Павло Бажов

Малахітова шкатулка

Мідної гори хазяйка

Пішли якось двоє наших заводських траву дивитися. А покоси в них далеко були. За Сіверушкою десь.

День святковий був, і спека — страх яка. Парня чиста. А обидва в горі робили, на Гумешках тобто. Малахіт-руду добували, лазурівку також. Ну, коли й на корольок з витком [1] натрапляли та інше, що підійде.

Один з них молодий парубок був, нежонатий, а вже в очах зеленню відливати стало. Другий — старший. Цей уже й зовсім спрацьований. В очах зелено, і щоки Ніби зеленню затягло. І кашляв завше той чоловік.

У лісі добре. Пташки співають-радіють, від землі пара йде, повітря легке. Їх, бач, і розморило. Дійшли до Красногорського рудника. Там тоді залізну руду добували. Полягали, значить, наші на травиці під горобиною та одразу й поснули. Коли це молодий,— наче його хтось під бік штовхнув,— прокинувся. Дивиться, а перед ним на грудці руди коло великого каменя жінка якась сидить. Спиною до парубка, а по косі видно — дівка. Коса сизувато-чорна і не так, як у наших дівок, теліпається, а немов прилипла до спини. На кінці стрічки чи то червоні, чи то зелені. Наскрізь просвічують і тоненько так подзвонюють, ніби листова мідь. Дивиться парубок на косу, а сам далі примічає. Дівка невеличка ростом, собою гожа і вже така дзига — на місці не всидить. Уперед нахилиться, немов у себе під ногами шукає, то знову назад відкинеться, на один бік вигнеться, на другий. На ноги схопиться, руками замахає, потім знову нахилиться. Одне словом живе срібло, а не дівка. Чути — лопоче щось, а по-якому — невідомо, і з ким розмовляє — не видно. Тільки смішком усе. Весело, видно, їй.

Парубок хотів був слово мовити, раптом його наче по потилиці стукнуло.

— Матінко моя, та це ж сама Хазяйка! І одежа її. Як я одразу не помітив? Одвела очі косою своєю.

А одежа й справді така, що другої в світі не знайдеш. З шовкового, бач, малахіту плаття. Сорт такий буває. Камінь, а на око, як шовк, хоч рукою погладити.

«От,— думає парубок,— біда! Тільки б ноги винести, поки не примітила». Від старих він, бач, чув, що Хазяйка ця — малахітниця — любить над людиною мудрувати.

Тільки подумав отак, вона й обернулась. Весело на парубка дивиться, зуби блищать і говорить жартом:

— Чого ж це ти, Степане Петровичу, на дівочу красу задарма очі витріщаєш? Адже за погляд гроші беруть. Іди-но ближче. Поговоримо трошки.

Парубок сполошився, звичайно, а не виявляє цього. Кріпиться. Хоча вона й таємна сила, а все ж таки дівка. Ну, а він парубок — йому, значить, і соромно перед дівкою сторопіти.

— Ніколи,— каже,— мені розмовляти. Без того проспали, а ми траву дивитися йдемо.

Вона посміюється, а потім і каже:

— Годі тобі придурюватись. — Підійди, кажу, діло є.

Ну, парубок бачить — нічого не зробиш. Пішов до неї, а вона рукою показує, обійди, мовляв, руду з другого боку. Він обійшов і бачить — ящірок тут і не злічити. І всі, бач, різні. Одні, приміром, зелені, інші голубі, деякі в синяву впадають, а то як глина або пісок з золотими цяточками. Одні, як скло або слюда, виблискують, а інші, як трава поблякла, а деякі знову візерунками прикрашені.

Дівка сміється.

— Не розтопчи,— каже,— мого війська, Степане Петровичу. Ти он який великий та важкий, а вони в мене маленькі.— А сама долоньками сплеснула, ящірки й розбіглися, дорогу дали.

От підійшов парубок ближче, зупинився, а вона знову в долоньки сплеснула та й каже, і все жартом:

— Тепер тобі ступити нема куди. Роздавиш мою слугу — біда буде.

Він поглянув під ноги, а там і землі не знати. Всі ящірки збилися докупи — мов підлога візерункова під ногами стала. Дивиться Степан — матінко, та це ж руда мідна! Всіляких сортів і добре відшліфована. І слюдка тут-таки, і обманка, і блиски всякі, що на малахіт схожі.

— Ну, тепер упізнав мене, Степаночку? — питає малахітниця, а сама регоче-заливається. Потім, трохи згодом, і каже:

— Ти не лякайся. Поганого тобі не зроблю.

Парубкові прикро стало, що дівчина з нього глузує та ще й слова такі говорить. Дуже він розсердився, закричав навіть:

— Кого мені боятися, коли я в горі роблю!

— От і гаразд,— відповідає малахітниця.— Мені саме такого й треба, який нікого не боїться. Завтра, перед тим як у гору спускатися, буде тут ваш заводський прикажчик, ти йому й скажи, та, дивись, не забудь слів:

«Хазяйка, мовляв, Мідної гори наказувала тобі, смердючому цапові, щоб ти з Красногорського рудника забирався. Якщо будеш цю мою залізну шапку ламати, то я тобі всю мідь в Гумешках туди спущу, звідки ніяк її не дістанеш».

Сказала це й примружилась:

— Чи зрозумів, Степаночку? У горі, кажеш, робиш, нікого не боїшся? От і скажи прикажчикові, як я звеліла, а тепер іди та тому, хто з тобою, нічого, гляди, не кажи. Спрацьована він людина, нащо його тривожити та в цю справу вплутувати. І так он лазурівці сказала, щоб вона йому трохи підсобила.

І знову поплескала в долоні, і всі ящірки розбіглися. Сама теж на ноги скочила, схопилася рукою за камінь, підстрибнула і теж, як ящірка, побігла по каменю. Замість рук-ніг — лапи в неї зелені стали, хвіст виткнувся, по хребтині до половини чорна смужка, а голова людська. Збігла на вершечок, оглянулась та й каже:

— Не забудь, Степаночку, як я говорила. Веліла, мовляв, тобі, смердючому цапові з Красногорки забиратися. Зробиш по-моєму, заміж за тебе піду!

Парубок аж сплюнув зопалу:

— Тьху ти, погань яка! Щоб я з ящіркою одружився.

А вона бачить, як він плюється, і регоче.

— Гаразд,— кричить,— потім поговоримо. Може, й надумаєш?

І зразу ж за гірку, тільки хвіст зелений майнув.

Парубок лишився сам. На руднику тихо. Чути тільки, як за грудкою руди той, другий, похропує. Розбуркав його. Пішли на свої покоси, подивилися траву, на вечір додому повернулись, а в Степана одно на думці: як йому бути? Сказати прикажчикові такі слова — діло не мале, а він іще,— й справді,— смердючий був — гнилизна якась усередині в нього, кажуть, була. Не сказати — теж боязно. Адже вона Хазяйка. Яку хоч руду може в обманку перекинути. Виконуй тоді завдання. А ще гірше, соромно перед дівкою хвальком себе показати.

Думав-думав, насмілився:

— Що буде, те й буде, зроблю, як вона веліла.

Другого дня вранці, як біля спускового барабана народ зібрався, прикажчик заводський підійшов. Усі, звичайно, шапки скинули, мовчать, а Степан підходить та й каже:

— Бачив я вчора ввечері Хазяйку Мідної гори, і веліла вона тобі сказати: наказує вона тобі, смердючому цапові, з Красногорки забиратися. Якщо ти їй цю залізну шапку зіпсуєш, то вона всю мідь на Гумешках туди спустить, звідки ніхто й не добуде.

У прикажчика аж вуса затрусилися.

— Що це ти? П'яний чи з глузду з'їхав? Яка хазяйка? Кому такі слова говориш? Та я тебе в горі згною!

— Воля твоя,— каже Степан,— а тільки мені так велено.

— Відшмагати його,— кричить прикажчик,— та спустити в гору і в забої прикувати. А щоб не здох, давати йому собачої вівсянки і норму вимагати не потураючи, як тільки щось — бити нещадно!

Ну, звичайно, відшмагали парубка і — в гору. Наглядач рудниковий,— теж собака не останній,— відвів йому забій — гірше нікуди. І вогко тут, і руди доброї нема, давно б кинути треба. Тут і прикували Степана довгим ланцюгом, щоб, значить, працювати можна було. Відомо, який час був,— кріпацтво. Всіляко знущалися з людини. Наглядач ще й каже:

— Прохолонь тут трохи. А завдання тобі буде чистим малахітом ось стільки,— і призначив зовсім невідповідно.

Нічого не зробиш. Як відійшов наглядач, почав Степан кайлом помахувати, а парубок усе-таки моторний був. Дивиться,— добре йде. Так малахіт і сиплеться, немов його руками хто підкидає. І вода кудись пішла із забою. Сухо стало.

«От,— думає,— добре. Згадала, видно, про мене Хазяйка».

Тільки подумав, раптом як засяє. Дивиться, а Хазяйка тут, перед ним.

— Молодець,— каже,— Степане Петровичу. Можна похвалити. Не злякався смердючого цапа. Добре йому сказав. Ходімо, мабуть, моє придане дивитися. Я теж свого слова не зрікаюсь.

А сама трохи насупилася, немов це їй недобре. Сплеснула в долоньки, ящірки набігли, із Степана ланцюг зняли, а Хазяйка їм розпорядок дала:

— Норму тут наламайте вдвічі більшу. І щоб на добір малахіт був, шовкового сорту.— Потім Степанові каже:— Ну, женишку, ходімо дивитися моє придане.

От і пішли. Вона попереду. Степан за нею. Куди вона йде — все їй відкрито. Ніби кімнати великі під землею зробилися, а стіни у них різні. То все зелені, то жовті з золотими цяточками. На Деяких знову квіти мідні. Сині теж є, лазурові. Одне слово, прикрашено, що й сказати не можна. І плаття на ній — на Хазяйці — міниться. То воно виблискує, наче скло, то раптом злиняє, а то алмазним осипом засяє чи червонясто-мідним стане, потім знову шовком зеленим міниться. Ідуть-ідуть, зупинилася вона.

— Далі,— каже,— на багато верст жовтяки та сіряки з цяточками підуть. Чого їх дивитися? А це ось під самою Красногоркою ми. Тут у мене після Гумешок найдорожче місце.

І бачить Степан величезну кімнату, а в ній ліжко, столи, ослінчики — все з королькової міді. Стіни малахітові з алмазом, а стеля темно-червона під чернь, а на ній квітки мідні.

— Посидимо,— каже,— тут, поговоримо.

Сіли ото вони на ослінчики, малахітниця й питає:

— Бачив моє придане?

— Бачив,— каже Степан.

— Ну, як тепер з одруженням?

А Степан і не знає, як відповідати. У нього, бач, наречена була. Хороша дівчина, сирітка одна. Ну, звичайно, проти малахітниці де ж їй красою рівнятися! Проста людина, звичайна. Пом'явся-пом'явся Степан та й каже:

— Придане в тебе — хоч і царям, а я людина робоча, проста.

— Ти,— каже,— друже милий, не крути. Прямо кажи, береш мене заміж чи ні? — І сама зовсім насупилася.

Ну, Степан і відповів напрямки:

— Не можу, бо іншій обіцяв.

Мовив так і думає: розгнівається тепер. А вона ніби зраділа.

— Молодець,— каже,— Степаночку. За прикажчика тебе похвалила, а за це вдвічі похвалю. Не поласився ти на моє багатство, не проміняв своєї Настусі на кам'яну дівку.— А в парубка й справді наречену Настею звали.— От,— каже,— тобі подаруночок для твоєї нареченої,— і подає велику малахітову шкатулку. А там, бач, усякі жіночі оздоби. Сережки, персні та інше, що навіть не в кожної багатої нареченої буває.

— Як же, — питає парубок,— я з оцим добром нагору підіймуся?

— Про це не журися. Все тобі буде влаштовано, і від прикажчика тебе визволю, і житимеш у достатку з своєю дружиною, тільки ось тобі мій наказ — про мене, цур, потім не згадуй. Це тобі третє моє випробування буде. А тепер ступай поїж трохи.

Сплеснула знову в долоньки, набігли ящірки — повен стіл наставили. Нагодувала вона його борщем добрим, пирогом з рибою, бараниною, кашею та іншим, що за російським звичаєм належить. Потім і каже:

— Ну, прощай, Степане Петровичу, гляди, не згадуй про мене.— А в самої сльози. Вона руку підставила, а сльози кап-кап і на руці зернятками застигають. Повнісінька жменя.— На ось, візьми на розживу. Великі гроші за ці камінці люди дають. Багатий будеш,— і подає йому.

Камінці холодні, а рука, бач, гаряча, зовсім як є жива, і тремтить трохи.

Степан узяв камінці, вклонився низенько й питає:

— Куди мені йти? — А сам теж невеселий став. Вона показала перстом, перед ним і відкрився хід, як штольня, і видно в ній, як удень. Пішов Степан тією штольнею,— знов усяких земельних багатств надивився і прийшов саме до свого забою. Прийшов, штольня і закрилася, і все в ній стало, як було. Ящірка прибігла, ланцюг йому на ногу приладнала, а шкатулка з подарунками раптом маленькою стала, Степан і сховав її за пазуху. Незабаром рудниковий наглядач підійшов. Поглузувати збирався, коли бачить — у Степана понад завдання нагорнуто, і малахіт добірний, сорт сортом. «Що,— думає,— за штука? Звідки це?» Поліз у забій, оглянув усе та й каже:

— У цьому забої кожен скільки хоч наламає.— І повів Степана до іншого забою, а в цей свого небожа поставив.

Другого дня почав Степан працювати, а малахіт так і відлітає, та ще корольок з витком траплятися став, а в того — небожа,— скажи на милість, нічого доброго нема, все обальчик [2] та обманка йде. Тут наглядач і збагнув, у чому річ. Побіг до прикажчика. Так і так.

— Не інакше,— каже,— Степан душу нечистій силі продав.

Прикажчик на це й каже:

— Це його діло, кому він душу продав, а нам свою користь мати треба. Пообіцяй йому, що на волю відпустимо, нехай тільки малахітову брилу на сто пудів знайде.

Звелів усе ж таки прикажчик розкувати Степана й наказ такий дав — на Красногорці роботи припинити.

— Хто,— каже,— його зна? Може, цей дурень з розуму тоді казав. Та й руда там з міддю пішла, тільки чавун псуватиме.

Наглядач об'явив Степанові, що від нього вимагають, а той відповів:

— Хто від волі відмовиться? Старатимуся, а чи зна йду — це вже як мені поталанить.

Незабаром знайшов їм Степан брилу таку. Витяг її нагору. Пишаються — ось, мовляв, ми які, а Степанові волі не дали. Про брилу написали панові, той і приїхав з самого, бач, Сам-Петербурха. Дізнався, як справа була, і кличе до себе Степана.

— От що,— каже,— даю тобі своє дворянське слово відпустити тебе на волю, якщо ти мені знайдеш такі малахітові камені, щоб, значить, з них вирубати стовпи не менш як п'ять сажнів завдовжки.

Степан відповідає:

— Мене вже раз оплели. Вчений я нині. Спочатку вольну пиши, потім старатися буду, а що вийде — побачимо.

Пан, звичайно, закричав, ногами затупотів, а Степан своєї:

— Трохи не забув — нареченій моїй теж вольну пропиши, а то що це за порядок — сам буду вольний, а жінка — кріпачка.

Пан бачить — парубок не м'який. Написав йому актовий папір.

— На,— каже,— тільки старайся, дивись.

А Степан своєї.

— Це вже як пощастить.

Знайшов, звичайно, Степан. Що йому, коли він усе нутро гори вже знав і сама Хазяйка йому пособляла. Вирубали з цієї малахітини стовпи, які їм потрібні, витягли нагору, і пан їх на подарунок у найголовнішу церкву до Сам-Петербурха послав. А брила та, яку Степан спочатку знайшов, і досі в нашому місті, кажуть. Як рідкість її зберігають.

З тої пори Степан на волю вийшов, а в Гумешках після того все багатство немов зникло. Добре, коли лазурівка йде, а більше обманка. Про королька з витком і не чувати, і малахіт зник, вода долати стала. Так з того часу Гумешки занепадати почали, а потім їх і зовсім затопило. Казали, що це Хазяйка розгнівалася за стовпи, що їх у церкву поставили. А їй це зовсім ні до чого.

Степан теж щастя в житті не зазнав. Одружився він, сім'ю завів, дім поставив, усе як слід. Жити б спокійно та радіти, а він невеселий став і здоров'ям хирів. Так на очах і танув.

Хворий, а надумав дробовичок завести і на полювання внадився. І все, бач, до Красногорського рудника ходить, а здобичі додому не носить. Восени пішов отак, та й кінець. Нема його та й нема... Де подівся? Зібрали, звичайно, Людей, давай шукати. А він, бач, на руднику коло високого каменя мертвий лежить, немов усміхається, і рушничка в нього тут-таки осторонь валяється, не стріляно з неї. Котрі люди перші прибігли, казали, що коло покійника ящірку зелену бачили, та таку велику, яких і зовсім у наших місцях не траплялося. Сидить ніби над покійником, голівку підвела, а сльози в неї так і капають. Як люди ближче підбігли — вона на камінь, тільки її й бачили. А як покійника додому привезли та обмивати стали,— бачать: у нього одна рука міцно стиснута, і трохи видно з неї зернятка зелененькі. Повнісінька жменя. Тут один знавець трапився, подивився збоку на зернятка та й каже:

— Та це ж мідний ізумруд! Рідкісний камінь, дорогий. Ціле багатство тобі, Насте, лишилося. Звідки в нього ці камінці?

Настя — жінка його — пояснює, що ніколи покійник ні про які камінці їй не казав. Шкатулку ось подарував їй, коли ще нареченим був. Велику шкатулку, малахітову. Багато в ній гарненького, а таких камінців нема. Не бачила.

Почали ті камінці з мертвої Степанової руки виймати, а вони й розсипались на порох. Так і не дізналися тоді, звідки вони в Степана взялися. Копали потім на Красногорці. Ну, руда й руда, бура, з мідним полиском. Згодом уже хтось дізнався, що це в Степана сльози Хазяйки Мідної гори були. Не продав їх, бач, нікому, таємно від своїх зберігав, з ними й смерть прийняв. Ач?

От вона, значить, яка, Мідної гори Хазяйка!

Недоброму з нею стрітися — горе, та й доброму — радості мало.

Малахітова шкатулка

У Насті, Степанової вдови, шкатулка малахітова лишилася. З усякими жіночими оздобами. Персні там, сережки та інше за жіночим звичаєм. Сама Хазяйка Мідної гори обдарувала Степана цією шкатулкою, коли він ще одружитися збирався.

Настя в сирітстві зростала, не звикла до такого багатства, та й не дуже була охоча моду вести. Перші роки, як жили з Степаном, надівала, звичайно, з цієї шкатулки. Тільки не до душі їй прийшлося. Надіне перстень... Немов саме якраз, не тисне, не скочується, а піде до церкви чи в гості куди — замучиться. Наче закутий палець, в кінці аж посиніє. Сережки начепить — ще гірше. Вуха так витягне, аж мочки попухнуть. А на руку взяти — не важчі за ті, які Настя завжди носила. Намисто, шість чи сім разків, тільки один раз і приміряла. Наче лід навколо шиї і не зігрівається анітрохи. На люди того намиста зовсім не показувала. Соромно було.

— Ач, скажуть, яка цариця в Польовій знайшлася!

Степан теж не примушував жінку носити з цієї шкатулки. Якось навіть сказав:

— Забери кудись від гріха далі.

Настя й поставила шкатулку в найнижчу скриню, де полотно й інше про запас тримають.

Як Степан помер та камінці у нього в мертвій руці опинилися, Насті й довелося ту шкатулку чужим людям показати. А той знавець, який про Степанові камінці розказав, і каже Насті потім, коли людей менше стало:

— Ти, дивись, не віддай цієї шкатулки за безцінь, багатьох тисяч вона коштує.

Він, цей чоловік, учений був, теж з вольних. Раніше щегарем-штейгерем був, та його усунули; потурає, мовляв, народові. Ну, й горілочкою не гребував. Теж доброю корчмарською затичкою був, не тим би його згадати, покійну голівоньку. А так у всьому правильний. Прохання написати, пробу змити, знаки оглянути — все по совісті робив, не так, як деякі інші, аби на півштофа здерти. Кому-кому, а йому кожен піднесе скляночку ради свята. Так він на нашому заводі і до смерті дожив. Коло людей годувався.

Настя від чоловіка чувала, що цей ще гар правильний і в справах тямущий, дарма що до горілочки пристрасть мав. Ну, і послухала його.

— Гаразд,— каже,— побережу на чорний день.— і поставила шкатулку на старе місце.

Поховали Степана, сороковини справили честь честю. Настя — жінка в соку та й з достатком, стали до неї сватів засилати. А вона, жінка розумна, каже всім одне:.

— Хоч золотий другий, а все ж дітям вітчим.

Ну, відстали з часом.

Степан добре забезпечення сім'ї лишив. Будинок справний, коняка, корова, устаткування повне. Настя жінка роботяща, дітки слухняні, не злиденно живуть. Рік живуть, два живуть, три живуть. Ну, зубожіли все-таки. Де ж таки самій жінці з малолітками по хазяйству впоратися! Адже ж і копійчину добути десь треба. Хоч на сіль. Тут родичі й почали Насті у вуха наспівувати:

— Продай шкатулку! Навіщо вона тобі? Чого даремно добру лежати? Однаково й Танюшка, як виросте, не носитиме. Он там штучки які! Саме тільки панам та купцям самим носити. З нашими лахами хіба таке надівати. А люди грошей би дали. Підмога тобі.

Одне слово, підмовляють. І покупець, наче крук на кістки, налетів. З купців усе. Хто сто карбованців дає, хто двісті.

— Дітей твоїх жаліємо, по вдовиному становищу ласку робимо.

Ну, обдурити гадають бабу, та не на ту натрапили.

Настя добре запам'ятала, що їй старий щегар казав, не продає за таку дурницю. Та й жалко. Все-таки женихів подарунок, від чоловіка пам'ять. А найдужче дівчатко в неї меншеньке слізьми залилось, просить:

— Мамонько, не продавай! Мамонько, не продавай! Краще я в люди піду, а татову пам'ятку побережи.

Від Степана, бач, лишилося трійко діток. Два парубійки. Хлопці як хлопці, а ця, як кажуть, ні в матір, ні в батька. Ще як Степан жив, коли зовсім маленькою була, на це дівчатко люди дивувалися. Не те що дівки-жінки, а й мужики Степанові казали:

— Не інакше, це вона в тебе, Степане, з китиць випала. У кого тільки вродилося! Сама чорненька та гарнесенька, а оченятка зелененькі. На наших дівчаток ніби й зовсім не схожа.

Степан пожартує, бувало:

— Це не диво, що чорненька. Адже батько змалку в землі копирсався. А що очки зелененькі — так дивуватись не доводиться. Хіба мало я малахіту панові Турчанінову набив. От пам'ятка мені й лишилася.

Так те дівчатко Пам'яткою й називав.

— Ох ти, Пам'ятко моя!

І коли траплялося їй щось купувати, то завжди голубенького або зеленого принесе.

От і росла та дівчинка на приміті в людей. Ніби й насправді гарусинка із святкової окрайки випала — далеко її видно. І хоч вона не дуже до чужих людей лащилася, а кожен їй — Танюшка та Танюшка. Найзаздрісніші баби і ті милувалися. Ще б пак — краса! Кожному любо. Тільки мати зітхала:

— Краса вона — краса, та не наша. Немов хто підмінив мені дівчатко.

За Степаном дуже те дівчатко побивалося. Зовсім заревілася вся, з лиця змарніла, самі очі лишилися. Мати й додумалася дати Танюшці ту шкатулку малахітову — нехай розважиться. Хоч маленька, а дівчинка,— змалку приємно їм на себе чіпляти. Танюшка й взялася розбирати ці штучки. І от диво — яку приміряє, та й на неї. Мати про дещо й не знала, до чого воно, а ця все знає. Та ще й каже:

— Мамонько, який же гарний татків дарунок! Тепло від нього, наче на пригріві сидиш, та ще хтось тебе м'якеньким голубить.

Настя сама колись носила, пам'ятає, як у неї пальці терпли, вуха боліли, шия не могла зігрітися. От і думає: «Неспроста це. Ой, неспроста!» та мерщій шкатулку цю знову в скриню. Тільки Танюшка з того часу раз у раз просить:

— Мамочко, дай погратися татковим даруночком!

Настя коли й насвариться, ну, материнське серце — пожаліє, дістане шкатулку, тільки накаже:

— Не поламай чого!

Потім, коли підросла Танюшка, вона й сама стала шкатулку діставати. Поїде мати із старшими парубійками на покіс чи ще куди, Танюшка залишиться на хазяйстві. Спочатку, звичайно, впорається, як мати наказала. Ну, миски-ложки перемити, скатертину струснути, в хаті-сінях віничком підмахнути, курчатам їсти дати, в печі подивитися. Зробить усе мерщій та й за шкатулку. З верхніх скринь на той час одна лишилася, та й та легенька стала. Танюшка зсуне її на ослінчик, дістане шкатулку й перебирає камінці, милується, на себе приміряє.

Якось до неї й забрався злодій. Чи то він у загорожі зранку заховався, чи вже потім непомітно де проліз, тільки з сусідів ніхто не бачив, щоб він вулицею проходив. Людина незнайома, а з діла видно — хтось навів його, про весь порядок розповів.

Як Настя поїхала, Танюшка побігала трохи по господарству і забралася до хати погратися батьківськими камінцями. Наділа наголівник, сережки почепила. У цей час злодій і шусть у хату. Танюшка оглянулась — на порозі дядько незнайомий, з сокирою. І сокира ж їхня. В сінцях, у куточку стояла. Тільки-но Танюшка її переставляла, як у сінцях замітала. Злякалася Танюшка, сидить, завмерла вся, а дядько ойкнув, сокиру впустив і обома руками очі затулив, наче обпекло їх. Стогне-кричить:

— Ой матінко, осліп я! Ой, осліп! — а сам очі тре.

Танюшка бачить — недобре з людиною, почала розпитувати:

— Ти як, дядечку, до нас зайшов, навіщо сокиру взяв?

А той тільки стогне та очі собі тре. Танюшка його й пожаліла, зачерпнула кухликом води, хотіла подати, а дядько так і шарахнувся спиною до дверей.

— Ой, не підходь! — Так у сінцях і сидів, і двері підпер, щоб Танюшка ненароком не вискочила. Та вона знайшла хід — вибігла через віконце і — до сусідів. Ну, прийшли. Стали питати, що за людина, яким випадком? Той поморгав трохи, пояснює — подорожній, мовляв, милостинку хотів попросити, та щось з очима скоїлося.

— Як сонцем ударило. Думав — зовсім осліпну. Від спеки, чи що.

Про сокиру й камінці Танюшка сусідам не сказала. Ті й думають:

«Дурниці. Може, й сама забула ворота замкнути, от подорожній і зайшов, а тут з ним і трапилося щось. Чого не буває».

До повернення Насті все ж таки подорожнього не відпустили. Коли вона з синами приїхала, цей чоловік їй розповів, що сусідам розповідав. Настя бачить — усе ціле, чіплятися не стала. Пішов той чоловік, і сусіди теж.

Тоді Танюшка матері й виклала, як було діло. Тут Настя й зрозуміла, що по шкатулку приходив, та взяти її, видно, не просто. А сама думає:

«Берегти її все-таки пильніше треба».

Узяла та нишком від Танюшки й інших дітей і заховала ту шкатулку в запічок.

Поїхали знову всі сімейні. Танюшка кинулася до шкатулки, а її нема. Прикро це здалося Танюшці, а тут раптом її теплом обдало. Що таке? Звідкіля? Огляділась, а з-під полу світло. Танюшка злякалася — чи не пожежа бува? Заглянула в запічок, там в одному куточку світло. Схопила відро, хлюпнути хотіла — тільки ж вогню нема і диму не чути. Покопалася в тому місці, бачить — шкатулка. Відчинила, а камінці ніби ще кращі стали. Так і сяють різними вогниками, і ясно від них, як при сонечку. Танюшка і в хату не понесла шкатулку. Тут, у запічку, й набавилася досхочу.

Так з того часу й повелося. Мати думає: «От добре сховала, ніхто не знає», а дочка, як на хазяйстві лишиться, так і вибере годинку побавиться дорогим батьківським дарунком. За продаж Настя родичам і говорити не давала.

— Як з торбою доведеться йти,— тоді продам.

Хоч сутужно їй бувало,— а кріпилась. Отак ще кілька років перебивалися, далі на поправку пішло. Старші хлопці почали заробляти потрошку, та й Танюшка не склавши руки сиділа. Вона, бач, навчилася шовками та бісером гаптувати. І так навчилася, що найкращі панські вишивальниці руками сплескували — звідки візерунки бере, де шовки дістає?

А теж випадково вийшло. Приходить до них жінка. Невеличка на зріст, чорнява, роками вже така, як Настя, а бистроока, метка і, з усього видно, гасало таке, що тільки держись. На спині торбинка полотняна, у руці черемховий кийочок, зовсім як прочанка. Проситься в Насті:

— Чи не можна, хазяєчко, в тебе день-другий відпочити? Ніженьки не несуть, а йти не близько.

Настя спершу подумала, чи не підіслано знову по шкатулку, потім все-таки пустила.

— Місця не жалко. Не перележиш, либонь, і з собою не понесеш. От тільки шматок у нас сирітський. Уранці — цибулька з кваском, увечері — квасок з цибулькою, уся й переміна. Якщо охлянути не боїшся, то, будь ласка, живи, скільки треба.

А прочанка вже посошок свій поставила, торбинку на припічок поклала і обуточки скидає. Насті це не до вподоби, а змовчала.

«Ач, нечема! Привітати її не встигли, а вона, бач,— взуття скинула й торбинку розв'язала».

Жінка, і справді, торбинку розстебнула і пальцем поманила до себе Танюшку:

— Іди-но, дитинко, подивись на моє рукоділля. Якщо до вподоби прийдеться, і тебе вивчу... Видно, метке очко на це буде!

Танюшка підійшла, а жінка й подає їй рушничок маленький, краї шовком вишиті. І такий, бач, гарячий візерунок на тому рушничку, що в хаті наче посвітлішало й потеплішало.

Танюшка так очима і вп'ялася, а жінка посміюється. — Сподобалося, мабуть, донечко, моє рукоділля? Хочеш — вивчу.

— Хочу,— каже.

Настя так і напустилася:

— І не думай! Солі купити нема за що, а ти вигадала шовками гаптувати! Доклад, либонь, грошей коштує.

— Про те не турбуйся, хазяєчко,— каже мандрівниця.— Тямуща буде донечка — буде й доклад. За твій хліб-сіль лишу їй — надовго вистачить. А далі сама побачиш. Адже за нашу майстерність грошики платять. Не задарма роботу віддаємо. Шматок маємо.

Тут Насті поступитися довелось.

— Якщо докладу приділиш, то чому б і не повчитися. Нехай повчиться, скільки тями вистачить. Спасибі тобі скажу.

От ця жінка і взялася Танюшку вчити. Швидесенько Танюшка все перейняла, ніби й раніше дещо знала. Та ще ось що. Танюшка не тільки до чужих, до своїх неласкава була, а до цієї жінки так і горнеться, так і горнеться. Настя скоса поглядала:

«Знайшла собі нову родичку. До матері і не підійде, а до бродяжки прилипла!»

А та ще немов дражнить, усе Танюшку дитинкою або донечкою називає, а хрещене ім'я ані разочку не згадала. Танюшка бачить, що мати ображена, а не може себе стримати. До того, бач, довірилася цій жінці, що й про шкатулку їй навіть сказала!

— Є,— каже,— в нас дорога татова пам'ятка — шкатулка малахітова. От де камінці! Вік би на них дивилася.

— Мені покажеш, донечко? — питає жінка.

Танюшка навіть не подумала, що це недобре.

— Покажу,— каже,— коли вдома нікого з сім'ї не буде.

Як випала така часинка, Танюшка й покликала ту жінку в запічок. Дістала Танюшка шкатулку, показує, а жінка подивилася трошки та й каже:

— Ану, надінь на себе — видніше буде.

Ну, Танюшка,— ані слова,— почала надівати, а та все похвалює:

— Добре, донечко, добре! От тільки трошки поправити треба.

Підійшла ближче та й ну пальцем у камінці тикати. Який торкне — той засяє по-іншому. Танюшці яке видно, яке — ні. Після того жінка й каже:

— Стань-но, донечко, рівненько.

Танюшка встала, а жінка й почала її потихеньку гладити по волоссю, по спині. Усю погладила, а сама напучує:

— Загадаю тобі повернутися, то ти ж на мене не оглядайся. Уперед дивися, примічай, що буде, а нічого не кажи. Ну, повертайся!

Повернулась Танюшка — перед нею приміщення, якого вона зроду не бачила. Чи то церква, чи що. Стеля височенна на стовпах з чистого малахіту. Стіни теж у зріст людини малахітом викладені, а по горішньому карнизу малахітовий візерунок пройшов. Просто перед Танюшкою, як у дзеркалі, стоїть красуня, про яких тільки в казках кажуть. Волосся, як ніч, а очі зелені. І вся вона прикрашена дорогим камінням, а плаття на ній з зеленого оксамиту з переливом. І так те плаття пошите, як ото в цариць на малюнках. На чому тільки тримається! Наші заводські посоромилися б на люди таке плаття одягти, а ця зеленоока стоїть собі спокійнісінько, наче так і треба. Люду в тому приміщенні повно. По-панському одягнені, і всі в золоті та заслугах. У кого спереду навішано, а в кого позаду нашито, а в кого й з усіх боків. Мабуть, найвище начальство. І жінки їхні тут же. Теж руки голі, груди голі, камінцями обвішані. Та тільки куди їм до зеленоокої! Жодна і сліду її не варта.

Поряд із зеленоокою якийсь білявенький. Очі косі, вуха стирчать,— заєць, та й годі. А одежа на ньому — розуму потьмарення! Цьому золота мало здалося, то він, бач, на черевики камінці насадив. Та такі дорогі, що, може, за десять років один такий знайдуть. Одразу видно — заводчик це. Лопоче той заєць зеленоокий, а вона хоч би бровою повела, наче його й зовсім нема.

Танюшка дивиться на ту пані, дивиться і тільки тут помітила:

— Та камінці ж на ній татові! — ойкнула Танюшка, і нічого не стало.

А жінка та посміюється:

— Не додивилася, донечко! Не журись, буде час — додивишся.

Танюшка, звичайно, допитується — де це таке приміщення?

— А це,— каже,—.царський палац. Та сама палата, що тутешнім малахітом прикрашена. Твій покійний батько його добував.

— А хто це в татових оздобах і який це з нею заєць?

— Ну, цього не скажу, сама незабаром дізнаєшся.

Того ж дня, як прийшла Настя додому, та жінка в дорогу збиратися почала. Вклонилася низенько хазяйці, подала Танюшці вузлик з шовками та бісером, потім дістала гудзик малесенький. Чи то він із скла, чи то з дурмашка на просту грань оброблений.

Подає його Танюшці та й каже:

— Візьми, донечко, від мене пам'ятку. Коли що забудеш по роботі або важкий випадок трапиться, подивись на цей гудзик. Тут тобі й відповідь буде.

Сказала отак і пішла. Тільки її й бачили.

З того часу Танюшка і стала майстринею, а вже й літ доходила, вигляд зовсім як у дівчини на виданні. Заводські парубки на Настині вікна всі очі видивилися, а підступити до Танюшки бояться. Бач, неласкава вона, невесела, та й за кріпака хіба ж вольна піде. Кому захочеться петлю надівати?

У панському домі теж провідали про Танюшку через майстерність її. Підсилати до неї стали. Лакея, котрий молодший, якнайкраще одягнуть по-панському, годинника з ланцюжком начеплять та й пошлють до Танюшки, ніби в справі якійсь. Думають, чи не поласиться дівка на такого молодця. Тоді її приборкати можна. Пуття все-таки не виходило. Скаже Танюшка, що по ділу, а на інші розмови того лакея без уваги. Набридне, то ще й на глум зніме:

— Іди-но, милий, іди! Адже чекають. Бояться, мабуть, коли б у тебе годинник потом не пройшов і ланцюжок не помідів. Ач, без звички як ти їх мозолиш.

Ну, лакеєві чи іншому панському служникові такі слова, як собаці окріп. Біжить, як ошпарений, фурчить собі:

— Хіба це дівка? Статуй кам'яний, зеленоокий! Кращу знайдемо!

Фурчить отак, а самого вже захлюпнуло. Котрого не пошлють, забути не може Танющиної краси. Мов причарованого до того місця тягне — хоч мимо пройти, у віконце глянути. У свято мало не всій заводській паруботі справи на тій вулиці. Стежку біля самих вікон проторували. А Танюшка й не дивиться.

Сусідки вже почали Насті докоряти:

— Чого це в тебе Тетяна надто високо кирпу гне? Подружок у неї нема, на хлопців дивитися не хоче. Царевича-королевича чекає чи в Христові наречені збирається?

Настя на всі докори лише зітхає:

— Ой бабоньки, і сама не відаю. І так у мене дівка химерна була, а чаклунка ця перехожа зовсім її звела. Почнеш їй казати, а вона втупить очі в свій чаклунський гудзик і мовчить. Так би й викинула цього клятого гудзика, та в справах він їй на користь. Як шовки змінити, чи що, так у гудзик і дивиться. Казала й мені, та в мене, видно, очі тупі стали, не бачу. Відлупцювала б дівку, так, бач, вона в нас старанна. Либонь, її працею тільки й живемо. Думаю-думаю отак та як заплачу. Ну, тоді вона скаже: «Мамонько, адже я знаю, що тут моєї долі нема. Тому й нікого не принаджую і на гулянки не ходжу. Навіщо даремно людей у нудьгу вганяти? А що біля віконечка сиджу, то робота моя того вимагає. За віщо мене винуватиш? Що я поганого зробила?» От і відповідай їй!

Ну, жити все-таки добре почали. Танющине рукоділля в моду пішло. Не те що в заводі або в нашому місті, і по інших місцях про нього дізналися, замовлення посилають і гроші платять немалі. Доброму дядькові саме до міри стільки заробити. Тут тільки біда їх і спіткала — пожежа трапилась. А вночі діло було. Загін, повітка, коняка, корова, реманент різний — усе згоріло. З тим тільки й лишилися, в чому вискочили. Проте шкатулку Настя вихопила, встигла-таки. Другого дня й каже:

— Видно, край прийшов — доведеться продати шкатулку.

Сини в один голос:

— Продавай, мамонько. Не продешеви тільки.

Танюшка потай на гудзик подивилася, а там зеленоока манячить — нехай продають. Гірко стало Танюшці, а що поробиш? Однаково піде батькова пам'ятка цій зеленоокій. Зітхнула та й каже:

— Продавати — то й продавати.— І навіть не стала на прощання на ті камінці дивитися. І те сказати — в сусідів притулились, де вже тут розкладатися.

Надумали отак — продати, а купці вже й тут. Хто, може, сам і підпал влаштував, щоб шкатулкою заволодіти. Адже теж людці — нігтики, додряпаються! Бачать — діти підросли,— більше дають. П'ятсот там, сімсот, один до тисячі дійшов. Як для заводу, гроші немалі, можна на них справитися. Ну, Настя запросила все-таки дві тисячі. Ходять, значить, до неї, торгуються. Накидають потрошку, а самі один від одного ховаються, домовитися між собою не можуть. Бач, шмат цей такий — нікому відступитись не хочеться. Поки вони отак ходили, в Польову й приїхав новий прикажчик.

Адже вони — прикажчики — подовгу сидять, а в ті роки їм якийсь перевід трапився. Смердючого цапа, який при Степанові був, старий пан на Крилатовське за сморід відставив. Потім був Смажений Зад. Робітники його на болванку посадили. Тоді заступив Север'ян Убивця. Цього знову Хазяйка Мідної гори в порожню породу перекинула. Та ще двоє чи троє якихось було, а потім і оцей приїхав.

Він, казали, з чужих земель був, всілякими мовами нібито розмовляв, а російською — гірше. Чисто вимовляв лише одне — шмагати. Згорда так, слово розтягуючи — шмагати! Про яку недостачу йому скажуть, одне кричить: шмагати! Його Шмагайлом і прозвали.

Насправді цей Шмагайло не дуже злий був. Він хоч і кричав, а зовсім людей на пожежну не ганяв. Тамтешнім посіпакам зовсім і роботи не стало. Віддихнули трохи люди при цьому Шмагайлові.

Тут, бач, штука в чому. Старий пан на той час зовсім кволим став, ледве ноги переставляв. Він і вигадав сина оженити на якійсь там графині, чи що. Ну, а в того молодого пана була полюбовниця, і він до неї велику прихильність мав. Як тут бути? Незручно все ж таки. Що нові свати скажуть? От старий пан і почав сватати ту жінку — синову полюбовницю — за музиканта. У того ж таки пана цей музикант служив. Дітлахів музики навчав і так розмови чужоземної, як ведеться в їхньому стані.

— Чим,— каже,— тобі отак жити недоброю славою, виходь ти краще заміж. Приданим тебе наділю, а чоловіка прикажчиком у Польову пошлю. Там справу налагоджено, нехай тільки суворіше народ тримає. Вистачить, либонь, на це тями, дарма що музикант. А ти з ним якнайкраще проживеш у цій Польовій. Першою людиною, можна сказати, будеш. Пошана тобі, повага від кожного. Погано хіба?

Молодиця зговірлива була. Чи то вона посварилася з молодим паном, чи то на хитрість пішла.

— Давно,— каже,— про це мріяла, та сказати не насмілювалась.

Ну, музикант, звичайно, спочатку вперся:

— Не бажаю: дуже про неї лиха слава, повія ніби.

Тільки пан — стариганчик хитрий. Недарма заводи нажив. Хутко умовив того музиканта. Пристрашив чим або улестив, чи підпоїв — їхнє діло, тільки незабаром весілля справили, і молоді поїхали в Польову. Так ось Шмагайло й з'явився в нашому заводі. Недовго тільки прожив, а так — чого дурно казати — людина нешкідлива. Потім, як Півтори Пики замість нього заступив — із своїх заводських, то жаліли навіть за цим Шмагайлом.

Приїхав з жінкою Шмагайло саме в той час, коли купці Настю улещували. Шмагайлова жінка теж показна була. Біла та рум'яна. Одне слово, полюбовниця. Либонь, поганої не взяв би пан. Теж, мабуть, вибирав! Ось та Шмагайлова жінка і почула.— шкатулку продають. «Дай-но,— думає,— подивлюся, може, справді що варте». Швиденько зібралася і приїхала до Насті. Адже для них коники заводські завжди готові!

— Ану,— каже,— мила, покажи, які це ти камінці продаєш?

Настя дістала шкатулку, показує. У Шмагайлової жінки й очі забігали. Вона, бач, в Сам-Петербурсі виховувалася, в заграницях різних з молодим паном бувала, на цих убраннях тямила. «Що ж це,— думає,— таке? У самої цариці таких прикрас нема, а тут на тобі, в Польовій, у погорільців! Коли б тільки не зірвалася купівля».

— Скільки,— питає,— хочеш?

Настя каже:

— Дві тисячі хотіла б узяти.

Пані поторгувалась для годиться та й каже:

— Ну, мила, збирайся! Поїдемо до мене з шкатулкою. Там гроші сповна одержиш.

Настя, проте, на це не піддалася.

— У нас,— каже,— такого звичаю нема, щоб хліб за черевом ходив. Принесеш гроші — шкатулка твоя.

Пані бачить — он яка жінка,— хутко змоталася по гроші, а сама наказує:

— Ти вже, мила, не продавай шкатулки.

Настя відповідає:

— Можеш бути певна. Від свого не відмовлюся. До вечора чекатиму, а далі — моя воля.

Поїхала Шмагайлова жінка, а купці й набігли всі разом. Вони, бач, стежили. Питають:

— Ну як?

— Запродала,— відповідає Настя.

— За дві, як призначила.

— Ти що,— кричать,— з глузду з'їхала, чи що? В чужі руки віддаєш, а своїм одмовляєш? — І давай ціну набавляти.

Ну,— Настя на цю вудочку не клюнула.

— Це,— каже,— вам звичне діло в словах крутитися, а мені не доводилося. Запевнила жінку, і розмові кінець!

Шмагайлиха жвавенько обернулася. Привезла гроші, передала з ручки в ручку, підхопила шкатулку — і гайда додому. Тільки на поріг, а назустріч Танюшка. Вона, бач, кудись ходила, і весь цей продаж без неї був. Бачить — пані якась і зі шкатулкою. Втупила в неї очі Танюшка,— мовляв, не та, яку тоді бачила.

А Шмагайлиха ще дужче витріщилася:

— Що за мана? Чия така? — питає:

— Дочкою люди звуть,— відповіла Настя.— Сама, як є, спадкоємниця шкатулки цієї, що ти купила. Не продала б, коли б не край прийшов. З малих років любила цими оздобами бавитися. Бавиться та похваляє — як, мовляв, від них тепло та хороше. Та що про це говорити! Що з воза впало — те пропало!

— Даремно, мила, так думаєш,— каже Шмагайлова жінка.— Знайду я місцечко цим камінцям.— А про себе думає: «Добре, що ця зеленоока сили своєї не відчуває. З'явись така в Сам-Петербурсі, царями б крутила. Треба ж — мій от дурник Турчанінов її не побачив».

З тим і розійшлися.

Шмагайлиха, як приїхала додому, похвалилася:

— Тепер, друже милий, я не тільки тебе, а й Турчанінова не потребуватиму. Тільки що — до побачення! Поїду до Сам-Петербурха або, ще краще, за кордон, продам шкатулочку і таких от чоловіків, як ти, дві дюжини куплю, коли знадоба трапиться.

Похвалилася, а показати на собі нову покупочку все-таки охота. Ну, звісно — жінка! Підбігла до дзеркала і перш за все наголовник приладнала.— Ой, ой, що таке! — Терпіння нема — крутить і дере волосся. Ледве висмикнула. А кортить... Сережки наділа — трохи мочки не розірвало. Пальця в перстень всунула — закувало, ледве з милом стягла. Чоловік посміюється: це таким, видно, носити!

А вона думає: «Що за штука? Треба до міста їхати, майстрові показати. Піджене, як треба, тільки б каміння не підмінив».

Сказано — зроблено. Другого дня зранку майнула. Адже на заводській тройці недалечко. Дізналась, який найнадійніший майстер,— і до нього. Майстер старий-престарий, а в своїй справі митець. Оглянув шкатулку, питає, в кого куплено. Пані розповіла, що знала. Обдивився ще раз майстер шкатулку, а на камінці навіть і не глянув.

— Не візьмусь,— каже,— хоч що давайте. Не тутешніх це майстрів робота. Нам не з руки з ними тягатися.

Пані, звичайно, не зрозуміла, в чому тут заковика, пирхнула і побігла до інших майстрів. Тільки всі як змовилися: оглянуть шкатулку, помилуються, а на камінці не дивляться і від роботи рішуче відмовляються. Пані тоді на хитрощі пішла, каже, що цю шкатулку з Сам-Петербурха привезла. Там усе й робили. Ну, майстер, якому вона це плела, тільки розсміявся.

— Знаю,— каже, — в якому місці шкатулку роблено, і про майстра багато чував. Тягатися з ним усім нашим не до снаги. На одного кого той майстер припасує, іншому не підійде, хоч що хоч роби.

Пані й тут не зрозуміла всього, тільки те й добрала — недобре діло, бояться когось майстри. Пригадала, що стара хазяйка казала, ніби дочка любила ці оздоби на себе надівати.

«Чи не на цю зеленооку припасовувалося? Ой лишенько!»

Потім знову прикидає в думках:

«Та мені що! Продам якій-небудь багатій дурепі. Нехай морочиться, а грошенята в мене будуть». З цим і поїхала в Польову.

Приїхала, а там новина: вісточку одержали — старий пан наказав довго жити. Хитренько він з Шмагайлом улаштував, а смерть його перехитрувала — взяла та й стукнула. Сина так і не встиг оженити, і тепер він повним хазяїном став. Невдовзі Шмагайлова жінка одержала вісточку. Так і так, моя мила, по весняній воді приїду на заводах показатися і тебе заберу, а музиканта твого кудись запроторимо. Шмагайло про це якось дізнався, шум-крик зняв. Прикро йому, бач, перед народом. Все ж таки прикажчик, а тут он що — жінку відбирають. Дуже випивати став. Із службовцями, звичайно. Вони раді старатися на дурничку. От якось бенкетували. Хтось із цих випивак і похвалився:

— Виросла в нас на заводі красуня, другої такої не скоро знайдеш.

Шмагайло й питає:

— Чия така? В якому місці живе?

Ну, йому розповіли і про шкатулку згадали — у цій, мовляв, сім'ї ваша жінка шкатулку купувала.

Шмагайло й каже:

— Коли б подивитися,— а у пияків і привід знайшовся.

— Хоч зараз підемо — оглянути, чи добре вони хату поставили. Сім'я хоч з вольних, а на заводській землі живуть. В разі чого й притиснути можна.

Пішли двоє чи троє з цим Шмагайлом. Ланцюг притягли, давай промір робити, чи не врізалася Настя в чужу садибу, чи виходять вершки між стовпами. Підкопуються, одне слово. Потім заходять у хату, а Танюшка якраз сама була. Глянув на неї Шмагайло і слова розгубив. Ну, ні в яких землях краси такої не бачив. Стоїть, як дурень, а вона сидить — помовчує, ніби це її й не обходить. Потім отямився трохи Шмагайло, почав питати:

— Що поробляєте?

Танюшка каже:

— На замовлення шию,— і роботу свою показала.

— Мені,— каже Шмагайло,— можна замовлення зробити?

Чому ж ні, якщо на ціні зійдемося.

— Чи можете,— питає знову Шмагайло,— мені з себе патрет шовком вишити?

Танюшка крадькома на гудзик подивилася, а там зеленоока їй знак подає — бери замовлення! — і на себе пальцем показує. Танюшка й відповідає:

— Свого патрета не буду, а є в мене на приміті жінка одна в дорогому камінні, в царициному вбранні, цю вишити можу. Тільки недешево коштуватиме така робота.

— Про це,— каже,— не турбуйтесь, хоч сто, хоч двісті карбованців заплачу, аби схожість з вами була.

— На обличчі,— відповідає,— схожість буде, а одежа інша.

Домовились за сто карбованців. Танюшка й строк призначила — через місяць. Тільки Шмагайло інколи й забіжить, ніби про замовлення дізнатися, а в самого зовсім не те на думці. Теж вразило його, а Танюшка немов і зовсім не помічає. Скаже двоє-троє слів, і вся розмова. Випиваки Шмагайлові глузувати з нього почали:

— Тут, мабуть, не відломиться. Даремно чоботи рвеш!

Ну от, вишила Танюшка той патрет. Дивиться Шмагайло — тьху ти, боже мій!— та це ж вона сама й є, одягом та камінцями прибрана! Подає, звичайно, три сотні, тільки Танюшка дві не взяла.

— Не звичні,— каже,— ми подарунки приймати. Трудом живемо.

Прибіг Шмагайло додому, милується патретом, а від жінки потай тримає. Бенкетувати менше став, до заводської справи придивлятися трохи почав.

Навесні прибув на заводи молодий пан. У Польову приїхав. Народ зігнали, молебень відправили, а потім у панському домі танці-співи почалися. Людям теж дві бочки вина викотили — пом'янути старого, привітати нового пана. Приману для початку зробили, значить. На це всі Турчанінови мастаки були. Як заллєш панську чарку десятком своїх, то й не знати яким свято здасться, а на повірку вийде — останні копійки умив і зовсім ні до чого. Другого дня люди на роботу, а в панському домі знову бенкети. Та так і пішло. Посплять скількись там — і знову за гульню. Ну, там на човнах катаються, на конях у ліс їздять, на музиках бренькають, та мало чого. А Шмагайло весь час п'яний. Навмисне до нього пан заповзятих пияків поставив — накачуй до нікуди! Ну, ті й стараються новому панові прислужитися.

Шмагайло хоч і п'яний, а чує, до чого воно хилиться. Йому перед гостями незручно. Він і каже за столом, при всіх:

— Це мені без діла, що пан Турчанінов хоче в мене жінку забрати. Хай забирає! Мені такої не треба. У мене он хто є! — Та й дістає з кишені той шовковий патрет. Усі так і ахнули, а Шмагайлиха й рота закрити не може. Пан теж уп'явся очима. Цікаво йому стало.

— Хто така? — питає.

Шмагайло, знай, регоче собі:

— Повен стіл золота насип — і то не скажу!

Ну як не скажеш, коли заводські одразу Танюшку впізнали. Один перед одним стараються — панові пояснюють. Шмагайлиха руками-ногами:

— Що ви! Що ви! Нісенітницю отаку верзете! Звідки в заводської дівки плаття таке та ще каміння дороге? А натрета цього мій чоловік з-за границі привіз. Ще до весілля мені показував. Тепер з п'яних очей мало чого наплете. Себе скоро не пам'ятатиме. Ач, запух увесь!

Шмагайло бачить, що жінці дуже не до вподоби, він і почав чехвостити:

— Соромітнице ти, безстиднице! Що ти плітки плетеш, панові в очі піском кидаєш! Який я тобі патрет показував? Тут мені його вишивали. Та сама дівчина, про яку вони он кажуть. Щодо плаття — брехати не буду — не знаю. Плаття яке хочеш надіти можна. А камені в них були. Тепер у тебе в шафі зачинені. Сама ж їх купила за дві тисячі, та надіти не змогла. Видно, не підходить корові черкаське сідло. Весь завод про купівлю знає!

Пан, як почув про камені, то одразу ж:

— Ану покажи!

Він, бач, недоумок був, марнотрат. Одне слово, спадкоємець. Та до камінців велику пристрасть мав. Похизуватися йому нічим було,— як то кажуть, ні зросту, ні голосу,— то χοч камінцями. Де не почує про хороший камінь, одразу ж купити ладиться. І,на камінні тямив, дарма що не дуже розумний.

Шмагайлова жінка бачить — нічого не поробиш,— принесла шкатулку. Пан глянув та відразу:

— Скільки?

Та й бабахнула зовсім нечуване. Пан почав торгуватися. На половині зійшлися, і позиковий папір пан підписав: не було, бач, грошей з собою. Поставив пан перед собою шкатулку на стіл та й каже:

— Покличте-но ту дівку, про яку говорили.

Збігали по Танюшку. Вона нічого, відразу пішла,— думала, замовлення яке велике. Приходить у кімнату, а там людей повно і посередині той самий заєць, якого вона тоді бачила. Перед тим зайцем шкатулка — батьків дарунок. Танюшка одразу впізнала пана й питає:

— Чого кликали?

Пан і слова сказати не може. Уп'явся в неї очима, та й усе. Потім усе-таки знайшов що сказати:

— Ваші камені?

— Були наші, тепер он їхні,— і показала на Шмагайлиху.

— Мої тепер,— похвалився пан.

— Це діло ваше.

— А хочеш, подарую знову тобі?

— Віддаровувати нема чим.

— Ну, а приміряти на себе ти їх можеш? Подивитися мені охота, як оці камені на людину прийдуться.

— Це,— відповідає Танюшка,— можна.

Узяла шкатулку, розібрала оздоби,— звичне діло,— і хутко їх на місце приладнала. Пан дивиться та тільки ахкає. Ах та ах, більше й мови нема. Танюшка постояла в оздобі й питає:

— Подивились? Досить? Мені нема коли тут стояти — робота є.

Пан тут при всіх і каже:

— Виходь за мене заміж: Згодна?

Танюшка тільки всміхнулася:

— Не годиться немовби панові таке казати,— скинула оздоби й пішла. Тільки пан не відступає. Другого дня свататись приїхав. Просить-благає Настю: віддай за мене дочку.

Настя каже:

— Я з неї волі не знімаю, як вона хоче, а на мою думку — ніби не підходить.

Танюшка слухала-слухала та й мовить:

— От що, не те... Чула я, ніби в царському палаці є палата, малахітом з батькового здобутку оздоблена. От якщо ти в тій палаті царицю мені покажеш — тоді вийду за тебе заміж.

Пан, звичайно, на все згодний. Одразу ж до Сам-Петербурха почав збиратися і Танюшку з собою кличе — коней, каже, тобі дам. А Танюшка відповідає:

— За нашим звичаєм, і під вінець на женихових конях наречена не їздить, а ми ж іще ніхто. Потім про це говоритимемо, коли ти свою обіцянку виконаєш.

— Коли ж,— питає,— ти в Сам-Петербурсі будеш?

— На покрову,— каже, — неодмінно буду. За це не сумлівайся, а поки що їдь звідси.

Пан поїхав, Шмагайлихи, звичайно, не взяв, не дивиться навіть на неї. Як додому в Сам-Петербурх приїхав, то й почав по всьому місту славити про камінці та про свою наречену. Багатьом шкатулку ту показував. Ну, дуже зацікавилися наречену подивитися. На осінь пан квартиру Танюшці приготував, платтів усяких навіз, взуття, а вона звісточку й надіслала,— тут вона, живе у такої-то вдови на самій околиці. Пан, звичайно, відразу туди:

— Що ви! Та хіба чувана річ — тут проживати? Квартерку приготовлено, перший сорт!

А Танюшка відповідає:

— Мені й тут добре.

Чутка про камінці та турчаніновську наречену й до цариці дійшла. Вона й каже:

— Нехай Турчанінов покаже мені свою наречену. Щось багато про неї брешуть.

Пан до Танюшки,— мовляв, приготуватися треба. Убрання таке пошити, щоб у палац можна, камінці з малахітової шкатулки надіти. Танюшка відповідає:

— Про вбрання не тобі журитися, а камінці візьму на якийсь час. Та гляди не здумай коней по мене посилати. На своїх буду. Чекай мене біля ганочка, у палаці.

Пан думає — звідки в неї коні? Де вбрання для палацу? — а спитати все-таки не насмілився.

От почали до палацу збиратися. На конях усі під'їздять, у шовках та оксамитах. Турчанінов-пан з раннього ранку біля ганку крутиться — наречену свою чекає. Іншим теж цікаво на неї глянути,— тут-таки зупинились. А Танюшка наділа камінці, запнулася хусточкою по-заводському, шубку свою накинула та й іде собі помаленьку. Ну, а народ — звідки така? — натовпом за нею суне. Підійшла Танюшка до палацу, а царські лакеї не пускають — не дозволено, кажуть, заводським. Турчанінов-пан здаля Танюшку забачив, тільки й йому перед своїми соромно, що його наречена пішки, та ще в отакій шубці, він узяв та й сховався. Танюшка тут розгорнула шубку, лакеї дивляться — ото плаття! У цариці такого нема! — зразу впустили. А як Танюшка скинула хустинку та шубку, всі навколо ойкнули:

— Чия така? Яких земель цариця?

А пан Турчанінов уже й тут.

— Моя наречена,— каже.

Танюшка отак суворо на нього подивилася:

— Це ще побачимо! Чому мене обманив — біля ганочка не дочекався?

Пан туди-сюди,— помилка, мовляв, вийшла. Пробач, будь ласка.

Пішли вони в палати царські, куди було наказано. Дивиться Танюшка — не те місце. Ще суворіше спитала Турчанінова-пана:

— Що це за обман? Сказано тобі, що в тій палаті, яка малахітом татової роботи оздоблена! — І пішла по палацу, як удома. А сенатори, генерали та інші за нею.

— Що, мовляв, таке? Мабуть, туди наказано.

Народу набралося повнісінько, і всі очей з Танюшки не зводять, а вона стала під тією малахітовою стіною й чекає. Турчанінов, звичайно, тут же. Лопоче їй, що негаразд, не в цьому приміщенні цариця чекати веліла. А Танюшка стоїть спокійнісінько, хоч би бровою повела, ніби пана й зовсім нема.

Цариця вийшла в кімнату, куди призначено. Дивиться — нікого нема. Царицині шептухи й доносять — Турчанінова наречена всіх у малахітову палату повела. Цариця побурчала, звичайно,— що за сваволя! Затупотіла ногами. Розсердилася, значить, трохи. Приходить цариця в палату малахітову. Всі їй кланяються, а Танюшка стоїть — не ворухнеться.

Цариця й кричить:

— Ану, показуй мені цю свавільницю — турчаніновську наречену!

Танюшка це почула, зовсім брови звела, каже панові:

— Що це ти вигадав? Я веліла мені царицю показати, а ти підстроїв мене їй показувати. Знову обман! Бачити тебе більше не хочу! Бери свої камінці!

З цим словом прихилилася до стіни малахітової і розтанула. Тільки й лишилося, що на стіні камінці сяють, які прилипли до тих місць, де голова була, шия, руки.

Усі, звичайно, перелякалися, а цариця непритомна на підлогу гепнула. Заметушилися, підводити стали. Потім, коли метушня трохи минула, приятелі й кажуть Турчанінову:

— Підбери хоч камені! Хутко розкрадуть. Не яке-небудь місце — палац! Тут ціну знають!

Турчанінов і давай хапати ті камінці. Який схопить, той у нього й згорнеться в крапельку. Яка краплина чиста, мов сльоза, а яка жовта, а то знову, наче кров, густа. Так нічого й не зібрав. Дивиться — на підлозі гудзик валяється. З пляшкового скла, простої грані. Зовсім дрібничка. З горя він і схопив його. Тільки взяв у руку, а в цьому гудзику, як у великому дзеркалі, зеленоока красуня в малахітовому платті, вся дорогими каменями прикрашена, регочеться-заливається:

— Ех ти, недоумок, куций заєць! Чи тобі мене взяти! Хіба ти мені до пари?

Пан після цього й решту розуму втратив, а гудзика не кинув. Коли-не-коли й погляне в нього, а там усе одно: стоїть зеленоока, регоче й образливі слова говорить. З горя пан почав гуляти, боргів наробив, при ньому наші заводи мало з молотка не пішли.

А Шмагайло, як його усунули, по шинках пішов. До рем'я пропився, а патрета того шовкового беріг. Де той патрет потім подівся — нікому невідомо.

Не поживилася й Шмагайлова жінка: спробуй одержати по позичковому паперу, коли все залізо й мідь заставлені!

Про Танюшку з того часу на нашому заводі ні чутки, ні вісті. Наче й не було.

Пожурилася, звичайно, Настя, та теж не дуже. Танюшка, бач, хоч піклувальниця для родини була, а все ж Насті як чужа.

І те сказати, хлопці в Насті на той час виросли. Поженилися обидва. Онуки пішли. Люду в хаті густенько стало. Тільки повертайся — за тим доглянь, тому подай... Де ж тут нудьгувати! Парубки — ті довше не забували. Все попід Настиними вікнами вешталися. Чекали, чи не з'явиться біля віконечка Танюшка, та так і не дочекалися.

Потім, звичайно, поженилися, а коли-не-коли й згадають:

— От, мовляв, яка в нас на заводі дівка була! Другої такої ніколи в світі не побачиш.

Та ще після цього випадку приміточка вийшла. Гомоніли, ніби Хазяйка Мідної гори подвоюватися стала: одразу двох дівчат у малахітовому вбранні люди бачили.

Кам'яна квітка

Не самі мраморські славилися в кам'яній справі. І на наших заводах теж, кажуть, на цьому майстерстві зналися. Та тільки різниця, що наші більше з малахітом поралися, бо його було доволі, і сорт — вищого нема. От із цього малахіту й виробляли підходяще. Такі, бач, штуки, аж дивуєшся: як йому допомогло.

Був у той час майстер Прокопович. В цих ділах перший. Краще від нього ніхто не міг. Літній уже був.

От пан і звелів прикажчикові поставити до цього Прокоповича парубійків на вивчення:

— Нехай, мовляв, переймуть усе до тонкощів.

Тільки Прокопович,— чи то йому жалко було розставатися з своїм майстерством, чи то ще щось,— учив дуже погано. Все в нього з ривка та з тичка. Насадить парубійкові по всій голові гуль, вуха трохи не обірве та й каже прикажчикові:

— Не годиться цей... Око в нього нездатне, рука не несе. Пуття не буде.

Прикажчикові, видно, наказано було догоджати Прокоповичу.

— Не годиться, то й не годиться... Іншого дамо...— І нарядить іншого парубійка.

Хлоп'ята прочули про цю науку... Заздалегідь ревуть, щоб до Прокоповича не потрапити. Батькам-матерям теж не солодко рідну дитину на поталу віддавати,— вигороджувати почали своїх, хто як міг. І те сказати, нездорове це майстерство, з малахітом тим. Отрута сама. От і оберігаються люди.

Прикажчик усе-таки пам'ятав панський наказ — поставляє Прокоповичу учнів. Той, за своїм звичаєм, попомучить парубійка та й здасть знову прикажчикові:

— Не годиться цей...

Прикажчик присікуватися став:

— Доки це буде? Не годиться та не годиться, коли ж годитиметься? Вчи цього...

Прокопович усе своєї:

— Мені що... Хоч десять років учитиму, а пуття з цього парубійка не буде...

— Якого тобі ще?

— Мені хоч і зовсім не став,— за цим не журюся...

Отак і перебрали прикажчик з Прокоповичем багато хлоп'ят, а кінець один: на голові гулі, а в голові — коли б утекти. Деякі навмисне псували, щоб Прокопович їх прогнав.

Ось так і дійшла справа до Данилка Недокормиша. Сиріткою круглим був цей парубійко. Років, мабуть, тоді дванадцять, а то й більше. На ногах височенький, а худий-худісінький, в чому тільки душа держиться. Ну, а — на лиці чистенький. Волоссячко кучерявеньке, оченятка голубенькі. Його й узяли спершу в козачки при панському домі: табакерку, хустку подати, збігати куди тощо. Тільки в цього сирітки здібності до такої справи не виявилось. Інші парубійки на таких ось місцях в'юнами в'ються. Тільки що — виструнчиться: що накажете? А цей Данилко заб'ється кудись у куток, задивиться на картину яку чи на прикрасу та й стоїть. Його гукають, а в нього й за вухом не свербить. Били, звичайно, спочатку, потім рукою махнули:

— Химерний якийсь! Тихохід! З такого доброго служника не вийде.

На заводську роботу або в гору все-таки не віддали — дуже слабка жила, на тиждень не вистачить. Поставив його прикажчик у підпаски. І тут Данилко не зовсім годящим прийшовся. Парубійко ніби й старанний, а все у нього похибка виходить. Все ніби думає про щось. Задивиться на травичку, а корови — он де! Старий чередник ласкавий трапився, жалів сирітку, і той часом лаявся:

— Що тільки з тебе, Данилку, буде? Загубиш ти себе, та й мою стару спину під нагайку підведеш. Куди це годиться? Про що хоч думка в тебе?

— Я й сам, дідусю, не знаю... Так... ні про що... Задивився трошки. Комашка по листочку лізла. Сама сизенька, а з-під криллячок у неї жовтеньке виглядає, а листочок широченький... По краях зубчики, як оборочки вигнуті. Тут темніше показує, а серединка зелена-зеленісінька, немов її тільки що пофарбували... А комашка й лізе...

— Ну, чи не дурень ти, Данилку? Чи твоє діло комашок розбирати? Лізе вона, ну й хай лізе, а твоє діло корів доглядати. Дивись мені, викинь цю дурість з голови, а то прикажчикові скажу!

Одне Данилкові далося. На дудці він грати навчився — куди старому! Чисто на музиці якій. Увечері, як корів приженуть, дівчата-молодиці просять:

— Заграй, Данилку, пісеньку.

Він і почне награвати. І пісні все незнайомі. Чи то ліс шумить, чи то струмок дзюрнить, пташки на різні голоси перегукуються, а добре виходить. Дуже за ці пісеньки почали жінки ласкаво ставитися до Данилка. Хто сірячину полагодить, хто полотна на онучі відріже, сорочечку нову пошиє... Про їжу й мови нема,— кожна намагається дати більше та солодше. Старому чередникові пісні Данилкові теж до серця припали. Тільки й тут трошки негаразд виходило. Почне Данилко награвати — і все забуде, ніби й корів нема. На цій грі й спіткала його біда.

Данилко, видно, загрався, а старий задрімав трошки. Кілька корівок у них і відбилося. Як почали на вигін збирати, дивляться — тієї нема, другої нема. Шукати кинулись, та де там. Пасли коло Єльчиної... Саме тут вовче місце, глухе... Одну тільки корівку й знайшли. Пригнали череду додому... Так і так розповіли. Ну, з заводу теж побігли-поїхали на розшуки, та не знайшли.

Розправа тоді відомо, яка була. За всяку провину підставляй спину. На гріх ще одна корова з прикажчикового двору була. Тут і зовсім спуску не чекай. Розтягли спочатку старого, потім і до Данилка дійшло, а він худенький та кволенький. Панський кат застеріг навіть:

— Ач, який,— каже,— з одного разу зомліє, а то й зовсім дух випустить.

Ударив проте,— не пожалів, а Данилко мовчить. Кат його вдруге — мовчить, утретє — мовчить. Кат тут і розлютився, давай шмагати з усього плеча, а сам кричить:

— Я тебе, мовчуна, доведу... Подаси голос... Подаси!

Данилко тремтить весь, сльози капають, а мовчить.

Закусив губку й кріпиться. Так і зомлів, а слівця від нього не чули. Прикажчик,— він тут же, звичайно, був,— здивувався:

— Ач, який терплячий знайшовся! Тепер знаю, куди його поставити, якщо живим лишиться.

Відлежався-таки Данилко. Бабуся Вихориха його відходила. Жила, кажуть, старенька така. Замість лікаря по наших заводах у великій славі була. Силу в травах знала: яка від зубів, яка від надсади, яка від ломоти... Ну, все, як є. Сама ті трави збирала в той час, коли яка трава повну силу мала. З таких трав і корінців настоянки готувала, відвари варила та з мазями зміщувала.

Добре Данилкові в цієї бабусі Вихорихи пожилося. Старенька, бач, ласкава та балакуча, а трав, та корінців, та квіток усяких у неї насушено та навішано по всій хаті. Данилко до трав цікавий — як ця зветься? де росте? яка квітка? Старенька йому й розповідає.

Якось Данилко й питає:

— Ти, бабусю, кожну квітку в наших місцях знаєш?

— Хвалитися,— каже,— не буду, а всі ніби знаю, які відкриті.

— А хіба,— питає,— ще не відкриті бувають?

— Є,— відповідає,— і такі. Про папороть чув? Вона нібито цвіте на Іванів день. Та квітка чарівницька. Скарби нею відкривають. Для людини шкідлива. На розрив-траві квітка — мерехтливий вогник. Спіймав його — і всі тобі затвори відкриті. Злодійська це квітка. А то ще й кам'яна квітка є. У малахітовій горі ніби росте. На зміїне свято повну силу має. Нещасна та людина, яка кам'яну квітку побачить.

— А чого, бабусю, нещасна?

— А цього, дитинко, я й сама не знаю. Так мені розповідали.

Данилко у Вихорихи, може, і довше б жив, та прикажчикові вістівці вгляділи, що парубійко потроху ходити став, і зразу до прикажчика. Прикажчик Данилка покликав та й каже:

— Іди лишень тепер до Прокоповича — малахітної справи навчатися. Саме там по тобі робота.

Ну, що поробиш? Пішов Данилко, а сам ще від вітру хитається.

Прокопович подивився на нього та й каже:

— Ще такого бракувало. Здоровим хлопцям тутешнє навчання не під силу, а з такого що спитаєш — ледве живий стоїть.

Пішов Прокопович до прикажчика:

— Не треба такого. Ще ненароком уб'єш — відповідати доведеться.

Тільки прикажчик — куди тобі, слухати не став:

— Дано тобі — вчи, не базікай! Він — цей парубійко — міцний. Не дивись, що кволенький.

— Ну, діло ваше,— каже Прокопович,— було б сказано. Вчитиму, тільки б до одвіту не потягли.

— Тягти нема кому. Самотній цей парубійко, що хочеш з ним роби,— відповідає прикажчик.

Прийшов Прокопович додому, а Данилко коло верстата стоїть, дощечку малахітову оглядає. На цій дощечці заріз зроблено — кромку відбити. От Данилко в це місце очима вп'явся і голівкою похитує. Прокоповичу цікаво стало, що цей новенький парубійко тут розглядає. Спитав суворо, як за його правилом годилося:

— Ти що це? Хто тебе просив виріб у руки брати? Чого тут додивляєшся?

Данилко й відповідає:

— На моє око, дідусю, не з цього боку окрайок відбивати треба. Бач, візерунок тут, а його й зріжуть.

Прокопович закричав, звичайно:

— Що? Хто ти такий? Майстер? У руках не тримав, а міркуєш? Що ти розуміти можеш?

— Те й розумію, що цю штуку зіпсували,— відповідає Данилко.

— Хто зіпсував? га? Це ти, шмаркач, мені — першому майстрові!.. Та я тобі таке псування покажу... живий не будеш!

Посваривсь отак, покричав, а Данилка пальцем не зачепив. Прокопович, бач, сам над цією дощечкою думав,— з якого боку окрайок зрізати. Данилко своєю розмовою саме в точку попав. Викричався Прокопович і каже зовсім уже по-доброму:

— Ну, ти, майстре явлений, покажи, як, по-твоєму, зробити?

Данилко й став показувати та розказувати:

— От би який візерунок вийшов. А ще б краще — пустити дощечку вужчою, по чистому полю окрайок відбити, тільки б згори плетенець малий залишити.

Прокопонич усе покрикує:

— Ну-ну... Аякже! Багато ти розумієш. Назбирав — не розсип! — А про себе думає: «Правильно парубійко каже. З такого, мабуть, пуття буде. Тільки вчити ж його як? Стукни разок — він і ноги простягне».

Подумав отак та й питає:

— Ти хоч чий, отакий вчений?

Данилко й розповів про себе.

Сирота, мовляв. Матері не пам'ятаю, а про батька й зовсім не знаю, хто був. Кличуть Данилком Недокормишем, а як по батькові і прізвище батьківське — про те не знаю. Розповів він, як у челядниках був і за що його прогнали, як потім літо за чередою ходив, як били його.

Прокопович пожалів:

— Не солодке, бачу, тобі, хлопче, життя випало, а тут ще й до мене потрапив. У нас майстерство суворе.

Потім ніби розсердився, забурчав:

— Ну, досить, досить! Ач, балакучий який! Адже язиком — не руками,— кожен би працював. Цілий вечір теревені правити! Теж мені ученичок! Подивлюсь от завтра, чи маєш тяму? Сідай вечеряти, та й спати час.

Прокопович одинаком жив. Жінка в нього давно померла. Стара Митрофанівна по-сусідству приходила до нього хазяйство вести. Уранці приходила зварити щось, у хаті прибрати, а вечорами Прокопович сам робив, що йому треба.

Попоїли, Прокопович і каже:

— Лягай ось тут на тапчанчику!

Данилко роззувся, торбинку свою під голову, сірячинкою укрився, зіщулився трошки,— бач, холодно в хаті було восени,— проте скоро заснув. Прокопович теж ліг, а заснути не міг: все в нього розмова про малахітовий візерунок з голови не йде. Покрутився-покрутився з боку на бік, потім встав, запалив свічку та й до верстата — почав цю малахітову дощечку так і сяк примірювати. Один окрайок закриє, другий... додасть поля, зменшить. Так поставить, другим боком поверне, і все виходить, що парубійко краще візерунок зрозумів.

— Ось тобі й Недокормишок! — дивується Прокопович.— Ще ж просто ніщо, а старому майстрові вказав. Ну й очко! Ну й очко!

Пішов потихеньку в комірчину, приніс звідти подушку та великий кожух. Підсунув подушку Данилкові під голову, кожухом укрив:

— Спи, окатий!

А той і не прокинувся, перевернувся тільки на другий бочок, розтягнувся під кожухом,— тепло йому стало,— і давай посвистувати носом потихеньку. У Прокоповича своїх дітей не було, цей Данилко й припав йому до серця. Стоїть майстер, милується, а Данилко все посвистує, спить собі спокійненько. У Прокоповича клопіт — як би цього парубійка добре на ноги поставити, щоб не такий худий та хворий був.

— Хіба з його здоров'ячком нашого майстерства вчитися. Пилюка, отрута,— хутко зачахне. Відпочити б йому перше, підживитися, потім уже вчитиму. Діло, видно, буде.

Другого дня каже дід Данилкові:

— Ти спочатку по хазяйству допомагатимеш. Такий у мене порядок заведено. Зрозумів? Для першого разу піди по калину. Її памороззю прихопило,— саме добра вона тепер на пироги. Та, дивись, не ходи далеко. Скільки набереш — те й добре. Хліба візьми окраєць,— їсться в лісі,— та ще до Митрофанівни зайди. Казав їй, щоб тобі пару яєчок зварила та молока в кухличок хлюпнула. Зрозумів?

Другого дня знову каже:

— Спіймай-но ти мені щиглика голосистого та чечітку моторну. Дивись, щоб на вечір були. Зрозумів?

Коли Данилко спіймав і приніс, Прокопович каже:

— Гаразд, та не зовсім. Лови інших.

Так і пішло. Щодня Прокопович Данилкові роботу дає, а все — забавка. Як сніг випав, наказав йому з сусідом по дрова їздити — допоможеш, мовляв. Ну, а яка допомога! Туди на санях сидить, конем править, а назад за саньми пішки йде. Промнеться отак, попоїсть удома та й спить міцніше. Кожуха йому Прокопович справив, шапку теплу, рукавиці, піми на замовлення збили. Прокопович, бач, мав достаток. Хоч кріпак був, а по оброку ходив, заробляв потроху. До Данилка він уже звик. Прямо сказати, за сина вважав. Ну, й не жалів для нього, а до діла свого не допускав до пори.

У доброму житті Данилко швидко поправлятися став і до Прокоповича теж пригорнувся. Ну, звісно! — зрозумів Прокоповичеве піклування, вперше ж так довелося пожити. Минула зима. Данилкові й зовсім привільно стало. То він на ставок, то в ліс. Тільки й до майстерства Данилко приглядався. Прибіжить додому, і одразу ж у них розмова. Те, інше Прокоповичу розповість та й питає — це що та це як? Прокопович пояснить, на ділі покаже. Данилко примічає. Коли й сам візьметься. «Ну ж бо я...» Прокопович дивиться, поправить, якщо треба, покаже, як краще.

От якось прикажчик і побачив Данилка на ставку. Питає своїх вістунів:

— Чий це парубійко? Який уже день його на ставку бачу... В будні вудочкою розважається, а вже не маленький... Хтось його від роботи ховає...

Дізналися вістуни, кажуть прикажчикові, а він не вірить.

— Ану,— каже,— тягніть парубійка до мене, сам дізнаюся.

Привели Данилка. Прикажчик питає:

— Ти чий?

Данилко й відповідає:

— У навчанні в майстра малахітової справи.

Прикажчик тоді хап його за вухо:

— Отак ти, негіднику, вчишся! — Та за вухо й повів до Прокоповича. Той бачить — негаразд діло, давай вигороджувати Данилка:

— Це я сам його послав окунців половити. Дуже свіженьких окунців хочеться. Через нездоров'я моє іншої їжі вживати не можу. От і наказав парубійкові половити.

Прикажчик не повірив. Помітив і те, що Данилко зовсім іншим став: погладшав, сорочинка на ньому добра, штанці теж, і на ногах чобітки. От і почав перевіряти Данилка:

— Ану, покажи, чого тебе майстер навчив?

Данилко фартушок надів, підійшов до верстата і давай розказувати та показувати. Що прикажчик спитає — в нього на все відповідь готова. Як обтесати камінь, як розпиляти, обточити — фасочку зняти, чим коли склеїти, як полір-блиск навести, як на мідь присадити, як на дерево. Одне слово, чисто все.

Питав-питав прикажчик та й каже Прокоповичу:

— Цей, видно, годящий тобі попався?

— Не скаржусь,— відповідає Прокопович.

— Отож-бо, не скаржишся, а баловство розводиш. Тобі його віддали майстерства вчитися, а він на ставку з вудочкою! Дивись! Таких тобі свіжих окунців відпущу — до смерті не забудеш, та й парубійкові невесело стане.

Насварився отак, пішов, а Прокопович дивується:

— Коли ж ти, Данилку, все це зрозумів? Немов я тебе ще й зовсім не вчив.

— Сам же,— каже Данилко,— показував та розказував, а я примічав.

У Прокоповича аж сльози закапали,— так йому це до серця припало.

— Синочку,— каже,— милий Данилку... Все, що знаю, все тобі відкрию... Не потаю...

Тільки з того часу скінчилося Данилкове привільне життя. Прикажчик другого дня послав по нього й роботу за нормою почав давати. Спершу, звичайно, що простіше: бляшки, які жінки носять, шкатулочки. Потім з точінням почалося: свічники та прикраси різні. Там і до різьби доїхали. Листячко та пелюсточки, візеруночки та квіточки. Адже в них — у малахітників — справа марудна. Дріб'язкова ніби штука, а скільки він над нею сидить! Так Данилко й виріс за цією роботою.

А як виточив зарукав'я-змійку з цільного каменя, то його і зовсім майстром прикажчик визнав. Панові про це написав:

«Так і так, об'явився у нас новий майстер малахітової справи — Данилко Недокормиш. Працює добре, тільки через молоді роки ще тихо. Накажете на нормах його лишити чи, як і Прокоповича, на оброк відпустити?»

Працював Данилко зовсім не тихо, а на диво добре та скоро. Це вже Прокопович тут примудрився. Задасть прикажчик Данилкові який урок на п'ять днів, а Прокопович піде та й скаже:

— Не під силу це. На таку роботу півмісяця треба. Вчиться ж іще парубок. Поквапиться — тільки камінь без користі переведе.

Ну, прикажчик посперечається трохи, а днів, дивись, додасть. Данилко й працював без напруження. Навчився навіть нишком від прикажчика читати, писати. Так, зовсім трошки, а все-таки розумів грамоту. Прокопович йому в цьому теж допомагав. Коли й сам збереться прикажчикову норму за Данилка робити, тільки Данилко цього не дозволяв:

— Що ти? Що ти, дядечку! Чи твоя справа за мене біля верстата сидіти! Дивись-но, в тебе борода позеленіла від малахіту, здоров'ям занепадати став, а мені що зробиться?

Данилко й справді на той час виправився. Хоч по-старому його Недокормишем звали, а він он який! Високий та рум'яний, кучерявий та веселий. Одне слово, сухоти дівочі. Прокопович уже став йому про наречених закидати, а Данилко лише головою похитує:.

— Не втече від нас! Ось майстром справжнім стану, тоді й розмова буде.

А пан на прикажчикові повідомлення відписав:

«Нехай той Прокоповичів виученик Данилко зробить ще точену чашу на ніжці для мого дому. Тоді подивлюсь — на оброк відпустити чи на нормах тримати. Тільки ти дивись, щоб Прокопович тому Данилкові не допомагав. Не доглянеш — з тебе спитаю».

Прикажчик одержав того листа, покликав Данилка та й каже:

— Тут, у мене, працюватимеш. Верстат тобі налагодять, каменю привезуть, якого треба.

Прокопович дізнався, зажурився: як це? що за штука? Пішов до прикажчика, та хіба він скаже... Закричав тільки: «Не твоє діло!»

Ну, от пішов Данилко працювати на нове місце, а Прокопович йому наказує:

— Ти, гляди, не квапся, Данилку! Не виявляй себе.

Данилко спочатку остерігався. Примірював та прикидав більше, та нудно йому здалося. Роби не роби, а строк відбувай — сиди в прикажчика з ранку до ночі. Ну, Данилко від нудьги й зірвався на повну силу. Чаша в нього хутко і вийшла з діла. Прикажчик подивився, наче так і треба, та й каже:

— Ще таку саму роби.

Данилко зробив другу, потім третю. Коли він третю закінчив, прикажчик каже:

— Тепер не вивернешся! Спіймав я вас з Прокоповичем. Пан тобі, за моїм листом, строк для однієї чаші дав, а ти три виточив. Знаю твою силу. Не обдуриш більше, а тому старому псові покажу, як потурати! Іншим закаже!

Так про це й панові написав, і всі три чаші послав. Тільки пан,— чи то на нього розум найшов, чи то він на прикажчика за щось сердитий був,— усе чисто навпаки повернув.

Оброк Данилкові призначив зовсім незначний, наказав парубка від Прокоповича не брати: може, удвох швидше вигадають щось новеньке. З листом рисунок послав. Там теж чашу намальовано з усякими штуками. По обідку кайма різьблена, на поясі стьожка кам'яна з наскрізним візерунком, на підніжці листячко. Одне слово, придумано. А на малюнку пан підписав: «Нехай хоч п'ять років працює, а щоб таку точнісінько було зроблено».

Довелося тут прикажчикові від свого слова відступити. Повідомив, що пан написав, відпустив Данилка до Прокоповича і малюнок віддав.

Повеселішали Данилко з Прокоповичем, і робота в них жвавіше пішла. Данилко незабаром за ту нову чашу взявся. Хитрощів у ній безліч. Трохи не так ударив,— пропала робота, знову починай. Ну, око в Данилка вірне, рука смілива, сили досить — добре йде діло. Одне йому не по душі — труднощів багато, а краси немов і зовсім нема. Казав Прокоповичу, а той тільки здивувався:

— А тобі що? Придумали — значить, їм треба. Чимало я таких усяких штук виточив та вирізав, а куди вони — до пуття й не знаю.

Пробував з прикажчиком поговорити, та де там! Ногами затупотів, руками замахав:

— Ти очманів? За рисунок великі гроші заплачено. Може, перший у столиці художник його робив, а ти пересуджувати вигадав!

Потім, видно, згадав, що пан йому замовляв,— чи не вигадають удвох чого новенького,— і каже:

— Ти от що... Роби цю чашу за панським рисунком, а якщо іншу від себе видумаєш — твоя справа. Не заважатиму. Каменю в нас, либонь, вистачить. Якого треба — такого й дам.

Ось тут Данилкові думка й запала. Не нами сказано — чуже зганити мудрості небагато треба, а своє вигадати — не одну нічку з боку на бік перевернешся. От Данилко сидить над цією чашею за рисунком, а сам про інше думає. Міркує собі, яка квітка, яке листячко до малахітового каменю краще підійде. Замислений став, невеселий. Прокопович помітив, питає:

— Чи здоровий ти, Данилку? Легше б з цією чашею. Куди поспішати? Пішов би погуляти куди, а то все сидиш та сидиш.

— І справді,— каже Данилко,— хоча б у ліс піти. Чи не побачу, що мені треба.

З того часу й почав трохи не щодня в ліс бігати. Час саме покісний, ягідний. Трави всі в цвіту. Данилко зупиниться на покосі чи на галявинці в лісі й стоїть, дивиться. А то знову ходить по покосах та розглядає траву, наче шукає когось. Людей у той час в лісі і на покосах багато. Питають Данилка, чи не загубив чого? Він усміхнеться так невесело та й каже:

— Загубити не загубив, а знайти не можу.

Ну, дехто почав говорити:

— Негаразд із парубком.

А він прийде додому й одразу до верстата та до ранку й сидить, а як сонечко зійде, знову в ліс та на покоси. Листя та квіти всякі носити додому почав, та все більше з об'їді[3]: чемерицю та болиголов, дурман, та багонник, та різуху всяку. З лиця змарнів, очі неспокійні стали, в руках сміливість утратив. Прокопович зовсім стурбувався, а Данилко й каже:

— Чаша мені спокою не дає. Хочеться так її зробити, щоб камінь повну силу мав.

Прокопович почав відраджувати:

— Нащо вона тобі здалася? Адже ми ситі, чого тобі ще? Нехай пани тішаться, коли їм любо. Тільки б нас не чіпали. Вигадають який візерунок — зробимо, а назустріч їм навіщо лізти? Зайвий хомут надівати — та й годі.

Ну, Данилко на своєму стоїть:

— Не для пана,— каже,— стараюся. Не можу з голови викинути ту чашу. Адже бачу, який у нас камінь, а ми що з ним робимо? Точимо та ріжемо, та поліровку наводимо і зовсім ні до чого. От у мене й виникло бажання так зробити, щоб повну силу каменю самому подивитись і людям показати.

З часом відійшов Данилко, сів знову за ту чашу, за панський рисунок. Працює, а сам посміхається:

— Стрічка кам'яна з дірками, кайомочка різьблена...

Потім раптом занедбав цю роботу. Інше почав. Без перепочинку біля верстата стоїть. Прокоповичу сказав:

— За дурман-квіткою свою чашу робитиму.

Прокопович відмовляти став. Данилко спочатку й слухати не хотів, потім, днів через три-чотири, як у нього якась помилка вийшла, і каже Прокоповичу:

— Ну, гаразд. Спершу панську чашу закінчу, потім за свою візьмуся. Тільки ти вже тоді мене не відмовляй... Не можу її з голови викинути.

Прокопович відповідає:

— Гаразд, не заважатиму,— а сам думає: «Вгамується парубок, забуде. Оженити його треба. От що! Зайва дурість з голови вилетить, коли родину заведе».

Узявся Данилко до чаші. Роботи з нею багато — в один рік не вкладеш. Працює старанно, про дурман-квітку не згадує. Прокопович і став про одруження заговорювати:

— От хоч би Катя Летеміна — чим не наречена? Хороша дівчина... Нічого не скажеш.

Це Прокопович з розуму казав. Він, бач, давно помітив, що Данилко на ту дівчину дуже поглядав. Ну, і вона не одверталась. От Прокопович, наче ненароком, і заводив розмову. А Данилко своє твердить:

— Зажди! Ось із чашею впораюсь. Набридла вона мені. Так і дивись — молотком стукну, а він про одруження! Умовились ми з Катею. Почекає вона мене.

Ну, зробив Данилко чашу за панським рисунком. Прикажчикові, звичайно, не сказали, а дома в себе невеличку гулянку вирішили влаштувати. Катя — наречена — з батьками прийшла, ще дехто... з майстрів малахітних здебільшого. Катя дивується з чаші.

— Як ти,— каже,— тільки примудрився візерунок такий вирізьбити і каменю ніде не обламав! Як же все рівненько та чисто обточено!

Майстри теж похваляють:

— Точнісінько за рисунком. Причепитися нема до чого. Чисто зроблено. Краще не можна зробити, та й швидко. Отак працюватимеш — мабуть, нам важко за тобою тягтися.

Данилко слухав-слухав та й каже:

— Ото й лихо, що погудити нема за що. Гладенько та рівненько, візерунок чистий, різьба за рисунком, а краса де? Он квітка... хоч візьми найпростішу, а дивишся на неї — серце радіє. Ну, а ця чаша кого порадує? Нащо вона? Хто не подивиться, кожен, як Катруся, подивується, яке, мовляв, у майстра око та руки, як у нього терпіння вистачило ніде камінь не обломити.

— А де схибив,— сміються майстри,— там підклеїв та поліровкою прикрив, і кінців не знайдеш.

— От-от... А де, питаю, краса каменю? Тут прожилка пройшла, а ти на ній дірки просвердлюєш та квіточки ріжеш. Нащо вони тут? Адже камінь тільки псуєш. А камінь же який! Перший камінь! Розумієте, перший!

Гарячитись почав. Випив, видно, трошки.

Майстри й кажуть Данилкові, що йому й Прокопович не раз казав:

— Камінь — камінь і є. Що з ним зробиш? Наша справа така — точити та різати.

Був тільки тут дідок один. Він ще Прокоповича і тих — інших майстрів — учив. Усі його дідусем звали. Зовсім древній дідусенько, а теж цю розмову зрозумів та й каже Данилкові:

— Ти, любий синку, цією мостиною не ходи! З голови викинь! А то потрапиш до Хазяйки в гірничі майстри...

— Які майстри, дідусю?

— А такі... в горі живуть, ніхто їх не бачить... Що Хазяйці знадобиться, те вони і зроблять. Трапилось мені якось бачити. Ото робота! Од нашої, од тутешньої, відмінна.

Усім цікаво стало. Питають,— який виріб бачив.

— Та змійку,— каже,— оту, що ви на зарукав'я точите.

— Ну, й що? Яка вона?

— Од тутешніх, кажу, відмінна. Будь-який майстер побачить, одразу пізнає — не тутешня робота. У наших змійка, хоч як чисто виточать, кам'яна, а тут як є жива. Хребтець чорненький, очки... Так і дивись — клюне, їм хіба що? Вони квітку кам'яну бачили, красу зрозуміли.

Данилко, як почув про кам'яну квітку, давай питати старого. Той по совісті сказав:

— Не знаю, милий сину. Чув, що є така квітка. Бачити її нашому братові не можна. Хто подивиться, тому білий світ не милий стане.

Данилко на це й каже:

— Я погодився б.

Тут Катруся, наречена його, так і затремтіла:

— Що ти, що ти, Данилку! Невже тобі білий світ набрид? — та в сльози. Прокопович і інші майстри зрозуміли, в чому справа, почали старого майстра на сміх здіймати:

— Виживати з розуму, дідусю, став. Казки розповідаєш. Парубка даремно з пантелику збиваєш.

Старий розпалився, по столу грюкнув:

— Є така квітка! Парубок правду каже: каменю ми не розуміємо. У тій квітці красу показано.

Майстри сміються:

— Хильнув, дідусю, зайве!

А він своєї:

— Є кам'яна квітка!

Розійшлися гості, а в Данилка та розмова з голови не виходить. Знову почав до лісу бігати та коло своєї дурман-квітки ходити, а про весілля й не згадує. Прокопович уже примушувати почав.

— Чого ти дівчину ганьбиш? Скільки років вона нареченою ходитиме? Так і жди — глузувати з неї почнуть. Хіба мало плетух?

Данилко все своєї:

— Почекай трошки! Ось тільки придумаю та камінь підходящий підберу.

І занадився на мідний рудник — на Гумешки. Коли в шахту спуститься, по забоях обійде, коли нагорі каміння перебирає. От якось повернув камінь, оглянув його та й каже:

— Ні, не той...

Тільки це вимовив, хтось і каже:

— В іншому місці пошукай... коло Зміїної гірки.

Дивиться Данилко — нікого нема. Хто б це? Жартують, чи що... Наче й сховатися ніде. Подивився що, пішов додому, а вслід йому знову:

— Чуєш, Даниле-майстре? Коло Зміїної гірки, кажу.

Оглянувся Данилко — жінку якусь ледве видно, як туман голубенький. Потім нічого не стало.

«Що,— думає,— за штука? Невже сама? А що, коли справді піти на Зміїну?»

Зміїну гірку Данилко добре знав. Тут же вона була, недалеко від Гумешок. Тепер її нема, давно всю зрили, а раніше камінь з гори брали.

От другого дня й пішов туди Данилко. Гірка хоч невеличка, а крутенька. З одного боку й зовсім як зрізана. Глядільце[4] тут першосортне. Всі шари видно, краще нема куди.

Підійшов Данилко до цього глядільця, а тут малахітину вивернуто. Великий камінь — на руках не віднести, і ніби оброблений на зразок кущика. Почав оглядати Данилко цю знахідку. Усе, як йому треба: колір знизу густіший, прожилки на тих самих місцях, де потрібно... Ну, все, як є... Зрадів Данилко, швидше по коняку побіг, привіз камінь додому, каже Прокоповичеві:

— Диви-но, камінь який! Ніби навмисне для моєї роботи. Тепер хутко зроблю. Тоді й одружуся. Справді, заждалася мене Катруся. Та й мені це нелегко. От тільки ця робота мене й тримає. Швидше б її закінчити!

Ну, і взявся Данилко за той камінь. Ні дня, ні ночі не знає. А Прокопович помовчує. Може, вгамується парубок, як охоту зжене. Робота швидко йде. Низ каменя обробив. Точнісінько, бач, як кущ дурману. Листя широке купкою, зубчики, прожилки — все прийшлось якнайкраще. Прокопович і то каже — жива квітка, хоч рукою помацай. Ну, а як до вершечка дійшов — тут і загальмувало. Стеблинку виточив, бокові листочки тонесенькі — як тільки тримаються! Чашку, як у дурману-квітки, а не те... Нежива стала і красу втратила. Данилко тут і сну позбувся. Сидить над тією своєю чашею, придумує, як би виправити, краще зробити. Прокопович та інші майстри, які заходили подивитись, дивуються,— чого ще парубкові треба? Чаша вийшла — ніхто такої не зробив, а йому негаразд. Спантеличився парубок, лікувати його треба. Катруся чує, що люди говорять,— плакати почала. Це Данилка й напоумило.

— Гаразд,— каже,— більше не буду. Видно, не підвестися мені вище, не спіймати сили каменю.— І почав сам квапити з весіллям. Ну, а чого квапити, коли в нареченої давним-давно все готове. Призначили день. Повеселішав Данилко. Про чашу прикажчикові сказав. Той прибіг, дивиться — он штука яка! Хотів одразу ту чашу панові послати, та Данилко каже:

— Зажди трошки, доробка є.

Час осінній був. Саме коло зміїного свята весілля прийшлося. До речі, хтось і згадав про це,— ось, мовляв, скоро всі змії в одне місце зберуться. Данилко ці слова на примітку взяв. Згадав знову розмову про малахітову квітку. Так його й потягло: «Чи не піти востаннє на Зміїну гірку? Чи не дізнаюсь там чого? — І про камінь згадав: — Адже наче покладений був! І голос на руднику... про Зміїну ж гірку казав».

От і пішов Данилко. Земля тоді вже підмерзати стала, і сніжок припорошував. Підійшов Данилко до схилу; де камінь брав, дивиться, а на тому місці вибоїна велика, ніби камінь ламали. Данилко про то не подумав, хто це камінь ламав, зайшов у вибоїну. «Посиджу,— думає,— відпочину в затишку. Тут тепліше». Дивиться — коло однієї стіни камінь-сіровик, на зразок стільця. Данилко тут і сів, задумався, в землю дивиться, а все квітка та кам'яна з голови не йде. «От би поглянути!» Тільки раптом тепло стало, немов літо повернулося. Данилко підвів голову, а навпроти, під іншою стіною, сидить Мідної гори Хазяйка. По красі та по платтю малахітовому Данилко одразу її впізнав. Тільки й те думає:

«Може, мені це здається, а насправді нікого нема». Сидить — мовчить, дивиться на те місце, де Хазяйка, і ніби нічого не бачить. Вона теж мовчить, нібито замислилась. Потім і питає:

— Ну, що, Даниле-майстре, не вийшла твоя дурман-чаша?

— Не вийшла,— відповідає.

— А ти не хили голови! Інше спробуй. Камінь тобі буде, по твоїх думках.

— Ні,— відповідає,— не можу більше. Змучився весь, не виходить. Покажи кам'яну квітку.

— Показати,— каже,— просто, та потім шкодуватимеш.

— Не відпустиш з гори?

— Чому не відпущу! Дорога відкрита, та тільки до мене ж повертаються.

— Покажи, зроби ласку!

Вона ще його умовляла:

— Може, ще спробуєш сам добитися! — за Прокоповича теж пригадала: — Він же тебе пожалів, тепер твоя черга його пожаліти.— Про наречену нагадала: — Душі в тобі дівчина не чує, а ти вбік дивишся.

— Знаю я,— кричить Данилко,— а тільки без квітки мені життя нема. Покажи!

— Коли так,— каже,— ходімо, Даниле-майстре, у мій сад.

Сказала й підвелась. Тут і зашуміло щось, наче земля посипалась. Дивиться Данилко, а стін ніяких нема. Дерева стоять височенні, тільки не такі, як у наших лісах, а кам'яні. Деякі мармурові, деякі з каменю-змійовика... Ну, всякі... Тільки живі, з гіллям, з листячком. Від вітру похитуються і шурхотять, наче галькою хто підкидає. Нижче трава, теж кам'яна. Лазурова, червона... різна... Сонечка не видно, а ясно, як перед заходом. Поміж деревами змійки золотенькі коливаються, немов танцюють. Від них і світло йде.

І от підвела та дівчина Данилка до великої галявини. Земля тут як проста глина, а по ній кущі чорні, як оксамит. На цих кущах великі зелені дзвіночки малахітові і в кожному сурм'яна зірочка. Вогневі бджілки над тими квітками виблискують, а зірочки тонісінько подзенькують, немов співають.

— Ну, Даниле-майстре, подивився? — питає Хазяйка.

— Не знайдеш,— відповідає Данилко,— каменю, щоб отаке зробити.

— Якби ти сам вигадав, дала б тобі такий камінь, а тепер не можу.— Сказала і рукою махнула. Знову зашуміло, і Данилко на тім же камені, в ямці опинився. Вітер так і свистить. Ну, звісно, осінь.

Прийшов Данилко додому, а того дня саме в нареченої вечірка була. Спочатку Данилко веселого з себе вдавав — пісень співав, танцював, а потім і стуманів. Наречена аж злякалась:

— Що з тобою? Ти немов на похороні!

А він і каже:

— Голову розломило. В очах чорне з зеленим та червоним. Світу не бачу.

На тому вечірка й скінчилася. За звичаєм, наречена з подругами проводжати нареченого пішла. А чи довга дорога, коли через дім чи через два жили. От Катруся й каже:

— Ходімо, дівчата, кругом. Нашою вулицею до кінця дійдемо, а Єланською повернемося.

Про себе думає: «Обвіє Данилка вітром,— чи не краще йому стане».

А подружкам що... Раді-радісінькі.

— І правда,— кричать,— провести треба. Надто він близько живе — проводжальної пісні йому як слід зовсім не співали.

А ніч тиха була, і сніжок падав. Саме для прогулянки час. От вони й пішли. Наречений з нареченою попереду, а подружки нареченої з парубками, які на вечірці були, відстали трошки. Заспівали дівки цієї пісні проводжальної. А вона протяжно та жалібно співається, зовсім як за небіжчиком. Катруся бачить — зовсім ні до чого це: «І без того Данилко в мене невеселий, а вони ще такої сумної співати надумали».

Намагається відвести Данилка на інші думки. Він розбалакався трохи, та тільки скоро знову зажурився. Подружки Катрусині тим часом проводжальну скінчили, веселих почали. Сміх у них та біганина, а Данилко йде, голову похилив. Хоч як намагається Катруся, не може розвеселити. Так і додому дійшли. Подружки з парубками стали розходитися — кому куди, а Данилко вже без обряду наречену свою провів і додому пішов.

Прокопович давно спав. Данилко потихеньку запалив вогонь, витяг свої чаші, на середину хати і стоїть, оглядає їх. В той час Прокопович кашлем зайшовся. Так і надривається. Він, бач, на ті роки зовсім хворий став. Кашлем цим Данилка, як ножем по серцю, різонуло. Усе минуле життя пригадав. Дуже жалко йому старого стало. А Прокопович прокашлявся, питає:

— Що це ти з чашами?

— Та от дивлюся, чи не час здавати?

— Давно,— каже,— час. Даремно тільки місце займають. Краще однаково не зробиш.

Ну, поговорили ще трошки, потім Прокопович знову заснув. І Данилко ліг, тільки сну йому нема та й нема. Ворочався-ворочався, знову підвівся, запалив вогонь, подивився на чаші, підійшов до Прокоповича. Постояв тут над старим, зітхнув...

Потім узяв молоток та як гахне по дурман-квітці,— так і хруснуло. А тієї чаші,— за панським рисунком,— не зачепив! Плюнув тільки в серединку й вибіг. Так з того часу Данилка й знайти не могли.

Хто казав, що він збожеволів, у лісі загинув, а хто казав — взяла Хазяйка його в гірничі майстри.

Насправді по-другому вийшло. Про те далі розповідь буде.

Гірничий майстер

Катя,— Данилова наречена,— незаміжницею лишилася. Років два чи три минуло, як Данило зник,— вона й зовсім з тої пори, що заміж ідуть, вийшла. Дівчат за двадцять років, по-нашому, по-заводському, перестарками вважають. Парубки таких рідко сватають, удівці більше. Ну, а ця Катя, видно, гарна була, до неї все женихи лізуть, а в неї тільки й слів:

— Данилові обіцяла.

Її умовляють:

— Що поробиш! Обіцяла, та не вийшла. Тепер про це й згадувати ні до чого. Давно людина загинула.

Катя на своєму стоїть.

— Данилові обіцяла. Може, ще й прийде він.

Їй кажуть:

— Нема його в живих. Це вже напевне.

А вона затялася на своєму:

— Ніхто його мертвим не бачив, а для мене він і поготів живий.

Бачать — не сповна розуму дівка,— відчепилися. Інші ще й глузувати стали: прозвали її мертвяковою нареченою. До неї це пристало. Катя Мертвякова, та Катя Мертвякова, немов іншого прізвиська не було.

Тут якийсь мор на людей трапився, і в Каті старі обоє померли. Рідня в неї велика. Троє братів жонаті та сестер заміжніх скількись там. Сварка поміж ними й вийшла — кому на батьківському місці лишатися. Катя бачить — безладдя пішло, й каже:

— Піду я в Данилкову хату жити. Зовсім Прокопович старий став. Хоч його догляну.

Брати-сестри умовляють, звичайно:

— Не підходяще це, сестро. Прокопович хоч стара людина, а мало що про тебе сказати можуть.

— Мені,— відповідає,— що? Не я плетухою стану. Адже Прокопович мені не чужий. Названий батько моєму Данилові. Татком його зватиму.

Так і пішла. Воно й те сказати: рідні не дуже чіплялись. Про себе думали: зайвий з родини — шуму менше. А Прокопович що? Йому це до душі припало.

— Спасибі,— каже,— Катрусю, що про мене згадала.

От і стали вони жити. Прокопович за верстатом сидить, а Катя по хазяйству бігає — на городі там, зварити щось, тощо. Хазяйство невеличке, звичайно, на двох... Катя — дівчина моторна, чи довго їй!.. Упорається й сідає за яке-небудь рукоділля: пошити-зв'язати, чи мало що. Спершу в них гладенько котилося, тільки Прокоповичу все гірше та гірше. День сидить, два лежить. Спрацювався, старий став. Катя й замислилася, як вони далі житимуть.

«Рукоділлям жіночим не прогодуємось, а іншого ремесла не знаю».

От і каже Прокоповичу:

— Таточку! Ти б навчив мене чого простішого.

Прокоповичу аж смішно стало.

— Що це ти? Хіба дівоче діло за малахітом сидіти! Зроду такого не чув.

Ну, вона все-таки приглядатися до Прокоповичевого ремесла стала. Допомагала йому, де можна. Розпиляти там, пошліфувати. Прокопович і почав їй то те, то інше показувати. Не те щоб справжнє. Бляшку обточити, ручки до виделок-ножів зробити, та й інше, що в ходу було. Дрібна, звичайно, справа, копійчана, а все підмога на випадок.

Прокопович недовго зажився. Тут брати-сестри вже примушувати Катю почали:

— Тепер ти змушена заміж виходити. Як ти сама житимеш?

Катя їх обрізала:

— Не ваш клопіт. Ніякого мені вашого жениха не треба. Прийде Данилко. Вивчиться в місті і прийде.

Брати-сестри руками на неї махають:

— Чи ти сповна розуму, Катерино? Отаке й казати гріх. Давно померла людина, а вона її чекає! Диви, ще марити почнеш.

— Не боюсь,— відповідає,— цього.

Тоді родичі питають:

— А з чого ж ти житимеш?

— Про це,— відповідає,— теж не турбуйтесь. Продержусь сама.

Брати-сестри так зрозуміли, що від Прокоповича грошенята лишились, і знову за своє:

— От і вийшла дурна! Коли гроші є, чоловік безпремінно в хаті потрібен. Чого доброго — поласиться хтось на гроші. Скрутять тобі голову, як курчаті. Тільки й світу бачила.

— Скільки,— відповідає,— на мою долю покладено, стільки й побачу.

Брати-сестри довго ще гомоніли. Хто кричить, хто вмовляє, хто плаче, а Катя товче своєї:

— Продержусь сама. Ніякого вашого жениха не треба. Давно в мене є.

Розсердились, звичайно, родичі:

— В разі чого, до нас і на очі не з'являйся!

— Спасибі,— відповідає,— братики милі, сестриці ласкаві! Пам'ятатиму. Самі не забудьте — мимо проходьте!

Сміється, значить. Ну, рідня й дверима грюкнула.

Лишилася Катя сама-самісінька. Поплакала, звичайно, спочатку, потім і каже:

— Брешеш! Не піддамся!

Втерла сльози і по хазяйству почала поратись. Мити та шкребти — чистоту наводити. Упоралася — і одразу до верстата сіла. Тут теж свій порядок наводити стала. Що їй не потрібне, те далі, а що їй повсякчас треба, те під руку. Навела отак порядок і хотіла до роботи сідати.

«Спробую сама хоч одну бляшку обточити».

Кинулася, а каменю придатного нема. Уламки Данилкової дурман-чаші лишились, та Катя берегла їх. В окремому вузлику вони були зав'язані. У Прокоповича каменю, звичайно, багато було. Тільки Прокопович до смерті на великих замовах сидів. Ну, і камінь усе великий. Уламочки та шматочки всі підібралися — розійшлися на дрібні вироби. От Катя й думає:

«Треба, видно, піти на рудникових відвалах пошукати. Чи не трапиться придатний камінець».

Від Данила та від Прокоповича вона чула, що вони біля Зміїної гірки брали. Ось туди й пішла.

На Гумешках, звичайно, завжди людно: хто руду розбирає, хто возить. Дивляться на Катю — куди вона з кошиком пішла. Каті це не до вподоби, що на неї задарма очі витріщають. Вона й не стала на відвалах з цього боку шукати, обійшла гірку. А там ще ліс ріс. От Катя цим лісом і вийшла на саму Зміїну гірку та тут і сіла. Гірко їй стало — Данилка згадала. Сидить на камені, а сльози так і біжать. Людей нема, ліс навколо,— вона й не стережеться. Так сльози на землю й капають. Поплакала, дивиться,— а біля самісінької ноги малахіт-камінь видніється, тільки весь у землі сидить. Чим його візьмеш, якщо ні кайла, ні лома? Катя все-таки поворухнула його рукою. Здалося, що камінь не міцно сидить. От вона й почала прутиком якимось землю відгрібати від каменя. Відгребла, скільки можна, почала хитати. Камінь і піддався. Як хруснуло внизу,— ніби сучок обломився. Камінець невеличкий, наче плитка. Завтовшки пальців на три, завширшки з долоню, а довжиною не більше двох чвертей. Катя аж здивувалася:

— Саме по моїх думках. Розпиляю його, то скільки бляшок вийде. І втрат самий дріб'язок.

Принесла камінь додому і одразу взялася розпилювати. Робота не швидка, а Каті треба ще й в хаті впоратися. Дивишся, цілий день у роботі, і сумувати ніколи. Тільки як за верстат сідати, все про Данилка згадає:

— Подивився б він, який тут новий майстер знайшовся. На його та на Прокоповичевому місці сидить!

Трапилися, звичайно, нахаби. Як без цього... Уночі проти якогось свята засиділася Катя за роботою, а троє парубків і перелізли до неї в двір. Полякати хотіли або ще що — їхнє діло, тільки всі напідпитку. Катя чиркає пилкою і не чує, що в неї в сінях люди. Почула, коли вже в хату ломитися стали:

— Відчиняй, мертвякова наречена! Приймай живих гостей!

Катя спочатку вмовляла їх:

— Ідіть собі, хлопці!

Ну, їм це нічого. Ломляться в двері, от-от зірвуть. Тут Катя скинула гачок, широко двері розчинила і кричить:

— Що ж, заходь. Кого першого садонути?

Парубки дивляться, а вона з сокирою.

— Ти,— кажуть,— без жартів.

— Які,— відповідає,— жарти! Хто за поріг, того й по лобі.

Парубки хоч п'яні, а бачать — справа не жарт. Дівка велика, плечі круті, око рішуче, і сокира, видно, в руках бувала. Не насмілились-таки зайти. Пошуміли-пошуміли, пішли собі та ще самі ж про це й розповіли. Парубків і почали дражнити, що вони втрьох від однієї дівки втекли. Їм це не сподобалося, звичайно, вони й сплели, ніби Катя не сама була, а за нею мертвяк стояв.

— Та такий страшний, що хоч не хоч втечеш.

Парубкам повірили — не повірили, а між людьми з того часу пішло:

— Нечисто в цьому домі. Недарма вона одна-однісінька живе.

До Каті це дійшло, та вона журитися не стала. Ще подумала: «Нехай плетуть. Мені так ще й краще, коли боятимуться. Вдруге, може, не полізуть».

Сусіди й з того дивуються, що Катя за верстатом сидить. На сміх її зняли:

— За чоловіче ремесло взялася! Що в неї вийде!

Від цього Каті солоніше було! Вона й сама думала:

«Чи вийде в мене в самої?» Ну, проте себе опанувала: «Базарний крам! Чи багато треба! Аби гладеньке було... Невже й того не подужаю?»

Розпиляла Катя камінець. Бачить — візерунок незвичайний прийшовся, і ніби намічено, в якому місці впоперек відпиляти. Здивувалася Катя, як добре все прийшлося. Поділила по готовому, обточувати почала. Справа не дуже хитра, а без звички також не зробиш. Поморочилася спочатку, потім навчилася. Бляшки ще й які вийшли, а втрат і зовсім нема. Тільки й викинула, що на сточування припало.

Наробила Катя бляшок, ще подивувалася, який красивий камінець трапився, і стала міркувати, куди збути вироби. Прокопович такий дріб'язок до міста, траплялося, возив і там усе до однієї крамниці здавав. Катя багато разів про цю крамницю чула. От вона й надумала піти до міста.

«Спитаю там, чи будуть надалі мої вироби приймати».

Зачинила хатину та й пішла пішки. У Польовій і не помітили, що вона до міста подалась. Дізналася Катя, де той хазяїн, який у Прокоповича вироби приймав, та й з'явилася просто в крамницю. Дивиться — повно тут усякого каміння, а малахітових бляшок ціла шафа під склом. Людей у крамниці багато. Хто купує, хто вироби здає. Хазяїн суворий та поважний такий.

Катя спочатку підступити боялася, потім насмілилась і питає:

— Чи не треба вам малахітових бляшок?

Хазяїн пальцем на шафу показав.

— Не бачиш, скільки в мене добра цього?

Майстри, які роботу здавали, приспівують йому:

— Багато нині на ці вироби майстрів розвелося. Тільки камінь переводять. Того не розуміють, що для бляшки доброго візерунка треба.

Один майстер з польовських був. Він і каже хазяїнові нишком:

— Недоумок ця дівка. Бачили її сусіди за верстатом. Ото, мабуть, наробила.

Хазяїн тоді й каже:

— Ану покажи, з чим прийшла?

Катя й подала йому бляшку. Подивився хазяїн, потім на Катю вирячив очі й каже:

— У кого вкрала?

Каті, звичайно, це образливим здалося. Інакше вона заговорила:

— Яке маєш право, не знаючи людини, отак про неї говорити? От дивися, коли не сліпий! — У кого можна стільки бляшок на один візерунок вкрасти? Ну, скажи! — і висипала на прилавок усі свої вироби.

Хазяїн і майстри бачать — справді, на один візерунок. І візерунок незвичайний. Ніби з середини дерево виступає, а на гілці пташка сидить, а внизу теж пташка. Добре видно і зроблено чисто. Покупці чули цю розмову, потяглися теж подивитись, тільки хазяїн одразу всі бляшки прикрив. Знайшов привід.

— Не видно, коли купою. Зараз я їх під скло розкладу. Тоді й вибирайте, що кому до вподоби.— А сам Каті каже: — Іди он у ті двері. Зараз гроші одержиш.

Пішла Катя, і хазяїн за нею. Зачинив дверцята, питає:

— Почім здаєш?

Катя чула від Прокоповича ціни. Так і сказала, а хазяїн як став реготати:

— Що ти! Що ти! Таку ціну я лише одному польовському майстрові Прокоповичу платив та ще його приймакові Данилові. Так то ж майстри були!

— Я,— відповідає,— від них і чула. З тієї ж сім'ї буду.

— Он що! — здивувався хазяїн.— То це, видно, в тебе Данилова робота лишилась?

— Ні,— відповідає,— моя.

— Камінь, може, від нього лишився?

— І камінь сама добувала.

Хазяїн, видно, не вірить, а тільки торгуватися не став. Розрахувався по-чесному та ще й каже:

— Як надалі пощастить таке зробити, неси. Безвідмовно прийматиму і ціну дам справжню.

Пішла Катя, радіє,— скільки грошей одержала! А хазяїн ті бляшки під скло виставив. Покупці набігли:

— Скільки?

Він, звичайно, не помилився — вдесятеро проти купленого призначив та ще й приказує:

— Такого візерунка ще не було. Польовського майстра Данила робота. Краще від нього не зробити.

Прийшла Катя додому, а сама все дивується:

— От штука яка! Кращі від усіх мої бляшки вийшли! Добрий камінець трапився. Випадок, видно, щасливий підійшов.— Потім і подумала: «А чи не Данилко це мені звісточку подав?»

Подумала так, схопилася й побігла на Зміїну гірку.

А той малахітник, який хотів Катю перед міським купцем осоромити, теж додому повернувся. Заздрісно йому, що в Каті такий незвичайний візерунок вийшов. Він і придумав:

— Треба подивитися, де вона камінь бере. Чи не нове яке місце їй Прокопович або Данило вказали?

Побачив, що Катя кудись побігла, він і пішов за нею. Бачить,— Гумешки вона обійшла стороною і кудись на Зміїну гірку пішла. Майстер туди ж, а сам думає: «Там ліс. Лісом до самої ямки підкрадуся».

Зайшли в ліс. Катя зовсім близько і нітрохи не стережеться, не оглядається, не прислухається. Майстер радіє, що йому так легенько дістанеться нове місце. Раптом збоку щось зашуміло, та так, що майстер аж злякався. Зупинився. Що таке? Поки він отак розбирався, Катя й зникла. Бігав він, бігав лісом. Ледве вибрався до Сіверського ставка,— верст, мабуть, зо дві від Гумешок.

Катя не знала й не відала, що за нею підглядають. Вибралася на гірку, до того ж таки місця, де перший камінець брала. Ямка начебто побільшала, а збоку знову такий самий камінець видно. Похитала його Катя, він і відстав. Знову, наче сучок, хруснув. Узяла Катя камінець та й заплакала-заголосила. Ну, як дівки-молодиці за небіжчиком ревуть, усякі слова добирають:

— На кого ж ти мене, друже мій любий, покинув,— і інше таке...

Наплакалась, ніби полегшало, стоїть — задумалась і в напрямку рудника дивиться. Місце тут ніби галявинка. Навколо ліс густий та високий, а в рудниковий бік дрібніший. Внизу від лісу на галявинці стало сутеніти, а те місце — до рудника — сонечко освітлювало. Так і горить те місце, і всі камінці на ньому виблискують.

Каті це цікавим здалося. Хотіла ближче підійти. Ступила, а під ногами й хруснуло. Відсмикнула вона ногу, дивиться — а землі під ногами й нема. Стоїть вона на якомусь високому дереві, на самому вершечку. З усіх боків такі самі вершечки підступили. У прогалинах між деревами внизу видно трави та квіти, і зовсім вони на тутешні не схожі.

Інша б на Катиному місці перелякалася, галас-вереск зняла б, а вона зовсім про інше подумала:

«Ось вона, гора, розкрилася! Хоч би на Данилочка глянути!»

Тільки подумала та й бачить крізь прогалини — іде хтось унизу, на Данилка схожий, і руки вгору простягає, ніби сказати щось хоче. Каті світ потьмарився, так і кинулась до нього... з дерева того! Ну, а впала тут же на землю, де стояла. Опам'яталася та й каже собі:

— Справді, марити я стала. Треба швидше додому йти.

Іти треба, а сама сидить та й сидить, все чекає, чи не розкриється ще гора, чи не з'явиться знову Данилко. Так аж до смерку й просиділа. Тоді тільки додому й пішла, а сама думає: «Побачила все-таки Данилочка».

Той майстер, котрий за Катею підглядав, додому на цей час прибіг. Подивився — хата в Каті замкнена. Він і причаївся: подивлюся, що вона принесла. Бачить — іде Катя, він і став поперек дороги:

— Куди це ти ходила?

— На Зміїну,— відповідає.

— Уночі? Що там робити?

— Данила побачити...

Майстер так і шарахнувся, а другого дня по заводу шепотіти стали:

— Зовсім збожеволіла мертвякова наречена. Ночами на Зміїну ходить, покійника чекає. Коли б ще заводу не підпалила, бо не сповна ж розуму.

Брати-сестри прочули, знову прибігли, почали страхати та вмовляти Катю. Тільки вона й слухати не схотіла. Показала їм гроші й каже:

— Це, думаєте, звідки в мене? У добрих майстрів не беруть, а мені за першу роботу стільки відвалили! Чому так?

Брати чули, як їй поталанило, і кажуть:

— Випадок щасливий вийшов. Про що тут говорити.

— Таких,— відповідає,— випадків не буває. Це мені Данило сам такий камінь підклав і візерунок вивів.

Брати сміються, сестри руками махають:

— І справді збожеволіла! Треба прикажчикові сказати. Коли б справді завод не підпалила!

Не сказали, звичайно. Посоромилися сестру виказувати. Тільки як вийшли, то й змовились:

— Треба за Катериною дивитися. Куди піде — зразу ж за нею бігти.

А Катя вирядила рідню, двері зачинила та взялася новий камінець розпилювати. Пиляє та й загадує:

— Коли такий самий вийде, значить, не примарилось мені — бачила я Данилочка.

От вона й поспішає розпиляти. Подивитись їй хочеться швидше, як по-справжньому візерунок вийде. Ніч уже давно, а Катя все за верстатом сидить. Одна сестра прокинулась на той час, побачила світло в хаті, підбігла до віконечка, дивиться крізь щілину у віконниці й дивується:

— І сон її не бере! Біда з дівкою!

Відпиляла Катя дощечку — візерунок і визначився. Ще кращий від того. Пташка з дерева вниз полетіла, крила розправила, а знизу назустріч друга летить. П'ять разів цей візерунок на дощечці. Цятка в цятку намічено, де впоперек розпиляти. Катя тут і думати не стала. Схопилась та й побігла кудись. Сестра за нею. По дорозі постукала до братів — біжіть, мовляв, швидше! Вибігли брати, ще людей зібрали. А вже видненько стало. Дивляться,— Катя повз Гумешки біжить. Туди всі й кинулись, а вона, видно, і не чує, що народ за нею. Пробігла рудник, повільніше пішла в обхід Зміїної гірки. Люди теж трохи затрималися,— подивимося, мовляв, що вона робитиме.

Катя йде, як їй звично, на гірку. Подивилась, а ліс навколо якийсь небачений. Помацала рукою дерево, а воно холодне та гладеньке, наче камінь шліфований. І трава долі теж, виявилося, кам'яна, і темно ще тут. Катя й думає:

«Видно, я в гору потрапила».

Родичі та люди тим часом переполошилися:

— Куди вона поділася? Допіру близько була, а не стало!

Бігають, метушаться. Хто на гірку, хто навколо гірки. Перегукуються одне з одним:

— Там не видно?

А Катя ходить у кам'яному лісі й думає як їй Данила знайти. Походила-походила та й закричала:

— Данилку, відгукнися!

Лісом гомін пішов. Гілля зашурхотіло: «Нема його! Нема його! Нема його!» Тільки Катя не спинилась:

— Данилку, відгукнися!

Лісом знову: «Нема його! Нема його! Нема його!»

Катя знову:

— Данилку, відгукнися!

Тут Хазяйка гори перед Катею й з'явилася.

— Ти чого,— питає,— в мій ліс прийшла? Чого тобі? Каменю, чи що, хорошого шукаєш? Бери, який хочеш, та йди собі швидше!

Катя тут і каже:

— Не треба мені твого мертвого каменю! Подавай мені живого Данилочка. Де він у тебе захований? Яке маєш право чужих женихів заманювати?

Ну, смілива дівка. Просто на горло наступати стала. Це Хазяйці самій! А та нічого, стоїть спокійнісінько.

— Ще що скажеш?

— А те й скажу — давай Данила! У тебе він...

Хазяйка розсміялася та й каже:

— Ти, дурна дівко, знаєш, з ким говориш?

— Не сліпа,— кричить,— бачу! Тільки не боюся тебе, розлучнице! Анітрошечки не боюся! Як не хитро в тебе, а до мене Данило тягнеться. Сама бачила. Що, взяла?

Хазяйка тоді й каже:

— А от послухаємо, що він сам скаже.

До того в лісі темненько було, а то враз ніби він ожив. Видно стало. Трава знизу різними вогнями запалала, дерева одне від одного кращі стали. У прогалини галявинку видно, а на ній квіти кам'яні, і бджілки золоті, як іскорки, над тими квітами. Ну, така вже там краса, що вік не надивився б. І бачить Катя: біжить цим лісом Данило. Просто до неї. Катя назустріч кинулася:

— Данилочку!

— Зажди,— каже Хазяйка й питає: — Ну, Даниле-майстре, вибирай — як бути? З нею підеш — усе моє забудеш, тут залишишся — її й людей забути треба.

— Не можу,— відповідає,— людей забути, а її щохвилини пам'ятаю.

Тут Хазяйка всміхнулась ясненько й каже:

— Твій верх, Катерино! Бери свого майстра. За завзяття й твердість твою ось тобі подарунок. Нехай у Данила все моє в пам'яті залишиться. Тільки ось це нехай геть забуде! — І галявинка з дивовижними квітами відразу згасла.— Тепер ідіть у той бік,— показала Хазяйка та ще попередила: — Ти, Даниле, про гору людям не розказуй. Кажи, що в науку до далекого майстра ходив. А ти, Катерино, і думати забудь, що я твого жениха заманювала. Сам він прийшов за тим, що тепер забув.

Вклонилася тут Катя:

— Прости на недобрім слові!

— Гаразд,— відповідає,— що кам'яній станеться! Для тебе кажу, щоб остуди у вас не було.

Пішла Катя з Данилом лісом, а він усе темнішає й темнішає, і під ногами нерівно — горби та ямки.  Огляділися,— а вони на руднику — на Гумешках. Час ще ранній, і людей на руднику нема. Вони нищечком і пробралися додому. А ті, що за Катею побігли, все ще по лісу блукають та перегукуються:

— Там не видно?

Шукали-шукали, не знайшли. Прибігли додому, а Данило коло віконця сидить.

Злякалися, звичайно. Цураються, закляття різні говорять.

Потім бачать — люльку Данило набивати став. Ну, й заспокоїлися.

«Не буде ж,— думають,— мертвяк люльку курити». Підходити стали один за одним. Дивляться — і Катя в хаті. Коло печі порається, а сама веселенька. Давно її такою не бачили. Тоді й зовсім посміливішали, до хати зайшли, питати стали:

— Чого це тебе, Даниле, давно не видно?

— У Коливань,— відповідає,— ходив. Почув про тамтешнього майстра кам'яної справи, ніби кращого від нього нема по роботі. От і заманулось повчитися трохи. Тато покійний відмовляв, Ну, а я посвавільничав — потай пішов, Каті он тільки признався.

— Чого,— питають,— чашу свою розбив?

Данило засмутився трохи, як про чашу згадали, потім каже:

— Ну, мало чого... З вечірки прийшов... Може, випив зайве... Не по думках прийшлася, от і трахнув. У кожного майстра, мабуть, таке траплялося. Про що говорити.

Тут брати-сестри до Каті підступилися: чому не сказала про Коливань. Тільки від Каті теж небагато добились. Одразу відрізала:

— Чий би бик не ревів, аби мій пашу їв. Хіба мало я вам казала, що Данило живий. А ви що? Женихів мені підсовували та з пуття збивали. Сідайте краще за стіл. Спеклася вже в мене чирла [5].

На тому справа й закінчилась. Посиділа рідня, погомоніла про те, про се. Розійшлися всі. Увечері пішов Данило до прикажчика об'явитися. Той покричав, звичайно. Ну, все-таки владнали справу.

От і стали Данило з Катею в своїй хатинці жити. Добре, кажуть, жили, у згоді. По роботі Данила всі гірничним майстром звали. Краще за нього ніхто не міг зробити. І достаток у них був. Тільки коли-не-коли — і задумається Данило. Катя розуміла, звичайно, про що, та мовчала.

Ключ Землі

До цього ремесла — камінці шукати — схильності не було. Траплялося, звичайно, знаходив, та тільки так... без поняття. Наглянеш на змивці галечку з вогником, ну й візьмеш, а потім у певної людини спитаєш — зберегти чи викинути?

Із золотом куди простіше. Звичайно, і в золота сорт є, та не такий, як у камінців. За розміром та за вагою їх зовсім не розбереш. Один, дивись, більшенький, другий набагато менший, обидва однаково добре блищать, а насправді різні. Великого й за п'ятак не беруть, а до маленького тягнуться: він, мовляв, небувалої води, тут гра буде.

А коли то ще смішніше. Куплять у тебе камінець, і при тобі ж половину відіб'ють, і в сміття кинуть. Це, кажуть, тільки справі перешкода: кущ затемнює. З решти ще половину сточать та й хваляться: тепер саме в раз вода визначилась і при вогні не гаснутиме. [ справді, камінець вийшов малесенький, а зовсім живенький, немов сміється. Ну, й ціна в нього теж переливається: почуєш — ахнеш. От і зрозумій це діло!

А розмови ті, який камінь здоров'я береже, який сон охороняє або там нудьгу відводить тощо, це все, на мою думку, від безділля-рукоділля, при пустій розмові язика почесати та й більше нічого. Тільки одну розповідь про камінці від своїх стариків перейняв. Це, видно, горішок з добрим зернятком. На чиї зуби — той і розкусить.

Є, кажуть, у землі камінь-одинець: другого такого нема. Не те що по наших землях, і в інших народів ніхто такого каменя не знаходив, а чутка про нього скрізь іде. Ну, все-таки цей камінець у нашій землі. Це вже старі люди дізналися. Невідомо тільки, в якому місці, та це для справи й ні до чого, бо той камінець сам у руки прийде, кому треба. В тім то й особливість. Через дівчисько одне про це дізналися. Так, кажуть, діло було.

Чи то під Мурзинкою, чи в іншому місці був великий рудник. Золото і дороге каміння тут вибирали. Ще за казенного становища роботи провадили. Начальство в чинах та ясних гудзиках, кати при повній формі, по барабану народ на роботу ганяли, під барабан крізь стрій водили, різками засікали. Одно слово, мука мученицька.

І от проміж цієї муки моталося дівчатко Василинка. Вона на тому руднику й народилася, тут і росла, і зими зимувала. Мати в неї ніби куховарка при щегарській казармі була, а про батька Василинка зовсім не знала.

Таким дітям, відомо, яке життя. Кому б і зовсім помовчати треба, і той від поневірянь своїх, дивись, шпигне, а то й стусана дасть: аби на кому серце зірвати. Просто сказати, найлихішого життя дівчинка. Гірше від сироти круглої. І від роботи захистити її нікому. Дитина ще, віжок тримати несила, а її вже до таратайки нарядили: «Ніж під ногами крутитися, вози-но пісок!»

Як підростати стала,— пехло[6] в руки та з іншими дівками-молодицями на розбирання пісків виганяти стали. І от, розумієш, відкрився в цієї Василинки великий талан на каміння. Найчастіше від усіх знаходила, і камінець найкращий, зовсім дорогий.

Дівчинка без кмітливості: знайде й зразу начальству віддає. Ті, звичайно, раді-радісінькі старатися: який камінець у банк, який собі в кишеню, а то й за щоку. Недарма кажуть: що великий начальник у кишені винесе, те маленькому далі ховати треба. А Василинку всі хвалять, наче змовилися. Прізвисько їй вигадали — Щасливе Очко. Який начальник підійде, той перш за все й питає:

— Ну, як, Щасливе Очко? Знайшла що?

Подасть Василинка знахідку, а начальник і затакає, наче гусак на відльоті:

— Так-так, так-так. Старайся, дівчино, старайся!

Василинка, значить, і старається, та їй це й самій цікаво.

Якось знайшла камінець з палець завбільшки, то все начальство збіглося. Навіть украсти нікому не можна було, мимоволі в казенний банк запечатали. Потім уже, кажуть, з царської казни цей камінець у якусь там заграницю пішов. Ну, не про те мова...

Від Василинчиного таланту іншим дівкам та молодицям не солодко. Від начальства утиск.

— Чому в неї багато, а у вас сама дурниця, та й тієї мало? Видно, дивитесь погано.

Жіночки, замість того щоб по-доброму підучити Василинку, почали її клювати. Зовсім шиття дівчинці не стало. А тут ще пес знайшовся — головний щегар. Поласився, видно, на Василинчине щастя та й об'явив:

— Одружуся з цим дівчиськом.

Дарма що сам давно зуби з'їв і ближче як за п'ять кроків до нього не підходь: смородом тхне,— з нутра протух, а теж гугнявить:

— Я тебе, дівонько, благородієм зроблю. Розумій це, і всі камінці мені одному здавай! Іншим не показуй зовсім.

Василинка хоч і височенька на ногах була, а ще далеко до дівчини на віддані не дотягла. Підліток ще, років, може, тринадцяти, найбільше чотирнадцяти. Та хіба на це подивляться, коли начальство наказує. Скільки хочеш років попи по книгах накинуть. Ну, Василинка, значить, і злякалася. Руки-ноги затремтять, як побачить цього протухлого жениха. Мерщій подає йому камінці, що знайшла, а він бурмоче:

— Старайся, Василино, старайся! Узимку на м'якій перині спатимеш.

Як відійде, жінки й починають Василинку шпигати, на сміх знімуть, а вона й без того на шматки б розірвалася, коли б можна було. Після барабана до матері в казарму забіжить — ще гірше. Мати, звичайно, жаліла дівчинку, всіляко її вигороджувала, та чи велика сила в казарменної куховарки, якщо щегар їй начальник і коли завгодно може молодицю під різки поставити.

До зими все-таки Василинка прокрутилася, а далі непереливки стали. Щодня цей щегар на матір наступати почав:

— Віддавай дочку добром, а то лихо буде!

Про малі роки йому й не згадуй — папірець від попів під ніс тиче:

— Ще що наплетеш? По книгах, либонь, шістнадцять років позначено. Найзаконніші роки. Коли впертості своєї не кинеш, шмагати тебе завтра звелю.

Отоді мати й піддалася:

— Не втечеш, видно, донечко, від своєї долі!

А донечка що? Руки-ноги віднялися, слова сказати не може: На ніч усе-таки відійшла і з рудника втекла. Зовсім і не остерігається, просто по дорозі пішла, а куди — про те й не думала. Аби від рудника далі.

Година тиха та тепла видалася, звечора сніг пішов. Тихий такий сніжок, ніби дрібне пір'ячко розсипалося. Дорога лісом пішла. Там, звичайно, вовки й інші звірі. Тільки Василинка нікого не боїться. На те зважилась:

— Хай краще вовки загризуть, аби не за протухлого заміж.

От вона, значить, чалапає та й чалапає. Спочатку зовсім швидко йшла. Верст, мабуть, з п'ятнадцять, а то й усі двадцять відчухрала. Одежинка на ній не дуже справна, а йти не холодно, навіть жарко: снігу ж насипало, мабуть, на дві чверті, ледве ноги витягає,— от і зігрілася. А сніг усе падає та й падає. Ніби ще густіший став. Просто розкіш, така краса пишна. Василинка й притомилася, знесилилась та на дорозі й сіла.

«Дай,— думає,— спочину трошки». А того не розуміє, що в таку годину сідати на відкритому місці найгірше.

Сидить оце, сніжком милується, а він до неї липне та й липне. Посиділа, а підвестись і не може. Тільки не злякалась, про себе подумала:

«Ще, мабуть, посидіти треба. Відпочити як слід».

Ну, й відпочила. Снігом її зовсім засипало. Як копичка посеред дороги стала. І зовсім від села близько.

На щастя, вранці якомусь сільському,— він теж улітку трохи камінчиками та золотом цікавився,— трапилося в той бік конячкою шлях прокладати. Коняка й нашорошилася, запирхала, не підходить до копички. Старатель і роздивився, що людину засипало. Підійшов ближче, бачить — немов ще не зовсім охолола, руки гнуться. Підхопив Василинку та в сани, накрив своїм верхнім кожухом — і додому. Там з жінкою почали відходжувати Василинку. Отямилась-таки! Очі розплющила й пальці на руках розтулила. Дивляться, а в неї в руці камінь великий блищить, чистої голубої води. Старатель аж злякався,— ще до в'язниці за такий посадять,— та й питає:

— Де взяла?

Василинка й відповідає:

— Сам у руку залетів.

— Як це?

Тоді Василинка й розповіла, як діло було.

Коли її вже зовсім стало засипати снігом, раптом відкрився перед нею хідник у землю. Неширокий прохідник, і темненько тут, а йти можна: східці видно й тепло. Василинка й зраділа:

«Ось де,— думає,— нікому з рудникових мене не знайти». І почала спускатися по східцях. Довго спускалась і вийшла на велике-велике поле. Кінця-краю йому не видно. Трава на цьому полі кущиками і дерева ріденько,— все пожовкло, як восени. Впоперек поля річка. Чорна-чорнісінька, і не поворухнеться, як закам'яніла. За річкою, просто перед Василинкою, гірка невеличка, а на вершечку камені-кругляки: посередині — наче стіл, а навколо — як ослінчики. Не на людський зріст, а набагато більші. Холодно тут і чогось боязно.

Хотіла вже Василинка назад податися, аж раптом за гіркою іскри посипались. Дивиться,— а на кам'яному столі купа дорогого каміння з'явилася. Різними вогниками горять, і річка від них повеселішала. Дивитися любо. Тут хтось і питає:

— Це на кого?

Знизу йому кричать:

— На простоту!

І відразу ж камінці іскорками на всі боки розлетілися. Потім за гіркою знову вогнем спалахнуло і на кам'яний стіл камінці викинуло. Багато їх. Не менше, мабуть, як гарба з сіном. І камінці більші. Хтось знову питає:

— Це на кого?

Знизу кричать:

— На терплячого!

І, як того разу, камінці полетіли на всі боки. Немов хмарка жучків знялася. Лише різниця, що блищать інакше. Одні червоним міняться, інші зеленими вогниками сяють, голубенькі теж, жовтенькі... всякі. І теж на льоту дзижчать. Задивилася Василинка на тих жучків, а за гіркою знову вогнем спалахнуло, і на кам'яному столі нова купка каміння. Цього разу зовсім маленька, проте камінці все великі і краси незвичайної. Знизу кричать:

— Це на завзятого та на щасливе око!

І відразу ж камінчики, як дрібні пташечки, полинули-полетіли на всі боки. Над полем немов ліхтарики захиталися. Ці помаленьку летять, не квапляться. Один камінець до Василинки підлетів та, як кошеня голівкою, в руку і ткнувся — тут, мовляв, я, візьми!

Розлетілися кам'яні пташки, тихо й темно стало. Чекає Василинка, що далі буде, і бачить — з'явився на кам'яному столі один камінець. Немов зовсім простенький, на п'ять граней: три поздовжні та дві поперечні. І тут відразу тепло та ясно стало, трава й дерева зазеленіли, пташки заспівали, і річка заблищала, засяяла, заплюскотіла. Де голий пісок був, там хліба густі та високі. І людей з'явилося сила-силенна. Та всі веселі. Хто ніби й з роботи йде, а теж пісню співає.

Василинка тут сама закричала:

— Це кому, дядечки?

Знизу їй і відповіли:

— Тому, хто вірним шляхом народ поведе. Цим ключем-каменем та людина землю відкриє, і тоді буде, як оце бачила.

Тут світло погасло, і нічого не стало.

Старатель з жінкою спочатку сумнів мали, потім думають, звідки в дівчинки в руці камінець опинився. Стали розпитувати, чия вона та звідки. Василинка і це, не криючись, розповіла, а сама просить:

— Тітонько, дядечку! Не кажіть про мене рудниковим!

Чоловік з жінкою подумали-подумали та й кажуть: Гаразд, живи в нас... Приховаємо як-небудь, тільки знатимемо Фенею. На це ім'я ти й відгукуйся.

У них, бач, своя дівчинка нещодавно померла: Фенею звали. Якраз таких років. І на те надіялися, що село по на казенних, а на демидовських землях стояло.

Так воно й вийшло. Панський староста, звичайно, відразу зайшлу помітив, та йому що? Не від нього, либонь, втекла. Зайвий робітник не збитки. Став її на роботу наряджати.

Звичайно, і в демидовському селі солодкого було мало, а все ж не так, як на казенному руднику. Ну, і камінець, який в руці у Василинки опинився, допоміг. Старатель збув-таки нишком цей камінець. Звичайно, не за повну ціну, а все ж добрі гроші взяв. Трошки й передихнули.

Як виросла зовсім Василинка, то в тому ж селі й заміж за хорошого парубка вийшла. З ним і до старості прожила, дітей і онуків виростила.

Колишнє своє ім'я та прізвисько Щасливе Очко бабуся Федоська, може, і сама забула, про рудник ніколи не згадувала. Тільки от коли про щасливі знахідки заговорять, завжди втрутиться.

— Це,— каже,— хитрощів мало — хороші камінці відшукати, та небагато вони нашому братові щастя дають. Краще про те дбати, щоб ключ землі швидше визволити.

І тут же розповість:

— Є, мовляв, камінь — ключ землі. До якогось часу його нікому не здобути: ні простому, ні терплячому, ні завзятому, ні щасливому. А от коли народ правильним шляхом за своєю долею піде, тоді тому, хто попереду йде і народові шлях показує, цей ключ землі сам в руки дасться.

Тоді всі багатства землі відкриються і повна зміна життя буде. На те надійтеся!

Іванко Крилатко

Про наших златоустівських з давніх-давен плітку пущено, ніби вони майстерності в німців училися. Привезли, мовляв, на завод скількись там німців. Від них тутешні заводські й перейняли, як булатну сталь варити, як малюнок і насічку робити, як позолоту наводити. І в книжках так записано.

Тільки цю розмову одною половинкою вуха слухати треба, а в другу половинку те лови, що старі наші розповідають. Ось тоді й зрозумієш, як діло було,— хто в кого вчився.

То правда, що наш завод під німецьким правлінням бував. Років два чи три зовсім за німцем-хазяїном числився. І потім, як назад до казни відійшов, німці довго тут товклися. Не будиночок, не два, а цілі дві вулиці набилося. Так і звалися: Велика Німецька — це котра між горою Бутиловкою та Богданкою — і Мала Німецька. Церква в німців своя була, школа теж, і навіть судилися німці своїм судом.

Тільки й те треба сказати, що й інших жителів у заводі досить було. Недарма один куток Демидовкою називається. Там демидовські майстри жили, а вони, звісно, булат з давніх-давен варити вміли.

Про башкирів теж забувати не слід. Ці й зовсім за багато років до наших у тутешніх місцях оселилися.

Народ, звичайно, небагатий, а кінь та булат у них такі траплялися, що вік не забудеш. Інколи такий візерунок старої майстерності на ножі або шаблі покажуть, що й вночі той візерунок тобі довго сниться.

От і виходить — нашим і без привізного німця було в кого повчитися. Та й самі, звичайно, не без тями були, до чужого свого додавали. По старих виробах це ясно видно. Хто й мало на справі розуміється, і той з цих виробів розбере, чи схожий баран на беркута,— німецька тобто робота на тутешню.

Мені ото дідуньо покійний про один випадок розповідав. За кріпацтва це ще було. Років, мабуть, понад сто тому. Німця на ту пору жирувало на наших хлібах доволі, і в начальстві все німці були. Тільки вже пішла розмова — даремно, мовляв, таку юрбу годуємо, нічого німці наших навчити не можуть, бо й самі мало справу розуміють. Можливо, і до вищого начальства такі розмови дійшли. Німці й заметушилися. Привезли з своєї землі якогось там Вурму чи Мумру. Цей, мовляв, покаже, як булат варити. Тільки нічого в Мумри не вийшло. Грошей проварив прірву, а булату й плиточки не вийшло. Німецькому начальству зовсім конфуз. Тільки незабаром знову по заводу чутку пустили: їде з німецької землі щонайкращий майстер. Малюнок та позолоту покаже, про які тут і не чували. Заводські після того Мумри до цих німецьких хвастощів без уваги. Поміж себе одне судять:

— Язик без кісток. Мели, що хочеш, коли волю дано.

Тільки справді — приїхав німець. Собою показний, а прізвисько йому Штоф. Наші, звичайно, поглузували трошки.

— Штоф не чвертка. Удвох посидиш, і то пісні заспіваєш. Вийде, значить, діло в цього Штофа.

Жарти жартами, а й справді виявилося — тямущий чоловік. Око хоч булькате, а вірне, руці з інструментом повний хазяїн і до роботи не ледачий. Просто сказати, майстер. Одне не сподобалося: дуже хизувався і на все тутешнє фуйкав. Що йому не покажуть із заводської роботи, у нього одне слово: фуй та фуй. Його за це й прозвали Фуйко Штоф.

Працював цей Фуйко на оздобленні дарованої зброї. Один в один у нього золоті коні на шаблях виходили, і позолота без плямочки. Рівно лежить, міцно. І малюнок чистий. Усе честь честю виведено. Копитця, немов скляночки, вушка, як пеньочки, чолку видно, очко — цяточка на місце поставлена, а в гриві та в хвості теж силу помітно. Стоїть золотий коник, а над ним золота коронка. Теж тонко вимальована. Усі жички-ланцюжки розібрати можна. Одне незрозуміло — для чого її тут над коником приладнали.

Обробить Фуйко шаблю та й хвалиться:

— Це є німецький ропота.

Начальство йому піддуває:

— Атож! Такий тонкий ропота руські розумійт не може.

Нашим майстрам, звичайно, це прикро. Міркували, кого б до німця поставити, щоб не гірше зробив. Кажуть начальству,— так і так, треба до Штофа на виучку з тутешніх кого поставити. Порядок такий є, а начальство руками махає, своєї товче:

— Це є дуже тонкий ропота. Руські розумійт не може.

Наші майстри своє обстоюють, а самі думають, кого поставити. Усіх хороших малювальників і позолотників, звичайно, знали, та не кожен підходить. Один уже в літах. Такого в підручні не можна, коли він сам давно майстер. Треба когось молодшого, щоб ніби в учні годився.

Тут у цех і прийшов дідусь Бушуєв. Він раніше на оздобленні теж працював, та з німцями посварився і свою справу завів. Поставив, як воно у нас ведеться, в хаті чавунний прихатень кусинської роботи й почав за замовленням метал у блакить та срібло обробляти. Ну, і від позолоти не відмовлявся. І був у цього дідуся Бушуєва підходящий хлопець, чи то небіж, чи то внучок — Іванко, а на прізвище теж Бушуєв. Тямущий до малювання. Давно його в завод переманювали, та дідусь не пускав.

— Не допущу,— кричить,— щоб Іванко з німцями злигався! Руку зіпсують і око закаламутять.

Подивився дідусь Бушуєв на Фуйкову шаблю, аж крякнув і похвалив:

— Чиста робота.

Потім, трохи згодом, похвалився:

— А все-таки в мого Ванютки рука сміливіша й око веселіше.

Майстри за ці слова вчепилися:

— Відпусти до нас на завод. Може, він і справді німця обіграє.

Ну, старий ніяк.

Усі знали — старий неподатливий, самостійного характеру. Правду мовити, дуже перекірливий. А все-таки думка про Іванка запала в голови. Як дідусь пішов, майстри й гомонять між собою:

— Правда, коли б спробувати.

Деякі знову відмовляють:

— Даремно час гаяти. Парубійко з дідусевих рук не вийшов, а того ні хрестом, ні товкачем не звернеш.

Хтось знову придумує:

— Може, до хитрощів яких у цій справі вдатися?

А про те вони й не догадуються, що старий з цеху сумний пішов.

Ну, як йому — російська ж людина! Хіба їй охота нижче за німця ходити? Ніколи цього не бувало!

Все-таки два дні тримався. Мовчав. Потім, немов його прорвало, загорлав:

— Іванку, гайда на завод!

Хлопець здивувався:

— Чого?

— А того,— кричить,— що треба цього німецького Фуйку обставити. Та так обігнати, щоб і спору не було.

Ванюшка, звичайно, про цього, що тільки приїхав, чув. І те знав, що дідусь недавно до цеху ходив, тільки Іванко про це мовчав, а старий розходився.

— Якщо,— каже,— німця роботою обженеш, женись на Оксютці. Не заперечую!

У хлопця, бач, дівчина одна на приміті була, а старий ніяк не погоджувався:

— Не можу допустити до себе в хату отаку босоту, безприданницю.

Іванкові приємно було, що дідусь інакше заговорив,— мерщій побіг на завод. Поговорив з майстрами, так і так, дідусь згодний, а я й поготів. Сам бажання маю з німцем у малюванні потягатися. Ну, майстри тоді й почали на німецьке начальство насідати, щоб за положенням до Фуйка учня-росіянина поставити,— Іванка, значить. А він парубок не дуже високий на зріст. Легкої статі. Женитися вже час, а на вигляд ще хлоп'як. Як весняна байга — змагання — в башкирів буває, то на трилітках його пускали. І коней він знав до кісточки.

Німецьке начальство спочатку комизилося, потім дивиться — парубійко непоказний, погодилося: нічого, думає, в такого не вийде. Так Іванко і потрапив до німця в підручні. Придивився до роботи, а сам собі думає — добре в німця коник виходить, тільки живим не пахне. Треба так примудритися, щоб коня на повнім бігу малювати. Так думає, а сам дурником прикидається, дивиться, як у німця добре кожна рисочка приходиться. Німець черево все погладжує та примовляє:

— Це є німецький ропота.

Минув так деякий час, Фуйко і каже по начальству:

— Пора цей хлопшик проба ставити,— а сам підморгує: от, мовляв, сміху буде. Начальство одразу погодилося. Дали Іванкові пробу, як належало. Видали булатну шаблю, призначили строк і звеліли малювати коня і корону, де та як зуміє.

Ну, Іванко і взявся до роботи. Діло те йому, правду мовити, знайоме. Одне непокоїть — треба в чистоті від німців не відстати і вигадкою перегнати. А тому давно вирішив — малюватиму коня на повному бігу. Тільки як тоді з коронкою? Думав-думав та й почав малювати пару коників. Коників покрив стрічкою, а на ній корону вималював. Теж усі жички-гілочки розбереш, і трошечки ця коронка назад нахилилася, як башкир на коні, коли на весь мах жене.

Подивився Іванко, бачить — добре малюнок до хвилястого булату прийшовся. Живими коники вийшли.

Подумав-подумав Іванко і згадав, як напередодні ввечері Оксютка шепотіла: «Ти вже постарайся, Ваню! Крильця, чи що, прироби коникові, щоб він кращий за Фуйчиного вийшов».

Згадав це та й каже:

— Е, що буде, те й буде! Може, так і краще!

Узяв та й приробив тим коникам крильця і бачить — справді, ще краще до булатного візерунка малюнок ліг. Цей рисунок закріпив і за дідусевим секретом визолотив.

У строк виготовив. Відполірував старанно, усе чисто загладив, дивитися любо. Оголосив,— здаю пробу. Ну, люди сходитися почали.

Першим дідусь Бушуєв причвалав. Довго на шаблю дивився. Рубав нею і по-козацькому і по-башкирському. На міцність теж пробував, а найбільше кониками золотими милувався. До сльози дивився. Потім і каже:

— Спасибі, Іваночку, потішив старого!.. Покладався я на тебе, а такої вигадки і не сподівався. В карбівці до візерунка твій малюнок підійшов. І те добре, що від ефеса ближче до рубального місця коників пересунув.

Наші майстри теж хвалять. А німці хіба зрозуміють таке? Як прийшли, так і галас зняли:

— Який турниць! Хто пачив коня з крилом! Чому корона набік лежить? Це є наруга на короновані особи!

Просто-таки затуркали парубка, трохи не у в'язницю його заганяють. Тут дідусь Бушуєв розпалився:

— Пси ви,— кричить,— безглузді! Узяти б оцю шаблюку та порубати вам осикові голови. Що ви в такій справі тямите?

Старого, звичайно, свої ж виштовхали, щоб справді німці до лиха не довели. А німецьке начальство Ванютку прогнало. Верещить навздогін:

— Такий турний хлопець на завод не пускайт! Штраф платити буде! Штраф!

Іванко від цього вереску засумував був, та дідусь підбадьорив:

— Не сумуй, Іванку. Без німців жили й далі проживемо. І штраф їм викинемо. Нехай подавляться. Женися на своїй Оксютці. Сказав — не заперечую,— і не заперечую.

Іванко повеселішав трошки та й мовив:

— Це вона напоумила крилечка коникам приробити.

Дідусь здивувався:

— Невже така тямуща дівка?

Потім подумав трохи та як закричить на всю вулицю:

— Коня продам, а весілля ваше справлю, щоб весь завод знав. А про крилатих коників не турбуйся. Не завжди німці в нас на заводі верховодитимуть. Знайдуться люди з розумом. Знайдуться! Ще, диви, нагороду тобі дадуть. Згадай моє слово.

Люди, звичайно, посміюються з старого, а вийшло так, як він казав.

Незабаром після Іванкового весілля до нас на завод царський поїзд приїхав. Мабуть, аж на двадцяти тройках. У цьому поїзді один козацький генерал був. Ще з кутузовських. Немало він супостатів покришив і німецькі, кажуть, міста брав.

Цей генерал їхав у сибірську сторону в своїх справах, та царський поїзд його наздогнав. Ну, людина заслужена. Цар і взяв його для пошани до свого почту. Тільки дивиться — у старого заслуг на грудях небагато.

У ближчих царських посіпак, які хустку підіймають та крісло підставляють,— куди більше. От цар і придумав нагородити цього генерала дарованою шаблею.

Другого дня, як приїхали до Златоуста, пішли всі в прикрашальний цех. Цар і каже генералові:

— Дарую тобі шаблю. Вибирай щонайкращу.

Німці, звичайно, зрання всю Фуйчину роботу на найвидніших місцях розіклали. А один наш майстер узяв та й підсунув туди Іванкових коників. Генерал як побачив цю шаблю, одразу її схопив. Довго кониками милувався, заточку оглянув, усі гвинтики спробував і каже:

— Багато я на своєму віку прикрашеної зброї бачив, а такого малювання не доводилось. Видно, майстер з польотом. Крилата людина. Хочу на нього глянути.

Ну, німцям робити нічого, довелося по Іванка послати. Прийшов той, а генерал йому дякує. Вигріб скільки було грошей у кишені й каже:

— Пробач, друже, більше не лишилося: витратився в дорозі. Давай хоч поцілую тебе за твою майстерність. Вона до доброго козацького удару веде.

Тут генерал так шаблею жикнув, що царському почтові холодно стало, а німців піт пройняв. Не знаю,— чи правда, ніби німець від страху насамперед увесь змокріє. Через те, бачиш,— пивом наливається. Наші старі так казали, а їм траплялося по закутках німців бити.

З тої пори Івана Бушуєва й стали по заводу Крилатим звати. Через рік чи більше за цю шаблю нагороду вислали, тільки німецьке начальство, звісно, ту нагороду замахоридо. А Фуйко після того випадку в свій край поїхав. Він, бачиш, не як інші, все-таки майстерністю володів, йому й прикрим здалося, що його роботу нижче поставили.

Іван Бушуєв, звичайно, на завод повернувся, коли німецьких приставників та нахлібників усіх повиганяли, а самі справжні майстри лишилися. Ну, це не один рік тяглося, бо в німецького начальства при царі рука була та й своїх хитрощів не позичати.

Оксюткою дідусь Бушуєв дуже задоволений був. Усім сусідам нахвалював:

— Чудова молодичка вийшла. Як пара коників з Іванком у житті веселенько біжать. Діток добре ростять. В одному схибили. Не народила Оксютка мені такого правнучка, щоб одразу крилечка знати було. Ну, може, народиться ще, а може, й у цих дітлахів крила виростуть. Як думаєте? Не може того бути, щоб Крилаткові діти без крил були. Правда?

Срібне копитце

Жив у нашому заводі дід один, на прізвисько Кокованя. Сім'ї в Коковані не лишилося, він і надумав узяти за дитину сирітку. Спитав у сусідів, чи не знають кого, а сусіди й кажуть:

— Недавно на Глинці осиротіла сім'я Григорія Потопаєва. Старших он дівчаток прикажчик наказав до панської рукодільниці взяти, а одна дівчинка, шостий рік їй, нікому не потрібна. От і візьми її.

— Незручно мені з дівчатком. Парубійка б краще. Навчив би я його свого діла, помічника ростив би. А з дівчинкою як? Чого я її вчитиму?

Потім подумав-подумав і каже:

— Знав я і Грицька, і жінку його. Обоє веселі та моторні були. Якщо дівчинка в батьків вдалася, не сумно з нею в хаті буде. Візьму її. Тільки чи піде?

Сусіди кажуть:

— Погане життя в неї. Прикажчик хату Грицькову віддав якомусь бідоласі й звелів за це сирітку годувати, поки підросте. А в того своя сім'я більше десятка. Самі напівголодні сидять. От хазяйка і їсть поїдом сирітку, шматком дорікає. Та хоч маленька, а розумна. Прикро їй. Хіба не піде від такого життя! Та й умовиш, мабуть.

— І то правда,— відповідає Кокованя,— умовлю як-небудь.

У свято прийшов він до тих людей, у яких сирітка жила. Бачить — повна хата дітей, великих і маленьких. У запічку дівчинка сидить, а поряд неї — кішка руда. Дівчинка малесенька, і кішка малесенька, та ще така худа й обшарпана, що не всякий таку і в хату пустить. Дівчинка ту кішку гладить, а вона ж так голосно мурчить, що на всю хату чутно.

Подивився Кокованя на дівчинку й питає:

— Оце у вас Грицькова подарушка?

Хазяйка відповідає:

— Вона й є. Мало самої, то ще й кішку облізлу десь підібрала. Відігнати не можемо. Усіх моїх дітей передряпала, та ще й годуй її!

Кокованя й каже:

— Неласкаві, видно, в тебе діти. У неї он як мурчить.

А тоді й питає в сирітки:

— Ну, як, подарушко, підеш до мене жити?

Дівчинка здивувалася:

— Ти, діду, як дізнався, що мене Дарушкою звуть?

— А так,— каже,— само вийшло. Не думав, не гадав, несподівано попав.

— Хто ж ти такий? — питає дівчинка.

— Я,— каже,— ніби мисливець. Улітку піски промиваю, золото добуваю, а взимку по лісах за цапом бігаю, та ніяк побачити не можу.

— Застрелиш його?

— Ні,— каже Кокованя.— Звичайних цапів стріляю, а цього не буду. Мені подивитися охота, на якому місці він правою передньою ніжкою тупне.

— Навіщо це тобі?

— А от підеш жити до мене, то все й розкажу,— відповів Кокованя.

Дівчинці цікаво стало про цапа почути. Та й бачить — дід веселий та ласкавий. Вона й каже:

— Піду. Тільки ти цю кішку Мурушку теж візьми. Бач, яка хороша.

— Про це,— відповідає Кокованя,— нема чого й казати. Такої дзвінкої кішки не взяти — треба дурнем бути. Замість балалайки вона в нас у хаті буде.

Хазяйка чує їхню розмову. Рада-радісінька, що Кокованя сирітку до себе кличе. Почала швиденько Дарущині манатки збирати. Боїться, щоб старий не передумав.

Кішка теж ніби розуміє всю розмову. Треться коло ніг та мурчить:

— Пр-равильно придумав, пр-равильно.

От і повів Кокованя сирітку до себе жити.

Сам великий та бородатий, а вона малесенька — і носик гудзиком... Ідуть вулицею, і кішечка обідрана за ними вистрибує.

Так і почали жити разом дід Кокованя, сирітка Дарушка та кішка Мурушка. Жили собі, поживали, багато добра не наживали, а на життя не нарікали, і в кожного діло було.

Кокованя зранку на роботу йшов, Дарушка в хаті прибирала, юшку та кашу варила, а кішка Мурушка на полювання ходила — мишей ловила. На вечір зберуться всі, і весело їм.

Старий був мастак казки розповідати. Дарушка любила ті казки слухати, а кішка Мурушка лежить та мурчить:

— Пр-равильно каже. Пр-равильно.

Тільки після кожної казки Дарушка нагадує:

— Дідусю, про цапа розкажи. Який він?

Кокованя відмовлявся спочатку, а потім розповів:

— Той цап особливий. У нього на правій передній нозі срібне копитце. На якому місці тупне тим копитцем — там і з'явиться дорогий камінець. Раз тупне — один камінець, двічі тупне — два камінці, а де ніжкою бити почне — там ціла купка коштовних камінців.

Сказав це та й сам не радий. Відтоді в Дарушки тільки й мови, що про цього цапа.

— Діду, а він великий?

Розповів їй Кокованя, що цап не вищий за стіл, ніжки тоненькі, голівка легенька.

А Дарушка знову питає:

— Діду, а ріжки в нього є?

— Ріжки,— каже,— в нього відмінні. У звичайних цапів на дві гілочки, а в нього на п'ять гілок.

— Діду, а кого він їсть?

— Нікого,— каже,— не їсть. Травицею та листячком живиться. Ну, й сіно також узимку в стіжках під'їдає.

— Дідусю, а шерсть у нього яка?

— Влітку,— каже,— руденька, от як у Мурушки нашої, а взимку сіренька.

— Діду, а від нього тхне?

Кокованя аж розсердився:

— Як це від нього тхне? Це свійські цапи такі бувають, а лісовий цап лісом і пахне.

Почав восени Кокованя в ліс збиратися. Треба було йому подивитися, з якого боку цапів більше пасеться. Дарушка й ну просити:

— Візьми мене, дідуню, з собою. Може, я хоч здалеку того цапка побачу.

Кокованя й каже їй:

— Здалеку його не роздивишся. У всіх цапів восени ріжки є. Не розбереш, скільки на них гілок. От узимку — інша річ. Прості цапи безрогі ходять, а цей, Срібне копитце, завжди з ріжками, чи то влітку, чи то взимку. Тоді його й здалека впізнати можна.

Так і відмовився. Лишилася Дарушка дома, а Коконний в ліс пішов.

Днів через п'ять повернувся Кокованя додому, розповідне. Дарушці:

— Тепер на полудневському боці багато цапів пасеться. Туди й піду взимку.

— А як же ти,— питає Дарушка,— взимку в лісі почуватимеш?

— Там,— каже,— у мене зимова хижка коло покосних луків стоїть. Хороша хижка, з грубкою, з віконечком. Добре там.

Дарушка знову питає:

— Срібне копитце на тому ж боці пасеться?

— Хто його знає. Може, й там.

Дарушка тут і почала проситися:

— Візьми мене, діду, з собою. Я в хижці сидітиму. Може, Срібне копитце близько підійде,— я й побачу.

Старий спочатку руками замахав:

— Що ти! Що ти! Хіба годиться по лісі маленькій дівчинці ходити! Це ж на лижах треба, а ти не вмієш. Загрузнеш у снігу. Що я з тобою робитиму? Ще замерзнеш!

Але Дарушка ніяк не вгамовується:

— Візьми, дідуню! На лижах я трошечки вмію.

Кокованя умовляв, умовляв, а потім і подумав: «Хіба, може, повести? Один раз побуває, вдруге не схоче».

От він і каже їй:

— Гаразд, візьму. Тільки гляди мені, в лісі не рюмсати і додому передчасно не проситися.

Як зима у повну силу ввійшла, почали вони в ліс збиратися. Поклав Кокованя в ручні саночки сухарів два мішки, припас мисливський та інше, що йому потрібне. Дарушка теж собі вузлик нав'язала. Клаптиків узяла ляльці плаття шити, ниток клубок, голку та ще мотузку.

«Чи не можна,— думає,— цією мотузкою Срібне копитце спіймати?»

Жалко Дарушці кішку свою лишати, та що ж поробиш? Гладить кішку на прощання, розмовляє з нею:

— Ми, Мурушко, з дідом у ліс підемо, а ти дома сиди, мишей лови. Як побачимо Срібне копитце, так і повернемось. Я тобі тоді все розкажу.

Кішка хитро поглядає, а сама муркотить:

— Пр-равильно придумала. Пр-равильно.

Пішли Кокованя з Дарушкою. Всі сусіди дивуються:

— З глузду з'їхав старий! Таке мале дівчатко в ліс узимку повів!

Як стали Кокованя з Дарушкою з заводу виходити, чують — собаки щось дуже заметушилися. Так загавкали та загарчали, ніби звіра на вулицях побачили. Оглянулись,— аж це Мурушка серединою вулиці біжить, від собак відбивається. Мурушка на той час погладшала, велика нівроку та дужа стала. Собаки до неї й підступитися не сміють.

Хотіла Дарушка кішку спіймати та додому віднести, та де там! Добігла Мурушка до лісу та й шмигнула на сосну. Ану спіймай!

Покликала Дарушка, та не могла кішки приманити. Що робити? Пішли далі. Дивляться — Мурушка осторонь біжить. Так і до хижки дісталися.

От і стало їх у хижці троє. Дарушка хвалиться:

— Так веселіше.

Кокованя підтакує:

— Звісно, веселіше.

А кішка Мурушка скрутилася клубочком коло грубки й дзвінко мурчить:

— Пр-равильно кажеш. Пр-равильно.

Цапів тієї зими багато було. Це простих. Кокованя щодня то одного, то двох до хижки принесе. Шкур у них набралося, цапиного м'яса насолили — на ручних санках не вивезти. Треба було б на завод по коня піти, та як Дарушку з кішкою в лісі лишити! А Дарушка призвичаїлась у лісі. Сама каже старому:

— Дідуню, пішов би ти на завод по конячку. Треба ж солонину додому перевезти.

Кокованя аж здивувався:

— Яка ж ти в мене розумниця, Дарино Григорівно! Немов доросла розміркувала. Тільки боятимешся, мабуть, сама.

— Чого,— каже,— боятися. Хижка в нас міцна, вовки не влізуть. І Мурушка зі мною. Не боятимуся. А ти швидше, проте, повертайся!

Пішов Кокованя. Лишилася Дарушка з Мурушкою. Удень звично було без Каковані сидіти, поки він на цапів полював. А як почало смеркати, боязно стало. Тільки дивиться — Мурушка лежить спокійнісінько. Дарушка й повеселішала. Сіла до віконечка, дивиться в бік галявинок і бачить — по лісі якась грудочка котиться. Як ближче підкотилась, роздивилася — то цапок біжить. Ніжки тонесенькі, голівка легенька, а на ріжках по п'ять гілочок.

Вибігла Дарушка подивитися, а нікого нема. Повернулася та й каже:

— Видно, задрімала я. Мені й здалося.

Мурушка муркотить:

— Пр-равильно кажеш. Пр-равильно.

Лягла Дарушка поряд з кішкою та й заснула до ранку.

Другий день минув. Не повернувся Кокованя. Сумно стало Дарушці, а не плаче. Гладить Мурушку та примовляє:

— Не сумуй, Мурушечко! Завтра дідусь неодмінно прийде.

Мурушка свою пісеньку співає:

— Пр-равильно кажеш. Пр-равильно.

Посиділа знову Дарушка коло вікна, помилувалася зірками. Хотіла вже спати лягати, коли це по стіні тупіток пройшов. Злякалася Дарушка, а тупіток по другій стіні, потім по тій, де віконечко, потім — де дверцята, а там і зверху застукотіло. Неголосно, ніби хтось легенький та швидкий ходить. Дарушка й думає:

«Чи не цап той учорашній прибіг?»

І так їй захотілося подивитися, що де й страх подівся. Відчинила дверці, дивиться, аж цап — тут, зовсім близько. Праву передню ніжку підняв — ось тупне, а на ній срібне копитце виблискує, і ріжки в цапа з п'ятьма гілочками. Дарушка не знає, що їй робити, та й манить його, як свійського:

— Ме-ка! Ме-ка!

Цап на це як розсміється. А тоді повернувся і втік.

Прийшла Дарушка в хижку, розповідає Мурушці:

— Подивилась я на Срібне копитце. І ріжки бачила, і копитце бачила. Не бачила тільки, як той цапок дорогі камінці вибиває. На другий раз, видно, покаже.

Мурушка, одне, свою пісеньку співає:

— Пр-равильно кажеш. Пр-равильно.

Третій день минув, а Коковані нема. Зовсім затуманилась Дарушка. Сльози закапали. Хотіла з Мурушкою поговорити, а її нема. Тут зовсім злякалася Дарушка, вибігла з хатинки кішку шукати.

Ніч місячна, ясна, далеко видно. Дивиться Дарушка — кішка близько на галявині сидить, а перед нею цап. Стоїть, ніжку підняв, а на ній срібне копитце виблискує.

Мурушка головою похитує, і цап теж. Наче розмовляють. Потім почали по галявинках бігати. Біжить-біжить цап, зупиниться і ну копитцем бити. Мурушка підбіжить, цап далі відскочить і знову копитцем б'є. Довго вони так по галявинках бігали. Аж не видно їх стало. Потім знову до самої хижки повернулися.

Тут стрибнув цап на дах і давай по ньому срібним копитцем бити. Наче іскри, з-під ніжки камінці посипалися. Червоні, блакитні, зелені, бірюзові — всякі.

На той час саме Кокованя й повернувся. Пізнати своєї хижки не може. Уся вона мов купа дорогоцінного каміння стала. Так і горить-міниться різними вогнями. Зверху цап стоїть і все б'є срібним копитцем, а камінці сиплються та й сиплються. Раптом Мурушка стриб туди ж. Стала поряд з цапом, голосно занявчала, і ні Мурушки, ні Срібного копитця не стало. Кокованя одразу півшапки камінців нагріб, та Дарушка почала просити:

— Не чіпай, дідусю. Ще завтра вдень на це поглянемо.

Кокованя й послухався. Тільки на ранок сніг великий випав. Усі камінці й засипало. Розгрібали потім сніг, та нічого не знайшли. Ну, їм і того вистачило, скільки Кокованя в шапку нагріб.

Усе було б добре, та Мурушки жалко. Більше її так і не бачили, та й Срібне копитце теж не з'являлося. Потішив раз — і досить.

А на тих поносних галявинках, де цап стрибав, люди камінці знаходити стали. Зелененьких найбільше. Хризолітами називаються. Бачили?

Вогневушка-поскакушка

Сиділи якось старателі навколо вогника в лісі. Четверо дорослих, а п'ятий хлопчик. Років так восьми. Не більше. Федунькою його звали.

Давно всім спати час, та розмова цікава завелася. В артільці, бач, один старик був. Дідок Юхим. З молодих років він із землі золоту крупку вибирав. Хіба мало яких пригод у нього траплялося. Він і розповідав, а старателі слухали.

Батько вже кілька разів казав Федунці:

— Лягав би ти, Тюньшо, спати!

Хлопчинці охота послухати:

— Почекай, татоньку! Я трошки ще посиджу.

Ну, от... Скінчив дідок Юхим розповідь. На місці вогнища самі жаринки лишилися, а старателі все сидять та на ці жаринки дивляться.

Раптом з самісінької серединки виринуло дівчатко малесеньке. Наче лялечка, а живе. Волоссячко руденьке, сарафанчик голубенький і в руці хустинка, теж голубувата.

Поглянула дівчинка веселими оченятами, блиснула зубенятами, взялася руками в боки, хустинкою махнула і пішла танцювати. І так у неї легко та ловко виходить, що й сказати не можна. Старателям аж дух захопило. Дивляться — не надивляться, а самі мовчать, ніби замислились.

Дівчинка спершу по жаринках колом ходила, потім, видно, їй тісно стало,— ширше пішла. Старателі відсуваються, дорогу дають, а дівчинка як коло пройде, так і підросте трошки. Старателі далі відсунуться. Вона ще коло дасть і знову підросте. Коли зовсім далеко відсунулися, дівчинка поміж людьми пішла,— з петлями в неї кола стали. Потім і зовсім за людей вийшла і знову рівненько закрутилася, а сама вже на зріст як Федунька. Біля великої сосни зупинилася, тупнула ніжкою, зубенятами блиснула, хустинкою махнула, як свиснула:

— Фі-ть-ть! й-ю-ю-у...

Тут пугач запугукав, зареготав, і ніякого дівчатка не стало.

Якби самі дорослі сиділи, то, може, нічого б далі й не трапилося. Кожен, бач, подумав:

«От до чого на вогонь задивився! В очах зарябіло... Невідомо, що й приверзеться від утоми!»

Тільки Федунька цього не подумав і питає в батька:

— Тату, це хто?

Батько відповідає:

— Пугач. Кому ж більше? Невже не чув, як він пугукає?

— Та не про пугача я! Його я знаю і ні крихти не боюся. Ти мені про дівчинку скажи.

— Про яку дівчинку?

— А про ту, що на жару танцювала. Ще ти і всі відсувались, як вона широким колом пішла.

Тут батько й інші старателі почали допитувати Федуньку, що він бачив. Хлопчик розповів. Один старатель ще спитав:

— Ану, скажи, яка вона на зріст була?

— Спершу не більша за мою долоню, а під кінець трохи не мого зросту стала.

Старатель тоді й каже:

—А я ж, Тюньшо, точнісінько таке саме диво бачив.

Федуньчин батько і ще один старатель це саме сказали. Тільки дід Юхим люлечку смокче та помовчує. Старателі підступати до нього почали:

— Ти, діду Юхиме, що скажеш?

— А те й скажу, що це саме бачив, та думав — привиділося мені, а виходить — і справді Вогневушка-Поскакушка приходила.

— Яка Поскакушка?

Дідок Юхим тоді й пояснив:

— Чував від старих людей, що є такий знак на золото — ніби маленьке дівчатко, яке танцює. Де така Поскакушка з'явиться, там і золото. Не багато золота, зате грудками, і не шаром лежить, а немов редька посаджене. Згори, значить, ширше коло, а далі все меншає та меншає і нанівець зійде. Вириєш цю редьку золотого піску — і більше на тому місці робити нема чого. Тільки от забув, у якому місці ту редьку шукати: чи то де Поскакушка вирине, чи то де вона в землю піде.

Старателі й кажуть:

— Це діло в наших руках. Завтра проб'ємо дудку спочатку на місці вогнища, а потім під сосною спробуємо. Тоді й Добачимо, пуста твоя розмова чи насправді що корисне є.

З цим і спати полягали. Федунька теж калачиком згорнувся, а сам думає:

«З чого це пугач реготав?»

Хотів у дідка Юхима спитати, та він уже хропти почав.

Прокинувся Федунька другого дня пізненько й бачить — на вчорашньому вогневищі велику дудку вирито, а старателі стоять біля чотирьох великих сосон і всі кажуть одне:

— На цім саме місці в землю пішла.

Федунька закричав:

— Що ви! Що ви, дядечки! Забули, певне! Адже Поскакушка під цією сосною зупинилась... Тут і ніжкою притопнула.

На старателів тут сумнів найшов.

— П'ятий прокинувся — п'яте місце показує. Був би десятий — десяте б показав. Пуста, певно, справа. Кидати треба.

Все-таки на всіх місцях спробували, та не пощастило. Дідок Юхим і каже Федуньці:

— Обманне, мабуть, твоє щастя.

Федуньці це прикрим здалося. Він і каже:

— Це, дідусю, пугач, перешкодив. Він наше щастя обпугукав та обреготав.

Дід Юхим своє говорить:

— Пугач тут — не причина.

— А от і причина!

— Ні, не причина!

— А от і причина!

Сперечаються отак зовсім без діла, а інші старателі з них та з себе сміються:

— Старий та малий, обидва не знають, а ми, дурні, їх слухаємо та дні марнуємо.

З того часу старого й прозвали Юхим Золота Редька, а Федуньку — Тюнькою Поскакушкою.

Хлоп'ята заводські дізналися, проходу не дають. Як побачать на вулиці, так і заведуть:

— Тюнька Поскакушка! Тюнька Поскакушка! Про дівчисько розкажи! Розкажи про дівчисько!

Старому від прізвиська яка біда? Хоч горщиком назви, тільки в піч не став. Ну, а Федуньці, як малолітньому, образливим здалося. Він і бився, і лаявся, і плакав не раз, а дітлахи ще дужче дражнять. Хоч додому з копальні не йди. Тут ще життя у Федуньки змінилося. Батько його вдруге одружився. Мачуха попалася, просто тобі ведмедиця. Федуньку і зовсім від дому відвернуло.

Дід Юхим теж не часто додому з копальні ходив. Наморочиться за тиждень, йому й нема охоти йти, старі ноги бити. Та й нема до кого. Сам жив.

От у них і повелося. Як субота, старателі додому, а дідок Юхим з Федунькою на копальні лишаться.

Що ж робити? Розмовляють про те про се. Дідок Юхим розповідав бувальщини різні, вчив Федуньку, по яких улоговинах золото шукати й таке інше. Бувало, що й про Поскакушку згадають. І все в них добре та дружно. В одному збалакатися не можуть. Федунька каже, що пугач усій невдачі причина, а дідок Юхим каже — зовсім не причина.

Якось отак засперечалися. Діло ще завидна було, при сонечку. Коло хижки все-таки багаттячко було — від комарів курище. Вогонь ледве видно, а диму багато. Дивляться — в диму з'явилося маленьке дівчатко. Точнісінько таке саме, як того разу, тільки сарафанчик темніший і хустинка теж. Подивилося веселими оченятами, зубенятами блиснуло, хустиною махнуло, ніжкою притупнуло та й ну танцювати.

Спершу кола маленькі робила, потім більші та більші, і сама підростати стала. Хижка на дорозі трапилася, тільки це їй не перешкода.. Іде, наче хижки й нема. Кружляла-кружляла, а як на зріст така, як Федунька, стала, то й зупинилась коло великої сосни. Усміхнулася, ніжкою притупнула, хустинкою махнула, як свиснула:

— Фі-ть-ть! й-ю-ю-у...

І зразу ж пугач запугукав, зареготав. Дідок Юхим здивувався:

— Звідки пугачеві бути, коли сонечко ще не зайшло?

Федунька відповідає:

— От бачиш! Знову пугач наше щастя сполохав. Поскакушка, може, від цього пугача й утекла.

— А ти хіба бачив Поскакушку?

— А ти хіба не бачив?

Почали вони тоді один одного розпитувати, хто що бачив. Усе зійшлося, тільки місце, де дівчатко в землю пішло, коло різних сосон показують.

Як до цього добалакались, то дідок Юхим і зітхнув:

— О-хо-хо! Видно, нема нічого. Сама це наша думка.

Тільки-но вимовив, а з-під дерну по хижці дим повалив. Кинулись, а там жердяник під дерном затлівся. На щастя, вода близько була. Хутко залили. Усе ціле лишилося. Тільки дідові рукавиці обгоріли. Схопив Федунька рукавиці й бачить — дірки на них, як слідочок від маленьких ніг. Показав це диво дідкові Юхиму й питає:

— Це, по-твоєму, теж думка?

Ну, Юхимові податися нікуди, признався:

— Правда твоя, Тюньшо. Знак певний — Поскакушка була. Доведеться, видно, завтра знову ями бити — щастя шукати.

У неділю і взялися за це зранку. Три ями викопали — нічого не знайшли. Дідок Юхим нарікати почав:

— Наше щастя,— людям сміх.

Федунька знову провину на пугача кладе.

— Це він, банькатий, наше щастя обпугукав та обреготав! От би його ломакою!

У понеділок старателі прибігли з заводу. Бачать — свіжі ями коло самої хижки. Одразу збагнули, в чому справа. Сміються з старого:

— Редька редьку шукав...

Потім побачили, що в хижці пожежа починалася, стали їх лаяти обох. Федуньчин батько звіром на хлопчину накинувся, трохи не побив, та дідок Юхим заступився:

— Посоромився б на хлопця сваритися! Він і так у тебе боїться додому ходити. Задражнили та загризли хлопця. А яка ж його провина? Я, либонь, лишався,— з мене й питай, якщо в тебе шкода яка трапилась. Попіл, видно, з люльки висипав з жаром — от і зайнялося. Моя помилка — моя й відповідь.

Вичитав отак Федуньчиного батька, потім і каже хлопчикові, коли нікого з дорослих поблизу не було:

— Ех, Тюньшо, Тюньшо! Глузує з нас Поскакушка. Як удруге доведеться побачити, то їй в очі треба плюнути. Нехай людей з пуття не збиває та на посміховисько не виставляє!

Федунька своє торочить:

— Діду, вона не від зла. Пугач їй шкодить.

— Твоє діло,— каже Юхим,— а тільки я більше ям не копатиму. Побавився — і досить. Немолоді мої роки — за Поскакушкою стрибати.

Ну, розбурчався старий, а Федуньці все Поскакушки шкода.

— Ти, діду, не сердься на неї! Он вона яка весела та хороша. Щастя б нам відкрила, коли б не пугач.

Про пугача дідок Юхим промовчав, а на Поскакушку все бурчить:

— Ото ж вона щастя тобі відкрила! Хоч додому не йди!

Скільки не бурчить дідок Юхим, а Федунька своє:

— А як вона, діду, ловко танцює!

— Танцює вона ловко, та нам від цього ні жарко ні холодно, і дивитись не хочеться.

— А я б хоч зараз подивився! — зітхнув Федунька. Потім і питає: — А ти, дідуню, відвернешся? І подивитися тобі не любо?

— Як не любо? — проговорився дідок, та схаменувся й почав знову приструнчувати Федуньку: — Ох, і впертий-бо ти хлопчисько. Ох, і впертий! Що в голову залетіло, те й засіло! Будеш ото, як я,— весь вік бідувати, за щастям ганятися, а його, може, зовсім і нема.

— Як нема, коли я на власні очі бачив?

— Ну, як знаєш, а я тобі не попутник! Набігався. Ноги заболіли.

Посперечалися, а дружби вести не перестали. Дідок Юхим по роботі допомагав Федуньці, показував, а на дозвілля про всякі випадки розповідав. Вчив, значить, як жити треба. І найвеселіші в них ті дні були, коли вони вдвох на копальні лишались.

Зима загнала старателів по домівках. Порозпихав їх прикажчик до весни по роботах, куди довелось, а Федунька, як малолітній, дома лишився. Тільки йому дома не солодко. А тут нова біда прийшла: батька на заводі скалічило. У лікарняну казарму його віднесли. Ні живий ні мертвий лежить. Мачуха й зовсім ведмедихою стала — загризла Федуньку. Терпів він, терпів, та й каже:

— Піду, я мабуть, до діда Юхима жити.

А мачусі що?

— Хоч провались ти,— кричить,— до Поскакушки своєї!

Узув тут Федунька пімки, шубку-вітродуйку очкурцем міцніше затягнув. Хотів батькову шапку надіти, та мачуха не дала. Натягнув тоді свою, з якої давно виріс, і пішов.

На вулиці одразу хлопчаки налетіли, дражнити почали:

— Тюнька Поскакушка! Тюнька Поскакушка! Розкажи про дівчисько!

А Федунька йде собі своєю дорогою. Тільки й сказав:

— Нетями!

Хлоп'ятам чомусь соромно стало. Вони вже зовсім по-доброму питають:

— Куди це ти?

— До дідуся Юхима.

— А, до Золотої Редьки?

— Кому Редька, а мені дідусь.

— Адже далеко! Ще заблукаєш.

— Знаю, пак, дорогу.

— Ну, замерзнеш. Ач, холоднеча яка, а в тебе й рукавиць нема.

— Рукавиць нема, та руки є, і рукава не відпали. Засуну руки в рукави — тільки й діла. Не здогадалися!

Хлоп'ятам цікавим здалося, як Федунька розмовляє, вони й почали питати по-доброму:

— Тюньшо! Ти справді Поскакушку в огні бачив?

— І в огні бачив, і в диму бачив. Може, ще де побачу, та розповідати нема коли,— сказав Федунька та й пішов далі.

Дідок Юхим чи то в Косому Броді, чи то в Сіверній жив. На самому виїзді, кажуть, хатинка стояла. Ще перед віконцем сосна дуплиста росла. Далеченько все-таки, а пора холодна — саме середина зими. Трохи змерз наш Федунечка. Ну, дійшов, проте. Тільки хотів за клямку взятися, коли чує:

— Фі-ть-ть! й-ю-ю-у...

Озирнувся — по дорозі сніжок крутиться, а в ньому ледве майорить клубочок, і схожий той клубочок на Поскакушку. Побіг Федюня ближче роздивитися, а клубочок уже далеко. Федюня за ним, він ще далі. Біг-біг за клубочком та й опинився в незнайомому місці. Дивиться — галявина якась, а навколо ліс густий. Посередині галявини береза стара, ніби зовсім нежива. Снігу коло неї намело цілу гору. Клубочок підкотився до цієї берези та навколо неї й крутиться.

Федунька в запалі й не роздивився, що тут і стежки нема, поліз по суцільному снігу.

«Стільки,— думає,— біг, невже задкувати?»

Дістався-таки до берези, а клубочок і розсипався. Сніговою пилюкою Федуньці в очі бризнув.

Трохи не заплакав від образи Федунька. Раптом біля самісінької його ноги сніг воронкою до землі розтанув. Бачить Федунька,— а на дні воронки Поскакушка. Веселенько поглянула, усміхнулась ласкаво, хустинкою махнула й пішла танцювати, а сніг від неї бігом побіг. Де їй ніжку поставити, там трава зелена та квіти лісові.

Обійшла коло — тепло Федуньці стало, а Поскакушка ширше та ширше коло бере, сама підростає, і галявинка в снігу все більшає та більшає. На березі вже листячко зашелестіло. Поскакушка ще більше старається, приспівувати почала:

В мене тепло!

В мене ясно!

Красне літечко!

А сама дзигою, дзигою, а сарафанчик бульбашкою.

Коли на зріст з Федунькою зрівнялася, галявинка в лісі зовсім велика стала, а на березі пташки заспівали. Спека, як у найжаркіший день улітку. У Федуньки з носа піт капає. Шапчину свою Федунька давно скинув, хотів і шубку скинути, Поскакушка й каже:

— Ти, хлопче, побережи тепло! Краще про те подумай, як назад виберешся!

Федунька на це й відповідає:

— Сама завела — сама виведеш!

Дівчатко сміється:

— Спритний який! А як мені нема коли?

— Знайдеш час! Я почекаю!

Дівчатко тоді й каже:

— Візьми лишень краще лопатку. Вона тебе в снігу зогріє й додому виведе.

Подивився Федунька — коло берези лопатка стара валяється. Заіржавіла вся, і держак розколотий.

Узяв Федунька лопатку, а Поскакушка наказує:

— Гляди, з рук не випусти! Міцніше тримай! А дорогу примічай! Назад тебе лопата не поведе. Адже ж прийдеш навесні?

— Аякже! Обов'язково прибіжимо з дідусем Юхимом. Тільки весна — так ми й тут. Ти теж приходь потанцювати.

— Не час мені. Сам уже танцюй, а дідок Юхим нехай притупує!

— Яка ж у тебе робота?

— Не бачиш? Узимку літо роблю та таких, як ти, робітничків розважаю. Думаєш — легко?

Сама засміялась, крутнулася дзигою і хустинкою махнула, та як свиснула:

— Фі-ть-ть! й-ю-ю-у...

І дівчатка нема, і галявинки нема, і береза стоїть гола-голісінька, як нежива. На вершечку пугач сидить. Кричати — не кричить, а головою крутить. Навколо берези снігу намело гора горою. У снігу трохи не по горло провалився Федунька і лопаткою на пугача махає. Від Поскакущиного літа те й лишилося, що держак у Федуньки в руках зовсім теплий, навіть гарячий.

А рукам тепло — і всьому тілу весело.

Потягла тут лопата Федуньку і зразу з снігу виволокла. Спочатку Федунька трохи не випустив лопати з рук, потім приловчився, і справа добре пішла. Де пішки за лопатою йде, де волоком тягнеться. Цікаво це Федуньці, а позначок ставити не забуває. Це йому теж легенько далося. Тільки подумає зарубку зробити, лопатка зразу ж цюк-цюк,— і дві рівнесенькі зарубочки готові.

Привела лопата Федуньку до діда Юхима вже присмерком. Старий уже на піч заліз. Зрадів, звичайно, почав розпитувати, як та що. Розповів Федунька про пригоду, а старий не вірить. Тоді Федунька й каже:

— Подивись он на лопатку. У сінцях вона стоїть.

Приніс дідок Юхим лопатку та й побачив — по іржі золоті тарганчики посаджено. Аж шість штук.

Отоді дідусь повірив трошки й питає:

— А місце знайдеш?

— Чому ж,— відповідає,— не знайти, коли дорогу позначено.

Другого дня дідок Юхим роздобув лижі в знайомого мисливця.

Сходили честь честю. По зарубках швидко до місця дісталися. Зовсім повеселішав дідок Юхим. Здав він золотих тарганчиків таємному купцеві, і прожили ту зиму не бідуючи.

Як весна прийшла, побігли до старої берези. Ну, і що ж? З першої лопатки такий пісок пішов, що хоч не промивай, а просто руками золотинки вибирай. Дід Юхим аж потанцював з радості.

Приберегти багатство не зуміли, звичайно. Федунька — малоліток, а Юхим хоч старий, а теж проста душа.

Люди звідусіль кинулися. Потім, звичайно, всіх зігнали геть, і пан собі це місце забрав. Недарма, видно, пугач головою крутив.

Все-таки дідок Юхим з Федунькою сьорбнули трошечки з першого ківшика. Років з п'ять у достатку пожили. Згадували Поскакушку.

— Ще б з'явилася хоч разок!

Ну, не трапилося більше. А копальня та й зараз зветься Поскакушинською.

Примітки

1

Виток — самородна мідь наче вузлуватого з'єднання.

2

Обальчик — пуста порода.

3

Обід — отруйні рослини, що шкодять худобі (Прим. перекл.).

4

Глядільце — розлом гори, де видно шари гірських порід.

5

Чирла — яєчня оката.

6

Пехло — скребачка для розгрібання та розбирання піску.

Content

Павло Бажов
Малахітова шкатулка

Мідної гори хазяйка

Малахітова шкатулка

Кам'яна квітка

Гірничий майстер

Ключ Землі

Іванко Крилатко

Срібне копитце

Вогневушка-поскакушка

Примітки