pasaulis. Ją užgriuvo jausmų lavina — nuo veriančio džiaugsmo iki dusinančios baimės. Ūmai susigriebė, kad stovi murkšlinais džinsais, neplauta galva. Ką jis čia veikia? Kodėl nesilaiko atokiau, kad jai negrėstų pavojus? Palengva atsigręžusi Hanė susidūrė su juo akis į akį.

— Sveika, Hane!

Priešais stovėjo žmogus, kurio ji niekada nepažinojo. Prašmatnus nepažįstamasis, net ne žmogus, o pusdievis, ant kurio židinio atbrailos stovi paauksuotas „Oskaras“, o po kojomis voliojasi pasaulinio masto agentai. Akidangtis dingęs. Vietoje ilgų, taip įsirėžusių jai į atmintį plaukų — civilizuota dviejų šimtų dolerių vertės šukuosena: meistriškai pakirpti išpuoselėti plaukai nesiekė apykaklės. Drabužiai klykte klykė apie savininko turtą ir europietiškų stilių: marškiniai — ne minkštos flanelės, o tiesiai iš dizainerio krautuvėlės, nublukusių džinsų vietoje laisvai krintančios kelnės smulkiais pilkais dryželiais tamsesniame fone. Nusiėmęs brangius akinius nuo saulės įsikišo į marškinių kišenėlę. Garsios kino žvaigždės turkio spalvos akys nerodė jokių emocijų.

Atskirus gabalus Hanė pamėgino sudėti į visumą, šitą žvaigždę sujungti su anuo klounu, anuo darbininku, o visų pirma su tuo žmogumi, kuris leido jai pamatyti savo sielos demonus, — bet neįstengė.

Iki tol, kol jis nukreipė akis į savo dukteris. Tą pačią akimirką ištirpo visa, kas netikra, ir Hanė iškart suprato: priešais ją stovintis žmogus yra tas pats, kuris tą naktį prieš keturis mėnesius, kai jie sėdėjo „Juodojo griausmo“ viršutinėje aikštelėje, apnuogino prieš ją sielą.

— Matau, su Reičele jau susipažinai, — tarė Erikas. — O čia jos sesuo Bekė.

Hanė pažvelgė į kitą mergaitę, kurios rankytė buvo paskendusi jo delne, bet nespėjo nieko pasakyti: Reičelė ištrūko iš tėvo ir pribėgo prie jos.

— Bekė serga Dauno liga, — karštai sukuždėjo ji, o tas kuždesys buvo ganėtinai garsus, kad išgirstų visas pasaulis. — Nesakykite jai nemalonių dalykų. Gal ji ir kitokia negu visi, bet tai nereiškia, jog nieko nesupranta.

Hanė tik vargais negalais atgavo kalbos dovaną. Juk negalėjo paaiškinti Reičelei, kad amą prarado išsigandusi ne sesutės ligos, o tėvo pasirodymo.

— Sveika, Beke, — pagaliau išspaudė virptelėjusiu balsu. — Malonu su tavimi susipažinti.

— Labas, — droviai atsakė Bekė.

Matyt, Hanės elgesys atitiko Reičelės lūkesčius, nes ji pritariamai palinksėjo galva ir sugrįžo pas tėvą.

Hanė susikišo pirštus į užpakalines džinsų kišenes ir pirmą kartą kreipėsi į Eriką:

— Aš... aš maniau, kad tu filmuojiesi.

— Ką tik baigiau. Ir nusprendžiau, jog negaliu praleisti tokio svarbaus įvykio, — pasakė jis ir bereikšmiu žvilgsniu pažvelgė į „Juodąjį griausmą“.

— Aš tavęs nelaukiau, — Hanė pati nustebo taip pasakiusi.

— Žinoma, net nesitikėjau, kad lauksi. — Jo burna lyg bjauraus berniūkščio ciniškai išsiviepė, po tokia grimasa jis visada slėpdavo nuoskaudas. — Kaip pavyko tavo stebuklingasis paslaptingas pasivažinėjimas?

— Aš... aš dar nesi važinėjau.

Erikas kilstelėjo antakį.

— Lauki pilnaties?

— Nereikia taip, Erikai.

Ją pertraukė Reičelė, mergaitės tonas buvo aiškiai smerkiantis:

— Aš prisimenu, tu sakei, kad Hanė — suaugusi. O ji tokia mažytė!

— Pakaks, Reiče.

— Lažinuosi, kad jau trečioje klasėje ją praaugsiu. Ji per maža, kad būtų suaugusi.

— Reičele... — Eriko balse pasigirdo grėsmingos gaidelės.

— Viskas gerai, Erikai. — Reičelės žodžiuose aiškiai glūdėjo iššūkis ir Hanė pajuto savotišką susižavėjimą, ką ir kalbėti apie keistą sielų giminystę. Apie šitokius iššūkius ji žinojo viską.

— Aš, mieloji, gal ir smulkoka. Užtai kieta.

— Aš taip pat, — negalvodama išrėžė Reičelė.

— Matau, bet tau dar teks palūkėti, kol tapsi tokia kaip aš. — Hanė įsirėmė į šonus. — Vadovavau šitam parkui, kai buvau nedaug vyresnė už tave. Čia svarbiausia ne žmogaus išvaizda, o vidus. Ir niekas, kas turi nors lašą proto, su manimi neprasidės!

— O Viešpatie! — sumurmėjo Erikas. — Taip ir žinojau, kad šito neišvengsiu!

Reičelė pirmą kartą pažvelgė į Hanę su šiokia tokia pagarba.

— Ar esate tokia stipri, kad išdrįstumėte susiremti su vyru?

— Nors ir su tuzinu, — daug negalvodama pareiškė Hanė.

— Man teko susiremti su seneliu Gajumi. Jis negražiai mane lietė.

Supratusi, kad už šių žodžių slypi nepalyginamai daugiau, negu atskleidė plačiai pagarsintas Lili pasakojimas, Hanė pasijuto priblokšta. Ji pasistengė nuslėpti siaubą; vienintelis jausmas, kurį leido sau parodyti, buvo pagarba.

— Galiu lažintis, jis pasigailėjo su tavimi susirėmęs.

Reičelė energingai linktelėjo.

— Aš tikrai garsiai spiegiau ir rėkiau, o tada tėtis jį prilupo. Seneliui Gajui teko važiuoti į specialią ligoninę, skirtą... — Ji klausiamai pažvelgė į tėvą.

— Skirtą alkoholikams, — pakuždėjo šis reikiamą žodį.

— Į ligoninę, skirtą alkoholikams, — tęsė Reičelė. — Ir dabar mudviem su Beke nebereikia su juo būti. O tėtis sakė, kad niekada niekam neleisčiau žiūrėti į savo kelnaites.

— Teisingai, — pritarė Hanė. — Kai kurie dalykai yra tik tavo vienos, tiesa?

Bet Reičelė jau pamiršo praeitį. Jos akys nukrypo į „Juodąjį griausmą“.

— Aš juk nesu maža. Nesuprantu, tėti, kodėl man negalima pasivažinėti „Juoduoju griausmu“!

— Verčiau baikime šį ginčą, — ryžtingai pareiškė Erikas.

Pamačiusi, kad bręsta konfliktas, Hanė nusprendė jį užgniaužti.

— Kur jūs apsistojote?

— Miesto viešbutyje.

— Nesuprantu, kodėl negalime apsistoti čia, kaip anksčiau tu, tėti. — Reičelė pasisuko į Hanę. — Tėtis pasakojo, kaip padėjo statyti „Juodąjį griausmą“, juk taip, tėti? Ir gyveno čia, šitame pramogų parke.

— Reičele, čia ne visai parkas, — perspėjo Hanė. — Jeigu tikiesi pamatyti ką nors panašaus į „Disnėjaus pasaulį“, nusivilsi. Čia yra tik tai, ką regi prieš akis. „Juodasis griausmas“ ir keli pasiskolinti atrakcionai, kuriuos pirmadienį ryte teks grąžinti.

— O man nesvarbu. Na, kodėl mes negalime apsistoti parke, ten, kur tu gyvenai, tėti? Bekė taip pat nori, tiesa, Beke?

Bekė paklusniai linktelėjo galvą.

— Bekė noli likti čia.

— Man labai gaila, mergaitės!

Reičelė įsikibo tėvui į ranką.

— Jeigu liksime viešbutyje, visi kibs prie tavęs reikalaudami autografų, kaip tada, lėktuve. Aš noriu pasilikti čia. Ir Bekė to nori. Ji jau nebesišlapina į lovą, todėl jūs, Hane, galite nesijaudinti.

Bekė taip droviai pasižiūrėjo į Hanę, kad ši neiškentusi nusišypsojo.

— O aš ir nesijaudinu.

Erikas nežiūrėjo į Hanę. Ne, jis neatplėšė akių nuo dukters.

— Atleisk, Reičele, bet nemanau, kad tai geras sumanymas.

— O prisimeni, kai pirmą kartą buvome apsistoję viešbutyje, aš sapnavau baisius sapnus ir be perstojo rėkiau. Tada atėjo tas žmogus, ėmė belsti į duris ir pasakė, kad iškvies policiją.

Hanė pastebėjo Eriko neryžtingumą, ir nors nežinojo visų smulkmenų, susiprotėjo, dėl ko jis suka galvą.

— Erikai, aš neprieštarauju, — beaistriu balsu ištarė ji. — Pats spręsk.

— Prašau, tėtuk! Labai prašau!

Erikas gūžtelėjo pečiais.

— Atrodo, nelabai turiu iš ko rinktis, tiesa?

Reičelė džiugiai suspigo ir ėmė šokinėti. Bekė taip pat spygtelėjo ir įkandin sesers ėmė šokčioti vietoje.

— Eime pasivaikščioti. — Reičelė čiupo Bekę už rankos ir nubėgo prie karuselės, kuri pro medžius buvo vos matoma.

— Toli nenubėkite! — įkandin šūktelėjo Erikas.

— Gerai, — atsišaukė Reičelė.

— Vis tiek nubėgs, — atsiduso Erikas. Jis atsisuko į Hanę. — Galėjai nesutikti.

— Ir įsivelti į ginčą su tavo dukryte? Na ne, dėkui!

Jis nusišypsojo.

— Su ja nelengva, tiesa?

— Ji nuostabi, pats puikiai žinai.

Tarp jų pakibo nejauki tyla. Erikas įsikišo ranką į kelnių kišenę.

— Ketinau atvažiuoti čia vienas, bet kai pasakiau apie tai Reičelei, ji tapo nevaldoma!

— Tikriausiai bijojo, kad nesugrįši.

Eriko veidas apniuko.

— Ko gero, jau supratai, kad Lili tėvas prie jos priekabiavo, nuo tada kone kiekvieną naktį ją kamuoja košmarai.

Kai Erikas jai viską papasakojo, Hanės vos nesupykino.

— Net valandėlei atplėšti ją nuo savęs man būna nelengva. Su mumis dirbęs vaikų psichiatras pataria neskubėti ir aš jam pritariu. Reičelei reikia laiko, kad vėl pasijustų saugi.

— Taip, žinoma.

— Joks vaikas neturėtų patirti to, ką teko patirti jai, — karčiai ištarė jis.

Hanė panoro jį paliesti, bet tik pažvelgė į amerikietiškuosius kalnelius.

— Rytoj ji tave pribaigs reikalaudama pasivažinėti „Juoduoju griausmu“.

— Žinau. Ir dėl to neturėjau jos čia vežtis, bet kai galva pilna rūpesčių, kažkaip nepagalvojau.

Kodėl jis atvažiavo? Klausti Hanė nesiryžo, o pats šia tema kalbėti Erikas, regis, nenorėjo.

— Atrodo, man metas į žvalgybą, — pasakė jis.

Hanė pažiūrėjo į karuselę. Kaip Erikas ir spėjo, mergaitės buvo dingusios.

— Ko tu čia atvažiavai, Erikai?

Šis pažvelgė į ją ekrano žvaigždės žvilgsniu.

— Aš turiu susigaudyti savo gyvenime, Hane. Noriu išsiaiškinti, ar mudu turime ateitį, ar aš tik save apgaudinėju.

Toks atvirumas sukėlė jai ir nuostabą, ir nerimą. Hanė suprato: tikrasis Erikas jai tebėra nepažįstamas, ji nežino, kaip su juo elgtis.

— Erikai, aš...

Ją pertraukė Reičelės balsas iš už medžių.

— Tėtuk, žiūrėk, ką mes radome!

— Turiu eiti. Užsuksime pas tave šeštą valandą ir nusivešime pavakarieniauti.

— Nemanau, kad...

— Apsirenk kaip nors gražiai.

Ji žiojosi prieštarauti, bet Erikas jau buvo dingęs.

Hanė apsivilko vienintelę suknelę, kurią buvo atsivežusi — paprastą, glaudžiai aptempiančią figūrą, nefrito spalvos ir gerokai virš kelių; apsimovė derančias prie jos kojines ir apsiavė taip pat nefrito spalvos vakarinius batelius. Kuklią apskritą suknelės iškirptę puošė sunkus egiptietiškas aukso vėrinys. Dar vienas jos papuošalas buvo vestuvinis žiedas.

— Čia tai bent! — Reičelė sukinėjosi po namelį ant ratų ir jį apžiūrinėjo. — Kaip čia šaunu, tėti! O kodėl mes negalime gyventi tokiame namelyje?

— Ką gi, rytoj pat parduodu namą.

— Beke, jis kalba sal-kas-tiškai.

— Sarkastiškai. — Erikas nevalingai pataisė dukterį nepajėgdamas atplėšti akių nuo Hanės Džeinės Mun Kugan.

Ji pasilenkė, kad Bekė galėtų paliesti vėrinį, ir žiūrėdamas į dukterį, suleidusią pirštus į ilgus Hanės plaukus, Erikas stengėsi negalvoti, kad ir pats norėtų taip padaryti.

— Aš sėsiuosi šalia Hanės, — pareiškė Reičelė, kai visi išėjo iš namelio ir pasuko į aikštelę, kurioje buvo palikę išsinuomotą automobilį. — O tu, Beke, sėskis ant priekinės sėdynės su tėčiu.

Jo nuostabai, Bekė pasipriešino:

— Aš ilgi noriu su Hane!

— Ne, kvailute, aš anksčiau už tave susipažinau su Hane!

Hanė atsistojo tarp mergaičių ir paėmė jas už rankų.

— Atsisėsime ant užpakalinės sėdynės visos trys, tegu jūsų tėtis būna mūsų vairuotojas.

— Nuostabu, — sumurmėjo jis pradėdamas apgailestauti, kad nepasiėmė mergaičių auklės ir dabar negalės nė valandėlės pabūti su Hane dviese.

Kai atnešė desertą, jis dar labiau dėl šito pasigailėjo. Kita vertus, ramiai pasikalbėti vis tiek nepavyktų — kaskart, kai jis paimdavo šakutę, prie stalo išdygdavo koks nors autografų medžiotojas.

Priešpriešiais sėdinti Hanė net švilptelėjo, kai Bekė suskaičiavo ant stalo stovinčias vandens stiklines.

— Nieko sau, Beke, pasirodo, tu puikiai skaičiuoji!

Nuo tada, kai Erikas grįžo, Bekė išties pražydo. Liovėsi šlapintis į lovą ir smarkiai patobulino kalbėjimo įgūdžius. Su nepažįstamais žmonėmis šiaip nedrąsi, su Hane ji tarškėjo kaip šarka.

Eriko žvilgsnis nukrypo į Reičelę. Per pietus ji kelis kartus šoko ginčytis su Hane, bet šiai kaskart pavykdavo paimti viršų. Erikas vis laukė, kad Reičelė tuoj užsiplieks, tačiau tarp jų, atrodo, nusistovėjo savotiškas savitarpio supratimas. Negali sakyti, kad Erikas dėl to būtų labai stebėjęsis. Viskuo, išskyrus išvaizdą, Reičelė atrodė veikiau Hanės nei Lili duktė. Abi buvo vaidingo būdo, netgi agresyvios, bet ištikimos, minkštos ir švelnios širdies. Abi turėjo aibę kitų trūkumų, apie kuriuos jis nenorėjo net galvoti, — ko vertas vien bukas užsispyrimas!

Nusiminusi, nes visą Hanės dėmesį pasiglemžė sesuo, kitoje stalo pusėje sėdinti Reičelė aplaižė šaukštelį ir užsidėjo ant nosies. Hanė nekreipė į tai dėmesio, kol šaukštelis nukrito, tada pagyrė Reičelės suknelę.

Eriko mintys peršoko prie Lili. Juodu kalbėjosi vos prieš savaitę. Lili lankėsi pas garsų psichoterapeutą — tą patį, kuris pagelbėjo Reičelei, ir buvo ramesnė negu kada nors anksčiau. Ji išpirko savo nusidėjimus suteikdama Erikui visas teises rūpintis dukterimis, teisingai nusprendusi, kad jam tai seksis geriau.

Po vieno iš pirmųjų susitikimų su psichoterapeutu tarp jų įvyko pokalbis.

— Aš labai myliu mergaites, — kaip per išpažintį kalbėjo Lili. — Bet, regis, man gera su jomis tik tada, kai šalia esi tu ir jas prižiūri. Norėčiau būti joms mama-teta.

— Ką turi omenyje?

— Na, žinai... Atvažiuoti į miestą... Apipilti jas dovanomis. Apiberti bučiniais... O tada dingti ir suteikti tau galimybę jas auginti... Manai, kad esu pabaisa?

Erikas papurtė galvą.

— Ne, aš taip nemanau.

Jis žinojo: savo praeities įvykius Lili stengiasi matyti kuo šviesesnius, o mergaitės priprato, kad motina jų gyvenime čia atsiranda, čia vėl dingsta. Visai kitas dalykas, kai nebūna jo, — kaip tik todėl vaikus jam teko vežtis į Pietų Karoliną.

— Ar naktimis tu sapnuoji pabaisas? — paklausė Reičelė Hanės.

— Kartais, — trumpai atsakė Hanė.

— Baisias?

Hanė nejučia žvilgtelėjo į Eriką ir greitai nukreipė žvilgsnį.

— Baisokas.

Reičelė mąsliai ją apžiūrinėjo.

— Ar tu ketini tekėti už tėčio?

— Užteks klausinėti, Reičele, — įsikišo Erikas ir paprašė padavėjo sąskaitos. Iš įsitempusio veido buvo aišku: jis bijo išgirsti Hanės atsakymą.

32

Pirmiausia Hanė pabučiavo į kaktą Reičelę, tada — Bekę.

— Ramios nakties, mergaitės.

— Labanakt, — pro miegus sumurmėjo Bekė.

— Labos nakties, Hane. — Šiuos žodžius Reičelė palydėjo trimis skambiais oro bučiniais.

Kol Erikas atsisveikino su mažylėmis nakčiai, Hanė išsprūdo iš miegamojo. Jautėsi pamaloninta, kad mergaitės pareikalavo jos dalyvauti guldymo miegoti rituale, bet dabar, kai viskas baigta, vėl pasijuto tuščia ir vieniša. Vis dėlto Dešas buvo neteisus neleidęs jai turėti kūdikio.

Jai už nugaros Erikas tarpduryje pasakė dukterims:

— Mudu su Hane ketiname šiek tiek pasivaikščioti. Netoli. Langas atviras, jeigu pašauksite, aš išgirsiu.

— Tėti, pažadėk, kad sugrįši, — paprašė Reičelė.

— Na žinoma, Reičele. Būtinai sugrįšiu. Visada sugrįšiu. — Iš ypatingų jo balso intonacijų galėjai suprasti, kad šis ritualas kartojasi nebe pirmą kartą.

Hanė ne itin norėjo su juo eiti, bet Erikas jau stovėjo šalia suėmęs už alkūnės ir lengvai stumtelėjo ją durų link. Prisilietė prie jos pirmą kartą.

Naktis buvo šilta. Mėnulis taip žemai kabėjo danguje, kad atrodė lyg mokyklinio spektaklio dekoracija. Erikas buvo palikęs namie švarką ir kaklaraištį, jo marškiniai mėnulio šviesoje švytėjo blyškiai žydra spalva.

— Tu buvai labai maloni su mergaitėmis. Reičelė tokia reikli, kad šalia jos dauguma suaugusiųjų Bekės tiesiog nepastebi.

— Man buvo smagu su jomis pabūti. Neprastai jas išauklėjai, Erikai.

— Šie mėnesiai buvo nelengvi, bet dabar mes jau tvirčiau stovime ant kojų. Lili atidavė mergaites auginti man.

— Puiku, nors daugeliui toks darbas atrodytų ne tiek malonus, kiek varginantis.

— Man patinka būti tėvu.

— Matau.

Hanė dar kartą pagalvojo, kaip karštai troško sukurti šeimą ir kam nors padovanoti tokią vaikystę, apie kokią svajojo pati. Kiek save atsiminė, visada norėjo būti šeimoje, kur visi vienas kitą myli, ir šis noras buvo jos gyvenimo variklis. Jis ir dabar tebebuvo gyvas. Tik susituokusi su Dešu Hanė suprato, ką reiškia būti kieno nors gyvenimo dalimi. Praradusi neįkainojamą meilės dovaną ji prarado visą gyvenimą.

Kurį laiką jie ėjo tylėdami, kol pasiekė ežerą. Erikas apsidairė ir pažvelgė į „Gardą“. Gerai išlavintas aktoriaus balsas liovėsi jo klausyti ir nuskambėjo nelygiai:

— Hane, nevažiuok rytoj „Juoduoju griausmu“!

Kone butaforinio mėnulio šviesoje Eriko galva ir pečiai žvilgėjo sidabru, jis atrodė stambesnis negu buvo iš tikrųjų, visai kaip ekrane. Tačiau priešais Hanę stovėjo ne kino žvaigždė, o gyvas žmogus. Ir joje užvirė kankinanti kova — nenumaldomas noras pulti jam į glėbį grūmėsi su neviltimi, kai vien tokia mintis prilygo išdavystei.

— Erikai, dėl šitų kalnelių aš paaukojau viską. Man nieko daugiau neliko.

— Tavęs laukia aktorės karjera.

— Bet juk žinai, kaip tai mane gąsdina.

Jo balse pasigirdo kartėlis.

— Tu sudarei sutartį su manimi. Pardavei sielą velniui, todėl gali leistis į magiškąjį pasivažinėjimą kalneliais.

Aš pardaviau sielą angelui, — pamanė Hanė, bet garsiai prieštarauti nesiryžo.

— Man nelemta tapti panašiu net į Dešo šešėlį, ar ne? — piktai sušnypštė Erikas.

— Čia ne varžybos. Aš nieko su niekuo nelyginu.

— Man pasisekė, nes nesunku suvokti, kas pralaimėtų. — Balse nebuvo nė lašo savigailos, jis tiesiog ramiai dėstė faktus. — Dešas amžiams liks neprilygstamas: su balta skrybėle, su žėrinčia alavine žvaigžde, prisegta prie marškinių. Gėrio, kilnumo ir didvyriškumo įsikūnijimas. O aš visada buvau artimesnis tamsiajai gyvenimo pusei.

— Tai tik kinas. Su tikru gyvenimu neturintis nieko bendra.

— Ką tu mėgini įtikinti, ponia Kugan? Mane ar save? Tiesa yra labai paprasta. Tu jau turėjai patį geriausią sutuoktinį pasaulyje, antrą vietą užimančio paties geriausio tau nereikia.

— Nedrįsk šitaip galvoti apie save, — su skausmu ištarė Hanė. — Antroji vieta — ne tau.

— Tai kodėl tau taip svarbu rytoj pasivažinėti kalneliais?

Ji nerado ką atsakyti. Negailestinga Eriko logika jos tikėjimą amerikietiškųjų kalnelių galia vertė paiku svaičiojimu. Hanė norėjo, bet nepajėgė paaiškinti, jog nori atgauti prarastą tikėjimą Dievu, tikėjimą, kad meilė šiame pasaulyje stipresnė už blogį. Jai niekada nepavyks paaiškinti Erikui, kodėl yra įsitikinusi, jog galės vėl atgauti viltį, prisiliesti prie amžinybės ir taip atsisveikinti su Dešu. Nusiminimas kuždėjo žodžius, kurie, užuot pataisę padėtį, ją tik blogino:

— Aš privalau jį surasti! Dar nors kartą!

Eriko akys patamsėjo iš skausmo, o balsas virto kimiu urzgimu:

— Šito aš neištversiu.

— Tiesiog tu nesupranti!

— Aš suprantu, kad myliu tave ir noriu vesti. O dar suprantu, kad mano meilė be atsako.

Nuo audringo jausmų antplūdžio Hanei pakirto kojas. Pasaulio blogiui Erikas surentė aibę užkardų ir dabar tos užkardos atrodė neįveikiamos. Dėl to ji mylėjo Eriką dar labiau — nuostabų iškankintą žmogų, iš prigimties pernelyg pažeidžiamą, kad po visų išmėginimų liktų nesužalotas. Tačiau jos širdyje tebebuvo kitos meilės pėdsakai, meilės, su kuria išsiskirti be skausmo ji negalėjo.

Hanė atsigręžė į jį.

— Atleisk man, Erikai. Gal po rytojaus ryto aš galėsiu pamąstyti apie ateitį, bet...

— Ne! — sušuko Erikas. — Aš daugiau nesirengiu kautis su šmėkla. Susirasiu geresnį užsiėmimą.

— Erikai, liaukis... Su tavimi tai nesusiję.

— Tiesiogiai susiję, — piktai pareiškė jis. — Aš negaliu kurti ateities su moterimi, kuri nuolat dairosi atgal. — Jis sugniaužė kumščius kišenėje. — Buvo didžiausia klaida atsivežti čia mergaites. Jų gyvenime ir taip užtektinai sumaišties. Juk žinojau, kad tu joms patiksi, todėl neturėjau taip rizikuoti. Aš pats gal ir pajėgčiau dar dešimt ar dvidešimt metų siekti tavo rankos, kol tu svarstytum, ar verta lipti iš kapo. Bet jos per dažnai buvo apgaudinėjamos, kad galėčiau leisti brautis į jų gyvenimą žmogui, neįstengiančiam duoti visiems mums nieko daugiau, tik buvusios meilės nuoliekas!

Hanė panoro išlieti savo skausmą. Bet per daug gerai suprato, kas dedasi Eriko širdyje.

— Nejaugi nesuvoki, kad noriu duoti tau kai ką daugiau?! — riktelėjo ji. — Nejaugi nesuvoki, kad ir aš trokštu tave mylėti!

Ir vėl jo lūpomis nuslydo karti šypsena.

— Nelengva užduotis, ką?

— Erikai...

— Nevažiuok rytoj kalneliais, — beveik pašnibždomis paprašė jis. — Pasirink mane, Hane. Šį kartą pasirink ne jį, o mane!

Ji suprato, kaip nukentėjo Eriko savimeilė, kai prireikė šitaip nužemintai maldauti, ir pajuto neapykantą sau, sukėlusiai jam tiek skausmo.

— Padarysiu viską, kad ir ko prašytum, — apimta nevilties pasakė Hanė. — Viską, tik ne tai. To vienintelio dalyko negaliu atsisakyti.

— Bet tai vienintelis dalykas, kurio aš trokštu.

— Man reikia pasivažinėti kalneliais, kad išsilaisvinčiau.

— Nemanau, jog tau reikia laisvės. Tiesiog tu nori amžiams pasilikti su Dešu.

— Jis buvo mano gyvenimo pagrindas.

Iš nevilties Eriko veidas apniuko.

— Tikiuosi, skriedama tais kalneliais rytoj tu sulauksi geidžiamo praregėjimo ar ko nors panašaus, antraip būsi labai brangiai sumokėjusi už nieką.

— Erikai, prašau...

— Tavo gailesčio man nereikia. Ir nereikia meilės trupinių. Aš noriu mylėti visa širdimi ir kvėpuoti visa krūtine, meilė turi būti beatodairiška, o jeigu tokios meilės patirti man nelemta, kitokios nereikia. — Jo akyse švietė niūrus orumas. — Hane, aš pavargau klajoti tamsiais gyvenimo užkaboriais. Dabar noriu šviesos.

Jis nusigręžė. Kai palikęs ją vieną jos mirusio pramogų parko tylybėje Erikas nuėjo pas vaikus, Hanė pajuto kapo duobės šaltį.

Tą naktį jai nepavyko užmigti. Įsinėrusi į darbinius drabužius patraukė prie „Juodojo griausmo“. Visą naktį kūliais virto rūkas ir atrakcionas jame atrodė šiurpokai. Geltonos signalinės lemputės aptvaro viduje apatinės jo dalies geometrišką nėrinį apšvietė nežemišku sieros atspalviu. O viršutinė dalis slėpėsi sūkuriuojančiame rūke ir aukščiausių kalnelių viršūnės atrodė lyg nupjautos.

Nė akimirką nesuabejojusi Hanė ėmė kopti į viršų. Apgaubė rūko debesys ir žemė ilgam dingo iš akių. Ji liko viena su savo atrakcionu, dėl kurio atstatymo paaukojo viską.

Pasiekusi viršūnę Hanė atsisėdo ant bėgio ir prisitraukė prie smakro kelius. Naktis apgaubė ją mirtina tyla. Hanė leido sau mintyse pakilti virš žemės ir nuskrieti į miškų ir miglų pasaulį. Ten, kur maža mergaitė važinėjosi mediniais amerikietiškaisiais kalneliais. Bet dabar ji jau nebe vaikas. Dabar ji suaugusi moteris ir negali nepripažinti fakto, kad myli jį.

Tiesiog Eriką. Ne pavojingą nepažįstamąjį su juodu raiščiu ant akies, ne klouną piratą, kurį mylėti būtų be galo linksma ir lengva, ir ne kino žvaigždę milijonierių. Jis daugiaveidis. Ir visas — kaip ant delno. Jis neturi ko slėpti. O ji neturi kur pasislėpti nuo savo jausmų.

Hanė nuleido galvą ant sulenktų kelių ir susigūžė. Iš akių kampučių nuriedėjo kelios ašaros. Taip, jis teisus. Jos meilė negali suteikti jam nei laisvės, nei džiaugsmo ir atrodo bevaisė. Kita, ankstesnė meilė, kurios ji nepajėgia pamiršti, užstoja ateitį. Erikas vertas daugiau nei jos buvusios meilės trupinių. Vienintelis būdas išsilaisvinti iš praeities grandinių — perskrieti amerikietiškaisiais kalneliais, bet tada ji visiems laikams praras Eriką.

Dešai, man reikia tavo išminties. Jeigu nepaliksiu tavęs ramybėje, negalėsiu gyventi. Pasakyk, kaip man tave paleisti ir neišduoti to, kas mudu siejo!

Tačiau mirties suręsta siena ir šį kartą liko aklina. Dešas ir vėl atsisakė su ja kalbėtis.

Aukščiausios kalvos viršūnėje ji praleido visą naktį. Juodoje priešaušrio tamsoje tylą perskrodė šaižus vaiko klyksmas. Jis ataidėjo iš tolo, iš kitos parko pusės, tačiau atstumas nesušvelnino nevilties. Reičelės Dilon riksme skambėjo vaikiškų iliuzijų dužimo skausmas ir siaubas.

Dangus iš naktinio palengva virto rytiniu ir nusidažė perlų pilkumo atspalviu. Tonis Vajatas, darbininkas, tądien turintis paleisti „Juodąjį griausmą“, per šlapią žolę brido prie Hanės. Nakties rūkas jau buvo šiek tiek prasisklaidęs ir iš plastikinio kavos puodelio, kurį jis laikė rankoje, kilo garas. Kai vyriškis pakėlė galvą, jo veidas atrodė dar apsimiegojęs.

— Labas rytas, ponia Kugan.

Hanė nulipo nuo apatinės laiptų pakopos ir pasisveikino. Kūną maudė iš nuovargio. Ją purtė šaltis, dėl miego trūkumo akys buvo it smėlio pripiltos.

— Aš jau apėjau trasą. Viskas lyg ir tvarkinga, — pasakė ji.

— Gerai. Girdėjau orų prognozę. Žada gražią dieną, — tarė jis ir nuėjo į stoties būdelę.

Hanė permetė akimis kalnelius. Jeigu ji važiuos, praras Eriką, o jeigu nevažiuos, nesusitaikys su praeitimi.

— Hane!

Išgąstingai krūptelėjusi ji apsidairė ir pamatė Reičelę, kuri nesirinkdama kelio lėkė tiesiai pas ją. Mažoji mūvėjo džinsus ir buvo apsivilkusi išvirkščią rausvą megztinėlį. Plaukai nešukuoti, o veidas įraudęs iš pykčio.

— Nekenčiu jo! — sustojusi priešais Hanę riktelėjo Reičelė. Jos akys degė nuo neišverktų ašarų, o lūpos virpėjo, bet vis tiek buvo atkakliai sučiauptos. — Aš negrįšiu namo! Pabėgsiu! Gal net numirsiu, tada jis bus kaltas.

— Reičele, nekalbėk taip.

— Turėjome likti čia per visą šventę, o šįryt tėtis prižadino mus ir pasakė, kad reikia ruoštis į oro uostą. Juk tik vakar atvažiavome! Vadinasi, negalėsiu pasivažinėti „Juoduoju griausmu“!

Stengdamasi užgniaužti skausmą, kurį sukėlė žinia, kad Erikas nusprendė išvažiuoti, Hanė visą dėmesį sutelkė į Reičelę.

— Bet jis ir taip neketino leisti tau važinėtis, — atsargiai priminė ji.

— Būčiau jį įkalbėjusi! — sušuko Reičelė. Jos žvilgsnis nuslydo trasa. — Hane, aš turiu čia pervažiuoti. Turiu — ir baigta!

Šį mergaitės poreikį Hanė pajuto kaip savo pačios. Nemėgino aiškintis, kodėl ją su šiuo vaiku sieja sielų giminystė, tiesiog suvokė tai kaip neginčijamą faktą. Paglostė mergytei nugarą ir vos nepravirko pati.

— Kaip man gaila, vargšele, kaip gaila!

Reičelė jos užuojautos nepriėmė.

— Viskas per jus, tiesa? Judu susipykote!

— Nesusipykome. Tai nelengva paaiškinti.

— O aš net neketinu išvažiuoti! Nors jis prižadėjo viską, ko įsigeisime, man nieko nereikia. Aš noriu pasivažinėti „Juoduoju griausmu“!

— Reičele, jis yra tavo tėvas ir tu privalai jo klausyti.

— Esi velniškai teisi, ji privalo! — jiems už nugarų sugriaudėjo Eriko balsas. — Drožk iš čia tuojau pat, jaunoji ledi!

Laikydamas ant rankų Bekę Erikas plačiais energingais žingsniais žirgliojo tarp medžių. Priėjęs pastatė mergaitę ant žemės, atsitiesė ir pažvelgė į kitą dukterį.

Reičelė atsakė tvirtu žvilgsniu, jos smulkus kūnelis nejučia atkartojo tėvo pozą — mažoji plačiai sustatė kojas ir įsirėmė į šonus.

— Ne! — riktelėjo ji. — Aš nevažiuosiu su tavimi į oro uostą! Tu man nepatinki!

— Nagi, eikš čia!

Hanei suspaudė širdį. Iš apstulbusio Eriko veido suprato: jis tuoj pratrūks. Norėjo drauge su Reičele maldauti jį, kad neišvažiuotų, bet neturėjo tokios teisės. Ir ko jis čia taip spyriojasi?

Kodėl verčia ją kęsti tokius išbandymus? Bet netgi klausdama to savęs Hanė suprato: Erikas turi teisę tikėtis iš jos to, ko ji dar nepajėgia duoti.

— Nagi, greičiau! — urgztelėjo Erikas.

Reičelė pravirko, bet iš vietos nepajudėjo.

Hanė įsitempusi žingtelėjo į priekį, ji tvirtai, nepajudinamai žinojo, kad Erikas neteisus neleisdamas Reičelei pasivažinėti „Juoduoju griausmu“. Ji pamiršo neturinti į šį vaiką jokių teisių. Žvelgė į Reičelę kaip į savo dukterį.

Ir tą akimirką jai nušvito protas. Dabar žinojo, ką daryti!

Hanė čiupo Reičelę už rankos ir įdėmiai pažvelgė Erikui į akis.

— Ji turi pirmoji pervažiuoti „Juoduoju griausmu“!

— Gal tu kvanktelėjai?!

— Nedrausk jai, Erikai. — Hanė iš susijaudinimo ėmė kuždėti. — Leisk Reičelei pasivažinėti — dėl manęs. Dėl jos pačios!

Sulig šiais žodžiais Eriko pyktis ir įtampa akimirksniu išgaravo ir priešais Hanę liko stovėti iškamuotas žmogus, vienišas karys, ištvėręs daugybę mūšių.

— Ji dar tokia maža, Hane. Visai mažutė.

Reičelė jau žiojosi piktai atsikirsti, bet Hanė įžvalgiai sugniaužė jos ranką ir sulaikė.

— Ji turi tai padaryti, Erikai.

— Nenoriu jos gąsdinti!

— Ji jau išgąsdinta. Tuo pasirūpino jos senelis. — Nusisukusi nuo Eriko Hanė pritūpė priešais Reičelę. — Buvau kaip tik tavo amžiaus, kai pirmą kartą važiavau „Juoduoju griausmu“, ir pirmą kartą gyvenime jaučiausi tokia išsigandusi. Tai rūstus išmėginimas, mieloji. Ne mažiems vaikams. Pirmasis status nuolydis baisesnis už siaubo filmą. Tu tokia maža, gali nukristi nuo suoliuko, nes nepasieksi įsispirti kojomis. O posūkyje apima jausmas, lyg tave temptų į ežero dugną. Tai gali mirtinai išgąsdinti.

— Tik ne mane! — nusijuokė Reičelė. — Aš tai jau tikrai neišsigąsiu!

Hanė švelniai paplekšnojo jai skruostą.

— Dar ir kaip išsigąsi.

— Bet tu juk važiavai!

— Mane privertė dėdė.

— Jis buvo toks pat bjaurus kaip senelis Gajus?

— Ne, visai ne toks. Tiesiog jis labai nemėgo mažų vaikų.

— Tu rėkei?

— Per daug bijojau, kad rėkčiau. Vagonėlis užnešė mane į pačią kalvos viršūnę ir kai pamačiau, koks atstumas iki žemės, pamaniau, jog mirsiu.

— Kaip tada, kai senelis Gajus mane prispaudė?

Hanė linktelėjo.

— Taip, kaip tada.

— Aš noriu važiuoti, — atkakliai pakartojo Reičelė.

— Esi įsitikinusi?

Akimis ryte rydama atrakcioną Reičelė linktelėjo ir Hanei ūmai viskas tapo aišku. Jos abi gerai žinojo, ką reiškia šiame pasaulyje jaustis bejėgei, žinojo, kiek drąsos reikia moterims. Nežiūrėdama nei į Hanę, nei į tėvą Reičelė pašoko ir nubėgo prie stoties namelio.

— Reičele! — Erikas puolė į priekį, bet Hanė užstojo jam kelią.

— Erikai, nurimk! Ji privalo tai padaryti.

Jis pasižiūrėjo į Hanę skausmo ir bejėgiškumo pilnomis akimis.

— Aš nieko nesuprantu.

— Žinau, — sukuždėjo ji ir galiausiai leido, kad meilė Erikui išsiskleistų visa jėga. — Esi didelis, esi stiprus ir gyvenimą tu matai kitaip.

— Važiuosiu su ja.

— Ne, Erikai. Nereikia. Ji turi tai padaryti viena. — Hanė pažvelgė jam į akis, tiesiai į pačią sielą, ir privertė ja patikėti. — Leisk jai.

Pagaliau jis linktelėjo, bet taip nenoriai, kad Hanė iškart suprato, kiek jam tai kainavo, ir jos meilė įsidegė dar karščiau.

— Ką gi, — tarė jis. — Tebūnie.

Hanė nusivedė jį prie stoties namelio ir jie praėjo po Gordono Delavio paveikslu. Reičelė jau sėdėjo pirmajame vagonėlyje, jos veidas iš vidaus švytėjo susižavėjimu ir lengvu išgąsčiu. Tuščiame traukinuke ji atrodė neįtikėtinai mažutė ir bejėgė. Hanė drebančiomis rankomis patikrino, ar patikimai ir saugiai įsitaisiusi Reičelė.

— Dar nevėlu išlipti... — Reičelė papurtė galvą. Hanė pasilenkusi pabučiavo ją į kaktą. — Po šios kelionės tu visiems laikams pamirši baisius sapnus, — sukuždėjo.

Hanė nebuvo įsitikinusi, ar Reičelė ją girdėjo. Maži jos piršteliai pabalo, taip tvirtai buvo įsikirtusi į turėklą, ir Hanė matė: mažylės susižavėjimas virto baime. Taip ir turėjo būti.

Atsitraukusi nuo traukinuko Hanė sustojo šalia Eriko. Nuo jo skliste sklido įtampa ir Hanė pajuto, kaip jis iš paskutinių jėgų valdosi, kad nešoktų iš vietos. Reičelė — didžiausias jo gyvenimo turtas. Hanė žinojo: Erikas nieko nesuprato, tiesiog pasikliovė jos žodžiu, ir šitas pasitikėjimas ją pavergė.

Hanė atsigręžė į Tonį, stovintį prie valdymo pulto ir stebintį jam prieš akis vykstančią sceną. Ji linktelėjo.

Juodu su Eriku skubiai palindo po stoties namelio stogu, kad spėtų pamatyti, kaip traukinukas pradeda ropštis į kalvą. Jiems už nugarų ant žolės sukryžiavusi kojas sėdėjo Bekė ir taip pat žiūrėjo į seserį. Ryškiai rožinis Reičelės megztinėlis buvo gerai matomas ilgoje tuščių vagonėlių voroje.

Pasivažinėk už mane, mieloji, — pagalvojo Hanė. — Atkovok ir mano laisvę!

Eriko delnas įslydo jai į ranką. Jo pirštai buvo šalti ir Hanė stipriai juos suspaudė. Visu kūnu ji jautė Reičelės siaubą, kai vagonėlis ėmė nepermaldaujamai artėti prie kalnelio viršūnės. Širdis pašėlusiai plakė, kakta išrasojo prakaitu. O kai Reičelė pasiekė viršūnę ir išvydo nuolydį, pasijuto tarsi vėl atsidūrusi akis į akį su seneliu.

Vagonėlis akimirką pakibo ant kalnelio keteros ir Hanės širdis apmirė iš baimės — baimės, kuri ta pačia ranka smaugė ir ją, ir Reičelę. Ir tada, kai traukinukas galvotrūkčiais nusirito nuo šio kalnelio ir pakilo į kitą, ji viską suprato. Ji buvo Reičelė, o Dešas buvo ji. Mylintys žmonės visada yra dalis to, kurį myli. Hanė suvokė, kad jos meilė Dešui negali tapti kliūtimi mylėti Eriką. Priešingai, viena meilė nutiesia kelią kitai.

Jos sielą plykstelėję nušvietė ilgai laukti saulės spinduliai. Ji atsisuko į Eriką. Jo veidas buvo įsitempęs iš nerimo, o akys sekė skriejančią rožinę dėmelę. Jis bijojo, kad Reičelė pamėgins atsistoti, kad iškris, kad atrakcionas, kurį pats padėjo statyti, nesugrąžins jam dukters sveikos. Bet netgi Dievo užantyje jai vargu ar būtų saugiau nei „Juodajame griausme“.

Hanės baimė pradingo ir ji suprato, kokia paprasta yra jos meilė Erikui. Joje nėra nei tamsių užkaborių, nei prieštarų. Erikas nebuvo jai tėvas. Nebuvo jos auklėtojas ar mokytojas. Jo gyvenime nėra nieko, ko ji nežinotų. Erikas yra tiesiog Erikas — žmogus, kuris į šį pasaulį atėjo meilės sklidina širdimi. Žmogus, kuris yra toks pat pažeidžiamas kaip ji ir taip pat trokšta meilės.

Ji norėjo ir juoktis, ir dainuoti, ir apgaubti jį begaline meile. Erikas puolė bėgti ir ji suprato, kad traukinukas, įveikęs spiralę virš ežero, visu greičiu lekia prie stotelės. Hanė leidosi įkandin palei prieplaukos molą. Jos širdis dainavo.

Traukinukas džergždamas įvažiavo į stotį. Reičelės veidas buvo baltut baltutėlis, rankos mirtinai įsikirtusios į turėklą, o visas šaunumas išgaravęs be pėdsakų.

Vos traukinukui sustojus Erikas pribėgo ir ištraukė ją iš vagonėlio.

— Mieloji...

— Dar kartą, — sukuždėjo Reičelė.

— Taip! — visam pasauliui suriko Hanė ir juokdamasi puolė Erikui į glėbį. — Taip, mylimasis, taip!

Kai traukinukas su Reičele Dilon pirmame vagonėlyje vėl pajudėjo iš stotelės, Erikas jau laikė Hanę glėbyje, o jos putlios minkštos lūpos atkakliai ieškojo jo burnos.

Tą akimirką Erikas jau nesistengė perprasti savo mylimų moterų elgesio. Galimas dalykas, kad moterys daug labiau skiriasi nuo vyrų, negu jis manė ligi šiol. Gal jos kitokiu būdu meta iššūkį gyvenimui.

Hanė taip prie jo prisiplojo, lyg mėgintų įsiskverbti vidun. Jos burna po Eriko lūpomis prasivėrė ir jis suprato, kad Hanė siūlo jam visą savo meilę, visą ištikimybę ir visą aistrą, su kuria ji trokšta gyventi. Ši moteris, įsitaisiusi jo širdyje, atiduoda jam viską. Ūmai pavydas, kurį jis jautė Dešui Kuganui, išgaravo visiems laikams.

— Aš myliu tave, — tarė Hanė ir prigludo jam prie lūpų. — Ak, Erikai, kaip aš tave myliu!

Jis kvėpte iškvėpė mylimosios vardą ir ištirpo jos lūpose. Jie bučiavosi tol, kol Reičelė visas savo baimes paliko „Juodojo griausmo“ kalvelėse.

— Man atrodo, aš laukiau tavęs visą gyvenimą, — sukuždėjo jis.

— Dar neapsigalvojai ir mane vesti? — paklausė ji.

— O ne!

— Aš noriu kūdikio.

— Tikrai? Kokia laimė!

— Ak, Erikai... Viskas gerai. Dabar aš žinau, kad gerai.

Jam trūko tik jos lūpų. Jos teikė saldumą ir gausą, žadėjo jam meilę. Ji nešė jį per erdvę ir laiką, ten, kur egzistuoja vien gėris. Ir pasiekęs tą nepaprastą vietą Erikas išgirdo šiurkštų pavargusį balsą, tokį žemą, kad atrodė, jog jis aidi iš Dievo krūtinės:

Ką gi, pagaliau gavai ko norėjęs, gražuoliuk! Nes man jau pradėjo trūkti su tavimi kantrybės.

Erikas nustebęs atšlijo nuo Hanės. O ši, vis dar apsvaigusi nuo bučinių, atmerkė akis ir klausiamai pažvelgė į jį. Erikas sutrikęs vėl pripuolė prie minkštų ir šiltų jos lūpų.

Traukinukas pajudėjo ir po kelių akimirkų jie visi drauge prisilietė amžinybės.

Epilogas 1993

Nors plieskė prožektoriai ir blykčiojo fotoaparatų blykstės, Hanė iškart akimis susirado salėje Eriką ir mergaites. Kai plojimai pagaliau nutilo, ji žengė ant podiumo ir pažvelgė į ką tik jai įteiktą „Emmy“ apdovanojimą.

— Labai jums ačiū... — Jos balsas užlūžo ir publika nusijuokė. Hanė nusijuokė drauge su visais ir palinko prie mikrofono. — Jeigu kas nors būtų mėginęs mane įtikinti, kad tokie stebuklai gali nutikti mažutei gležnai provincijos mergaičiukei iš Pietų Karolinos, pasakyčiau, kad jis tiesiog perkalto saulėje.

Publika dar garsiau nusijuokė.

— Padėkoti norėčiau daug kam ir, tikiuosi, skirsite man kelias minutes dėmesio. — Ji savo sąrašą pradėjo nuo Artūro Lokvudo, o tada ėmė minėti vardus žmonių, susijusių su filmu „Emilija“, kuris pasakojo apie Emilijos Dikinson gyvenimą ir atnešė jai šį apdovanojimą. Auksaspalvis vakarinės suknelės sijonas sušnarėjo, kai Hanė brūkštelėjo juo per podiumą. — Bet užvis labiausiai noriu padėkoti savo šeimai, įdomus dalykas — šeima. Žmonės, kurie ją turi, ne visada vertina. Bet jeigu užaugote be šeimos, kartais būna labai nelengva atrasti savo vietą pasaulyje. Ir kaip tik šiandien aš noriu padėkoti savo šeimai. Taip ilgai jos ieškojau, o dabar turiu ir niekada jos nepaliksiu. Mano šeima — tai podukros Reičelė ir Rebeka Dilon, taip pat nuostabioji jų motina Lili, kuri dalijasi jomis su manimi. Tai ir Zacharijus Džeisonas Dašvelas Dilonas, kuriam rytoj sukaks dveji metai ir kuris yra guviausias mažius šiame geriausiame iš pasaulių. Ir jo broliukas mažasis Endrius — dabar jis laukia aktorių poilsio kambaryje, kol baigsiu kalbėti ir jį pamaitinsiu.

Visi vėl smagiai nusijuokė.

— Dar myliu du žmones, gyvenančius Vinston Seileme, Pietų Karolinoje, — Šantalę ir Gordoną Delavius. Taip pat moterį, kurios draugyste didžiuojuosi, nors buvo nelengva ją čia prisikviesti. Tai Meredita Kugan Blekman. Taip pat ir Lizą Keslberi — pačią atkakliausią ledi, kokią esu sutikusi savo gyvenime.

Liza, sėdinti salėje krėsle Erikui už nugaros, nusišypsojo.

— Vieno žmogaus, kurį mylėjau, šiandien su mumis nėra — bent jau fiziškai. — Ji akimirką patylėjo, salė taip pat nuščiuvo. — Dešas Kuganas — paskutinis didvyriškas amerikiečių kaubojus, jis buvo mano idealas. Ir daug ko mane išmokė. Kartais su juo sutikdavau, kartais ne. Kai nepritardavau, dažniausiai tekdavo gailėtis. — Hanė matė, kad kai kas iš žiūrovų braukia ašarą, bet ji su Dešo mirtimi susitaikė prieš trejus metus, kai Reičelė pasivažinėjo „Juoduoju griausmu“, ir dabar verkti nenorėjo. Priešingai, Hanė nusišypsojo. — Aš myliu tą kaubojų ir būsiu dėkinga jam iki savo dienų galo. — Tada ji akimirką patylėjo. — O dabar paskutinis dalykas. Apie tai kalbėti užvis sunkiausia. Santuoka visada — abipusės nuolaidos, negerai, kai nusileidžia tik vienas. Dabar daug rašoma apie Eriko Dilono talentą — dažniausiai rašoma teisingai. Bet dar niekas neparašė apie labai svarbius dalykus, apie tai, kad jis yra nuostabus tėvas ir geriausias vyras, kokio gali tikėtis moteris. Niekas nekalba, kaip jautriai jis rūpinasi kitais — kartais mane tai gąsdina. Žinoma, nenoriu pasakyti, kad jis idealus. Vis dėlto sunku gyventi su žmogumi, kuris yra gražiausias iš visų pasaulio vyrų!

Sulig šiais žodžiais Erikas susigriebė už galvos, o publika pratrūko kvatotis.

Per prožektorių ugnis Hanė įdėmiai pažvelgė tiesiai jam į širdį.

— Jeigu ne Erikas Dilonas, šiandien aš čia nestovėčiau. Jis mylėjo mane, kai buvau neverta meilės, ir manau, kad tai lėmė mūsų šeimos atsiradimą. Ačiū, mielasis!

Erikas sėdėjo antroje eilėje, jam trūko oro iš meilės ir pasididžiavimo. Nustebo, kad Hanė jam dėkoja, juk dėkoti turėtų jis, nes Hanė jam padovanojo visą pasaulį!

Hanė užbaigė kalbą ir griaudėjančiais plojimais buvo palydėta į užkulisius. Erikas žinojo: pirmiausia ji nueis į aktorių poilsio kambarį pas dviejų mėnesių sūnų. Ir tik drauge su Endriumi pasirodys reporteriams, laukiantiems jos interviu.

Erikas numanė, kad reporteriai klausinės jos ne tik apie aktorystę, bet ir apie specialią prieglaudą, kurią juodu pastatė fizinę negalią turintiems vaikams Sidabrinio ežero pramogų parko vietoje. Šiuo klausimu Hanė turi savo nuomonę — ji mano, kad pasivažinėjimas „Juoduoju griausmu“ daugeliui vaikų padės pasveikti. Tačiau Erikui, kuris per pastaruosius trejus metus „Juoduoju griausmu“ važinėjosi ne kartą, tie pasivažinėjimai neįkvėpdavo nieko daugiau, tik nesaugumo jausmą. Kai iš kvailumo jis savo nuomonę išdėstė Hanei ir Reičelei, abi taip įdūko, kad Erikas nusprendė daugiau šios temos neliesti.

Ceremonija jau artėjo į pabaigą, kai Eriko galvoje vėl suskambėjo pažįstamas balsas:

Tu viską padarei kaip reikiant, sūnau! Aš didžiuojuosi tavimi.

Erikas šiaip ne taip užkando dejonę. Ne dabar, tik ne dabar! Nuo tada, kai Reičelė leidosi į tą kvailą kelionę amerikietiškaisiais kalneliais...

Protu jis puikiai suvokė, kad negali girdėti Dešo Kugano balso. Jeigu net Hanė jo niekada negirdėjo, tai kodėl turėtų girdėti jis?! Bet jo vidinis balsas manė kitaip...

Reičelė persilenkė per seserį ir sušnibždėjo:

— Hanė gerai pakalbėjo, tiesa, tėti?

Jis nurijo gerklėje įstrigusį gumulą ir pažvelgė į abi dukteris.

— Labai gerai, mieloji. Labai gerai.

Taip, velniškai gerai! — patvirtino balsas. Erikas atsilošė krėsle — jis ne itin nusiminė, kad jo šeimą globojantis Angelas Sargas yra kaubojus.

Dar po trijų valandų, kai baigėsi šventė ir sveikinimai, Erikas su Hane petys petin patraukė per savo pritilusių namų miegamuosius: Hanė vis dar vilkėjo auksaspalvę suknelę, buvo basa, susitaršiusiais plaukais, o Erikas — be kaklaryšio, atsagstyta marškinių apykakle. Nuo vieno vaiko jie ėjo prie kito pataisydami antklodes, rankiodami iš lovų žaisliukus, iš mažų burnyčių traukdami pirštukus, lipo per knygutes ir lėles prigesindami naktinių lempelių šviesą, iš po pagalvių traukydami vandens pistoletus...

Tik įsitikinę, kad visi vaikai ramiai miega, jie nuėjo į savo kambarį ir atsigręžė vienas į kitą.

Pagaliau juodu buvo namie.

Išnašos

Romano pagrindinės veikėjos Hanės Mun (Honey Moon) vardas angliškai skamba taip pat kaip „medaus mėnuo“. (Čia ir toliau - vert. past.)

1 pėda = 30,48 cm.

„Bobby Lee“ - taip buvo trumpinamas pavadinimas „Robert E. Lee“.

Kaliopas — garinis fortepijonas, arba gariniai vargonai.

„Dixie“ — taip buvo vadinamos JAV pietinės valstijos. Turima omenyje Danieliaus Emeto (Daniel Emmett) 1859 m. sukurta daina „I Wish I Was in Dixie“.

„Give My Regards to Broadway“, Džordžo M. Kohano (George M. Cogan) daina.

Vietoj tėvų (lot.).

Honey (angl.), tariama „hani“, viena iš reikšmių yra „mielasis, mieloji“.

Anglų rašytojos E. Brontės romano „Vėtrų kalnas“ herojus.

Aktorės amplua; jaunos, naivios (kartais koketiškos ar išdykusios) merginos vaidmuo.

Los Andželo rajonas į šiaurės vakarus nuo Bevedi Hilso.

Tokio pat pavadinimo filmo personažas, drąsus tiesos gynėjas Laukinių vakarų užkariavimo laikais.

Garsus italų drabužių dizaineris, vienas iš pagrindinių aukštosios mados kūrėjų.

Vienas iš Holivudo studijos „Metro Goldvin Majer“ įkūrėjų.

Pagarsėjęs amerikiečių prodiuseris, daug triukšmo sukėlusios L. N. Tolstojaus romano „Karas ir taika“ ekranizacijos režisierius.

Havajų salų kanakų liaudies šokis; ritualinės kilmės; šokamas vadams pagerbti.

Baja California (isp.) — Žemutinė Kalifornija.

Devil (angl.) — velnias.

H. Melvilio romano „Mobis Dikas, arba baltasis banginis“ veikėjas, daugelį metų medžiojęs baltąjį banginį, pavadintą Mobiu Diku; galų gale medžiotojas jį nudobia, bet ir pats žūsta jūroje.

Žodžių žaismas: pridėta žodžio dalelė ,,-less“ reiškia ko nors sumažėjimą, trūkumą; šiuo atveju - šiurkšti užuomina į tai, kad Erikas neturi vienos akies.

Tradicinis Europos ir Amerikos piratų vėliavos pavadinimas.

Content

Филлипс Сьюзен Элизабет Amerikietiškieji kalneliai