Роджер Желязни

Хроніки Амбера у 2 томах

Том 1. П'ятикнижжя Корвіна

Книга перша

Дев'ять принців Амбера

Переклав Анатолій Саган

1

Здавалося, минула ціла вічність, коли в кінці тунелю нарешті заясніло світло.

Я спробував ворухнути пальцями ніг — мені це вдалось. Я лежав у шпитальному ліжку, мої ноги були хоч і в гіпсі, але все-таки при мені.

Сильно замружив очі, тоді розплющив їх, і так тричі.

Кімната заспокоїлася й більше не ходила ходором переді мною.

Куди ж, чорт забирай, мене занесло?

Туман помалу щезав, і те, що люди називають пам'яттю, почало повертатися до мене. У спогадах спливали ночі, медсестри, шприци. Щоразу, тільки-но в голові у мене світлішало, в мою палату хтось заходив і колов мені якусь гидоту. Отак усе й робилося. Саме так. І то тепер, коли я почувався не таким уже й хворим! Вони мусять це припинити.

А от чи припинять?

Нав'язливо пульсувала думка: мабуть, ні.

Звідкись узялася цілковита невіра у чистоту людських поривань і важким тягарем опустилася мені на груди. Несподівано зрозумів: мене накачують снодійним! Судячи з того, як я почувавсь, якихось серйозних причин для цього не було, але ж вони не спиняться і колотимуть далі, бо хтось їм за це заплатив. Тому лежи спокійно й удавай, що спиш, підказав мені голос, який належав гіршій, проте мудрішій частці мого «я».

Так я і зробив.

Хвилин за десять двері відчинилися, в палату зазирнула медсестра. Звичайно, я заплющив очі, ніби ще не прокинувся. Вона пішла.

До цього часу я відновив у пам'яті частину тих подій.

Невиразно пригадав, що пережив якусь аварію чи щось подібне. Те, що сталося після аварії, досі було оповите туманом; про те, що відбувалося до неї, не мав і найменшого уявлення. Пригадав, що я потрапив до шпиталю, а вже після нього — сюди. Але чому? Цього я не знав.

Хай там як, але ноги мої почувалися непогано. Цілком непогано, щоб тримати мене, хоч я й не знав, скільки часу минуло, відколи поламав їх; а в тому, що вони поламані, я був певен.

Тоді я сів. Це вартувало чималих зусиль, адже м'язи мої були виснажені до краю. За вікном панувала темрява, тільки в небі моргала жменька голих зірок. Я підморгнув їм у відповідь і опустив ноги з ліжка.

Голова пішла обертом, але невдовзі це минуло, і я підвівся, тримаючись за поруччя в узголів'ї, та зробив перший крок.

Усе гаразд. Ноги тримають.

Так, теоретично я був у достатній формі, аби вшитися звідси.

Повернувшись у ліжко, розтягнувся на ньому і замислився. Мене то трусило, то кидало в піт. Приємні видива, і все таке інше...

Підгнило щось у Данськім королівстві...

Так, пригадалося, це була автомобільна аварія. Я сказав би навіть, м'ясорубка...

А потім відчинилися двері, впустивши у палату трохи світла, і крізь прикриті віями очні шпарини я побачив медсестру зі шприцом у руці.

Вона рушила до мого ліжка: широкі стегна, темне волосся, великі руки...

Коли медсестра підійшла, я підвівсь і сів.

— Доброго вечора! — сказав я.

— Е-е... доброго! — відповіла вона.

— Коли мене виписують? — поцікавивсь я.

— Треба запитати лікаря.

— То запитайте, — попросив я її.

— Засукайте, будь ласка, рукав.

— Дякую, але я не хочу.

— Мушу дати вам укол.

— Нічого ви не мусите. Він мені не потрібен.

— Мені здається, це вирішує лікар, а не ви.

— Приведіть його сюди, і нехай він це особисто мені скаже. А до його приходу я не дозволю вам колоти мене.

— Але ж у мене наказ...

— Ейхман[1] теж виконував чужі накази, й пригадайте, що з ним сталось, — і я повільно похитав головою.

— Чудово! — сказала вона. — Отже, я буду змушена доповісти про це...

— Зробіть таку ласку, — погодився я з нею, — і не забудьте сказати йому, що вранці я виписуюся. Це моє рішення.

— Але ж це неможливо! Ви не зможете навіть ходити... а крім того, у вас ушкодження внутрішніх органів...

— А це ми ще побачимо, — мовив я. — На добраніч.

Вона вийшла, не сказавши ні слова у відповідь.

Тоді я знову ліг і продовжив міркувати. Дуже скидалося на те, що мене помістили до приватного закладу, а це означає, що хтось оплачує моє перебування тут. Але хто? Хтось із родичів? Ні. Друзі? Теж ні. Хто ж залишається? Вороги?

Я ще трохи подумав.

Безрезультатно.

Я не знав таких благодійників.

Раптом пригадалось, що я їхав гірською дорогою й опинився в озері разом із машиною. І це було все, що я пам'ятав.

Я був...

Напруживсь — і знову відчув, що пітнію.

Зрозумів, що не знаю, хто я такий!

Щоби не нудитися без діла, я сів і взявся розмотувати свої пов'язки. Під ними, схоже, все було гаразд, тому мене не полишала впевненість, що я роблю так, як треба. Я витягнув з узголів'я ліжка металевий прут і почав розламувати гіпс на правій нозі. Раптом виникло відчуття, що мушу чимскоріше забратися звідси і що на мене ще чекає якась справа.

Перевірив праву ногу. Вона була здорова.

Тоді розтрощив гіпс на лівій нозі, встав з ліжка та підійшов до вмонтованої у стіну шафи.

Одягу там не було.

У коридорі залунали кроки. Я повернувся до ліжка, прикрив уламки гіпсу й розмотані бинти.

Двері в палату знову відчинилися.

Навколо мене спалахнуло світло, і я побачив на порозі здорованя у білому халаті, який тримав руку на вимикачі.

— Сестричка поскаржилася на вас. Як я маю це розуміти? — запитав чолов'яга.

До мене дійшло, що далі вдавати сплячого — безглуздо.

— Не знаю, — відповів йому я. — А в чому річ?

Він на кілька секунд збентеживсь, а потім насупивсь і сердито сказав:

— Пора робити укол.

— А ви — лікар? — поцікавивсь я.

— Ні, але мені наказано зробити вам укол.

— А я від нього відмовляюсь, і це моє законне право. Хіба вам не однаково?

— Ви цього не уникните, — він підвищив голос і, обігнувши ліжко, наблизився до мене зліва. Тільки тепер я побачив у нього в руці шприц.

Дуже підступним ударом я вцілив дюймів на чотири нижче того місця, де мала бути пряжка ременя, і чолов'ягу так пройняло, що він гепнувся на коліна.

— *** ******! — сказав здоровило по деякому часі.

— Ще раз до мене підійдеш, — пригрозив я йому, — всі ребра тобі полічу.

— Нічого, — прохрипів він, — з такими пацієнтами, як ви, ми теж уміємо давати раду.

Мені стало зрозуміло, що пора діяти.

— Де мій одяг? — запитав я.

— *** ******! — повторив здоров'як.

— Тоді, мабуть, скористаюся твоїм. Ану швидко роздягайся!

Коли він утретє вжив свою коронну фразу, я втратив терпець, кинув йому на голову простирадла і садонув через тканину металевим прутом.

Через якихось дві хвилини я вже стояв у всьому білому, як Мобі Дік і ванільне морозиво разом. Одне слово, гидота.

Запхавши чолов'ягу в шафу, виглянув у заґратоване вікно. Там, над шеренгою тополь, висів у небі старий місяць, колишучи на руках місяць-молодик. Блищала срібляста трава. Ніч іще сперечалась із сонцем, але день брав своє. Що ж то за місце? Жодної зачіпки, яка б допомогла відповісти на це запитання. Палата, в котрій мене тримали, була на третьому поверсі, а нижче та зліва, на першому поверсі, світився квадрат, що мав означати вікно, й за тим вікном ще досі хтось не спав.

Вийшовши з палати, я оглянув коридор. Ліворуч він упирався в стінку з теж заґратованим вікном, а обабіч його було четверо дверей — двоє з кожного боку. За ними, напевне, такі самі палати, як моя. Наблизившись до вікна, я виглянув надвір. Той самий двір, такі самі дерева, та сама ніч — нічого нового. Тоді я пішов в інший бік.

Двері, двері, двері — й хоч би з-під одних сяйнула смужка світла. Єдине, що порушувало тишу, — це звук моїх кроків у завеликому взутті, що вільно теліпалося на ногах.

Наручний годинник нещасного здоровила показував п'яту годину сорок чотири хвилини. Металевий прут був запханий за пояс та прикритий медичним халатом, і при ходьбі боляче тер мені ногу. На стелі через кожних футів двадцять висіли плафони, з яких лилося світло либонь сорокаватних ламп.

Повернувши праворуч, я опинився на сходах, що вели вниз. Пішов по них. Сходи мали килимове покриття, і я ступав тихо, наче миша.

Другий поверх був точнісінькою копією третього — двері, двері без кінця й без краю, — і я став спускатися нижче.

Зійшовши на перший поверх, повернув праворуч, намацуючи поглядом двері, з-під яких пробивалося б світло.

Я знайшов їх майже в кінці коридору й, не постукавши, зайшов.

Якийсь тип у розцяцькованому купальному халаті сидів за великим блискучим столом і вивчав величезний Гросбух, що лежав перед ним. То була не палата для хворих. Цей чоловік різко звів на мене очі, які сяйнули неприязним блиском, й округлив губи; він явно хотів закричати, але, побачивши рішучий вираз на моєму обличчі, раптом передумав. Зірвався на ноги.

Зачинивши за собою двері, я підійшов до цього типа і сказав:

— Доброго ранку! Маєте серйозні проблеми...

Мабуть, людей завжди цікавитиме все, що стосується небезпек: зачекавши три секунди, поки я перетну кімнату, він запитав:

— Ви на що натякаєте?

— На те, що вам доведеться відповідати перед судом за ізолювання мене від людей і утримання в цьому стані, а ще — за посадовий злочин, бо за вашим розпорядженням накачували снодійним людину, яка цього зовсім не потребувала. У мене вже, мабуть, абстинентний синдром, тож не ручаюся за себе...

Чоловік розправив плечі.

— Забирайтеся звідси! — гаркнув він.

Побачивши на столі пачку цигарок, я взяв одну і сказав:

— А зараз присядьте й замовкніть. У мене є до вас розмова.

Він присів, але замовкати, схоже, й не думав.

— Ви порушуєте кілька правил, — попередив мене.

— От суд нехай і вирішує, хто з нас у чому винний, — відповів я. — Мені потрібні мої особисті речі та одяг. Я виписуюся.

— Але ж у вашому стані...

— Вас забули запитати! Або речі на бочку, або будете пояснювати це в суді.

Він потягнувся до кнопки на столі, та я відкинув його руку.

— Швидко! — напосідав на нього. — На кнопку треба було натискати відразу, тільки-но я сюди зайшов. А зараз уже пізно.

— Містере Корі, ви були в надзвичайно важкому...

Корі?

— Я не лягав у вашу клініку — мене поклали, — сказав я, — а тепер хочу з неї виписатись, і побий мене грім, якщо я не вправі це зробити! От зараз ви мене й оформите... Ну, і чого ми чекаємо?

— Послухайте, та ж ви не в тих кондиціях, щоб так узяти й піти, — пручався він. — Я не можу вас відпустити. Зараз викличу чергового, щоби він довів вас до палати і поклав у ліжко.

— Навіть не намагайтеся! — попередив я. — Інакше відчуєте на собі мої кондиції. А зараз кілька запитань. Перше: хто поклав мене до вас, і друге: хто оплачує рахунки за моє лікування?

— Ну добре, — зітхнув чоловік, і його тоненькі рудуваті вуса опустились, як мишачі хвостики.

Він відчинив шухляду стола, засунув туди руку — і я приготувався.

Вибив з його рук ту штуку раніше, ніж він устиг зняти її із запобіжника: розкішний на вигляд автоматичний кольт 32-го калібру. Щодо зняття із запобіжника, то це зробив уже я, взявши пістолет. Наставив зброю на вусатого і сказав:

— А зараз ви відповісте на ще кілька моїх запитань. Бачу, вважаєте мене небезпечним. І це може виявитися правдою.

Він жалюгідно всміхнувсь, узяв цигарку, прикурив, хоча саме цього не слід було робити, якщо намагався зобразити впевненість. Його руки тремтіли.

— Ну добре, Корі... якщо вам від того полегшає, — здався чолов'яга. — Сюди вас поклала ваша сестра.

«?» — подумав я. І запитав:

— Яка сестра?

— Евеліна, — пояснив вусатий.

Якась Евеліна. Ну що ж...

— Це просто смішно. Ми з Евеліною не бачилися купу років, — розвів руками. — Вона навіть не знала, що я в цих краях.

Він стенув плечима.

— Усе-таки...

— А де ж її шукати? Так хочеться до неї зателефонувати... — сказав я.

— Не ношу при собі її адреси.

— То подивіться.

Він підвівся, перетнув кабінет, зупинився біля шафи з теками, відчинив її і, порившись, дістав потрібну карточку.

На карточці я прочитав: «п. Евеліна Фломель»... Нью-йоркська адреса теж нічого мені не казала, однак я загнав її в пам'ять, так, про всяк випадок. Як випливло з карточки, мене звали Карл. Добре. Вже більше інформації.

Потім за пояс, поряд із прутом, я засунув пістолет, звісно, поставивши його на запобіжник.

— От і добре, — сказав я чоловікові. — То де мій одяг, і скільки ви мені заплатите?

— Ваш одяг знищений в аварії... І ще мушу вам сказати, що ваші ноги були стовідсотково зламані... а ліва навіть у двох місцях. Чесно кажучи, не розумію, як вам узагалі вдається стояти на них. Адже минуло лише два тижні...

— А на мені завжди все гоїться, як на собаці, — сказав я йому. — Так, а зараз про гроші...

— Які гроші?

— Відступні за те, що я не позиватимуся з вами за ваші протиправні дії і ще за дещо.

— Послухайте, це смішно!

— Що ж тут смішного? Тисяча готівкою, просто зараз, — і наша суперечка залагоджена.

— Навіть слухати про це не хочу!

— Раджу вам усе добре обміркувати. Виграєте ви чи програєте, подумайте, якої слави заживе ваш заклад, якщо матеріали досудового розслідування — авжеж, не без моєї допомоги, — стануть загальним надбанням. Я неодмінно зв'яжуся з Асоціацією лікарів, редакціями газет, і ще...

— Шантаж, — махнув рукою вусатий. — Тільки дарма стараєтесь, я вам так просто не піддамся.

— Або платіть тепер, або заплатите згодом, за рішенням суду, — сказав я. — Мені однаково. Але тепер вам було б дешевше.

Якщо вусань розкошелиться, тоді я знатиму напевне: мій здогад правильний і щось у цій справі нечисто.

Він витріщався на мене... навіть не знаю, скільки часу.

Нарешті...

— Не маю тут тисячі, — сказав він.

— Ваша сума? — уточнив я.

Чергова пауза.

— Це грабіж серед білого дня, — витиснув він.

— Ні, чоловіче, це звичайна оборудка, я продаю — ви платите. Ваша сума?

— Думаю, у мене в сейфі набереться сотень п'ять.

— Діставайте.

Обстеживши нутро маленького стінного сейфа, вусатий повідомив мені, що там є чотириста тридцять; я його не перевіряв, бо не хотілося залишати відбитки пальців. Він передав мені банкноти, і я запхнув їх у бокову кишеню.

— А зараз я хочу замовити таксі. В яку компанію тут легше дотелефонуватися?

Він назвав, я перевірив цей номер за довідником, а заодно і з'ясував, що ми — десь на півночі штату Нью-Йорк.

Наказав йому набрати номер і замовити таксі: як називалося це місце, я не знав, а показувати перед ним, що у мене прогалини в пам'яті, мені аж ніяк не хотілося. До слова, коли зривав із себе пов'язки ще там, у палаті, голова моя теж була забинтована.

Під час розмови вусатого телефоном я зауважив, як він називає це місце: то була Ґрінвудська приватна клініка.

Я загасив сигарету, дістав з пачки іншу й опустивсь у коричневе шкіряне крісло біля книжкової шафи, чим зменшив навантаження на ноги, мабуть, на кілька сотень фунтів.

— Зараз ми чекаємо тут, а потім проведете мене до дверей, — сказав я чолов'язі.

Більше від нього я не почув жодного слова.

2

Була вже майже восьма ранку, коли таксі зупинилося за моїм бажанням на перехресті в найближчому місті. Я розплатився з таксистом та ще хвилин із двадцять ішов. Потім відчинив двері в якусь забігайлівку, знайшов там затишний куточок і замовив собі на сніданок склянку соку, пару яєць, тост, бекон та три горнятка кави. Бекон був жирний, аж сочився.

Не менше години розправлявся зі сніданком, а тоді пішов далі. Відшукав магазин одягу і простовбичив під ним до о пів на десяту — до його відкриття.

Там купив штани, три спортивні сорочки, пояс, дещо зі спідньої білизни і пару туфель. Також узяв носовик, гаманець та гребінчик.

Далі я знайшов автостанцію і сів в автобус до Нью-Йорка. Жодна жива душа не намагалася мене зупинити. Схоже, людям не було ніякого діла до моєї персони.

Уже в автобусі, споглядаючи за вікном сільські красоти, де свіжий вітерець під холодним синім небом тріпав осінні краєвиди, я почав збивати докупи те, що знав про себе і про своє становище.

Отже, з волі Евеліни Фломель, як звали мою сестричку, я був зареєстрований у Ґрінвуді під ім'ям Карла Корі. Трапилося це після аварії, що сталася п'ятнадцять днів тому (плюс-мінус день-два). Тоді мені добряче потовкло кістки, але нині від тих переломів залишився хіба тільки спогад. Ніякої сестри Евеліни я не пам'ятав. Ґрінвудський персонал одержав розпорядження тримати мене непритомним, коли ж я вирвався з їхніх лап і став лякати їх законом, на них це подіяло. Що ж, чудово! Виходить, хтось мене боявсь і, думаю, небезпідставно. Отже, треба гнути цю лінію далі, чого б воно мені не вартувало.

Я подумки повернувся до аварії і міркував про неї, допоки від думок не заболіла голова. Це не була аварія. Таке в мене склалося враження, хоча й не знав, чому. Проте я докопаюся до істини, і тоді комусь буде непереливки. Дуже-дуже непереливки! Десь у глибинах мого єства спалахнув, розгоряючись, гнів — жорстокий, страшний. Досі кожен, хто бажав мені зла чи намагався використати мене, отримував по заслузі, тож і той, хто заварив цю кашу, хай би ким він був, також заплатить. У мене виникло непоборне бажання вбити, стерти на порох кожного, причетного до пригоди; я знав, що відчуваю це не вперше, і ще пам'ятав, що колись, у минулому, мені доводилося переживати щось подібне. До того ж, уже не раз.

Знову повернувшись до вікна, я дививсь, як падає з дерев змертвіле листя.

Діставшись до Великого Яблука, я поголивсь і підстригся в найближчій цирульні, а потім зайшов до чоловічої вбиральні й змінив на собі майку та сорочку: терпіти не можу волосся, що залишається на одязі після стрижки. Праву кишеню моєї куртки відтягував кольт 32-го калібру, який належав ґрінвудському безіменному персонажеві. Якщо хтось із Ґрінвуда або моя сестричка не тягнутимуть кота за хвіст і оголосять мене в розшук, боюся, той факт, що порушую Акт Саллівана[2], лише додасть мені проблем. Та хай там як, але вирішив залишити зброю при собі. Нехай вони спочатку знайдуть мене, а крім того, потрібно було зважити всі «за» і «проти». Я нашвидку пообідав, тоді з годину катався на метро і на міських автобусах, опісля взяв таксі та поїхав у Вестчестер, де, якщо вірити картці, що показав вусатий, мешкала Евелін, яка нібито була мені сестрою і могла (принаймні я на це сподівався) заповнити прогалини в моїй пам'яті.

Ще до приїзду вирішив, якої лінії дотримуватимуся.

Коли постукав у двері великого старовинного особняка, мені відчинили, і за наступні пів хвилини я остаточно визначився з тим, що казатиму. Деталі обміркував, ступаючи довгою вихилястою під'їзною алеєю, що була посипана білою рінню і звивалася між темними дубами та світлими кленами. Листя шурхотіло під ногами, вітер проникав за піднятий комір куртки і холодив свіжопоголену шию. Запах тоніку для волосся перемішавсь із землистим духом стін, оповитих плющем, що цілком укрив стару цегляну кладку. Мене не полишало відчуття: це місце мені відоме. Хоча я сумнівався, що бував тут раніше.

Коли постукав, відповіло відлуння.

Я чекав, запхнувши руки у кишені.

Коли двері відчинились, я усміхнувсь і кивнув рябій від родимок покоївці зі смуглявим обличчям та пуерторіканським акцентом.

— Вам кого? — запитала вона.

— Хочу бачити міс Евеліну Фломель.

— А хто її запитує?

— Її брат Карл.

— О, заходьте, будь ласка! — запросила вона.

Підлога в передпокої була вимощена крихітною плиткою оранжево-рожевої та бірюзової барв, на стінах — панелі з червоного дерева. Ліворуч од себе побачив решітчасту перегородку, що ділила кімнату надвоє, а перед нею, в довгастому горщикові, росло щось зелене, з великими, як лопухи, листками. Жовте світло сіялося зі скляного, покритого емаллю куба, що висів на стелі.

Дівчина кудись пішла, і я роззирнувся, шукаючи хоча б щось, із чим був би знайомий.

Нічого.

Тоді вирішив просто чекати.

Незабаром покоївка повернулася, всміхнулась і, легенько кивнувши, сказала:

— Ідіть за мною, будь ласка. Вона чекає вас у бібліотеці.

І я пішов. Ми піднялися на три сходових марші, потім пішли коридором, проминули зачинені двері — одні, другі... Треті ліворуч були відчинені, й вона показала, щоб я йшов туди. Ступивши на поріг, зупинився.

Як і в будь-якій бібліотеці, тут було повно книг. На стінах висіли три полотна, два — з буколічними пейзажами, а на третьому красувалося лагідне море. Підлогу застеляв товстий зелений килим. Біля просторого письмового стола стояв великий глобус, повернутий до мене африканським континентом, а за ними було широченне, на всю стіну, восьмисекційне вікно. Однак не це примусило мене зупинитися.

На жінці, яка сиділа за столом, була аквамаринова сукня зі широким коміром та гострим вирізом; довгі пасма темного волосся звивалися буклями і кольором нагадували щось середнє між хмарами в призахідному небі й краєм свічкового полум'я у нічній кімнаті; очі її, прикриті окулярами, в яких (чомусь я був у цьому впевнений) вона не мала жодної потреби, були (звідкись також знав і це) сині-сині, як озеро Ері о третій годині погожого літнього дня; насичений колір туго вигнутих в усмішці губ доповнював її вогнисті локони. Та хай там як, не це примусило мене зупинитися.

Я знав її, звідкись її знав, хоча й не міг сказати, звідки.

Розтягнувши губи в усмішці, я підійшов.

— Привіт! — сказав.

— Присядь, будь ласка, — припросила вона і показала на оранжевий стілець із високою спинкою й масивними бильцями, що помітно виділявся на загальному фоні та був вигнутий так, як вигнув би його я, перш ніж із насолодою розкинутися на ньому.

Я всівся, вона уважно подивилася на мене.

— Рада бачити, що ти вже оклигав.

— І я радий тебе бачити. Як поживаєш?

— Дякую, непогано. Сказати по правді, не сподівалася, що побачу тебе тут...

— Знаю, — збрехав, — однак я тут, і хочу сказати спасибі за сестринську турботу та догляд.

Говорив я з іронічними нотками, навмисно, щоби бачити, як вона сприйме мої слова.

До кімнати зайшов величезний собака — ірландський вовкодав — і розвалився перед столом. За ним з'явився другий, він двічі обійшов навколо глобуса й теж розлігся на підлозі.

— Пусте, — відказала вона, — підхоплюючи іронічний тон. — Як я могла не подбати про тебе? А якби була на твоєму місці, то їздила б обережніше.

— Обіцяю, — запевнив я, — надалі саме так і робитиму. — Ще не осмислив, що за гру затіяв, та оскільки вона не второпала, що я чогось не знаю, то треба вивудити з неї все, що вдасться. — Я подумав; може, тобі цікаво, в якому я стані, от і приїхав сюди.

— Може, й цікаво... Ти вже їв?

— Перекусив, кілька годин тому, — відповів я.

Вона подзвонила служниці й, коли та прийшла, загадала принести чогось поїсти.

— Я передбачала, що ти втечеш із Ґрінвуда, тільки-но станеш на ноги, — зізналася вона, — але не думала, що це буде так скоро, й звісно ж, гадки не мала, що приблудиш до мене.

— Знаю, — кивнув, — тому я й тут.

Вона пригостила мене сигаретою, я взяв одну, дав прикурити їй, сам прикурив.

— Ти завжди був непередбачуваний, — нарешті продовжила вона. — В минулому ця риса тебе частенько рятувала, та нині я б на неї не покладалася.

— І що ж ти хочеш цим сказати? — запитав я.

— Надто високі ставки, аби блефувати, а я так розумію, саме цим ти намагаєшся займатись, якщо наважився з'явитися тут. Я завжди була в захваті від твоєї відваги, але ж, Корвіне, не будь дурнем! Ти знаєш увесь розклад.

Корвін! Занотуємо це у ту саму колонку, що й Корі.

— Може, знаю, а може, й ні, — протягнув я. — Не забувай, що я був поза грою.

— Хочеш сказати, що ти ще нікого не бачив?

— Так, принаймні відколи опритомнів.

Вона схилила голову набік і звузила прекрасні очі.

— Дідько тебе знає, — сказала, — але нехай. Припустімо, що це чиста правда. Хтозна, може, все так, як ти кажеш. Може. Припустімо, що я в це повірила — поки що. Тоді ти, радше, вже придумав якусь хитрість і закрився від удару. Ану, дай вгадаю, як.

Я затягнувся сигаретою, сподіваючись почути ще щось. Але вона мовчала, тож вирішив скористатися перевагою, котру нібито здобув у цій грі, якої не розумів, і де грали гравці, котрих не знав, а на кону стояли ставки, про які не відав ні сном ні духом.

— Той факт, що я тут, уже про щось свідчить, — сказав я.

— Так, — підтвердила вона, — я це бачу. Але ти у нас хлопець кмітливий, тому це може свідчити про що завгодно. Почекаємо, а там побачимо.

Чого чекати? І що побачимо? Або кого?

Опісля служниця принесла біфштекси, кухоль пива, і на певний час це звільнило мене від потреби ходити околясом і вдавати, ніби мені відоме те, чого не знає Евеліна Фломель. Біфштекс був чудовий, рожевий усередині, соковитий, я жадібно хрумтів щойно підсмаженими хлібцями й запивав це все великими ковтками пива. Вона відрізала маленькі шматочки від біфштекса і посміювалася, спостерігаючи, як я лигаю їжу та питво.

— А знаєш, Корвіне, мені подобається, з яким завзяттям ти поглинаєш життя. І це — одна з причин, чому дуже не хочу, щоб ти з ним розлучився.

— Я теж, — промимрив я з набитим ротом.

Я їв та міркував про неї. І бачив її в дуже декольтованій сукні зеленого, як море, кольору, пишній унизу. Звуки музики, танці, лунали чиїсь голоси за спиною... На мені був чорний зі сріблом костюм і ще... Раптом видіння щезло. Проте я знав, що це не гра уяви, а реальний спогад, і подумки лайнувся, що шматочки пам'яті не вкладаються в єдине ціле. Цікаво, що ж казала та, у зеленій сукні, мені, в чорному зі сріблом, того вечора під супровід музики, танців і голосів?

Узявши глечик, підлив пива їй, собі й вирішив перевірити це видіння.

— Мені пригадався вечір, — почав, — коли ти була вся в зеленому, а я — у своїх кольорах. Як тоді було гарно, і музика...

Легенький смуток промайнув її обличчям, щоки розгладилися.

— Так, — підтвердила вона. — Гарні були часи, що й казати... То ти справді нікого не бачив?

— Слово честі! — запевнив я, не дуже переймаючись, заради чого легковажу честю.

— Відтоді справи набагато погіршилися, — повідомила вона, — а в Тінях стало стільки жахів, що тобі й не снилося...

— І?.. — не відступав я.

— Його проблеми як були, так і залишилися, — закінчила вона.

— Угу...

— Так, — вела Евеліна далі, — і він захоче знати, на чий бік ти схиляєшся...

— Ні на чий, — поспіхом запевнив я.

— Тобто, ти хочеш сказати...

— Поки що, — уточнив я, мабуть, теж трохи поквапно, бо її очі не просто поширшали — вони стали безмірно широкими. — Принаймні поки не побачу всієї картини, — додав, хоча й близько не знав, про що йдеться.

— Угу...

Ми доїли біфштекси та випили пиво, а дві кістки, що залишилися від трапези, віддали псам.

Потім пили каву, і в мені ворухнулося ніби якесь братерське почуття, але я його приглушив.

— А що ж усі решта? — запитав. Означати моє запитання могло що завгодно, однак не викликало жодної підозри.

Якусь мить боявся, що Евеліна поцікавиться, що ж я мав на увазі. Але вона не поцікавилася. Натомість відхилилася на спинку стільця, втупилась очима у стелю і мовила:

— Усе як завжди, якихось новин не чути. Можливо, твоя тактика — наймудріша. Мені це теж до вподоби. Але ж слава, величність — та хіба таке можна забути!..

Я опустив очі, бо не ручався, що у них було написано потрібне мені, й відповів:

— Не можна. Жодним чином не можна.

Довгенько панувала ніякова тиша, після чого Евеліна запитала:

— Ти мене ненавидиш?

— Звісно ж, ні, — відповів. — Хіба я на таке здатний... після всього, що було?

Схоже, моя відповідь її задовольнила, і вона всміхнулася, сяйнувши білосніжними зубами.

— Добре... і спасибі тобі, — мовила Евеліна. — Що б там про тебе не казали, ти джентльмен.

Я вклонився, вдаючи запобігливу усмішку.

— Ви закрутите мені голову...

— Ну, — сказала вона, — з урахуванням щойно сказаного, це малоймовірно.

І мені стало незатишно.

Лють моя клекотала, тож я подумав: а чи знає вона, кому ця лють призначена? Страх як хотілося запитати про це навпростець, але я придушив недоречне бажання.

— Ну, і що робитимеш далі? — нарешті поцікавилася вона. Викручуватися не випадало, і я відповів:

— Ти мені, звісно, не віриш...

— А як ми можемо тобі повірити?

Я відзначив про себе це «ми».

— Ну, гаразд. Тепер, цієї хвилини, я б не проти скористатися твоєю гостинністю. Залюбки погостюю тут, та й тобі буде легше наглядати за мною.

— А потім?

— Потім? Поживемо — побачимо.

— Розумно, — оцінила вона, — дуже розумно. Плюс ти штовхаєш мене у дуже незручне становище. — (Я сказав це тому, що не мав куди йти, а грошей, роздобутих шантажем, надовго не вистачить.) — Ну звісно ж, можеш залишитись у мене. Тільки дозволь, я тебе попереджу, — її пальці взялися за річ, що висіла в неї на ланцюжку і попервах здалася мені своєрідним кулоном. — То — ультразвуковий свисток для собак. Оці песики, Спалах та Грім, мають ще чотирьох братів, усі шестеро навчені поводитися з нехорошими людьми, і кожен собака озивається на мій свисток. Тому не надумай потикатися кудись туди, де тобі не будуть раді. Один-два сигнали — і навіть ти спасуєш перед ними. Для тебе ж не секрет, що через цю породу в Ірландії не залишилося жодного вовка...

— Знаю, — погодився я, відзначаючи подумки, що й справді це знав.

— Так, — провадила вона, — Еріку сподобається те, що ти — мій гість. Коли він це знатиме, то нарешті дасть тобі спокій, якого ти так домагаєшся, n'est-ce pas[3]!

— Оиі[4], — сказав я.

Ерік! Це було вже щось! Колись я знав якогось Еріка, і цей факт певним чином грав не останню роль у моєму житті. Щоправда, вже давненько. Але той Ерік, якого я знав, і досі увивається навколо мене, й це також суттєво.

Але чому?

Я його ненавидів, і то було єдиною причиною. Ненавидів цілком достатньо, щоб намислити вбити його. Хтозна, може, я і намагався це зробити.

Окрім того, між нами був якийсь зв'язок, я знав.

Родинні узи?

Так, саме вони. Ні він, ні я не були в захваті від того, що доводимося братами один одному... Помалу я пригадував.

Великий, міцно збитий Ерік, з вологою закучерявленою бородою, з очима — такими самими, як у Евеліни!

Мене заполонила нова хвиля спогадів, кров запульсувала в скронях, а зашийок раптом став гарячим.

Жоден рух на моєму обличчі не видав цього, коли я зрозумів: Евеліна — справді моя рідна сестра! Натомість примусив себе затягнутися сигаретою та відсьорбнув ще трохи пива. Тільки ім'я її було точно не Евеліна. Що ж, вирішив я, треба бути дуже обережним. А при звертанні до неї слід уникати будь-яких імен, поки не пригадаю справжнього.

А що ж тоді я? І що ж це за така круговерть, де все крутиться навколо мене?

І раптом осяяло: цей Ерік мав певний стосунок до моєї аварії! Для мене вона мала стати фатальною, однак я залишився живий. То він чи не він? Він, казали мої відчуття. Це мав бути Ерік. А Евеліна була з ним у зв'язці, платила Ґрінвуду, щоби там тримали мене в комі. Так, це краще, ніж бути мерцем, але все ж таки...

До мене починало доходити, що я, прийшовши до Евеліни, цілком добровільно віддався Ерікові в руки, і якщо залишатися тут і надалі, стану його бранцем та не зможу захистити себе від нового удару.

Але ж вона натякнула, що, поки гостюватиму в неї, він мене не зачепить. Я замислився. Не можна вірити тільки словам, треба бачити, що за ними. І слід постійно залишатися насторожі. А може, буде краще, якщо я за першої нагоди вшиюся звідси, і нехай моя пам'ять прокидається поступово.

Однак мене пекло нестерпне почуття нагальності. Мав якнайшвидше докопатися до суті, а потім перейти до дій. Думати про щось інше я просто не міг. Якщо ціною за повернення пам'яті має стати нова небезпека, якщо чекання слушної години може обернутися несподіваним поворотом, що ж, нехай буде так! І я вирішив, що залишуся тут.

— ...а ще пригадую, — казала Евеліна, і до мене дійшло, що вона говорить, а я її навіть не слухаю. Мабуть, сестра не стільки говорила, скільки думала вголос, і я не конче мав щось відповідати, а крім того, мені вистачало й своєї гризоти.

— А ще пригадую той день, коли ти почав перемагати Джуліана в його улюбленій грі, а він жбурнув у тебе келих з вином і брудно вилаявсь. Але приз дістався тобі. А потім Джуліан раптом злякався, що зайшов так далеко. Ти ж тоді засміявся, й опісля ви з ним випили по келихові вина. Думаю, він після того вибрику почувався дуже зле, адже зазвичай такий розважливий, і ще вважаю, що він того дня заздрив тобі. Пригадуєш? На моє переконання, відтоді Джуліан у тебе запозичив — не змавпував, а саме запозичив — чимало всіляких манер. Але я все одно його ненавиджу і сподіваюся, кінець його не за горами. У мене відчуття, що ми...

Джуліан, Джуліан. Джуліан. І так, і ні. Якась гра... я когось зачіпаю... величезна пробоїна у самовладанні, про яке вже переповідали легенди. Так — ситуація нібито й справді знайома; ні — я не міг достеменно сказати, що її спричинило.

— А Каїн!.. Як ти його обдурив! Знаєш, він тебе дотепер ненавидить...

Я зробив висновок, що згадані особи мене не особливо люблять.

До того ж, ім'я Каїна було теж нібито знайомим. Дуже знайомим.

Ерік, Джуліан, Каїн, Корвін.

Імена, мов ті рибки в акваріумі, плавали у моїй голові; мені навіть здалося, що їх більше, ніж можу втримати.

— Це було так давно... — вимовив мимохіть, і, схоже, не помилився.

— Корвіне, — сказала Евеліна, — давай начистоту. Тобі потрібно більше, ніж просто безпека, я це знаю. І ти ще маєш досить сил, аби в тебе щось вигоріло, але за умови, що правильно скористаєшся ситуацією. Не знаю твоїх думок, але, може, ми укладемо з Еріком угоду?

Цього разу то було явно інше «ми». Евеліна вже мала якісь міркування стосовно моєї цінності, незалежно від того, як складуться обставини. Я бачив, що вона не проти скористатися нагодою й отримати якусь преференцію. Тож я всміхнувся, ледь-ледь.

— То ти заради цього тут? — не вгавала вона. — Маєш пропозицію для Еріка, а щоб її втілити, тобі потрібен посередник, так?

— Можливо, — сказав я. — Але спочатку мушу зважити всі «за» і «проти». Не забувай, я тільки-но одужав, тому роботи — непочатий край. Коли ж побачу, що інтереси Еріка не суперечать моїм життєвим інтересам, маю перебувати в такому місці, де можна діяти швидко та рішуче.

— Будь обережним, — сказала вона. — Ти ж знаєш, що я переповім йому кожне твоє слово.

— Авжеж, — озвавсь я, хоча нічого не знав, й одразу ж перейшов у наступ: — Якщо тільки твої інтереси не співпадуть з моїми...

Її брови зсунулися ближче, й між ними пролягли тоненькі зморшки.

— Звідки мені знати, що ти пропонуєш?

— Нічого не пропоную. Поки що, — уточнив я. — Просто граю з тобою відверто і чесно кажу тобі, що не знаю. Не впевнений, що мені дуже хочеться домовлятися з Еріком. А зрештою... — я зробив виразну паузу, бо не знав, що говорити їй далі, а сказати сестрі щось іще таки не завадило б. — У тебе є якась альтернатива?

Вона раптом підвелася, вхопила свисток.

— Блейз! Як могла забути!

— Сядь, — заспокоїв я її, — і не будь смішною. Невже гадаєш, що я з власної волі прийшов би сюди, став би, скажу так, твоїм заручником, аби слухати фантазії про Блейза?

Вона розслабилася, може, навіть трохи обм'якла, потім знову опустилася на стілець.

— Мабуть, ні, — мовила нарешті, — але знаю: ти — гравець за вдачею, і ще знаю, що тобі не можна довіряти. Якщо ти прийшов сюди, щоб спекатися свого прихильника, то шкурка вичинки не варта. Я не настільки поважна фігура у цій вашій грі. Та ти й сам уже мав би це знати. Крім того, мені завжди здавалося, що ти досить прихильний до мене. Принаймні був.

— І був, і є, — запевнив я її, — тому нехай тебе це не турбує, чуєш? От одного не втямлю: навіщо ти ще й Блейза приплела сюди?

Ну ж бо, давай, ковтни наживку! Мені ще стільки всього треба дізнатися!

— Ага! То він таки достукався до тебе?

— Не хотів би про таке говорити, — відповів я, сподіваючись, що це дасть мені якісь козирі. Ситуація з Блейзом ледь-ледь прояснилась. — Якби він до мене достукавсь, я відповів би йому те самісіньке, що сказав би Еріку: «Мені треба подумати».

— Блейз, — повторила вона.

«Блейз, — мовив я подумки, — Блейз. Ти мені подобаєшся. Не пам'ятаю, чому, і знаю, є причини, чому ти не мав би подобатись, але ти мені подобаєшся. Це знаю напевне».

Ми ще трохи посиділи, і я відчув дику втому, але не хотів цього показувати. Маю бути сильним. Я знав, що маю бути сильним.

Потім усміхнувся й сказав:

— Непогана в тебе тут бібліотека.

— Дякую, — відказала Евеліна. — Блейз... — по деякому часі повторила вона, задумавшись. — Ти справді вважаєш, що він має шанс?

Я знизав плечима.

— Хтозна? Якщо це хтось і знає, то точно не я. Може, він знає відповідь? А може, й не знає.

Від подиву Евеліні відвисла щелепа й округлились очі. Вона запитально подивилася на мене.

— Не знає? — перепитала. — Тобто, хочеш сказати, що й сам можеш спробувати?

Я засміявся, намагаючись хоч так приглушити її почуття.

— Не будь дурною, — мовив, урвавши сміх. — Чому зразу я? Однак слова її вже вдарили по туго напнутій струні десь у найглибших закамарках моєї душі. «Чом би й ні!» — на повну силу бриніла струна.

І раптом мені стало страшно.

Однак коли я спростував її здогад (а може, й не здогад, а щось зовсім інше), Евеліні неначе полегшало. Заспокоївшись, вона всміхнулась і показала рукою на вмонтований у стіну, ліворуч од мене, невеличкий бар.

— Я б не відмовилася від ковтка «Ірландського туману»[5], — сказала вона.

— Коли такі справи, то я теж не відмовлюся, — сказав я і, підвівшись, наповнив лікером дві чарки. — А знаєш, — додав, знову вмостившись на стільці, — приємно сидіти з тобою отак, навіть якщо недовго. Стільки всього спливає у пам'яті...

Вона всміхнулася, від чого стала дуже гарною.

— Твоя правда, — сказала, пригубивши лікеру. — Почуваюся з тобою так, ніби ми й справді в Амбері.

Моя чарка ледь не випала з рук.

Амбер! Від цього слова спину як блискавичним розрядом пронизало!

Евеліна заплакала, і я, підвівшись, заспокійливо обняв її за плечі.

— Не треба сліз, дівчинко. Не треба. Коли ти плачеш, мені теж так сумно!..

Амбер! Оце було вже щось — щось магнетичне, надпотужне!

— Побачиш, буде свято й на нашій вулиці, — сказав я лагідно.

— Ти справді в це віриш?

— Аякже! — відповів я гучно. — Так, я у це вірю!

— Ненормальний, — сказала вона. — Напевне, саме тому з-поміж усіх братів я найбільше любила тебе. Вірю майже в усі твої нісенітниці, хоча й знаю, що ти — ненормальний.

Евеліна ще трохи порюмсала і нарешті вгамувалася.

— Корвіне, — сказала, — якщо в тебе все вигорить... не знаю, як, але якщо за допомогою Тіней усе влаштується так, що ти виграєш... не забудеш тоді Флорімель — свою меншу сестричку?

— Не забуду, — пообіцяв, уже знаючи, як її звати. — Авжеж, я пам'ятатиму про тебе.

— Дякую. А Ерікові я розповім лише найголовніше, про Блейза і найостанніші мої підозри навіть словом не обмовлюся.

— Дякую тобі, Флоро.

— І все-таки не вірю тобі, ні на йоту не вірю, — додала. — Про це теж пам'ятай.

— Ну, це мені й так зрозуміло.

Потім вона наказала служниці відвести мене до моєї кімнати, я так-сяк роздягнувся, впав у ліжко як підкошений і проспав одинадцять годин поспіль.

З

Уранці я не знайшов у будинку ні Флори, ні навіть записки від неї. Служниця накрила мені стіл на кухні й пішла в своїх справах. Бажання щось вивідати в цієї жінки я придушив у зародку: по-перше, вона могла не знати того, що мене цікавило, або ж могла знати, але не сказати мені; а по-друге, якщо почну доправлятися, вона відразу ж повідомить Флору, який зацікавлений у неї брат. І з огляду на те, що зараз я владарював у цьому домі, вирішив, що треба повернутися в бібліотеку й подивитися, чи можна там щось з'ясувати. Крім того, люблю бібліотеки. Мені стає затишно і спокійно в оточенні стін, заставлених прекрасними й мудрими словами. Почуваюся краще завжди, коли доводиться стикатися з тим, що стримує темні засади.

Невідь звідки узявся чи то Грім, чи то Спалах, чи ще хтось із їхньої швори й на прямих ногах пішов коридором за мною, на ходу принюхуючись до мого запаху. Я спробував подружитися з тим псом, але з таким самим успіхом міг би говорити компліменти дорожньому регулювальникові, який дає сигнал з'їхати з проїжджої частини. Дорогою я зазирнув у ще кілька кімнат, та це були найзвичайнісінькі, нічим не примітні приміщення.

Нарешті зайшов до книгозбірні. З глобуса, як і вчора, на мене дивилась Африка. Зачинивши за собою двері, щоб не впустити собак, почав ходити по кімнаті, читаючи назви книг на полицях.

У бібліотеці було дуже багато видань з історії. Скидалося на те, що тут їм віддавали явну перевагу. Крім історії, чимало книг було присвячено мистецтву — солідні, недешеві фоліанти, — і кілька з них я навіть погортав. Зазвичай, мені найкраще міркується тоді, коли думаю про щось цілком стороннє.

Цікаво, вдавсь я у розмисли, звідки у Флори статки на таке безбідне існування? І якщо ми родина, то чи випливає звідси, що в мене також водиться така-сяка маєтність? Подумав про свій майновий і суспільний статус, про те, чим займаюся, звідки походжу... Щось підказувало мені, що гроші ніколи не були проблемою для мене, що я завжди мав їх достатньо, а якщо й не мав, то за потреби завжди знаходив кілька способів розжитися потрібною сумою. Може, і в мене є власний великий будинок, такий, як у Флори? Але щодо цього не міг нічого пригадати.

То чим усе-таки я займався?

Зайшов за Флорин стіл, усівся зручніше і зануривсь у пам'ять, вишукуючи ті комірки знань, які, був певен у цьому, мали залишитися в мені. Займатися таким самокопаниям, неначе ти — це не ти, а хтось цілком сторонній — справа не з простих. І, мабуть, саме через те в мене нічого не вийшло. Що є твоїм, — воно твоє, це частинка тебе самого; воно просто належить тобі та ховається десь у твоєму нутрі. Оце й усе.

Лікар? Це спало мені на думку тоді, коли переглядав деякі анатомічні малюнки да Вінчі. Майже рефлекторно я почав перебирати подумки етапи різних хірургічних операцій. І тоді зрозумів, що в минулому мені вже доводилось оперувати людей.

Та це було не те. Хоч я й розумів, що мав медичну підготовку, знав і те, що медицина — лише частина чогось іншого. Звідкись мені було відомо, що практикуючим хірургом я не був. Добре, а ким був? Чим займався ще, крім медицини?

І раптом мою увагу привернув один предмет.

Сидячи за столом, я повністю бачив протилежну стіну, на якій, серед усього іншого, висіла давня кавалерійська шабля. Цю зброю помітив тільки зараз. Підвівся, перейшов у протилежний край кімнати і зняв зі стіни шаблю.

Подумки навіть цикнув од досади, коли побачив, у якому вона стані. Мені відразу ж стало шкода, що тут нема промасленого віхтя і точила, які дали б змогу довести шаблю до належного стану. Отже, я тямив щось у старовинній зброї, принаймні в тому її різновиді, що зветься зброя для коління та рубання.

Шабля легко і зручно лежала в руці, я відчував, що ми не чужі одне одному. Сів ан-гард[6]. Потім парирував кілька уявних атак і сам завдав кількох ударів. Так, я майстерно орудував шаблею.

І що ж я міг сказати про своє минуле? Ковзнув очима по кімнаті, шукаючи нових зачіпок для пам'яті.

Ніщо нове мені на думку не спадало, тому повісив клинок на місце і повернувся за стіл. Усівшись там знову, вирішив як слід його обстежити.

Розпочав обстеження із середньої шухляди, тоді, одну за одною, оглянув шухляди у лівій тумбі стола, потім у правій...

Канцелярське приладдя, конверти, поштові марки, аркушики паперу, огризки олівців, зв'язувальні ґумки — словом, нічого надзвичайного.

Витягуючи кожну шухляду повністю, клав її на коліна й уважно вивчав вміст. Причому, робив так цілком автоматично. Мабуть, це було часткою навичок (або спеціального вишколу), які отримав колись і які говорили мені, що однаково ретельно мушу оглянути й дно, й стінки кожної шухляди.

І навіть так мало не проґавив одну хитринку, помітивши її лише останньої миті: задня стінка в нижній шухляді праворуч була трохи нижчою, ніжу решти шухляд.

Це вже щось означало, й коли я став навколішки і зазирнув у тумбу, то побачив у ній прикріплений до верхньої поверхні якийсь предмет, схожий на коробочку.

Ота коробочка виявилася нічим іншим, як потаємною шухлядою. Крім того, вона була ще й замкнена на ключ.

Близько хвилини пішло на вовтузню зі скріпками, шпильками та металевим ріжком для взуття, котрого зауважив ще раніше в одній із шухляд. Ріжок якраз і допоміг.

У шухлядці лежала колода гральних карт.

На пачці був малюнок, і я, побачивши його, як стояв на колінах, так і закляк. Холодний піт зросив чоло, а дихання стало частим-частим.

На пачці був намальований білий єдиноріг на трав'яному полі. Він стояв дибки, головою праворуч.

Я знав цей малюнок, але не міг згадати, що він означає, і це мене неабияк гнітило.

Відкривши пачку, витягнув карти. На вигляд це були типові карти таро, з усіма їхніми жезлами, пентаклями, кубками та мечами, і тільки козирі (або, як їх ще називають, старший аркан), виглядали зовсім інакше[7].

Я поставив обидві шухляди на місце, пильнуючи, щоб менша не замкнулася раніше, ніж закінчу огляд.

На вигляд великі аркани були як живі, здавалося, вони от-от зійдуть до мене з блискучих глянцевих поверхонь. Карти були холодні на дотик і, тримаючи їх у руках, я одержував задоволення. Раптом зрозумів: колись і в мене була така сама колода.

Узявся розкладати карти на нотатникові, що лежав переді мною. На одній із них красувався лукавий з вигляду гостроносий чоловічок з усміхненим ротом та густющою шапкою жовтого, як солома, волосся. На ньому були оранжево-червоно-коричневий костюм, схожий на ті, які носили за часів Відродження, довгі панчохи та облягаючий дублет[8]. Я впізнав цього чоловічка. Звали його Рендом.

На другій карті було позбавлене емоцій обличчя Джуліана; його темне волосся звисало довгими пасмами, а в голубих очах годі розгледіти хоч якийсь натяк на людське почуття. Він був у білому лускатому спорядженні, не зі сріблястим чи сталевим полиском, а саме в білому, як молоко, і через те здававсь емальованим. Однак я знав, що, незважаючи на показну парадність, цей обладунок дуже важко пробити, не кажучи вже про те, що він пом'якшував практично будь-який удар. Це з ним, із Джуліаном я грав у ту нещасну гру, коли він кинув у мене келих з вином. Я знав цього чоловіка, і я його ненавидів.

Наступною була карта смуглявого, темноокого Каїна, одягнутого в чорний і зелений оксамит. На голові — трикутний чорний капелюх, недбало збитий набакир і прикрашений зеленим пір'ям, що звисало аж за спину. Він був повернутий боком, одна рука — відкинута набік, носки чобіт — задерті, а з пояса звисав прикрашений смарагдами кинджал. До Каїна в мене були двоякі почуття.

Четвертим номером своєрідної програми став Ерік. Будь-хто, незалежно від смаку, визнав би його красенем. Чорне, аж до синяви, волосся. Борода Еріка кучерявилася коло губ, що завжди всміхались, одягнутий він був просто: шкіряна куртка, рейтузи, звичайний прямий плащ, високі чорні чоботи. На червоному поясі, застебнутому пряжкою з величезним рубіном, висіла срібляста шпага, високий комір плаща, що охоплював шию, теж мав червону облямівку, і в тон йому були облямовані рукави. Великі пальці рук мав засунуті за пояс, а руки ці були м'язисті й здавалися страшенно сильними. Над правим стегном стирчала з-за пояса пара чорних рукавиць. То він (у цьому я був більш ніж певен) намагавсь убити мене того дня, коли я мало не віддав кінці. Я дивився на нього і в глибині душі боявся його.

Потім був Бенедикт, високий, суворий та худий — худий і тілом, і лицем, дуже розумний. Він був убраний у жовте, оранжеве й коричневе, і дивлячись на нього, я раптом пригадав копиці сіна, гарбузи та солом'яників з «Легенди про Сонну улоговину»[9]. Бенедикт мав сильне масивне підборіддя, карі очі та русе волосся без жодного натяку на кучерявість. Стояв біля коня пісочної масті й спирався на спис, оповитий гірляндою квітів. Сміявся Бенедикт рідко. Я любив його.

Коли ж розкрив наступну карту, мені перехопило подих, а серце тьохнуло так, що ледь не вискочило з грудей.

Там був я.

Коли впізнав себе, було таке відчуття, ніби я голивсь, а з дзеркала на мене дивилося моє відображення. Зелені очі, чорне волосся, одяг — чорний зі сріблом. На мені був плащ, пола якого ледь загорнулася, мов од вітру. На ногах — чорні чоботи, як і в Еріка, а на боці висів клинок, щоправда, важчий і коротший, аніж у нього. На руках — рукавиці зі срібних пластинок. На шиї — застібка у вигляді срібної троянди.

Я, Корвін...

Із наступної карти дивився височенний здоровань. Він дуже скидався на мене, хіба що підборіддя у нього було трохи важче. Ще я знав, що він більший за мене, хоча й повільніший. Про його силу складали легенди. Він був одягнутий у сіре із синім та оперезаний широким чорним поясом. Здоровань стояв і сміявся. Довкола його шиї на масивному ланцюгові висів срібний мисливський ріг. Чоловік мав коротку бороду та підстрижені вуса. У правиці тримав келих з вином. І раптом я відчув симпатію до цього здорованя. У пам'яті спливло його ім'я. То був Джерард.

Потім побачив на карті чоловіка з вогнистою шевелюрою і такою самою палючою бородою. Одягнений у червоне та оранжеве, здебільшого в шовк, він тримав меч у правій руці та келих з вином — у лівій, і ніби диявол танцював у його очах, блакитних, як у Флори або в Еріка. Мав вузеньке підборіддя, але його ховала борода. Меч був інкрустований тонкою золотистою філігранню. Два великих персні, один зі смарагдом, а другий з рубіном, прикрашали його праву руку, а третій, із сапфіром, сидів на лівиці. Це, я знав, був Блейз.

Наступним виявився чоловік, який скидався на Блейза і на мене. З моїми рисами обличчя та з моїми, хоча й дрібнішими, очима, Блейзовою шевелюрою — і безбородий. Він був убраний у зелений мисливський костюм і сидів на білому коні лицем до правого краю карти. Його ознаками були одночасно і сила, і слабкість, наполегливість та нестримність. Його я водночас і схвалював, і засуджував, і любив, і цурався. Знав, що чоловіка звати Бранд. Я згадав це відразу, щойно побачивши цю карту.

Отже, я добре знав їх усіх, без жодних сумнівів у цьому. Мені були відомі всі їхні чесноти і слабини, усі їхні звитяги та поразки.

Бо всі вони були мої брати.

Я закурив сигарету, яку витягнув з пачки на Флориному столі, відхилився на спинку стільця і почав збивати в єдине ціле те, що пригадав.

Вони були мені братами, ті восьмеро незвичайного вигляду чоловіків у доволі незвичних костюмах. І ще одне я знав: у тому, що всі вони вдягаються так, як їм хочеться, нема нічого незвичайного чи неприродного, так само, як і для мене — вдягатися в чорне зі сріблом. Потім я всміхнувся, згадавши, у що був одягнутий тепер, який одяг купив у малій крамничці в містечку, де зупинився, коли втік з Ґрінвуда.

Мав на собі чорні штани, і всі три сорочки, що я придбав, були сіруватого, сріблястого кольору. І моя куртка була також чорна.

Я повернувся до карт — і там побачив Флору в сукні, зеленій, наче море. Саме у такому вбранні вона згадалася мені минулого вечора. Наступною видивився чорнокосу дівчину також із блакитними очима, з довгим розпущеним волоссям. Вона була в усьому чорному, зі срібним поясом навколо талії. Мої очі наповнилися слізьми — чому, не знав. Ця дівчина називалася Діедра. Потім була Фіона, з таким волоссям, як у Блейза чи у Бранда, моїми очима і перлинним обличчям. Те, що я люто її ненавиджу, зрозумів одразу, як перевернув цю карту. Потім побачив Левеллу з нефритово-зеленими очима і волоссям у тон. На ній була сіро-зелена, з переливами, сукенка, а обличчя її виглядало сумним, навіть дещо сльозливим. Звідкись я знав, що Левелла не схожа на жодного з нас. Однак це була теж моя сестра.

Від того, що всі вони зараз далеко звідси, мене огорнув чорний жаль. І разом із цим було чуття якоїсь близькості до них, незримої фізичної присутності.

Карти так вихолоджували пучки пальців, що довелося знову скласти їх у колоду, хоча й робив це не вельми охоче, шкодуючи, що не відчую їхнього дотику.

Решта карт, що залишалися в колоді, була всяка дрібнота. І звідкись — так, знову це «звідкись», як уже без нього! — так от, звідкись я знав, що серед козирів бракує кількох карт.

Але, хоч убий, не знав, хто був зображений на цих щезлих картах.

Від цього мене охопив дивний смуток. Вийнявши з рота сигарету, я замислився.

Чому без найменшого напруження пригадував усе, коли дивився на карти, не потребуючи при цьому жодних зачіпок для пам'яті? Я вже знав більше, ніж раніше — нові обличчя, імена. Щоправда, цим усе й обмежувалося. Чи майже все.

Я не знав, наскільки важливим є той факт, що всі ми хизувалися на цих незвичних картах. Та хай там як, відчував нестримне бажання привласнити таку колоду. Але якби я взяв карти Флори, вона відразу ж виявила б пропажу, і тоді я пропав би. Тож не залишалося нічого іншого, як повернути їх до потаємної шухлядки, а шухлядку замкнути на ключ. Після того, Бог свідок, я влаштував собі справжнісінький мозковий штурм! Ось тільки його результат виявився близьким до нуля.

Допоки я не пригадав магічне слово.

Амбер!

Учора ввечері це слово розбурхало в мені справжню бурю. Вона була такою сильною, що відтоді я волів його навіть не згадувати. А тепер повторював це слово, наче заклинання. Прокручував його у пам'яті, акцентуючи на всіх асоціаціях, що воно викликало у мене.

Від цього слова віяло нестерпною тугою і важкою ностальгією. У нього наче хтось загорнув і тінь забутої краси, й вікопомні здобутки, й відчуття величної потуги, яка змітає все та всіх на своєму шляху. Так чи інакше, це слово не видавалося мені чужим. Воно було частиною мене — я був частиною його. Це назва місця, зрозумів потім. Назва місця, котре я колись знав. Однак воно не викликало в уяві жодного образу — лише почуття.

Не знаю, скільки я так просидів. За роздумами цілком утратив відчуття часу.

Із усіх боків огорнутий думками, мій розум не відразу зауважив, що в двері хтось легенько постукав. Потім ручка на дверях повільно крутнулася вниз, і на порозі постала служниця Кармелла. Вона запитала, чи бажаю я пообідати.

Її пропозиція здалася мені надзвичайно доречною, тож я пройшов слідом за нею на кухню і з'їв там половину курки й видув кварту молока.

Пообідавши, прихопив із собою кавник із кавою та повернувся до бібліотеки, дорогою ретельно обминаючи собак. Я пив уже друге горнятко, коли задзвонив телефон.

Страх як хотілося підняти слухавку та відповісти, але я подумав, що в будинку мають бути паралельні телефони й одним з них Кармелла неодмінно відповість.

Однак я помилився. Телефон дзеленькав і дзеленькав.

Урешті-решт я не витримав.

— Алло! — підняв слухавку. — Помешкання Фломель.

— Дайте, будь ласка, трубку місіс Фломель.

Голос у слухавці, швидкий і дещо нервовий, належав чоловікові. Він говорив засапано. У розмову врізалися слабенькі відголоски зумера та людських голосів: телефонували здалеку.

— На жаль, — відповів я йому, — зараз її немає вдома. Мені щось їй переказати, чи ви зателефонуєте згодом?

— А з ким я розмовляю? — зажадав чоловік.

Трохи повагавшись, я відповів:

— Мене звати Корвін.

— Боже милостивий! — вигукнув він, і запала тривала мовчанка.

Я вже подумав, що чоловік повісив слухавку.

— Алло? — сказав я знову, і саме тої миті він заговорив.

— Вона жива?

— Авжеж, вона жива! З ким, чорт забирай, я розмовляю?

— Ти не впізнав мій голос, Корвіне? Це Рендом. Слухай. Я в Каліфорнії, і в мене тут проблема. От і телефоную до Флори, щоби попросити у неї притулку. Ти з нею?

— Тимчасово, — пояснив.

— Розумію, Корвіне, ти замовиш словечко за мене? — і додав після паузи: — Будь ласка, чуєш? Будь ласка!

— Зроблю, що зможу. Але не можу розписуватися за Флору, треба з нею порадитися.

— Але ти захистиш мене від неї?

— Так.

— Що ж, і на тому дякую. Тепер я спробую дістатися до Нью-Йорка. Доведеться їхати кружними шляхами, тож не знаю, скільки часу витрачу на дорогу. Головне — не дати маху з Тінями, тоді точно побачимося. Побажай мені удачі.

— Хай щастить! — сказав я Рендому.

Потім у слухавці клацнуло, і я знову почув приглушений відстанню зумер та голоси невидимих людей.

Отож, малий нахаба Рендом потрапив у халепу! Внутрішній голос підказував мені, що я не мав би цим особливо гризтись. Але тепер то був один із ключиків до мого минулого і, як знати, можливо й до мого майбутнього. Тому вирішив спробувати йому допомогти, чим тільки зможу, поки не вивідаю від нього всього, що хотів. Я пам'ятав, що між мною та ним не було якоїсь особливої братерської любові. Однак знав і те, що в наших чварах Рендом завжди залишався сам по собі. Він був до біса винахідливий, хитрющий і неймовірно чутливий до всякої чортівні; а з іншого боку, його обіцянки не вартували й ламаного шеляга, Рендом без вагань продав би в який-небудь анатомічний театр мій труп, якби за нього добре заплатили. Я прекрасно пам'ятав цього невисокого пронозу, який, утім, не викликав у мене неприязні, напевне, через ті чудові хвилини, котрі ми провели разом і котрі так рідко випадають у житті. Але довіритися йому? Нізащо. Я вирішив, що до останнього нічого не казатиму Флорі про приїзд Рендома. Нехай він ще послужить мені тузом чи хоча б валетом. У моєму становищі це також не завадить.

Я долив собі в горнятко гарячої кави і продовжив поволі сьорбати.

Від кого ж він так утікає?

Точно не від Еріка, інакше Рендом сюди не зателефонував би. Потім я розмірковував над його запитанням, чи жива Флора. Найімовірніше, воно було навіяне йому моїм перебуванням у її будинку. Невже Флора настільки палка шанувальниця мого брата, якого (і це для мене вже не було таємницею) я так люто ненавидів? Може здатися дивним, але ж у нього виникла підозра, коли він почув мене телефоном!

І яка справа робить їх спільниками? Що є джерелом цього напруження, цього протистояння? З якого дива Рендом став утікачем?

Амбер.

Ось де криється відповідь.

Амбер. Я знав, що десь там, в Амбері, лежить ключик до всіх моїх загадок. Потаємні причини загального збурення варто шукати в Амбері, у якійсь події, відгомін котрої досягнув сюди, і невдовзі я зможу оцінити все власним розумом. А поки що необхідно постійно бути насторожі. І вдавати, ніби знаю те, що насправді мені не відоме, й потихеньку, слово за словом, витягувати ці знання у тих, хто справді ними володіє. Чомусь був упевнений, що зможу таке зробити. Те, що я був обережний у відповідях, чудово вписувалось у загальну картину тотальної недовіри, коли кожен підозрював усіх решту. Треба буде на цьому зіграти. Вивідаю те, що цікавить мене, дістану те, чого мені бракує, тим, хто допомагатиме, віддячу та знехтую іншими. Бо за таким законом, я це добре знав, жила наша родина, а я був щирим сином свого батька...

Раптом знову заболіла голова. Пульсуючий біль був такий, що здавалось, от-от трісне череп.

Причиною цього болю став батько, точніше — якісь мої думки, здогади, відчуття, з ним пов'язані. Але яким був цей зв'язок, чого він стосувався — цього я вже не міг сказати.

Незабаром біль ущух, я так і заснув, сидячи на стільці. Минуло ще чимало часу, перш ніж двері відчинилися й до бібліотеки зайшла Флора. І знову надворі панувала вже ніч.

На Флорі була блузка із зеленого шовку й довга вовняна спідниця сірого кольору. На ногах — туфлі та грубі панчохи. Волосся зібране у вузол на потилиці, лице — трохи блідіше, ніж звичайно. На шиї все ще теліпався свисток для собак.

— Доброго вечора, — я підвівся, вітаючись із сестрою.

Вона не озвалася на моє привітання. Натомість пройшла через усю кімнату, зупинилася перед баром, налила в склянку «Джека Деніела»[10] і залпом, ніби чоловік, осушила посудину. Потім хлюпнула собі ще і пройшла, несучи склянку з напоєм, до великого крісла.

Я прикурив сигарету і простягнув Флорі.

Вона кивнула, тоді сказала:

— Дорога на Амбер важка як ніколи!

— Чому?

Флора здивовано поглянула на мене.

— А ти коли ходив нею востаннє?

Я знизав плечима.

— Навіть не пам'ятаю.

— От бачиш, — констатувала вона. — Цікаво, невже ти теж доклав до цього рук?

У відповідь я промовчав, не розуміючи, про що говорить Флора. А потім пригадав, що був і легший шлях потрапити до місця з назвою Амбер, аніж ота Дорога. Та судячи з усього, цей спосіб був Флорі недоступний.

— У тебе бракує кількох старших арканів, — сказав я несподівано, майже природним голосом.

Флора злетіла з крісла як ошпарена, розплескавши по руці добрячу половину віскі.

— Віддай! — закричала вона, і рука її потягнулася до свистка.

Метнувшись до неї, я схопив її за плечі.

— Я їх не брав, — сказав їй. — Просто вивчав обстановку.

Флора трохи розслабилася, тоді раптом заплакала, і я, легенько підштовхнувши її, всадовив знову в крісло.

— Я налякалася, що ти забрав і ті, які у мене залишилися, — зізналася вона. — Чого б ти ще до них поліз?

Пробачення мені не хотілося просити. Не було впевненості в тому, що це варто робити.

— І як далеко ти зайшла?

— Зовсім недалеко...

Потім Флора засміялася, й коли вона поглянула на мене, в очах її, як і раніше, світилися вогники.

— Що ж, Корвіне, тепер бачу, що ти встиг зробити! — мовила вона і взялася прикурювати сигарету, вдаючи, що зовсім не чекає моєї відповіді. Потім продовжила: — То ти таки приклав до цього руку, правда? Перш ніж прийти до мене, перекрив мені дорогу на Амбер, так? Ти знав, що я піду до Еріка. Але в мене нічого не вийшло. І тепер доведеться чекати, поки він сам прийде до мене. Розумно. Ти збираєшся заманити його сюди, так? Однак він сам не з'явиться — пришле замість себе якогось гінця, та й по всьому.

Дивна нотка захвату бриніла в голосі цієї жінки, яка навіть не приховувала, що намагалася продати мене ворогу (і таки продасть за першої ж нагоди!), коли говорила про ті перешкоди, які я нібито чинив, щоб зруйнувати її плани. Як можна з чистим серцем зізнаватись у власних підступах перед тим, проти кого вони спрямовані? Мені не довелося шукати відповіді на це запитання — я знав її: то цілком нормально для нашого роду. В нас не прийнято маніжити одне одного. Хоч, як на мене, Флорі таки бракувало вишуканості справжнього професіонала.

— Маєш мене за дурного? — обуривсь я. — Тебе послухати, то я прийшов сюди для того, щоб ти віддала мене Ерікові? Не знаю, що перешкодило твоєму намірові дістатися до Амбера, але так тобі й треба!

— Ну добре, добре, я не граю у твоїй команді! Але ти ж також у вигнанні! А це показує, що не такий ти вже й розумний!

Від її слів мені стало прикро, але я знав, що в них нема ні крихти правди. Тому сказав:

— За мій розум будь спокійна.

Флора знову засміялася.

— Я була переконана, що тебе це розізлить, — зізналася. — Гаразд, отже, ти ходиш Тінями з якоюсь метою. Ти ненормальний.

Я понизав плечима.

— Чого ж ти добиваєшся? — запитала Флора. — Навіщо прийшов сюди?

— Мені було цікаво, що ти збираєшся робити, — сказав я. — От і все. А тримати мене тут, якщо я цього не хотітиму, ти так чи інакше не зможеш. Подібне навіть Ерікові не вдалося. Може, мені справді забажалося побачити тебе, погостювати в тебе. Може, то з роками стаю сентиментальним. Ну, хай там як, ще трохи в тебе перепочину, а потім, мабуть, заберуся геть. Якби, дорогенька, ти не поквапилася видати мене, гадаючи, що будеш нагороджена за це, то отримала б набагато більше. До речі, не далі як учора одна дама просила не забути про неї, коли раптом щось станеться...

Їй знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти мій натяк.

Потім вона кинула:

— Хочеш спробувати! Таки бажаєш спробувати?!

— Ти маєш слушність, чорт забирай, справді бажаю! — вигукнув я, відчуваючи, що хочу, хай би що там було. — Вже можеш бігти доносити Еріку. Якщо маєш бажання. Але пам'ятай, що мені може й вдатись. І зарубай собі на носі: коли я це зроблю, то краще бути моїм другом.

Я сам хотів розуміти, що казав; стільки нахапався різних слів, настільки відчував серйозність їхніх значень, що був спроможний правильно користуватися ними, навіть не знаючи, яка реальність за цими словами. Був на правильному шляху, правильнішого вже й уявити не можна...

Несподівано вона почала мене цілувати.

— Не скажу йому жодного слова! Чуєш, Корвіне, жодного! Гадаю, у тебе все вийде. З Блейзом буде важко, а Джерард, мабуть, не відмовиться допомогти тобі. І ще, можливо, Бенедикт. І Каїн, коли побачить, що робиться, теж може перейти на твій бік...

— Своїм планам дам лад сам, — відрізав я.

Нарешті Флора відійшла від мене. Наливши дві склянки вина, одну простягнула мені.

— За майбутнє, — сказала.

— Тепер я завжди за це питиму.

І ми випили.

Доливши мені ще вина, вона взялась уважно роздивлятися мене.

— Це мав бути Ерік, або Блейз, або ти, — пояснила. — Тільки у вас вистачить і сил, і розуму. Але ти стільки часу десь пропадав, що я зачислила тебе у дезертири.

— Ніколи не роби поквапних висновків.

Відсьорбнувши вина, я подумав: чому б не помовчати хоч хвилину? Мені здавалося, Флора перегинала палицю з отим нав'язливим бажанням догоджати і вашим, і нашим. Щось мене починало бентежити, і я хотів над цим поміркувати.

Скільки мені років?

Я знав: у цьому запитанні — частина відповіді на те нестерпне відчуття відчуження та віддаленості від людей, зображених на гральних картах. Насправді я був старшим, аніж виглядав. (Дзеркальне відображення казало, що мені десь тридцятник з гаком, але тепер знав: це все тому, що Тіні спотворюють вік.) Я був старшим, значно старшим; вічність минула відтоді, коли я бачив сестер і братів разом, у дружній обстановці — такими, як вони зображені на картах: без напруженості у стосунках, без розбіжностей та суперечностей.

Почулося калатання вхідного дзвоника, потім — кроки Кармелли, яка пішла до дверей.

— Це мав би бути братик Рендом, — сказав я, знаючи, що не помилюсь. — Я взяв його під своє крильце.

Її очі розширилися, потім вона всміхнулася, немов оцінюючи розумність мого вчинку.

Сам я, звісно, дивився на це дещо інакше, однак приємно було думати, що так мислить Флора.

Тепер я здавався собі менш уразливим.

4

Менш уразливим почувався хвилин зо три. Випереджаючи Кармеллу, я підбіг до дверей і розчахнув їх.

Похитуючись, він зайшов у будинок, одразу ж зачинив за собою двері й заблокував їх засувом. Під його світлими очима засіялися зморшки, на ньому не було дублета і довгих рейтуз. Він був неголений і вдягнутий у костюм з коричневої вовни. Мав перекинуте через руку пальто з габардину[11], на ногах — темні замшеві туфлі. Та це був Рендом, так, той самий, якого я бачив на карті, тільки губи його не всміхались, а виражали втому, та ще під нігтями чорнів бруд.

— Корвіне! — вигукнув він, обіймаючи мене.

Я потиснув його плече.

— Вигляд у тебе такий, що, мабуть, не зашкодить трохи випити, — запропонував я йому.

— Так... так... так... — погоджувався він, і я повів його в бібліотеку.

Хвилин за три після того, як Рендом сів, тримаючи в одній руці склянку, а в другій сигарету, він видихнув:

— Вони женуться за мною. Скоро будуть тут.

Флора приглушено зойкнула, та ми на цей звук і вухом не повели.

— Хто? — поцікавивсь я.

— Люди з інших Тіней, — пояснив Рендом. — Ні хто вони, ні хто послав їх, не знаю. Цих людей четверо чи п'ятеро, а може, й шестеро. Вони були зі мною в літаку. Я добирався літаком. Вони з'явилися поблизу Денвера. Я кілька разів змінював напрям польоту, щоб відірватися від них, та це нічого не дало. А сильно відхилятися від курсу не хотів. У Мангеттені відірвався від них, але знайти мене — справа техніки. Гадаю, невдовзі вони будуть тут.

— І хто їх послав, ти, звичайно, не знаєш? — уточнив я.

Він на мить збентежився.

— Ну, думаю, це точно хтось із нашої сім'ї. Може, Блейз, може, Джуліан, може, Каїн. Може, навіть ти, щоб загнати мене сюди. Хоча ні, не думаю. Це ж був не ти, чи не так?

— Боюся, що ні, — сказав я. — Серйозні типи?

Рендом понизав плечима.

— Якби їх було двоє-троє, я б ризикнув улаштувати засідку. Але проти такої юрми...

Сам він був чоловік невеликий — п'ять футів шість дюймів заввишки, а ваги мав фунтів сто тридцять п'ять. Але, коли Рендом казав, що міг би впоратись із двома-трьома здорованями, в мене й гадки не було не вірити його словам. І раптом я подумав: якщо він — мій брат, то наскільки я сильний фізично? Правду кажучи, якогось браку сили не відчував. Знав, що легко і без остраху можу вийти на чесний двобій із будь-якою людиною. Цікаво, скільки в мені сили?

Раптом зрозумів, що зараз матиму чудову нагоду це з'ясувати.

У вхідні двері хтось постукав.

— І що нам робити? — запитала Флора.

Рендом засміявся, розпустив краватку, кинув її поверх пальта, покладеного на стіл. Тоді зняв піджак і роззирнувся по кімнаті. Очі його спинилися на шаблі, він кинувся до протилежної стіни, й уже за мить його рука стискала зброю. Я намацав у своїй кишені важкий кольт і зняв пістолет із запобіжника.

— Що нам робити? — перепитав Рендом. — Вони дісталися до входу. А отже, зможуть увійти. Сестро, коли ти останній раз билася?

— Уже й не пригадую... — сказала Флора.

— Чим швидше пригадаєш, як це робиться, тим краще, — кивнув Рендом, — тому що часу маємо обмаль. Готовий битись об заклад, їхніми діями хтось керує. Але нас троє, а їх більше від сили вдвоє. То чого нам боятися?

— Ми не знаємо, хто вони такі, — заперечила Флора.

У двері знову постукали.

— А хіба це щось змінює?

— Нічогісінько, — погодивсь я. — Може, я пущу їх у дім?

Вони обоє ледь помітно зблідли.

— Можна було б і почекати...

— А ще можу викликати поліцію, — сказав я.

Обоє залилися сміхом, близьким до істерики.

— Або Еріка, — і я різко обернувся до них. Однак Флора заперечно похитала головою.

— Мало часу — ми просто не встигнемо. У нас є його карта, але коли він зможе відгукнутися, тоді буде вже пізно. Та й не факт, що Ерік захоче відгукнутися.

— А крім того, це можуть бути і його посланці, хіба ні? — озвався Рендом.

— Сумніваюся, — відповіла Флора, — і то дуже. Почерк інший.

— Чиста правда, — додав я, аби підтримати розмову і щоб сестра побачила, що я орієнтуюсь у цих складних матеріях.

Стукіт у двері повторився, цього разу — набагато гучніше.

— А Кармелла? — запитав я, коли у голові сяйнула страшна думка.

— Вона й не подумає підійти до дверей, — запевнила Флора. — Можеш мені повірити.

— Але ж ти навіть не знаєш, хто там може бути! — вигукнув Рендом і несподівано вилетів з кімнати.

Я поспішив за ним — у коридор, тоді в передпокій — і саме вчасно, щоб зупинити Кармеллу й не дати їй відчинити двері. Ми відіслали служницю до її кімнати, порадивши замкнутися на ключ, і коли вона пішла, Рендом зауважив:

— Це свідчить про силу наших супротивників. Корвіне, ти уявляєш розстановку сил?

Я понизав плечима.

— Якби уявляв, то неодмінно сказав би тобі. Принаймні зараз ми з тобою — по один бік барикади. Ану відступи!

І я відімкнув двері.

Перший здоровань намагався відсунути мене вбік, та я із силою штовхнув його назад.

Їх було шестеро, я добре бачив усіх.

— Ви чогось хочете? — запитав я у них.

Ані слова у відповідь, і я побачив пістолети.

Відштовхнувши когось ногою, я з розмаху зачинив двері й заблокував їх засувом.

— Так, це справді вони, — сказав я. — Але ж, Рендоме, як мені знати, що це не ти влаштував?

— Та ніяк, — кинув Рендом, — але краще було б так, як ти говориш. Це ж не люди, а звірі якісь.

Мені довелося погодитися. Хлопці при вході мали кремезну статуру, а капелюхи на їхніх головах сиділи так, щоб ми не бачили очей. Обличчя теж ховалися в тіні.

— Хочеться знати, що це все означає... — протягнув Рендом.

Я відчув легку, як від пір'їнки, вібрацію повітря біля барабанних перетинок. І тієї ж миті зрозумів, що це Флора дмухнула в свисток для собак.

Тож коли десь праворуч од мене покотився дзенькіт розбитого вікна, я вже не здивувався, вчувши ліворуч гарчання і гавкіт собак.

— Вона гукнула своїх псів, — пояснив я Рендому. — Шість лютих вовкодавів! За інших обставин ці милі звірятка дали б нам великої фори.

Рендом кивнув, і ми удвох пішли на звук розбитого віконного скла.

Коли досягли вітальні, двоє нападників уже були всередині, обидва мали пістолети.

Я завалив першого і, падаючи, вистрілив у другого. Рендом перескочив через мене, розмахуючи шаблюкою, і голова другого здорованя злетіла з плечей.

На ту мить через вікно до кімнати залізли ще двоє. Я стріляв, поки не закінчилися патрони, й одночасно прислухався до гарчання Флориних собак уперемішку зі стріляниною, щоправда, не з мого пістолета.

На підлозі лежало троє нападників і стільки саме вовкодавів. Я не без задоволення відзначив, що половину лиходіїв ми вколошкали. Коли ж у вікна почала дертись і друга половина, я вбив іще одного, причому способом, який неабияк здивував мене самого.

Несподівано, без жодної думки я схопив величезне перекинуте крісло і жбурнув його через усю кімнату — футів, мабуть, на тридцять. Крісло влучило в одного з незнайомців, зламавши йому хребет.

Я кинувся до двох останніх, але не встиг добігти, як Рендом прохромив одного шаблею і залишив його на розтерзання псам та вже обертався до другого.

А той навіть не розвернувсь як слід. Перш ніж ми його зупинили, він уколошкав ще одного пса, однак для нападника це вбивство стало останнім: Рендом його задушив.

У підсумку двоє собак зазнали смерті, ще один — важкого поранення. Рендом добив пса швидким уколом шаблі, й ми повернулися до нападників.

Було в їхньому вигляді щось незвичайне.

Зайшла Флора — і пояснила нам, що саме у них було не так.

По-перше, всі шестеро мали червоні, налиті кров'ю очі. Червоні-пречервоні. Однак на їхніх пиках такі очі сприймалися напрочуд нормально.

По-друге, в кожного на пальцях було по одному зайвому суглобові, а на затиллях долоні — щось середнє між гаком і шпорою, вигнуте наперед.

У всіх були довгі щелепи, і коли я через силу розтулив одну, то налічив усередині сорок чотири зуби, більшість з них — довші, ніж у людини, а ще кілька виглядали набагато гострішими. Шкіру незнайомці мали сірувату, тверду та блискучу.

Безперечно, були ще й інші відмінності, але й цих нам вистачало, щоб дійти певних висновків.

Ми позбирали їхню зброю, і я залишив собі три невеличких плоских пістолети.

— Ці потвори приповзли сюди з Тіней, то ясно як день, — сказав Рендом. — І треба визнати, мені добряче пощастило. Вони ж навряд чи сподівалися, що в мене виявиться таке підкріплення — брат-забіяка та пів тонни собак, — він підійшов до розбитого вікна, визирнув через нього на вулицю. Я йому не заважав. — Чисто, — підсумував Рендом. — Як я й думав, ми поклали їх усіх, — він затягнув важкі оранжеві гардини, затуляючи отвір, і наставив перед ними стільців із високими спинками. Поки робив це, я встиг обнишпорити кишені всіх убитих ворогів.

Нічого, що могло б підказати, ким були ці створіння, я при них не знайшов, однак не здивувався.

— Ходімо до бібліотеки, — сказав Рендом, — хочу допити своє віскі.

Однак перш ніж усістися в крісло, він ретельно витер лезо шаблі та повісив її на стіну. Поки Рендом робив це, я наповнив склянку ще й для Флори.

— Ну що ж, скидається на те, що на деякий час я у повній безпеці, — проголосив Рендом. — Але за умови, що між нами трьома нема жодних протиріч.

— Схоже, що так, — погодилася Флора.

— Боже мій, я ж від учора нічого не їв! — спохопився Рендом. І Флора пішла до Кармелли сказати їй, що загроза минула й щоб служниця вже виходила, принесла до бібліотеки їжі та поки що трималася подалі від вітальні.

Тільки-но вона вийшла з кімнати, як Рендом, обернувшись до мене, запитав:

— Ну, як ви тут між собою лагодите?

— Будь із нею насторожі.

— Вона все ще у зв'язці з Еріком?

— Наскільки можу судити — так.

— У такому разі, що ти тут робиш? — поцікавився Рендом.

— Намагаюся виманити Еріка сюди, щоби він прийшов по мене власною персоною. Ерік знає: це єдиний спосіб, яким міг би дотягнутися до мене; от і побачимо, наскільки сильно він цього бажає.

Рендом похитав головою.

— Не впевнений, що Ерік піде на таке. Йому нема жодного резону. Поки ти тут, а він там, навіщо Еріку підставлятися? Його позиція сильніша, ніж твоя. Якщо тобі потрібен Ерік, доведеться самому йти до нього.

— Уже теж починаю так думати...

Очі Рендома раптом засяяли, а на губах заясніла його колишня усмішка. Він провів рукою по солом'яній шевелюрі й зазирнув мені у вічі.

— І ти на це зважишся? — запитав мене.

— Може, й так.

— Оте своє «може» прибережи для когось іншого. У тебе на обличчі все написано. А знаєш, я, напевне, пристав би до тебе. З усіх моїх стосунків мені найбільше до вподоби сексуальні, а найменше — стосунки з братиком Еріком.

Прикуривши сигарету, я вкотре почав міркувати.

— Тобі сказати, що ти зараз думаєш? — запитав Рендом, коли я мовчав. — «Наскільки цього разу можна довіряти Рендому? Він хитрий, підступний, ненадійний і без вагань продасть мене, якщо йому пообігріти гарну оборудку». Правда ж?

Я кивнув.

— І все-таки, брате Корвіне, згадай: я не робив тобі великого добра, але ж якихось особливих підступів од мене ти так само не мав. Звичайно, були деякі капості, я готовий їх визнати. А загалом можна сміливо казати, що з усієї нашої сім'ї ми краще за всіх інших розуміли один одного; маю на увазі, що не ставали взаємно поперек дороги. Подумай над цим. По-моєму, там хтось іде — Флора чи її служниця. Пропоную змінити тему... Останнє запитання! Ти, бува, не маєш при собі колоди гральних карт, отих, котрі так любили в нашому сімействі?

Промовчавши, я заперечливо хитнув головою.

До кімнати зайшла Флора і сказала:

— Зараз Кармелла принесе поїсти.

Наступного ранку від тіл у вітальні не залишилося й сліду. Кривавих плям на килимі також не було, а у шибах вікна стояло нове скло. Рендом пояснив мені, що він «про все подбав», а вдаватись у подробиці я не бачив сенсу.

Ми позичили у Флори її «мерседес» і поїхали кататися. Місцевість за вікном авто якимось дивовижним чином перемінилась. Я ніяк не міг зметикувати, чого саме у ній бракує чи, навпаки, є надміру, але щось тут було не те. Коли почав міркувати над цим, у мене розболілася голова, тому вирішив відкласти розмисли до кращих часів.

Я сидів за кермом, Рендом — збоку. Сказав йому, що непогано б повернутися до Амбера — спеціально, аби побачити, яку це викличе реакцію.

— Мені завжди було цікаво дізнатися, — повільно мовив Рендом, — чи ти прагнеш тільки помсти й нічого іншого, крім неї, чи є якісь додаткові мотиви?

М'яч опинивсь у мене, і я мав вибір: відповідати на його слова чи просто промовчати.

Вирішив озватися. Шаблонну відповідь уже мав напоготові.

— Я про це думав. Оцінював свої шанси. І вважаю, що можна спробувати.

Рендом обернувся до мене (досі він дививсь у вікно) і мовив:

— Гадаю, в кожного з нас виникало подібне бажання чи були хоча б якісь мрії про це... У мене точно виникало, хоч я швидко вийшов із гри. І знаєш, що про це думаю? Як на мене, то ризикнути варто. Знаю-знаю, зараз ти запитаєш, чи я тебе підтримаю. Моя відповідь — так. Зроблю це хоча б для того, щоб насолити іншим. — Після паузи він запитав: — А що думаєш про Флору? Вона нам чимось допоможе?

— Дуже в цьому сумніваюся, — сказав я. — Вона піде на це лише тоді, коли стовідсотково буде впевнена у результаті. А про яку стовідсоткову впевненість можна говорити тепер?

— І не тільки тепер, — додав Рендом.

— Не тільки, — погодивсь я. Хай Рендом думає, ніби я точно знаю, якої відповіді потребую.

Я боявся зізнатися йому, в якому стані моя пам'ять. Переживав, що можу видати це ненароком, тому старався говорити якнайменше. Ще стільки всього треба було з'ясувати — і я не мав до кого звернутися. Поки ми їхали, встиг подумати й про це.

— Ну, і коли збираєшся починати? — поцікавивсь я.

— Тоді, коли будеш готовий.

«Це ти хотів почути, Корвіне? От і міркуй тепер, як викручуватися!»

— А якщо просто зараз? — запропонував я.

Рендом мовчав. Він прикурив сигарету. Мабуть, намагався виграти час.

Я теж закурив.

— О'кей, — мовив він нарешті. — Коли ти повертався туди востаннє?

— Це було з біса давно, — відповів я. — Так давно, що вже, мабуть, і дорогу забув.

— Ну добре, — погодився він. — Отже, нам перед тим, як повернутися додому, доведеться завітати в одне місце. Скільки в тебе бензину?

— Ще три чверті бака.

— На розі поверни наліво, і побачимо, що з того вийде.

Я повернув, і коли ми поїхали далі, всі тротуари раптом заіскрилися.

— Чорт забирай! — лайнувся Рендом. — Я тут прогулювався років двадцять тому. Чомусь надто швидко пригадую все те, що того вартує.

Ми їхали далі, а я безперестанку думав: що ж це до дідька тут коїться? Небо над нами стало зеленавим, потім — темно-рожевим.

Я прикусив губу, аби не видати себе якимось недоречним запитанням.

Ми пірнули під міст, а коли виїхали з іншого боку, над нами було знову нормальне небо. Зате зараз усюди, де бачило око, стояли вітряки — жовті, величезні.

— Не хвилюйся, могло бути й гірше, — пробубонів Рендом.

Я зауважив, що одяг на людях, яких ми проминали, був дивний, а дорога викладена бруківкою.

— Тепер направо.

Послухавшись Рендома, я повернув.

Пурпурові хмари заступили сонце, пішов дощ. Сяйнула блискавка, небо над нами задвигтіло від грому. Я увімкнув на повну силу скло-очищувачі, та користі від цього було небагато. Тоді ввімкнув фари і скинув швидкість.

Міг поклястися, що розминувся з вершником, від шиї до ніг зодягнутим у сіре, з високо піднятим коміром та з похиленою під дощем головою.

Потім хмари почали рідішати, ми їхали вже берегом моря. Гуляли височенні хвилі, над нами низько пролітали величезні чайки. Дощ закінчивсь, і я вимкнув фари та двірники. Дорога, якою їхали, була мощена рінню, але я не впізнавав цього місця. У дзеркалі заднього виду не бачив і натяку на містечко, котре щойно проминули. Мимовільно міцніше схопився за кермо, коли раптом збоку вигулькнула шибениця з підвішеним за шию кістяком, що гойдався під поривами вітру.

Рендом сидів, курив і витріщавсь у вікно, коли наша дорога повернула від берега і почала гаком обминати пагорб. Праворуч од нас пролягла поросла травою рівнина без жодного дерева, а ліворуч тягнулася вервечка горбів, дедалі вищих і вищих. До того часу небо стало темно-синім та блискучим, немов глибоке й прозоре озеро, оточене тінистим лісом. Я намагався пригадати, де бачив це небо раніше, але марно.

Рендом відчинив вікно, щоб викинути недопалок, і крижаний вітер увірвався до машини й закодував салоном, поки брат не зачинив вікно знову. Разом з вітром загостював запах моря, солоний і гострий.

— Усі дороги ведуть до Амбера, — сказав Рендом так, ніби це була якась аксіома.

Потім я пригадав слова Флори, котрі вона мовила вчора. Не хотілося виглядати бевзем чи підступником, який приховує важливу інформацію, але мусив йому сказати, заради нього і заради мене, нарешті зрозумівши, що саме вона мала на увазі.

— Знаєш, — почав я, — коли ти вчора зателефонував і слухавку замість Флори підняв я, у мене було таке відчуття, що вона намагається проникнути в Амбер, але хтось перегороджує їй шлях.

Почувши це, він засміявсь і сказав:

— У нашої дамочки дуже бідненька уява. Звичайно, хтось нам пхатиме палиці в колеса. Все закінчиться тим, що доведеться йти пішки, то без сумніву, і повір мені, змушені будемо докласти всіх сил, усю винахідливість, аби дістатися туди, якщо взагалі туди дістанемося. Чи, може, вона думала, що піде як знатна принцеса, а їй під ноги кидатимуть троянди? Та Флора просто лялька без мізків. Вона навіть небо не гідна коптити, а втім, хай це вирішують уже без мене... — І скомандував: — На перехресті поверни праворуч!

Що ж тут коїлось? Я знав, що Рендом якимось чином причетний до цих чудернацьких змін, котрі безперервно відбувалися навколо нас, тільки ніяк не міг зрозуміти, як це в нього виходить і куди ми потрапимо у кінцевому підсумку. Відчував, що мушу з'ясувати, у чому тут секрет, але ж не запитувати навпростець! Якщо Рендом побачить, що я — повний нуль у його витівках, то прощавай, моя воле! Збоку здавалося, що він просто сидить, тихо смалить сигарету і дивиться у вікно, а тимчасом дорога випірнула із сідловини і повела крізь блакитну пустелю. Над нами в маревному небі світило рожеве сонце. Якщо вірити дзеркалу, то й за нашими спинами, скільки бачило око, тяглася ця сама пустеля. Достобіса цікавий фокус!

Опісля двигун закашляв, чхнув, тоді запрацював нормально, потім знову — закашляв, чхнув, запрацював...

Кермо, за яке я тримався руками, почало змінюватися на очах.

Воно перетворилося на півмісяць. Сидіння начебто посунулося назад, машина сіла нижче, а нахил лобового скла побільшав.

Та я нічого не сказав навіть тоді, коли нас накрило фіолетовою піщаною бурею.

Коли ж буря розвіялася, здивовано ахнув.

Приблизно за пів милі перед нами збилася в суцільну кавалькаду сила-силенна машин. Усі вони стояли без руху, і я навіть віддалік розчув звуки їхніх ріжків.

— Пригальмуй, — сказав Рендом. — Ось тобі й перша завада.

Я зменшив швидкість і друга смуга піщаної бурі пройшлася по нас.

Не встиг увімкнути фари, як буря вщухла, і я кілька разів здивовано кліпнув очима.

Ні машин, ні сигналів уже не було. Зате дорога іскрилася так, як тротуари на початку поїздки. Рендом упівголоса шпетив когось.

— Тепер точно можу сказати, що всі мої зміни відбувалися так, як він того й хотів — той, хто нам заважає, хай би як його звали!.. І мене бісить, що я, виявляється, йшов у нього на повідку. Діяв очікувано — і цього він від мене хотів...

— Ерік? — уточнив я.

— Можливо... Що нам тепер, по-твоєму, робити? Зупинитись і скільки зможемо пройти важким шляхом — або поїхати далі та подивитися, чи є там ще якісь бар'єри?

— Давай ще трохи проїдемо. Зрештою, це ж тільки перша перепона.

— Хай буде по-твоєму, — погодився Рендом, але додав: — Хто його знає, якою виявиться друга перешкода...

Друга перешкода виявилася створінням — не знаю, як ще можна описати це.

Воно мало подобу плавильної печі з руками, сиділо посеред дороги і, намацавши якийсь автомобіль, негайно хапало його та кидало в своє розпечене нутро.

Я натиснув на гальма.

— Що сталося? — стрепенувся Рендом. — Їдь далі, не зупиняйся. Бо як іще ми проскочимо мимо неї?

— Мені від нього трохи не по собі, — зізнавсь я; брат здивовано поглянув на мене, і тут нас накрила нова хвиля піщаного вітру.

Я розумів, що бовкнув відверту дурість.

Коли буря вщухла, ми знову їхали порожньою дорогою. Ген-ген удалині маячіли вежі.

— Гадаю, я його обдурив, — тішився Рендом. — Кілька хитромудрих комбінацій замість одної, а цього він, вважаю, не сподівався. Зрештою, нікому не під силу закрити всі дороги до Амбера.

— Твоя правда, — погодивсь я, сподіваючись реабілітуватися після прикрої помилки, якої він не міг не помітити.

Подумав про Рендома. Худенький, маленький, ще вчора міг легко загинути, так само, як я. У чому ж його сила? І що мали означати всі братові слова про Тіні? Щось підказувало мені, що Тіні — що б то не було — це ті місця, через які ми проїжджаємо. Як? Це запитання вже до Рендома та всіх його фокусів, а що тіло брата перебувало у спокої, та й руки, я бачив, теж не робили нічого такого, то залишалось одне припущення: він діяв силою розуму. Але знову ж таки — як?

І ще я чув, як він уголос щось додає, щось віднімає, неначе Всесвіт, через який ми рухалися, був одним величезним рівнянням.

Я вирішив — чомусь ні миті в цьому не вагаючись, — що Рендом і справді щось додає до видимого нам світу, щось віднімає від нього й цим щоразу наближає нас до того дивного місця, котре зветься Амбер, який і був кінцевим пунктом нашої мандрівки.

Колись я теж умів це робити. І раптом спалахом сяйнув у мозку здогад, що ключиком до такого вміння були спогади про Амбер. Але у мене не залишилося жодних споминів про нього.

Дорога різко повернула, пустеля закінчилась, їй змінили поля блакитної, високої та гостроверхої трави. Через деякий час рівнинна місцевість перейшла у невеликі пагорби, біля підніжжя третього з них мощена дорога закінчилась, і ми потрапили на вузький ґрунтовий шлях. Він був добряче втоптаний, зміївся поміж великих пагорбів, порослих невисокими, схожими на чортополох чагарями з колючими плодами.

Приблизно через пів години їзди поміж пагорбами ми опинились у лісі, в якому росли присадкуваті дерева з товстими стовбурами і ромбічним осіннім — помаранчевим і багряним — листям.

Почав накрапати легкий дощ, тіні швидко густішали. Від килима вологого листя піднімався бліденький туман. Звідкись праворуч од себе я почув завивання.

Кермо ще тричі змінювало форму. Після останнього перетворення воно стало дерев'яним восьмикутником. Машина набагато повищала, на капоті звідкись узялася прикраса у формі фламінго. Я жодним словом не озвався на ці зміни, лише мовчки пристосовувався до щоразу нових форм сидіння та керувальних приладів. Коли завивання пролунало вдруге, Рендом з цікавістю поглянув на кермо, похитав головою — і раптом дерева у лісі підросли, оплелися густими лозами та синюватим серпанком бородатого моху[12], і машина стала майже такою, якою була з самого початку. Давач показував: залишалося ще пів бака бензину.

— Тепер поїдемо прямо, — підказав мій брат, і я на знак згоди кивнув.

Дорога несподівано поширшала, її поверхня стала бетонованою. Обабіч неї тягнулися канали з брудною водою, у якій плавали листки, галузки та кольорові пір'їнки.

Раптом я відчув легкість у тілі й слабеньку нудоту, та перш ніж устиг щось сказати, Рендом порадив:

— Дихай повільно і глибше. Ми зрізаємо кусень дороги, тож мусиш трохи потерпіти, бо склад повітря та сила тяжіння тут не такі, як усюди. Як бачиш, досі нам щастило, тому хочу скористатися цим сповна, аби під'їхати якнайближче і якнайшвидше.

— Гарна ідея! — похвалив я його.

— Може, так, а може, й ні, — відповів Рендом. — Та ризикнути, вважаю, варто. Обережно!..

Ми саме підіймалися пагорбом, коли назустріч нам, переваливши через гребінь, випірнула вантажівка. Вона летіла на шаленій швидкості прямо на нас. До того ж, їхала по нашій смузі. Я різко вивернув авто вбік, щоб уникнути зіткнення, але й вантажівка повернула туди саме. Найостаннішої миті мені вдалося з'їхати ліворуч на м'яке узбіччя, впритул до каналу, аби тільки не зіткнутися лоб у лоб.

Праворуч од мене зарипіли гальма вантажівки. Я спробував від'їхати назад, щоби з розгону вискочити на дорожнє полотно, але машина зав'язла в розмоклому ґрунті.

Потім почув, як ляснули дверцята, побачив шофера, який сходив із правої підніжки, а це означало, що він їхав, найімовірніше, своєю смугою, а правила порушували якраз ми. Я точно знав, що у жодному закуті Штатів не їздили лівобіч, як в Англії. Щоправда, розумів ще одне: ми вже давно не їхали по тій Землі, яку я пам'ятав.

Ота вантажівка виявилася великою цистерною. Збоку на ній чималими криваво-червоними літерами було написано «ЗАНОКО», а нижче привертало увагу гасло: «Мі напівняємо вясь свєт»[13]. Коли я підійшов до вантажівки і почав просити пробачення, мене ледь не змило потоком добірної лайки. Шофер цистерни, такого самого зросту, як я, але повний, наче пивне барило, стискав у руці руків'я домкрата.

— Слухай, чоловіче, — сказав йому, — я ж попросив пробачення. Що мені ще зробити, аби ти вгамувавсь? Усі живі-здорові, машини також не пошкоджені.

— І як тільки земля носить таких пришелепуватих шоферюг, як ти! — горлав він. — Наплодилися тут, трясця вашій матері!

Тоді з машини вийшов Рендом і сказав:

— Шановний, їхав би ти своєю дорогою!

У його руці був пістолет.

— Заховай цю штукенцію, — попросив я брата, але він зняв пістолет із запобіжника і навів на шофера.

Той, наче дзиґа, крутнувся на місці та кинувся бігти. Очі його стали величезними від страху, щелепа відвисла.

Рендом, піднявши пістолет, почав ретельно цілитися в спину шофера, і коли я ударом відкинув його руку вбік, він якраз натиснув на курок.

Куля вдарилась об дорогу і зрикошетила кудись убік.

Рендом повернувся до мене, його обличчя було білим, наче крейда.

— Який же ти дурень! — вигукнув він. — Куля могла поцілити в цистерну!

— А ще могла потрапити у спину шофера, в яку ти цілився.

— Та й дідько з тим водієм! У них зміниться покоління, а може, й більше, перш ніж ми знову тут покажемося. Цей вилупок посмів образити принца Амбера! Передусім я заступався за твою честь, Корвіне.

— Про свою честь я подбаю сам, — відповів йому. Несподівано щось холодне та потужне огорнуло мене, і я додав: — Якщо хтось і мав право карати його або милувати, то я, а не ти.

Сказавши це, ледь не захлинувся від люті.

Рендом винувато похилив голову — якраз тоді, коли ляснули двері кабіни і вантажівка-цистерна рушила вниз.

— Пробач мені, брате, — мовив він. — Я не хотів тебе образити. Однак мене обурило, як розмовляв із тобою цей тип. Так, знаю, що мав зачекати, поки ти вчиниш із ним, як вважатимеш за потрібне, або дозволиш діяти мені.

— Що було, те було, — махнув рукою я. — А зараз тягнімо машину на дорогу, і якщо в нас це вийде, то їдьмо далі.

Задні колеса загрузли наполовину, й поки я дивився на них і намагався відшукати найкращий вихід зі скрутного становища, Рендом гукнув:

— Так, я взявся за передній бампер. Ти берися за задній — і несемо її на дорогу, тільки не плутай ліву смугу з правою!

Він говорив цілком серйозно.

Рендом мовив ще щось про меншу силу тяжіння, та я не сказав би, що відчував якусь надмірну легкість. Знав, що сили у мені нівроку, однак не був упевнений, що зможу підняти «мерседес» за отой задній бампер.

Але з іншого боку, це було єдине, що мені залишалось, адже саме такої дії чекав од мене Рендом, а мені не хотілось, аби він знав, що у мене прогалини в пам'яті.

Тож я нагнувся, присів, ухопився за бампер і напружив ноги. Задні колеса, чвакнувши, вивільнилися з розкислої землі. Я тримав свій край авто на висоті двох футів од землі! Машина була важенна, як диявол, однак я тримав її!

На кожному кроці вгрузав у болото дюймів на шість. Але ніс її! І те самісіньке робив зі свого краю Рендом.

Нарешті ми поставили авто на дорогу, воно легко гойднулося на амортизаторах. Потім я зняв туфлі, вилив з них воду та бруд, почистив їх жмутком трави, викрутив шкарпетки, витріпав забрьохані холоші, закинув взуття і шкарпетки на заднє сидіння й босоніж усівся за кермо.

Заскочивши на пасажирське сидіння, Рендом сказав:

— Послухай, я хочу ще раз попросити у тебе пробачення...

— Облиш, — урвав я його. — Проїхали й забули.

— Воно то так, але я не хочу, щоб у тебе був на мене зуб.

— Не матиму ніякого зуба, — запевнив я, — але в майбутньому, коли при мені буде йтися про чиєсь життя, не лізь поперед батька в пекло.

— Так і робитиму, — пообіцяв Рендом.

— То котимося далі.

І ми покотилися.

Їхали через скелястий каньйон, потім — через велике місто, немов цілком споруджене зі скла або якоїсь склоподібної субстанції, з високими будівлями, тонкими й ламкими на вигляд, із людьми, крізь яких прозирало рожеве сонце, висвітлюючи їхні внутрішні органи й залишки наполовину перетравленої їжі. Коли ми проїжджали повз таких мешканців, вони здивовано дивилися на нас. Ці люди збиралися на рогах вулиць купками, однак ніхто не намагався зупинити нас чи проскочити перед нами.

— Б'юсь об заклад, тутешні Чарлзи Форти[14] не один рік гудітимуть, описуючи цю подію, — зауважив мій брат.

Я мовчки кивнув.

Трохи далі дорога закінчилась, і ми їхали рівниною, що скидалася на нескінченний кремнієвий лист. Незабаром лист звузивсь, і перед нами знову була наша дорога, а коли збігло ще трохи часу, то ліворуч і праворуч од нас тягнулися низовині болота — бурі, смердючі... А потім я побачив, як невідома істота — готовий присягтися, що це диплодок — підняв голову і подивився на нас. Над головами промайнуло щось велике, з крилами, немов у кажана. Небо над нами було синє-синє, сонце — барви червоного золота.

— Бензину — менше чверті бака, — повідомив я.

— Добре, — озвався Рендом, — глуши двигун.

Зупинивши авто, я налаштувався чекати.

Довго — хвилин, мабуть, зо шість — Рендом мовчав. Опісля нарешті сказав:

— Їдьмо далі!

Коли ми подолали близько трьох миль, дорогу перегородив завал із дерев'яних колод, і я почав його об'їжджати. З одного боку помітили ворота, й Рендом сказав:

— Зупинися та посигналь.

Я зупинився, натиснув на клаксон — і через кілька секунд, заскрипівши великими завісами, ворота відчинилися всередину.

— Давай, заїжджай, — сказав Рендом. — Там безпечно.

Заїхавши, я побачив ліворуч од себе три заправні колонки компанії «Ессо»[15], з бульбастими логотипами на вершечках, а за ними — невеличку будівлю, одну з тих, які помічав незліченну кількість разів за звичайних обставин. Під'їхавши до колонки, пригальмував.

Із будівлі вийшов чоловік п'яти футів заввишки і неймовірно широкий. Мав носа у формі полуниці, а плечі сягали близько ярда завширшки.

— Що бажаєте? — поцікавився він. — Вас заправити?

Я кивнув. І уточнив:

— Вісімдесят сьомий[16].

— Під'їдьте трохи ближче, — попросив заправник.

Підігнавши авто ближче, я запитав у Рендома:

— А мої гроші тут підійдуть?

— Ти спочатку на них подивися, — порадив Рендом. Я дістав гаманець. Він був туго набитий оранжевими і жовтими банкнотами. Римські цифри в кутиках, а після цифр — літери «Д. К.».

Рендом вишкірився, побачивши, як вивчаю дивні паперові знаки.

— От бачиш, я про все подбав, — мовив він.

— Молодчина. До речі, я б уже чогось поїв...

Покрутивши головами, ми в іншому місці побачили зображення чоловіка, який пропонував курку, смажену по-кентуккійському. Він позирав на нас з великого рекламного щита.

Ніс Полуницею шаркнув ногою по землі, розрівнюючи горбик, повісив шланг, підійшов до нас ближче і назвав ціну:

— Вісім драхм королів.

Я дістав оранжеву купюру, на якій було написано «V Д. К.», та ще три — з написом «І Д. К.» і простягнув йому.

— Дякую, — сказав заправник, запихаючи гроші в кишеню. — Перевірити масло і воду?

— Так.

Він долив мені трохи води, сказав, що масло в нормі, а потім обривком брудної ганчірки протер лобове скло. Помахавши нам рукою, пішов до своєї халупи.

Доїхавши до міста Кенні-Рой, ми купили чималеньку коробочку з написом «Стегенця ящірок, засмажені по-кентуккійськи» і барильце слабенького, зі солонуватим присмаком пива.

Потім ми помились у флігелі, посигналили перед воротами і дочекалися, поки вийшов чолов'яга з алебардою на правому плечі та відчинив нам ворота.

Знову виїхали на дорогу.

Перед нами раптом вискочив тиранозавр, на секунду зупинився, тоді пішов далі своєю дорогою, ліворуч од нас. Угорі над нами пролетіло троє птеродактилів.

— Не бажаю відмовлятися від неба Амбера, — проказав Рендом. Не знаю, що він хотів цим висловити, але, про всяк випадок, у відповідь я щось мугикнув.

— І все-таки страшно робити все нараз, — продовжував мій брат. — Нас можуть розірвати на шматки.

— Можуть, — погодивсь я.

— Але з іншого боку, не люблю це місце.

Я тільки мовчки кивнув. Ми їхали далі, поки кремнієва долина нарешті не перейшла у голі скелі, які височіли обабіч від нас.

— А зараз ти що робиш? — наважився запитати я.

— А зараз, коли небо у нас уже є, намагаюся пристосувати землю, — відповів Рендом.

І кам'яна поверхня під нашими колесами почала перетворюватися на камені. З-поміж них прозирала гола чорна земля. Через деякий час землі стало більше, каміння, навпаки, поменшало. Нарешті я почав помічати проблиски зелені. Спочатку — жмутики трави, розкидані то тут, то там. Але це був надзвичайно яскравий відтінок зеленого. На Землі, яку я пам'ятав, навряд чи щось мало такий колір.

Невдовзі цієї трави стало дуже багато.

Трохи згодом почалися дерева, поодиноко розкидані вздовж нашого шляху.

А потім був ліс.

Але який ліс!

Я ще в житті не бачив отаких дерев — могутніх, сповнених величі, насичено-зеленої барви із золотавим відтінком. Вони височіли над нами, тягнулися до неба. То були неймовірного розміру сосни, клени, дуби, інші породи, чиїх назв я й не знав. Трохи відчинив вікно, і в салон увірвався легкий, невимовно ароматний вітерець. Кілька разів із насолодою вдихнувши запах лісу, я опустив скло повністю й назад його вже не підіймав.

— Арденський ліс, — мовив той, хто був моїм братом, і я знав, що це правда. Я любив Рендома й водночас заздрив йому за його мудрість і знання.

— Брате, — сказав я, — ти все робиш добре. Навіть краще, ніж я сподівався. Дякую тобі!

Скидалося на те, що його здивувало моє зізнання. Так, ніби він ніколи не чув од родичів жодного доброго слова.

— Стараюсь як можу, — сказав Рендом. — І даю тобі слово, що й надалі старатимусь... От подивися! Ми маємо небо, маємо ліс! Аж не віриться, що це можливо! Позаду залишилося пів дороги, і поки що нас не тривожили серйозні клопоти. Гадаю, нам дуже пощастило. Ти даси мені регентство?

— Дам, — відповів йому я, навіть не знаючи, на що погоджуюсь. І сказав собі: якщо це буде в моїй владі, — неодмінно дам.

Він кивнув і підсумував:

— Отже, між нами все гаразд.

Рендом, наскільки я міг пригадати, завжди мав схильність до всіляких небезпечних штук і був затятим бунтарем. Я знав, колись наші батьки намагалися навчити його розуму, але без особливого успіху. Згадавши це, раптом усвідомив, що в мене з ним — одні й ті самі батьки, на відміну від Еріка, Каїна, Блейза та Флори з Фіоною. Можливо, й ще від когось, але достеменно я цього не знав.

Ми котилися голою земляною дорогою поміж колонами велетенських дерев. Здавалося, цьому лісові не було кінця. В ньому я почувавсь у повній безпеці. Час від часу бачили то настороженого оленя, котрий стояв на узбіччі, то здивовану лисицю, яка перебігала нам дорогу. Подеколи траплялися чиїсь сліди. Де-не-де через листя дерев проникало сонячне проміння і скісно впиналось у землю, наче напнуті струни індійського ситара чи сарунги[17]. Вологий легкий вітерець доносив запахи живих істот. І раптом мене пронизав здогад, що я знаю це місце, що колись не раз уже їздив цією дорогою. Я гарцював Арденським лісом на коні, гуляв тут, полював, лежав під могутнім гіллям, підклавши під голову руки, і дививсь у небо. Залазив на ці велетенські дерева й згори спостерігав за дивовижним зеленим світом, який щохвилини змінювався.

— Добре тут, — розчуливсь я, навряд чи усвідомлюючи, що вимовив це вголос.

— Ти й раніше завжди так казав, — відповів Рендом, і в його голосі проскочило щось схоже на здивування. А втім, мені це могло й причутися...

А потім звідкись віддаля долинув різкий, пронизливий звук, і я зрозумів: хтось сурмить у мисливський ріг.

— Піддай «газу», — сказав раптом Рендом. — Це, мабуть, Джуліан сурмить.

Я натиснув на педаль акселератора.

Ріг загудів удруге, вже ближче.

— Його кляті собаки розірвуть нашу машину на уламки, а птахи виберуть нам очі! — сказав Рендом. — Чорт, ми нарвалися на нього тоді, коли він якнайкраще готовий до зустрічі! Не знаю, на що Джуліан полює, але задля такої здобичі, як два його брати, він знехтує будь-яким звіром.

— Живи сам і дай жити іншим, — ось моя нинішня філософія, — зауважив я.

Рендом усміхнувся:

— Яка оригінальна думка! Б'юсь об заклад, твоєї філософії вистачить максимум на п'ять хвилин.

Мисливський ріг лунав щоразу ближче.

— Прокляття! — вилаявся Рендом.

Спідометр з дивними рунічними цифрами показував сімдесят п'ять миль на годину, їхати такою дорогою ще швидше я боявся.

Ріг мисливця — три розлогих гудки — озвався зовсім поруч, і десь близько, ліворуч, загавкали мисливські пси.

— Звідси до справжньої Землі рукою подати, а от до Амбера — їхати та їхати, — сказав мій брат. — Гнати через прилеглі Тіні — справа безнадійна, бо якщо він женеться за нами, то і там нас дожене. Або тінь його.

— То що нам робити?

— Гнати щодуху й молитися, щоб він полював не на нас.

І знову прогудів мисливський ріг, цього разу вже майже над вухом.

— Чорт забирай, він що, на паровозі скаче? — не витримав я.

— Думаю, на Морґенштерні. Звірюка! З усіх коней, яких створив Джуліан, то найшвидший.

Створив! Це слово скалкою засіло у моїй голові, і я почав міркувати, що воно означало. Авжеж, підказав мені внутрішній голос, усе так і є. Джуліан таки справді створив з численних тіней Морґенштерна, наділивши цього звіра швидкістю урагану і силою величезної парової машини.

Я пригадав, що ця звірюка не викликала в мене жодних інших почуттів, окрім страху, а вже за мить дивився на страшного коня.

Морґенштерн на добрих шість хендів[18] перевищував найбільшого з усіх коней, яких я будь-коли бачив: сірої масті, мав мертвотні очі кольору веймарської лягавої[19], а копита його світилися сталевим блиском. Він вихором мчав нарівні з машиною, а у сідлі, припавши до кінської гриви, сидів Джуліан, точно такий, як був зображений на гральних картах: довге чорне волосся, ясно-блакитні очі, лускаті білі обладунки...

Усміхнувшись нам, він помахав рукою. Морґенштерн трусонув головою, і його розкішна грива затріпотіла на вітрі, наче стяг. Ноги коня працювали в такому шаленому темпі, що перетворилися на розмиту пляму.

Я пригадав, як у старі часи служник Джуліана за його наказом нап'яв мій одяг, у якому я вже не ходив, і мучив тварину. Ось чому трохи згодом, під час одного з полювань, цей звір намагався мене розтоптати, коли я зіскочив зі свого коня, щоб зняти шкуру з упольованого оленя.

А зараз довелося знову зачинити вікно в машині, аби Морґенштерн не зрозумів із запаху, що тут є я. Однак мене помітив Джуліан, і, думаю, я правильно зрозумів, що це могло означати для мене. І справа, і зліва від нього, і ззаду, і спереду — всюди бігли люті гончаки з твердими, як камінь, тілами й сталево-міцними зубами. Вони також походили з Тіні, бо жоден звичайний собака неспроможний так бігати. Хоча, про яку нормальність можна говорити, перебуваючи у цьому місці.

Потім Джуліан подав нам знак зупинитись, і я зиркнув на Рендома. Той кивнув.

— Якщо не зупинимося, він усе одно наздожене, — мовив Рендом. Тож я натиснув на гальма, й авто, сповільнивши хід, зупинилося.

Морґенштерн звівся дибки, задригав передніми ногами у повітрі, потім ударив об землю відразу чотирма копитами і пішов легким галопом. Пси з висолопленими язиками крутилися неподалік, їхні боки важко здіймалися. Кінь блищав, ніби вкритий поливою, але я знав, що це піт.

— Ба, яка несподіванка! — характерним повільним голосом, неначе знехотя, кинув Джуліан, і величезний чорно-зелений яструб, описавши в повітрі коло, сів йому на ліве плече.

— Що правда, то правда, — відповів я. — Як твої справи?

— Шикарно, — вищиривсь у посмішці Джуліан, — як і завжди. А як поживаєш ти, як братик Рендом?

— Я живий-здоровий, — сказав я, а Рендом, кивнувши, додав:

— Чесно кажучи, я гадав, що такої години тобі буде не до полювання.

Джуліан зиркнув через переднє скло на Рендома.

— А мені подобається вбивати звірів, — зізнавсь. — І ще не виходять із голови всякі родичі.

По моїй спині, згори донизу, пробіг легенький холодок.

— Я полював, а тут ви на гримучому тарантасі, — сказав Джуліан. — Де б здогадався, що в ньому сидять такі красені! Наскільки розумію, ви не просто катаєтеся, щоб розвіятись, а цілеспрямовано кудись ідете, правда? Скажімо, в Амбер?

— Правда, — погодивсь я. — А можна поцікавитися: чому ти тут, а не там?

— Ерік настановив мене наглядати за дорогою, — пояснив Джуліан, і коли він назвав це ім'я, рука моя сягнула до одного з пістолетів у мене за поясом. Однак щось підказувало мені, що куля безсила проти обладунків Джуліана. Довелося міркувати, як ліпше вистрілити в Морґенштерна.

— Ну, брати, — посміхнувся Джуліан, — ласкаво прошу додому і бажаю вам щасливої дороги. Зустрінемося пізніше в Амбері, тепер я в цьому більше ніж певен. Приємного вам дня, — і, сказавши це, він розвернув коня та помчав углиб лісу.

— А чи не вшитися нам під три чорти? — запропонував Рендом. — Джуліан явно затіває засідку або погоню, — після цих слів він витягнув з-за пояса свій пістолет і поклав його на коліна.

Ми поїхали далі з нормальною швидкістю.

Хвилин за п'ять, коли я відчув себе спокійніше і дихання моє полегшало, знову долинув звук мисливського рогу. Я натиснув педаль «газу», знаючи, що Джуліан однаково наздожене нас, але намагався виграти час і від'їхати якнайдалі. Машина йшла юзом на поворотах, з ревом злітала на пагорби і пролітала над долинками. Дорогою нам трапивсь олень, але я, не зменшуючи швидкості, крутнув кермо й обминув тварину, уникнувши зіткнення.

Ріг лунав уже ближче, і Рендом брудно лаявся впівголоса.

Звідкись спало переконання, що нам ще їхати та їхати цим лісом, і мушу визнати, мене то аж ніяк не тішило.

Дорога стала рівною й прямою, як стріла, і приблизно хвилину я гнав машину, витискаючи з двигуна все. Поки ми так летіли, рев рогу дещо віддалився. Потім дорога змінилася: суцільні закрути й зиґзаґи, їхати довелося тихіше. І знову Джуліан почав нас наздоганяти.

Ще хвилин через шість я побачив його у дзеркалі заднього виду. Він летів дорогою в оточенні своєї зграї, котра гавкала та вищала, не відстаючи від господаря.

Рендом опустив скло у вікні машини, ще за хвильку висунувся в нього і почав стріляти.

— Дідько взяв би його обладунки! — вилаявся він. — Я поцілив у нього щонайменше двічі, а йому хоч би що!

— Не хочеться вбивати його звіра, — зауважив я, — але, мабуть, таки доведеться...

— Стріляв я вже у нього, кілька разів, — сказав Рендом, кинув під ноги пістолет без патронів і дістав інший. — Або я не такий добрий стрілець, як вважав, або люди праві: щоб порішити Морґенштерна, треба мати срібну кулю.

Патронів вистачило, щоб укласти шістьох псів, однак ще зо дві дюжини собак залишалися живими й неушкодженими.

Я передав йому один зі своїх пістолетів, і він уклав ще п'ятьох гончаків.

— А останню кулю прибережу для Джуліанової голови, — сказав Рендом. — Ось нехай тільки наблизиться.

Зараз від них до нас було з пів сотні футів, і щомиті ця відстань скорочувалась. Я різко натиснув на гальма. Кілька собак не встигли вчасно зупинитись, а Джуліан раптом зник — і над нами промайнула темна тінь.

Кінь пролетів над машиною. Торкнувшись землі, він крутнувся на місці, й коли Морґенштерн разом із вершником стояли передом до нас, я до краю натиснув на «газ» — і авто рвонуло вперед.

Велично відскочивши вбік, Морґенштерн ухилився від зіткнення. У дзеркало заднього виду я бачив, як двоє псів облишили відірваний бампер і знову кинулися в погоню. Кілька собак лежали на дорозі, однак зо п'ятнадцять-шістнадцять псів усе ще бігли за нами.

— Клас! — вигукнув Рендом. — Твоє щастя, що їх не зацікавили колеса. Мабуть, уперше в житті полюють на машину.

Я дав йому останній пістолет.

— А зараз повернімося до наших песиків.

Він добре цілився, перш ніж вистрілити, й уклав ще шістьох.

Джуліан їхав нарівні з машиною, в руці поблискував меч.

Я посигналив, сподіваючись наполохати Морґенштерна, та кінь і вухом не повів. Тоді я різко вильнув у їхній бік, однак кінь ефектно вивернувся. Рендом, збоку від мене, зігнувшись, узяв пістолет у праву руку й, підперши її лівою, через моє вікно почав цілитись у вершника.

— Ще не стріляй, — зупинив я. — Зараз дещо спробую...

— Ти ненормальний! — вигукнув Рендом, коли я знову натиснув на гальма.

Та пістолет він опустив.

Щойно ми зупинились, я розчахнув дверцята і як був, босоніж, вискочив із машини!

Ухилившись від удару клинка Джуліана, схопив його за руку та скинув із сідла. Він угатив мені в голову затягнутим у металеву луску лівим кулаком, і від дикого болю в моїх очах затанцювали феєрверки.

Джуліан як гепнув, так і лежав, оговтуючись від падіння. Біля мене колували, клацаючи зубами, пси, а Рендом відбивав їх ногами. Я підібрав із землі клинок Джуліана й вістрям упер йому в горло.

— Забери псів! — вигукнув я. — Бо так і пришпилю тебе до землі!

Він щось крикнув собакам, і ті відійшли. Рендом, схопивши Морґенштерна за повід, намагався втримати коня.

— Ну, любий брате, що хочеш сказати на своє виправдання? — запитав я.

Очі Джуліана спалахнули синім холодним вогнем, однак обличчя не виказувало жодних почуттів.

— Якщо хочеш мене вбити, то не тягни, — прохрипів він.

— Коли буде треба — вб'ю, — запевнив я його і відчув дивну радість, побачивши на бездоганно білих обладунках сліди бруду. — А тим часом краще скажи: що ти ладен віддати за своє життя?

— Дивне запитання! Звичайно, все, що маю!

Я ступив крок назад.

— Вставай, — наказав йому. — Лізь на заднє сидіння.

Джуліан слухняно підвівсь, і перш ніж він пірнув у машину, я забрав у нього кинджал. Рендом сів на своє місце спереду, тримаючи пістолет з останнім патроном навпроти голови Джуліана.

— Чому просто не вбити його? — поцікавився Рендом.

— Думаю, він може бути нам корисним, — пояснив я. — Мені ще стільки всього треба з'ясувати... Крім того, нам їхати і їхати.

Ми вирушили далі. Я бачив, як собаки зірвалися з місця та побігли слідом за машиною. Морґенштерн ішов легким галопом і теж не відставав від нас.

— Боюся, що в ролі заручника я мало чим вам допоможу, — озвався Джуліан. — Навіть якщо ви почнете мене катувати, зможу сказати не більше, ніж знаю, а це небагато.

— От і почни з цього, — запропонував я.

— Відколи крутилася ця карусель, — почав Джуліан, — позиція, в якій перебуває Ерік, — найсильніша. Він сидить в Амбері, а це вже чимало. Принаймні мені так здалося, тож я запропонував йому підтримку. Якби замість Еріка був хтось із вас, я, напевне, зробив би те саме. Ерік довірив мені сторожувати Арденни, бо тут пролягає один із головних шляхів. Джерард — на півдні, тримає підходи з моря, а Каїн робить те саме на північному узбережжі.

— А що Бенедикт? — поцікавився Рендом.

— Не знаю. Я нічого не чув. Він, мабуть, із Блейзом. А може, десь іще у Тінях і навіть нічого не знає про цю круговерть. Чи, може, його вже нема серед живих. Стільки років минуло, а від нього — жодної звістки.

— Скільки у тебе людей в Ардені? — запитав Рендом.

— Тисяча з гаком, — відповів Джуліан. — Цілком можливо, що хтось із них дивиться зараз на нас.

— І якщо вони хочуть, щоб ти й далі залишався живим та здоровим, то нехай більше нічого не роблять, — застеріг його Рендом.

— Ти правий, як ніхто інший, — сказав Джуліан. — Знаєш, Корвіне, мушу визнати, ти вчинив дуже мудро, коли не вбив мене, а саме взяв у полон. Так тобі буде простіше проїхати через ліс.

— Ти це кажеш тільки тому, що хочеш жити, — докинув Рендом.

— А хто ж не хоче! Ну то як?

— Що — як?

— В обмін на те, що я вам розповів, ви залишите мені життя.

Рендом засміявся.

— Ти розповів нам сущий мізер, я певен, що з тебе можна витягнути трохи більше. Коли у нас буде змога зупинитися, ми неодмінно спробуємо. Що скажеш, Корвіне?

— Побачимо, — відповів я. — А де Фіона?

— Гадаю, вона десь на півдні, — сказав Джуліан.

— Що знаєш про Дейдру?

— Нічого.

— Левелла?

— Левелла в Ребмі.

— Чудово, — підсумував я. — Схоже, ти сказав мені все, що тобі відомо.

— Саме так.

Далі ми їхали мовчки, й нарешті ліс почав рідішати. Я вже давненько втратив з виду Морґенштерна, зате інколи бачив Джуліанового яструба, коли той пролітав над нами. Дорога повела вгору, тепер ми рухалися до проїзду між двома фіолетовими горами. Не минуло й години, як дорога почала звиватися між величезними кам'яними брилами.

— Чудове місце для заслону, — сказав Рендом.

— Чудовіше й бути не може, — озвавсь я. — А ти що скажеш, Джуліане?

Він зітхнув.

— Так, — по хвилі погодився Джуліан, — і дуже скоро ми нарвемося на такий заслін. А зрештою, чому б вам його не обминути?

Ми обминули. Коли вже під'їжджали до воріт і стражник у коричнево-зеленому шкіряному одязі та з оголеним мечем наблизився до нас, я показав великим пальцем на заднє сидіння й запитав:

— Сам зрозумієш чи допомогти второпати?

Стражник усвідомив усе сам та й нас також упізнав.

Він поквапно підняв перед нами ворота і, коли ми в'їжджали, віддав нам честь, салютуючи.

Було ще двоє воріт, перш ніж ми здолали перевал, а коли рушили далі, раптом з'ясувалося, що Джуліанів яструб несподівано кудись щез. Ми проїхали ще кілька тисяч футів дорогою, що вела вгору, і я зупинив машину перед крутим стрімчаком. Праворуч од нас зяяло пусткою глибоке урвище.

— Виходь, — сказав я. — Прогуляєшся трохи.

Джуліан сполотнів.

— Не плазуватиму перед тобою, — сказав він, ступивши на землю. — І не благатиму пощади.

— Чорт! — вигукнув я. — Якби ти знав, скільки часу переді мною вже ніхто не плазував! Ну... то хоча б підійди до того краю... Трохи ближче, будь ласка.

Рендом не зводив дуло пістолета з братової голови.

— Якийсь час тому, — сказав я Джуліанові, — ти висловився, що, мабуть, міг би запропонувати свою підтримку будь-кому, хто опинився б на місці Еріка...

— Чиста правда.

— Поглянь униз.

Він подивився. Прірва була глибокою.

— Чудово, — сказав я. — Запам'ятай свої слова, на випадок, якщо все раптом зміниться. І не забудь, хто залишив тобі життя там, де будь-хто інший вчинив би навпаки. — Я повернувся до Рендома: — Їдьмо далі, брате.

Ми поїхали далі, а Джуліан, важко дихаючи, звівши брови докупи, залишився стояти над урвищем.

Ми дісталися найвищої точки тоді, коли у нас майже закінчився бензин. Я увімкнув нейтральну передачу, заглушив двигун, і ми почали довгий спуск.

— А знаєш, — озвався Рендом, — по-моєму, ти аж ніяк не втратив колишньої хитромудрості. Якби на твоєму місці був я, то після всіх витівок, мабуть, пристрелив би Джуліана. Однак, думаю, ти зробив правильно. І якщо ми обскачемо Еріка, я сумніваюся, що Джуліан стане горою за нього. Хоча, з іншого боку, розповість йому про все, що сталося.

— І не дивно, — погодивсь я.

— Окрім того, ти мав більше причин бажати його смерті, ніж будь-хто з нас.

Я всміхнувся.

— На особистих почуттях не побудуєш ані розумної політики, ні законних рішень, ані ділових стосунків.

Прикуривши дві сигарети, Рендом одну дав мені.

І, дивлячись крізь димок униз, я вперше побачив те море. Під темно-синім, майже нічним небом з його золотосяйним сонцем, що висіло над обрієм, море здавалося густим, липким, як фарба, цупким, мов відрізок тканини насичено-синьої, ледь не фіолетової барви; і коли я дивився на море, мене проймав дрож. Раптом я упіймав себе на тому, що розмовляю незнайомою мені мовою. Я читав «Баладу про тих, які борознять моря». Рендом слухав, не перериваючи, і коли я закінчив, запитав:

— Дуже часто доводиться чути, що автор балади — це ти. Правду кажуть чи брешуть?

— Це було так давно, — відповів я, — що вже й не згадаєш.

Стрімчак, уздовж якого їхала машина, дедалі більше відхилявся ліворуч, і чим довше ми спускалися похилим шляхом до порослої лісом долини, тим ширшало море перед нами.

— Маяк Карби, — Рендом махнув рукою в бік величезної сірої вежі, що височіла над водою за кілька миль од берега. — Уже зовсім забув про нього.

— І я забув. Дуже дивне відчуття при поверненні додому... — раптом я усвідомив, що ми говоримо вже не англійською, а мовою, яка зветься тарі.

Через пів години ми опинилися внизу. Якийсь час машина рухалася за інерцією, а потім я завів двигун. Коли він загудів, з невисоких чагарів ліворуч од нас у небо знялася зграйка темних птахів. Із укриття вигулькнула сіра тінь, дуже схожа на вовка, і метнулася в найближчі зарості. Невидимий досі олень, до якого скрадався цей хижак, помчав широкими стрибками геть. Ми були в лісистій долині, щоправда, ліс у ній ріс не такий густий і високий, як Арденський. Полого, однак неухильно долина збігала до далекого моря.

Ліворуч, усе вище і вище, здіймалися гори. Чим глибше ми в'їжджали у долину, тим ширша панорама розкривалася перед нами, і ми могли вповні оцінити солідну висоту хребта, яким, далеко не найвищим його схилом, недавно котилася наша машина. Чим далі до моря тягнулися гори, тим вищими вони ставали, і здавалося віддаля, що хтось накинув їм на кам'янисті плечі мантію, у якій перемішалися різні барви. Тут були і зелена, й бузкова, й лілова, і золотава та чорнильно-синя. Хребет стояв, повернутий лицем до моря, і тому-то ми його не бачили, зате спостерегли тонку вуаль примарних хмар, що сплелася неначе при його потилиці, тобто з нашого боку найвищого піку, і час від часу сонце вогнисто підсвічувало хмари. За моїми розрахунками, між нами й тим місцем було миль тридцять п'ять, а стрілка на автомобільному бензометрі опала вже майже до нульової позначки. Я знав, що мета нашої мандрівки — ця найвища вершина, і мене наповнювало нестримне бажання дістатись її. Рендом дивився туди саме, куди і я.

— А гора як стояла, так і стоїть, — сказав я.

— Про неї я вже майже забув, — зізнався Рендом.

Перемикаючи швидкість, я зауважив, що на моїх штанах з'явився блиск, якого раніше не було. Крім того, вони стали звужені згори донизу, а ще я помітив, що кудись поділися відвороти на штанах. Потім мою увагу привернула сорочка.

Тепер вона більше скидалася на чорну куртку, що по краях мала срібну оздобу. Пояс мій теж зазнав змін, помітно поширшавши.

Детальне обстеження показало, що срібним кантом були також прикрашені шви на моїх штанах.

— Дивись, який красень, — сказав я, хизуючись оздобленням перед Рендом ом.

Він реготнув, а потім я побачив, що й на ньому теж не знати звідки взяті коричневі штани в червону смужку та коричнево-оранжева сорочка. А на сидінні коло нього лежав коричневий берет із жовтим обідцем.

— Я чекав, коли ти нарешті помітиш... — сказав Рендом. — Як відчуття?

— Дуже добре, — відповів йому. — До речі, наш бензин уже майже закінчився.

— І нічим не зарадиш, — розвів він руками. — Зараз ми у реальному світі, й будь-яка гра з Тінями потребує нелюдських зусиль. Я вже мовчу про те, що ми залишимо слід. Боюся, коли машина зовсім здохне, нам доведеться розім'яти ноги.

Машина заглухла через дві з половиною милі. Скотивши її на узбіччя дороги, я зупинився. Сонце хилилося до західного небокраю і бажало нам приємного вечора, на землю лягли довгі тіні.

Я потягнувся до заднього сидіння. Мої туфлі стали чорними чобітьми, і коли я їх намацав, там щось металево брязнуло.

Потягнувши це «щось», я дістав важкий срібний меч та піхви. Вони припасували до мого пояса так, неначе зроблені саме для нього. Був там і чорний плащ із застібкою у формі срібної троянди.

— А ти думав, що вже ніколи не побачиш їх, так? — поцікавився Рендом.

— Майже вгадав.

Вийшовши з машини, ми рушили далі пішки. Вечір був прохолодний і пахучо-бадьорий. На сході загорялися зорі, вечірнє сонце заривалося в перину хмар.

Ми прошкували дорогою, й Рендом сказав:

— Щось я не в захваті від цього...

— Ти про що?

— Надто легко нам усе давалося, принаймні дотепер, — пояснив він. — І це мене насторожує. Ми доїхали аж до Арденського лісу — і хоч би одна серйозна перешкода. Ну, так, ще Джуліан попробував опікуватися нами — але я вже й не знаю, що думати... З такою легкістю дістатись аж сюди — боюся, це неспроста. Можливо, нам просто дозволили це зробити.

— І в мене була така думка, — збрехав я. — По-твоєму, чого нам сподіватися?

— У мене передчуття, — сказав Рендом, — ніби ми ліземо прямо в пастку.

Кілька хвилин ми ішли мовчки. Потім я запитав:

— Може, засідка? У цих лісах аж надто спокійно...

— Звідки я знаю?

Ми пройшли зо дві милі, а потім сонце опустилося за небокрай. Ніч була чорною, в небі яскраво світилися зорі.

— Як для нас із тобою, то трохи дивний спосіб просування, — зауважив Рендом.

— Твоя правда.

— А взяти коней — страшно.

— Мені теж, — погодивсь я.

— А ти що думаєш про це? — поцікавився Рендом.

— Та нічого доброго! — відповів я. — Нутром чую, скоро вони сядуть нам на хвіст.

— То, може, нам забратися з дороги?

— І про це я вже міркував, — знову збрехав я, — і здається мені, якщо візьмемо трохи вбік, то такий маневр нам аж ніяк не зашкодить.

Так і зробили.

Ішли між деревами, проминали чорні обриси скель та кущів. На небо повільно виплив місяць — великий, сріблистий — і розігнав нічну темряву.

— Мені постійно здається, що пройти не зможемо, — раптом сказав Рендом.

— А ти у це віриш?

— Радше так, аніж ні.

— Чому?

— Надто далеко і так само швидко, — пояснив Рендом. — І це мені зовсім не до вподоби. Зараз, коли ми у справжньому світі, надто пізно повертатися назад. Грати з Тінями не можемо, тож доведеться покладатися на мечі. — (Він був озброєний коротким полірованим клинком.) — І тому мені здається, що саме Ерікова добра воля дозволила нам опинитися в цьому місці. Тут особливо не поманевруєш, та коли ми вже добралися сюди, то я волів би відвойовувати кожен дюйм дороги з мечем у руках, аніж іти отак...

Ми пройшли ще милю і зупинилися, щоб викурити по сигареті, прикриваючи вогники долонями.

— Шикарна ніч, — сказав я Рендому та свіжому вітерцеві.

— Мабуть, так... О, а це що?

Неподалік од нас хтось шелестів кущами.

— Напевне, звір якийсь.

Рука Рендома вже стискала клинок. Ми кілька хвилин почекали, але нічого більше не почули. Він уклав меч у піхви, і ми пішли далі.

Із-за наших спин не долинало більше жодних звуків, а через деякий час я почув щось попереду.

Повернувся до Рендома — він кивнув, і ми ступали вже обережніше.

Там, далеко, на відстані було слабке сяйво, начебто від похідного багаття.

Жодних звуків більше не чули. Рендом кивнув головою, показуючи, що приймає моє старшування, коли я махнув йому, аби він ішов за мною, і подавсь у бік вогнища, вглиб лісу праворуч.

Збігла майже година, перш ніж ми дісталися табору. Навколо вогнища сиділо четверо чоловіків, ще двоє спали у тіні неподалік. Дівчина, яка була прив'язана до закопаного в землю стовпа, сиділа, повернувши голову в протилежний од нас бік, і коли я краще розгледів полонянку, мені від подиву аж серце тьохнуло.

— Хіба це можливо?.. — прошепотів.

— Угу, — теж тихенько сказав Рендом, — думаю, так.

А потім вона повернула до нас голову, і я пересвідчивсь у своїй правоті.

— Дейдра!

— Ну, і чим проштрафилося наше стерво? — запитав Рендом. — Судячи з того, у що вбрані ці хлопці, припускаю, що вони ведуть її назад в Амбер.

Люди, які супроводжували Дейдру, були одягнуті у чорне, червоне та срібне. З козирних карт, а може, й ще звідкись, я знав, що це кольори Еріка.

— Якщо Ерік чекає побачення з нею, — сказав я, — то давай позбавимо його такого задоволення...

— Я ніколи не був шанувальником Дейдри, — озвався Рендом, — але знаю, що ти іншої думки про неї, а тому... — і він витягнув із піхов меч.

Те саме зробив і я.

— Приготуйся, — попередив я Рендома, узявши меч напоготів. І ми налетіли на них. За дві хвилини все закінчилося.

Дейдра дивилася на нас, і при світлі вогню її лице здавалося спотвореною маскою. Вона плакала і сміялася, голосно й налякано вигукувала наші імена. Я перерізав пута і допоміг їй підвестися.

— Наші вітання, сестричко! Не бажаєш піти разом із нами в Амбер?

— Ні, — відповіла вона. — За порятунок я вам дякую, але волію триматися подалі від Амбера. Та й ви туди не на прогулянку зібралися, хіба не так?

— Трон Амбера чекає на переможця, — повідомив Рендом. Для мене це було новиною. — А ми — зацікавлена сторона.

— Якщо у вас є клепка в голові, ви обминете цей престол десятою дорогою — і проживете довше, — порадила Дейдра.

Вона була страшенно гарною, хоча дещо втомленою і брудною.

Я обійняв її за плечі, бо мені захотілося це зробити, і притиснув до себе. Рендом надибав десь міх із вином, і ми дружно випили.

— Ерік — єдиний принц в Амбері, — повідомила Дейдра, — і військо вірне йому.

— Я не боюся Еріка, — відповів я, хоча насправді вже не був аж так у цьому впевнений.

— Він нізащо не пустить тебе до Амбера, — сказала вона. — Я була його полонянкою, поки, два дні тому, не натрапила на потаємний хід. Думала, що зможу перечекати в Тінях, поки вляжеться ця метушня, однак у такій близькості від реального світу це практично неможливо. Тож уже сьогодні вранці опинилася в руках його хлопців. Коли б мене повернули назад, гадаю, ніщо не заважало б йому вбити мене, тож не знаю... Словом, у будь-якому разі я в цьому місті була б не більше, ніж лялькою. Ерік, мабуть, буде казитися, та знов-таки, не впевнена в цьому.

— А що Блейз? — доправився Рендом.

— Він наганяє з Тіней різну погань, і Ерік страшенно стурбований. Однак Блейз ще не воював з Еріком на повну силу, і це також тривожить Еріка, й важко зрозуміти, кому дістануться корона та скіпетр, хоч Ерік і тримає його безперервно у правій руці.

— Зрозумів. Про нас він коли-небудь щось казав?

— Про тебе, Рендоме, ні. А про Корвіна — так. Ерік ще досі боїться повернення Корвіна. Якщо йти далі на Амбер, то миль зо п'ять від нас дорога ще порівняно спокійна, зате далі що не крок, то загроза. Що не камінь, то пастка, що не дерево — засідка. Усе через Блейза і через Корвіна. Ерік хотів, щоб ви дійшли до цього місця, бо звідсіля не почаклуєте з Тінями, та й від влади його тут непросто сховатися. Потрапити в Амбер, обминувши всі пастки Еріка, — ви про таке і мріяти не смійте!

— Але ж ти втекла...

— Зі мною — інша річ. Я втікала з Амбера, а ви йдете в Амбер. Та й за вами він навряд чи стежитиме так, як за мною. Бо, по-перше, я жінка, а по-друге, не претендую на трон. Однак і я не втекла, як бачите.

— Уже втекла, сестричко, — мовив я, — і будеш вільною, допоки мій меч спроможний заступитися за тебе.

Дейдра поцілувала мене в чоло і стиснула мою руку. Мені завжди подобалося, коли вона так робила.

— Б'юсь об заклад, за нами стежать, — сказав Рендом, і за його знаком ми розчинилися в темряві.

Залігши під кущем, почали пильно вдивлятися туди, звідки щойно прибули.

Невдовзі наше перешіптування довело мені, що приймати рішення мав я. Питання, що тривожило нас, було дуже простим: що далі?

Однак воно було й життєво важливим, і зволікати з відповіддю я не міг. Знав, що не можу покластися на них, навіть на милу Дейдру, та якщо вже бути з кимось відвертим, то тільки з ними: принаймні Рендом уже по вуха був поглинутий тією самою справою, що я, а Дейдра... Дейдра — моя улюблена сестра.

— Дорогі родичі! — звернувсь я до них. — Мені треба зізнатися вам... — Я й незчувсь, як правиця Рендома лягла на руків'я меча. Ось наскільки можна довіряти одне одному!.. Я уявив, як вихориться у нього в голові: «Корвін завів мене сюди, щоб зрадити...»

— Якщо ти завів мене сюди, щоб зрадити, — проказав Рендом, — не сподівайся, що пощастить узяти живим.

— Ти смієшся? — здивувавсь я. — Мені потрібна твоя допомога, а не голова. А сказати хочу ось що: не маю найменшої гадки, що тут у вас коїться! Про щось здогадуюсь, але не можу до пуття сказати, ні де ми, ні що таке Амбер, і з якого такого дива ховаємося в кущах від чиїхось молодчиків. Як на те вже пішло, то навіть не знаю, хто я такий!

Запала з біса довга тиша. Потім Рендом пошепки запитав:

— Як накажеш тебе розуміти?

— Справді, як? — додала Дейдра.

— А так, — відповів братові, — що я обвів тебе круг пальця, Рендоме. Тобі не здалося дивним, що я всю дорогу тільки те й робив, що вів авто?

— Ти ж у нас за старшого, — мовив Рендом, — от я й думав, що реалізуєш якісь свої плани. Крім того, твоя поведінка в дорозі була осмисленою. Я знав, що ти — це ти, тобто Корвін.

— А я дізнався про це лише кілька днів тому, — зізнавсь я. — Знаю, що всі називають мене Корвіном, але недавно пережив аварію. Не обійшлося без ушкоджень голови — коли стане трохи світліше, покажу вам шрами, — тож у мене прогалини в пам'яті. Нічого не розумію, коли ви теревените про якісь Тіні. Та й про Амбер, якщо чесно, пригадую дуже мало. Єдине, що залишилося в пам'яті, — це мої родичі, та ще той факт, що нікому з них не можу довіряти. От і вся моя сумна історія. Що тут можна зробити?

— Боже мій! — вигукнув Рендом. — О, тепер бачу! Тепер розумію ті дрібнички, що збивали мене з пантелику в дорозі... Цікаво, як тобі вдалось обдурити Флору? Наче малу дитину!

— Думаю, пощастило, — не став вихвалятись я, — плюс трохи інтуїції... Хоча, ні! Просто Флорі бракнуло клепки в голові. Але хай там що, ви мені справді потрібні.

— Як думаєш, ми звідси можемо втекти у Тіні? — запитала Дейдра. Зверталася вона явно не до мене.

— Можемо, — сказав Рендом, — але я проти. Мені хочеться бачити Корвіна в Амбері, а Ерікову голову — на палі. Щоб справдилось і перше, і друге, напевне, варто ризикнути. Тож я проти повернення в Тіні. А ти, якщо хочеш, вертайся. Ви всі говорите, що я слабак і пустодзвін. От ми це й перевіримо. Якщо я вже взявся до справи, то треба її завершити.

— Дякую, брате, — сказав я.

— Зустрітися при місяці — не до добра, — підсумувала Дейдра.

— Ти так і залишалася б прив'язаною до стовпа, — сказав Рендом. Дейдра промовчала.

Ми продовжували лежати, й невдовзі на таборище вийшло троє воїнів. Вони роззирнулися. Потім двоє з них припали до землі й почали принюхуватися.

Після того вони подивились у наш бік.

— Верви, — прошепотів Рендом, коли ті рушили до нас.

Крізь пітьму я дивився на них. Верви попадали накарачки, і місячне сяйво дивним світлом заграло на їхніх сірих одежах. А вже за мить на нас, хижо сяючи, дивилося три пари очей наших переслідувачів.

Я прохромив срібним клинком першого вовка — і тишу розтяв людський зойк. Рендом з розмаху обезголовив іншого, а Дейдра, на превеликий мій подив, підняла у повітря третього і з огидним хрустом переламала його хребет через своє коліно.

— Швидко, свого меча! — крикнув Рендом; я проткнув двох їхніх жертв срібним лезом, і тишу в лісі знову розітнули людські зойки.

— Вшиваймося звідси негайно! — скомандував Рендом. — Сюди!

І ми пішли за ним.

— Куди йдемо? — запитала Дейдра, коли ми вже з годину, намагаючись залишатися непоміченими, продиралися через чагарники.

— До моря, — відповів Рендом.

— Чому?

— Бо в ньому Корвінова пам'ять.

— Де? Як?

— Де-де — у Ребмі.

— Там вони вас уб'ють, а вашими мізками нагодують рибу.

— Я не збираюся йти аж до кінця. Тобі доведеться ще вийти до моря та переговорити із сестрою твоєї сестри.

— Ти хочеш, щоби він знову пройшов через Лабіринт?

— Так.

— Але ж ризик...

— Я знаю... Слухай, Корвіне, — повернувся до мене Рендом, — відколи ми зустрілись у Флори, я не маю, чим тобі дорікнути. Але якщо раптом виявиться, що ти — ніякий не Корвін, тобі гаплик. Хоча ти, мабуть-таки, Корвін. Не можеш бути кимось іншим. Суджу з того, як ти поводився, навіть не знаючи, хто такий. Ризикни, спробуй подолати місце, котре ми звемо Лабіринтом. Це допоможе тобі відновити всю пам'ять. Ну то як, не боїшся?

— Може, й ні, — сказав я. — А що то таке — Лабіринт?

— Ребма — це місто-привид, — пояснив Рендом. — Підводне відображення Амбера. Усе, що є в Амбері, як у дзеркалі, відбивається в Ребмі. Там мешкають піддані Левелли, живуть так само, як у Амбері. Вони ненавидять мене, адже колись я тут бешкетував, тож, мабуть, не піду з тобою. Якщо будеш з ними відвертим і, може, натякнеш на свою місію, вони, найімовірніше, дозволять тобі пройтися Лабіринтом Ребми, котрий, хоча він лише віддзеркалює Амбер, впливатиме на тебе так само, як він. Тобто, якщо ти насправді син нашого батька, Лабіринт дасть тобі силу мандрувати поміж Тінями.

— А як ця сила мені посприяє?

— Вона допоможе тобі зрозуміти, хто ти такий.

— Тоді згоден.

— От і молодець! У такому разі нам треба йти на південь, нікуди не звертаючи. До сходів — кілька днів дороги... Дейдро, ти підеш із нами?

— Так, я піду з братом Корвіном.

Я знав, що вона відповість ствердно, й дуже зрадів з її слів. Мені було і страшно, і радісно.

Уся ніч минула для нас у дорозі. Ми обминули три військових загони, а вранці знайшли печеру і полягали спати.

5

Ще дві ночі ми йшли до чорно-рожевих пісків величного моря. На ранок третього дня ступили на берег. Напередодні увечері вдало проскочили перед носом невеличкого загону. Одначе ми не дуже поспішали виходити на видноту, поки не було точно знайдено потрібне місце — Фаєла-біонін — тобто Сходи до Ребми, звідки, швидко й безпечно, ми зійшли б до самісіньких сходів.

Вранішнє сонце відкидало міріади сліпучих іскор на колихкі піняві води, їхній танок сліпив наші очі, тож годі було роздивитися, що ж ховається там, під поверхнею. Два дні ми харчувалися тільки фруктами, котрі запивали водою, і я був голодний як вовк, однак усе забув, побачивши берег — широкий, похилий, помережаний смугами, з несподіваними поворотами та підйомами коралових, оранжевих, рожевих і червоних барв; із вкрапленнями черепашок, корабельних уламків та дрібних, до блиску відшліфованих водою камінців. Море за берегом, блакитно-золотисто-пурпурове, то здіймалося, то опускалося з лагідним хлюпанням, і радісно струмів під фіолетовими небесами легкий, благословенний бриз.

Гора Колвір у сяйві світанку, що в усі часи тримала Амбер, наче мати дитя, була миль за двадцять ліворуч, на північ од нас. Сонце позолотило її, накривши місто веселковою вуаллю. Позирнувши на цю гору, Рендом скрипнув зубами й відвернувся. Напевне, я зробив те саме.

Дейдра торкнула мене за руку, махнула головою та пішла на північ, паралельно до лінії берега. Ми з Рендомом рушили за сестрою. Наскільки я міг зрозуміти, мали йти, поки не трапиться відомий їй орієнтир.

Пройшли зо чверть милі, коли раптом здалося, що земля під ногами легенько двигтить.

— Коні гупають! — просичав Рендом.

— Дивіться! — вигукнула Дейдра. Задерши голову, вона вказувала на якийсь предмет угорі.

Я поглянув туди.

У небі над нами ширяв орел.

— Ще далеко? — поцікавивсь я.

— Он до тієї купки, — показала Дейдра, і футів за сто від нас я побачив невелику, футів вісім заввишки, усічену піраміду, що була складена з великого сірого кругляка, битого вітром, піском і водою.

Стукіт копит поближчав, а потім озвався мисливський ріг, хоча й не таким звуком, як у Джуліана.

— Мерщій! — крикнув Рендом, і ми всі троє кинулися бігти.

Коли подолали кроків з двадцять, орел спустився. Він шугонув на Рендома, але той виставив клинок і махнув перед птахом. Тоді орел накинувся на Дейдру.

Видобувши меч із піхов, я спробував ударити пернатого нападника. Полетіло пір'я. Орел злетів — і знов упав на нас, і цього разу мій клинок ударивсь об щось тверде. Птах ніби впав, однак сказати це напевне я не міг — нам було не до нього. Цокання копит стало вже чітким і гучним, а ріг лунав зовсім близько.

Ми порівнялися з пірамідою, і Дейдра, повернувши праворуч, побігла в бік моря.

Я не збирався перечити людині, котра, схоже, знала, що робить. Продовжуючи бігти за нею, краєм ока побачив вершників.

Вони були ще далеко, але їхні коні щодуху скакали морським берегом. Валували собаки, сурмили роги, а ми з Рендомом гнали, наче очманілі, й, слідом за сестрою, з розгону влетіли у пінявий приплив.

Були вже до пояса у воді, коли Рендом сказав:

— Якщо залишуся тут, то мені смерть, а піду з вами — також смерть.

— Перше неминуче, — сказав я, — у разі ж другого, можливо, вдасться щось придумати. Ходімо!

І ми пішли. Ступали якоюсь кам'янистою поверхнею, котра спускалась у море. Я не знав, як будемо дихати, коли весь час ітимемо по ній, та, схоже, Дейдру це нітрохи не тривожило, і мені довелося вирішити не забивати собі голову марними переживаннями.

Щоправда, виходило це в мене так собі.

Коли вода завирувала вже на рівні голови, я не на жарт стривоживсь. Однак Дейдра вперто ступала вперед, спускаючись дедалі нижче, і я йшов за нею, а за мною — Рендом. Щокілька футів дно робило уступ. Ми спускалися величезними сходами, і називалися вони, я пригадав, Фаєла-біонін.

Ще крок — і мене з головою накриє вода, а Дейдра вже зникла під поверхнею хвиль.

Отож, я вдихнув повні груди повітря, ступив крок уперед — і море зімкнулося наді мною.

Сходи тягнулися під водою, і я йшов по них далі. Вода зовсім не виштовхувала вгору, наче поплавок, і мене це неабияк дивувало. Моя постава залишалася прямою, і я спокійно крокував сходами, немов вони були не в морі, а на земній поверхні, хоча вода й уповільнювала рухи. Цікаво, розмірковував, а що буде тоді, коли я вже не зможу стримувати дихання?

Над головами Рендома та Дейдри підіймалися бульбашки повітря. Я намагався зрозуміти, що ж обоє там роблять, однак мені це не вдалось. Їхні груди підіймалася та опускалися, мовби нічого й не сталося.

Коли від морської поверхні нас відділяло вже футів з десять, Рендом, який тримався ліворуч, обернувся до мене — і я почув його голос. Відчуття було таке, немов я притиснувся вухом до дна ванни, і кожне його слово долітало, наче звук від удару, коли хтось гамселив по її стінці.

Однак я справді чітко чув усе.

— Не знаю стосовно коней, але дуже сумніваюся, що переслідувачам удасться пустити за нами собак, — сказав Рендом.

— Як ви примудряєтеся тут дихати? — так-сяк видушив із себе я. Здавалося, що говорив хтось на віддалі.

— Розслабся, — швидко мовив брат. — Просто видихни й нічого не бійся. Дихай спокійно і не хвилюйся, тут головне — залишатися на сходах.

— Хіба так буває? — здивувавсь я.

— Коли дійдемо до потрібного місця, ти все зрозумієш, — запевнив мене Рендом, і голос його, що пробивався крізь колихку зелену прохолодну масу, віддзвонював, як металевий камертон.

Ми встигли спуститися вже футів на двадцять. Видихнувши трохи повітря, я обережно зробив короткий вдих.

Із моїми відчуттями все було гаразд, тож вдихнув ще трохи, потім видихнув... Тепер і над моєю головою танцювали повітряні бульбашки, однак дискомфорту від цього я не відчував.

Спустилися ще футів на десять. Тиск води, замість того, щоб збільшуватися, залишався незмінним. Сходи, якими ми ступали, немов огортав зеленавий туман. Вони безперервно вели вниз. Прямі, як стріла. Знизу, з-під водяної товщі, пробивалося дивне світло.

— Якщо встигнемо проскочити під аркою, то вважай, що ми в безпеці, — сказала сестра.

— Ви в безпеці, — уточнив Рендом, і я подумав: чим він устиг відзначитись у Ребмі, що його тут так «люблять»?

— Якщо коні ще не ходили цими сходами, то переслідувачам доведеться йти за нами пішки, — сказав Рендом. — Тоді ми їх точно випередимо.

— Якщо вони спішаться, то який узагалі сенс пускатися за нами? — підтримала Дейдра.

Ми пришвидшили крок.

Коли відстань од нас до поверхні сягнула футів п'ятдесят, вода навколо стала чорною і крижаною. Однак те сяйво, яке струміло спереду й знизу, подужчало, а ще кроків за десять я нарешті побачив, що саме його випускало.

Праворуч височіла колона, увінчана кулею, і ця куля променилася світлом. Через п'ятнадцять східців така сама колона стояла ліворуч. Ще за п'ятнадцять сходинок — колона праворуч, потім знову ліворуч, і так далі.

Коли ми порівнялися з колонами, вода потеплішала, почіткішали й обриси сходів. Вони були білі, з рожевим та зеленим відливом, на вигляд — наче мармурові, але, незважаючи на перебування у воді, поверхня їхня не ослизла. Завширшки ці сходи мали футів п'ятдесят, а обабіч — широке поруччя з того самого каменю.

Ми йшли, а повз нас пропливала риба. Обернувшись назад, ніякої погоні я не побачив.

Вода навколо посвітлішала. Коли ми дійшли до першої колони, я второпав: те, що вважав кулею, насправді нею не було. Просто розум людини влаштовано так, що він будь-яке явище намагається пояснити просто і якнайдоступніше. А на вершечку колони, танцюючи, палахкотіло полум'я — високе, футів зо два догори, — від чого вся колона скидалася на велетенський смолоскип. Я вирішив відкласти рбзпити на потім, аби не розпорошувати дихання (хоча це прозвучить дико), украй потрібне для швидкого спуску.

Після того, як ми ступили в таку алею світла і проминули ще шість колон, Рендом сказав:

— За нами погоня.

Повернувши голову, я побачив кілька віддалених постатей, які також спускалися сходами. Четверо з них були верхи на конях.

Скажу вам чесно, дуже дивне відчуття, коли ти під водою смієшся і чуєш свій голос!

— Ласкаво просимо, — мовив я і потягнувся до клинка. — Тепер, коли ми подолали таку відстань, почуваюся сповненим сил!

Але крок ми пришвидшили. Вода ліворуч і праворуч од нас стала темною, мов чорнило. Світло було тільки на сходах, і ми бігли цими сходами, як навіжені. Попереду, ще далеко від нас, я побачив щось схоже на велику арку.

Дейдра перестрибувала по дві сходинки нараз. Сходи, вода — усе здригалося від цокання кінських копит, що лунало за нашими спинами.

Збіговисько озброєного люду, заповнивши весь простір від поруччя до поруччя, було вище й далі, ніж ми. Від загального натовпу відділилося четверо вершників, і зараз вони стрімко наближалися до нас. Дейдра бігла вперед першою, ми — за нею. Я тримав правицю на руків'ї меча, готовий будь-якої миті вихопити його з піхов.

Три, чотири, п'ять... Ми проминули не один ліхтар, перш ніж я знову озирнувсь і побачив вершників, від яких нас відділяло футів п'ятдесят. Піших переслідувачів уже майже не було видно. Попереду височіла арка, до неї залишалося пройти дві сотні футів. Вона була велика і блискуча, немов покрита алебастром, з вирізьбленими на ній тритонами[20], морськими німфами, русалками та дельфінами. І з того боку її нібито стояли люди.

— Їм, напевне, цікаво, що нас сюди привело...

— Якщо не встигнемо, то наша поява буде цікавою хіба що схоластам, — відповів я йому, щодуху поспішаючи до арки. Обернувшись, побачив, що відстань між нами та вершниками скоротилася футів на десять.

Тоді я вихопив меч, і він зблиснув у світлі колони-«смолоскипа». Рендом зробив те саме.

Ще через двадцять сходинок копита застукали так, що зелена вода пішла ходором, і ми, аби нас не посікли клинками, кинулися бігти.

Ще трохи — і вони порівняються з нами. Зараз арка була позаду, нас відділяла від неї якась сотня футів, але якщо ми не відіб'ємося від цієї четвірки, то буде байдуже, чи сто футів до неї, чи сто миль.

Коли вершник, який скакав на мене, змахнув мечем, я пригнувся. Праворуч від цього переслідувача і трохи позаду був іще один вершник, тож, цілком зрозуміло, я змістився ліворуч, ближче до поруччя. Меч ворога був у правій руці, тож, щоби вдарити мене зліва, йому потрібно було розвернутися корпусом.

Коли він ударив, я, перебуваючи у кварті[21], відбив його удар і швидко вдарив сам.

Роблячи випад, суперник сильно нахилився, й вістря мого клинка увійшло йому в шию з правого боку.

Потужний струмінь крові піднявся, немов багряний дим, закрутивсь у зеленавому світлі. Яка досада, подумав навіжено я, що цього не бачить Ван Гог![22]

Кінь промчав мимо мене, і я скочив на другого вершника ззаду. Він обернувся, відпарирував мій удар, але швидкість руху переслідувача, помножена на силу мого удару, таки вибили його із сідла. Коли супротивник упав, я підчепив його ногою, і він поплив. І поки висів наді мною, я знову напав, і ворог удруге відбив мій удар, та це відкинуло його за поручень, де тиск води був набагато більшим, аніж на сходах. Я почув несамовитий крик, а потім стало тихо.

Тоді я обернувся до Рендома, який убив коня і вершника, а тепер бився з другим, спішеним. Поки я підійшов до них, він убив і його й зараз стояв та сміявся. Кров, кружляючи, розпливалася над ними, і раптом я зрозумів, що справді знав божевільного, сумного Ван Гога, й справді стало дуже прикро, що він не міг увічнити таку картину.

Ті, які йшли, були футів за сто від нас, і ми розвернулися та помчали до арки. А Дейдра вже пройшла під нею.

Ми бігли — і втекли від них. І ліворуч, і праворуч од нас стояли озброєні люди, тримаючи напоготів мечі, й наші переслідувачі повернули назад. Тоді ми вклали мечі в піхви, і Рендом сказав:

— Наша взяла!

Ми підійшли до людей, які вийшли заступитися за нас.

Рендом одразу ж отримав наказ здати зброю і, знизавши плечима, скорився. Двоє людей обступили його по боках, ще один став іззаду, і ми продовжили спускатися сходами.

Тут, у товщі води, я майже втратив відчуття часу, однак мій внутрішній годинник підказував, що до арки ми йшли під водою не менше п'ятнадцяти й не більше тридцяти хвилин.

Перед нами височіли золоті ворота Ребми. Ми пройшли через них. І вступили у місто.

Усе було огорнуте зеленим маревом. Стояли будівлі, всі як одна тендітні й у більшості своїй високі, розташовані в певному порядку, їхні кольори теж не здавалися випадковими, і коли мої очі дивилися на це розмаїття, розум гарячково намагавсь осягнути зміст побаченого й видобути із закапелків пам'яті спогади, на які воно мало б наштовхнути. Однак сеанс пригадування закінчився нічим, якщо не брати до уваги знайомого болю, який проймав мене щоразу, коли я силкувався щось пригадати й це у мене не виходило або виходило лише наполовину. І все-таки знав: мені вже доводилося гуляти цими вулицями, а якщо не цими самими, то дуже схожими на них.

Рендом, відколи його взяли під варту, не зронив ані слова. Уся мова Дейдри звелася до запитання, чи тут наша сестра Левелла. І їй відповіли, що так, саме зараз Левелла перебуває у Ребмі.

Тимчасом я знічев'я розглядав наш супровід. Усі чоловіки мали зелене, лілове або чорне волосся та зелені очі, крім одного, кароокого. З одягу на всіх були тільки лускаті бриджі, плащі й нагрудники у вигляді схрещених смуг. Мали короткі клинки, запхані за черепашкові пояси. Тіла в підводних мешканців були практично безволосими. Ніхто не розмовляв зі мною, хоча кілька чоловіків роздивлялися мене, хто з цікавістю, хто з ворожістю, а крім того, ніхто не відібрав у мене меча.

Коли ми опинилися в місті, нас повели широкою вулицею, котру освітлювали такі самі колони-смолоскипи, як і ті, що були на Фаєла-біонін, тільки наставлені густіше. Через восьмикутні кольорові вікна будинків на нас дивилися тутешні люди, а мимо пропливали різноколірні риби. Коли ми повернули за ріг, нас накрила, наче свіжий вітерець, прохолодна течія; через кілька кроків її змінила течія тепла, подібна до літнього вітру.

Нас привели в палац у центрі міста. Я знав цей палац, як рука знає рукавицю, запхану за пояс. Це було точне відображення палацу в Амбері, тільки дещо спотворене зеленавим серпанком і численними дзеркалами, найнесподіванішим чином умонтованими в стіни зовні та всередині. У скляній залі на троні сиділа жінка, яку я ще не до кінця забув. Вона мала зелене волосся, де-не-де помережане срібними нитками; очі, круглі, як пара нефритових місяців; розльотисті, ніби чайчині крила, оливкові брови. Малий ротик, вузьке підборіддя, широкі вилиці та круглі пухкі щоки. Чоло її оповивав вінець із білого золота, на шиї — кришталеве намисто з сапфіром, що виблискував у западинці між гарними, нічим не прикритими грудьми із зеленкуватими сосками. Лускаті бриджі блакитної барви оперізував срібний пояс, а у правій руці вона тримала скіпетр із рожевого коралу. На кожному пальці була каблучка, і на кожній каблучці виблискував синій або блакитний самоцвіт. Усі камені — різних відтінків. Змірявши мене суворим поглядом, жінка запитала:

— Вигнанці Амбера, що потрібно вам тут?

Голос її був шиплячий, м'який, дзюркотливий.

Першою заговорила Дейдра:

— Ми рятуємося від гніву принца, який править в істинному місті, — Еріка! Щиро кажучи, ми всі бажаємо його падіння з трону. Якщо тут Ерік у повазі, ми пропали, віддавшись у руки наших недругів. Однак мені чомусь здається, що його тут недолюблюють. Тож ми прийшли попросити в тебе допомоги, благородна Мойро...

— Я не збираюся давати вам війська, щоб ви напали на Амбер, — відповіла вона. — Чи не знаєте, що коли там запанує хаос, він відіб'ється у моєму королівстві, як у дзеркалі?

— Мила Мойро, але ж ми геть не мали наміру просити в тебе військо, — продовжувала Дейдра, — те, чого хочемо від тебе, не вартуватиме нічого ні тобі самій, ані твоїм підданим.

— Ну то кажи! Чи, може, не знаєш, що Еріка тут ненавидять майже так само, як цього жевжика, котрий стоїть коло тебе ліворуч, — із цими словами Мойра повела рукою в бік мого брата, який зухвало, з викликом дивився на цю жінку, розтягнувши кутики губ у легкій іронічній посмішці..

Якщо Рендом і мав поплатитися — хай би яка була ціна — за те, що колись накоїв, то намірявся зробити це як справжній принц Амбера. Несподівано я пригадав, що кілька століть тому така доля спіткала трьох моїх братів. Отже, коли настане час розплати, Рендом знущатиметься з них, реготатиме, хоч у роті буде солоно від крові, а вмираючи, він накладе незворотне прокляття, і воно справдиться. Мені такі прокляття також були під силу, пригадалось, і якщо доведеться, якщо такого потребуватимуть обставини, я неодмінно скористаюся цим.

— Те, що хочу попросити, — продовжила Дейдра, — стосується мого брата Корвіна, який є також братом принцеси Левелли, котра мешкає тут із тобою. Гадаю, ви не мали з ним якихось непорозумінь...

— Це правда. Але чому він сам не скаже?

— У тім-то й річ, вельмишановна володарко, що це також проблема. Він не скаже, бо не знає, що має казати. Коли Корвін мешкав у Тінях, його спіткало там серйозне лихо, яке спричинило прогалини в пам'яті. Ми, власне, і прийшли сюди, щоб освіжити її, аби він зумів пригадати все те, що було з ним колись, у минулому, бо лише тоді матиме достатньо сил для протидії Ерікові, який править в Амбері.

— Продовжуй! — наказала жінка на троні, уважно розглядаючи мене очима, прикритими густими віями.

І Дейдра продовжила:

— У твоєму палаці є зала, в якій майже ніхто не буває. Там на долівці накреслена вогняними лініями точна копія того, що ми називаємо Лабіринтом. Пройти його і залишитися живим можуть тільки син або дочка покійного володаря Амбера. Зате той чи та, хто пройде Лабіринт, отримує владу над Тінями... — Мойра закліпала очима, і я мимохіть подумав: цікаво, скільки підданих вона вже примусила піти в згадану залу, щоб здобути для Ребми хоч би трохи тієї могутньої сили? Звісно, це все марно. — Ми думаємо, — казала далі Дейдра, — якщо Корвін пройде Лабіринт, то пригадає ті часи, коли був принцом Амбера. Піти до Амбера він не може, а Ребма — єдине місце, де, знаю, є такий Лабіринт. За винятком, звичайно, Тірна Ногта, але ж тобі відомо, що туди нам зась.

Мойра перевела погляд з моєї сестри на Рендома, а потім повернулася до мене.

— А Корвін бажає цього? — запитала вона.

— Цілком, повелителько, — відповів я з поклоном, і вона нарешті всміхнулася.

— Чудово, не заперечую! Однак за межами мого королівства не зможу ручатися за вашу безпеку, — попередила Мойра.

— Що ви, ваша величносте, — сказала Дейдра, — ми й гадки не мали набридати вам проханнями, наша безпека — наш клопіт!

— Тільки Рендома це не стосується, — уточнила Мойра. — Тут він буде у повній безпеці.

— Як тебе розуміти? — запитала Дейдра, бо, звісно, за таких обставин Рендом не міг нічого говорити від себе.

— Ти не можеш не пам'ятати, — відповіла Мойра, — як принц Рендом одного чудового дня завітав у моє королівство як друг, а потім поспіхом покинув його, прихопивши із собою мою дочку Морґанту.

— Я чула якісь балачки про це... Але, повелителько Мойро, не впевнена, що такі чутки спираються на правду.

— Це таки правда, — запевнила Мойра. — І через місяць моя дочка повернулася до мене. Вона наклала на себе руки за кілька місяців після того, як народила сина Мартіна. Що ти можеш сказати на це, принце Рендоме?

— Нічого, — відповів Рендом.

— Коли Мартін досягнув повноліття, — додала Мойра, — знаючи, що він по крові — принц Амбера, то вирішив пройти Лабіринтом. Мартін — єдиний із усіх моїх людей, кому це вдалося. Після того він подавсь у Тіні, й відтоді я його більше не бачила. А на це що скажеш, повелителю Рендоме?

— Нічого, — повторив мій брат.

— Отже, мушу тебе покарати, — провадила Мойра. — Ти одружишся з тією жінкою, котру я сама тобі виберу, і проживеш із нею рік у мене в королівстві. А не згідний — готуйся до смерті! Ну, Рендоме, що ти на це мені мовиш?

Нічого не відповівши, Рендом тільки коротко кивнув на знак згоди.

Мойра вдарила скіпетром по бильцю бірюзового трону.

— Чудово! — сказала вона. — Так тому й бути.

Так воно й сталося.

Щоб відпочити з дороги, ми подалися до палат, котрі відвела нам Мойра. Незабаром на порозі моєї палати постала і господиня.

— Мої вітання, Мойро! — сказав я.

— Лорде Корвіне з Амбера, — мовила вона, — я часто думала про зустріч із тобою!

— Я теж, — збрехав я.

— Твої подвиги стали легендою...

— Дякую, але я їх майже всі забув.

— Мені можна зайти?

— Авжеж, — і я відступив убік.

Вона зайшла до розкішно вбраної кімнати, яку відвела мені. Присіла на краєчок оранжевої канапи.

— Коли хочеш пройти Лабіринт?

— Якнайшвидше!

Вона обміркувала мої слова, а тоді запитала:

— А в яких саме Тінях ти був?

— Дуже далеко звідси, — сказав я, — в такому місці, котре навіть полюбив.

— Як дивно, що шляхтич із Амбера зберіг у собі цю здатність.

— Яку здатність?

— Щось любити, — відказала вона.

— Ну, може, я невдало висловився...

— Я так не вважаю, — заперечила Мойра, — адже балади Корвіна по-справжньому торкають струни серця.

— Ти дуже великодушна...

— ...і справедлива, — закінчила вона речення.

— Колись я присвячу тобі баладу.

— А чим же ти займався, поки жив у Тінях?

— Здається мені, мадам, що там я був професійним солдатом. Бився на боці тих, хто платив мені. Та ще складав слова й писав музику, створивши не одну тепер відому пісню.

— Як на мене, то і перше, і друге — логічно та природно.

— Скажи, а що чекатиме на мого брата Рендома?

— Він одружиться з однією з моїх підданих — дівчиною, яку звати Віалла. Вона сліпа й не має жодного залицяльника.

— А ти впевнена, що то найкращий варіант для неї? — запитав я.

— Це заміжжя возвеличить її, — сказала Мойра, — навіть при тому, що за рік він покине Віаллу і вже ніколи не повернеться до неї. Бо що про нього не казали б, а Рендом таки принц Амбера.

— А якщо вона у нього закохається?

— Гадаєш, його хтось може полюбити?

— Ну, я люблю його — як брата.

— Уперше в житті доводиться чути від сина Амбера таке зізнання, і єдине, чим можу пояснити його, — це твоя поетична натура.

— Пояснюй, чим хочеш, — погодивсь я, — але треба бути дуже впевненим, що дівчину це повністю влаштовує.

— Я вже про це подумала, — сказала Мойра, — і я в цьому впевнена. Якого болю він їй не завдав би, вона це все переживе, а коли він залишить палац, Віалла буде далеко не останньою дамою при моєму дворі.

— То нехай буде так, — сказав я й відвернувся, відчувши, як мене проймає сум — сум за дівчину, звісно.

— Ти, лорде Корвіне, єдиний принц Амбера, якого я могла б підтримати, — сказала Мойра мені. — І ще, можливо, Бенедикта. Та вже двадцять два роки про нього ні звістки, і, мабуть, тільки Ліру відомо, де покояться його кістки. Дуже шкода.

— Я не знав... У мене зараз повна каша в голові. Ти потерпи вже, будь ласка. Дуже сумуватиму за Бенедиктом, якщо його справді нема серед живих. Він — мій військовий наставник, навчив володіти всіма видами зброї. Та Бенедикт був добрим.

— Як і ти, Корвіне, — Мойра, узявши мене за пояс, притягнула до себе.

— Ні, не дуже, — відповів я, сідаючи поруч із нею на канапі.

Потім вона прошепотіла:

— У нас до обіду ще є час...

І припала до мене плечем, що було напрочуд м'яким.

— А коли тут обід? — поцікавивсь я.

— Тоді, коли дам команду, — відповіла Мойра і зазирнула мені у самісінькі очі.

Отож, я притягнув її до себе і взявся навпомацки шукати пряжку пояса, що оперізував м'який живіт Мойри. Під поясом було ще м'якше, а волосся вона мала зеленого кольору.

На цій самій канапі я присвятив їй баладу. Губи Мойри відповідали без слів.

* * *

Коли ми пообідали — якщо буде слушна нагода, неодмінно розповім, як я, єдиний у цьому товаристві, ще й вчився їсти під водою, — то вийшли з-за столу, що був накритий у високій мармуровій залі, прикрашеній рибальськими сітями й канатами червоної та коричневої барв, і пройшлися вузьким коридором назад, а потім почали спускатися дедалі глибше, уже й нижче за море. Спочатку йшли спіральними сходами, що звивались у цілковитій темряві, хоча самі й світилися. Рендом зробив кроків із двадцять, тоді спересердя вигукнув:

— Чорт! — зійшов у воду і поплив попри сходи наниз.

— Так скоріше, — всміхнулася Мойра.

— А нам ще йти та йти, — сказала Дейдра. Довжину цього шляху вона знала з амберського досвіду.

Тоді ми теж зійшли зі сходів і поплили донизу, через темряву, попри підсвічені кручені сходи.

Мабуть, хвилин через десять наші ноги торкнулися дна, — дивна річ — ми стояли на твердій поверхні, а вода не штовхала нас угору й узагалі не заважала нашим рухам. Навколо нас палало світло — кілька слабеньких вогників у стінних нішах.

— Якщо Ребма — це відображення Амбера, то чому її води так відрізняються від морів і океанів у інших куточках світу? — запитав я.

— Бо має бути саме так, а не інакше, — відповіла Дейдра, і це мене чомусь роздратувало.

Опинившись у широченній печері, з якої в усіх напрямках розходилися тунелі, ми повернули в один з них.

Не знаю, скільки часу йшли цим тунелем, можу сказати тільки, що було то невимовно довго. Незабаром почали траплятися бокові відгалуження, на одних були двері, на других — решітки, на третіх не було нічого.

Ми пройшли шість таких відгалужень і зупинилися біля сьомого. Вхід до нього перегороджували величезні сірі двері, обкуті металом та вдвоє вищі за мене. При вигляді цих дверей мені раптом згадалось, яких розмірів досягають тритони. Потім Мойра всміхнулася, лише мені одному, дістала зі зв'язки на своєму поясі чималого ключа і запхала його у замкову шпарину.

Однак повернути ключа їй не вдалося. Замок, напевне, уже давно ніхто не відмикав. Рендом щось невдоволено буркнув, і правиця його потягнулася вперед, недбало відкинувши вбік ніжну руку Мойри. Він, міцно затиснувши ключа, почав повертати його.

Нарешті у дверях щось клацнуло. Потім Рендом штовхнув їх ногою, і ми всі дружно зазирнули в таємничу кімнату.

У приміщенні завбільшки з бальну залу побачили викладений Лабіринт. Він був нанесений на чорну й на вигляд гладеньку, мов скло, долівку. Саме той Лабіринт, до якого ми добиралися.

Він мерехтів, коливався, немов холодне полум'я (котрим, власне, й був), і через це вся зала здавалася примарною. Видимі та, напевне, відчутні на дотик, тонкі, хитросплетені лінії вогнистої енергії були здебільшого кривими, але ближче до центру я побачив і кілька прямих. Мені цей Лабіринт нагадував плутаний-переплутаний візерунок, дуже схожий на ті, які, не задумуючись, малюємо олівцем або ручкою, а потім шукаємо, де в них початок чи кінець. Тільки був цей візерунок не у формі чорнильної або олівцевої мазанини, а, так би мовити, в натуральному вигляді. Мені навіть здалося, що там, з протилежного від нас боку, бачу напис «Початок». Лабіринт мав близько сотні ярдів у найвужчому місці та з півтораста ярдів довжини.

У голові забамкали невидимі дзвони, в скронях застукала кров. Лабіринт торкнувся моєї свідомості — й вона відсахнулася від нього. Та якщо я принц Амбера, то цей хитросплетений візерунок мав бути якось закодований у мене в крові, у нервовій системі, в генах, щоб я міг вибрати правильний напрямок, пройти клятий Лабіринт і залишитися живим.

— Сигаретку б мені... — сказав я, і дівчата зайшлися смішком — надто швидко, ніби тільки й чекали нагоди; відчувалося, що спокій дававсь їм непросто.

— Повір, я намагався відрадити її від того, що вона задумала для тебе, — прошепотів я Рендому на вухо. — Але поки що марно.

— Я знав, що ти це зробиш, — кивнув Рендом. — Та нехай тебе це не хвилює. Можу й рік простояти на голові, якщо буде потрібно, а може, мене ще й раніше відпустять, якщо вважатимуть надто нестерпним.

— Дівчину, яку вона для тебе підібрала, звати Вілла. Вона сліпа.

— Знатно, — мовив Рендом. — Шикарний жарт.

— Ти ще не забув нашої розмови про регентство, тобто керування, в разі вакантності престолу?

— Ні.

— Будь ласкавий до неї, пробудь тут увесь рік, і я сповна тобі віддячу, — пообіцяла Мойра.

Ніякої реакції.

Потім Рендом схопив мене за руку і насмішкувато запитав:

— Твоя подружка, так? Як вона тобі?

— То ти згоден? — неквапно вимовляючи слова, запитав я.

— Так.

Ми зупинилися в куті зали, біля початку Лабіринту.

Ступивши наперед, я глянув на ніби вроблену в долівку вогнисту лінію. Вона започатковувалася неподалік від того місця, де стояла моя права нога. Єдиним освітленням зали був вогонь Лабіринту. Вода зусібіч обпікала мене холодом.

Я поставив на стежину ліву ногу. Навколо неї застрибали біло-голубі іскри. Потім поставив праву ногу — й теж одразу, як і застерігав Рендом, відчув, як у мене щось вливається. Зробив ще крок.

Щось затріщало, я відчув, як волосся на голові стає сторчака. Зробив ще крок.

Далі стежка різко загиналась і повертала назад. Ступивши ще десять кроків, відчув, як, увесь час наростаючи, виникає певний опір. Було таке відчуття, ніби переді мною звідкись виріс чорний бар'єр — такий собі згусток матерії, який відштовхував мене назад щоразу, коли я подавався вперед.

Я боровся з цим опором. І раптом зрозумів, що невидимий опір — це Перша Запона.

Якщо подолаю цю перепону, то це вже буде щось, а заразом і гарний знак, що я також — частина Лабіринту. Для того, щоб підняти-опустити ногу, мені довелося докласти нелюдських зусиль, і так було щокроку. Тепер навіть із мого волосся снопами сипались іскри.

Я цілковито зосередився на лінії з вогню. Важко дихаючи, йшов по ній.

Раптом тиск відступив. Запона розступилася переді мною так само несподівано, як і з'явилася. Пройшовши через неї, я щось віднайшов.

Віднайшов якусь частку себе.

Я бачив подібну на пергамент шкіру і вузлуваті, схожі на палиці, кістки жертв Освенціма[23]. Знав, що це таке, бо був колись присутній на Нюрнберзькому процесі[24]. Я почув голос Стівена Спендера, який читав свою поему «Відень»[25], бачив, як ходить по сцені матуся Кураж[26]у день прем'єри Брехтової п'єси... Дивився на ракети, що вилітали із замаскованих пускових шахт Пенемюнде[27], Вандерберґа[28], мису Кеннеді[29], у пісках казахстанського Кизилкуму[30]... Руки мої торкалися Великої Китайської стіни... Ми пили пиво та вино, і Шекспір заявив, що він уже напився й піде поблює... Я вступив у зелені ліси Західної резервації і за день зняв три скальпи... Ми були на марші, дорогою я мугикав легенький мотивчик, що трохи згодом став популярним. Із часом він перетворився на пісню «З моєю білявкою поруч...»[31]. Я пригадував і пригадував своє життя у Тіні, яку тамтешні мешканці називали Землею... Іще три кроки — я тримав закривавлену шпагу, а переді мною лежало троє вбитих чоловіків і гарцював мій кінь, на якому я втік од Французької революції. І далі, далі, ще далі, повертаючись до...

Я ступив іще крок.

Повертаючись до...

До мерців. Вони оточували мене зусібіч. Стояв страшенний сморід — бридкий запах гниючої плоті — і я почув виття собаки, якого забивали до смерті. Хмари чорного диму застеляли все небо, а крижаний вітер сипонув на мене дрібні краплі дощу. В горлі дерло від сухості, руки трусились, а голову пекло вогнем. Важко плентаючись, я йшов сам-один, перед очима все пливло у мареві гарячки, що палила мене. Рівчаки при дорозі були завалені відходами, котячим падлом та випорожненнями з нічних посудин. Торохтячи колесами і бренькаючи дзвоником, мимо мене прокотився віз, на який збирали померлих, оббризкавши мене брудною холоднючою водою.

Не знаю, скільки я так блукав, перш ніж мене взяла за руку якась жінка і я побачив у неї на пальці каблучку із зображенням Мертвої голови. Незнайомка привела мене до свого помешкання, де з'ясувала раптом, що в моїх кишенях — ані шеляга; сам я вже белькотів щось незв'язне. Гримаса страху спотворила її ображене обличчя, зігнавши посмішку з яскравих уст, жінка вибігла геть, а я звалився на її ліжко.

Пізніше — через який час, знову ж таки, не пригадую — прийшов кремезний Чорний Деві — господар дівчини, надавав мені ляпасів і звів мене на ноги. Я вхопився за його правий біцепс і повиснув на чоловікові. Й він напівпоніс-напівпотягнув мене до виходу.

Коли усвідомив, що кремезень збирається кинути мене в холоднечу, я, страх як цього не бажаючи, сильно стиснув його руку. Тримався за неї з усіх сил, котрі ще залишалися в мені, та лопотів щось невиразне і благальне.

Потім, крізь піт та сльози, що заливали очі, я побачив, як страшно скорчилося обличчя чоловіка, і почув дикий крик, що вихопився з-за його почорнілих зубів.

Кістка руки кремезня, саме у тому місці, де я стиснув, зламалася.

Він лівицею відштовхнув мене від себе й, скиглячи, впав навколішки. Я сів на підлогу, і мій розум на мить просвітлів.

— Я... залишаюся... тут, — заявив я йому. — Поки мені не покращає. А ти... пішов геть. Повернешся — вб'ю...

— У тебе чума! — закричав він. — Завтра прийдуть забирати твій труп!

Сказавши це, він сплюнув під ноги, тоді звівсь та, хитаючись, як п'яний, вийшов геть.

Я доповз до дверей і застопорив їх засувом. Потім, так само повзком, повернувся до ліжка — й заснув.

Якщо наступного дня хтось приїздив по мій труп, то, боюся, розчарувався. Бо годин, мабуть, за десять після пережитого, серед глупої ночі, прокинувшись у холодному поту, я зрозумів, що лихоманка відступила. Був хоч і слабкий, зате знову при добрій пам'яті.

Стало зрозуміло, що чуму я переміг. Узяв чоловічий плащ, який знайшов у шафі, прихопив трохи грошей із шухляди стола. Тоді ж, у рік чуми, я йшов до Лондона через нічну пітьму, шукаючи щось...

Не мав жодних спогадів ані про те, хто я, ні про те, що робив там.

Так от воно почалося.

Я здолав уже чималий відрізок Лабіринту; з-під ніг безперервно сипались іскри, сягаючи до висоти колін. Утративши орієнтування, не розумів, з якого боку вихід із зали, де стоять зараз Рендом, Дейдра та Мойра. Енергія струміла через мене, і здавалося, що від неї тремтять навіть очі. А потім наче тисячі маленьких голок уп'ялися мені в щоки, зашийком пробіг холодок, і я міцно зціпив зуби, аби вони не цокотіли.

Виявляється, аж ніяк не аварія була причиною моєї амнезії. Часткову втрату пам'яті я пережив ще за часів Єлизавети I[32]. А Флора, мабуть, думала, що аварія повернула мені мої спомини. Вона знала, в якому я був стані. І раптом мене вразив здогад, що Флора для того й залишалася в цій Тіні, яку звали Землею, аби наглядати за мною. Принаймні це було її першочерговим завданням.

Отже, від XVI століття? Цього я вже не міг сказати. Однак докопаюся до суті.

Я швидко ступив ще шість кроків, обігнув петельний вигин і опинився там, де починалася пряма лінія.

Подальший мій шлях пролягав по цій лінії, і з кожним наступним кроком я відчував, як проти мене виростає нова перешкода. Це була Друга Запона.

Один поворот під прямим кутом... другий, третій...

Я був принцом Амбера. І то щира правда. Мав п'ятнадцять братів, шістьох з них уже не було серед живих. Ще в мене було вісім сестер, і дві з них, а може, й чотири, вже також померли. Значна частина нашого життя минала у Тінях або в належних нам світах. Чи може істота, наділена владою над Тінями, бути творцем свого власного світу? Попри весь свій академізм, це філософське запитання чекало на відповідь. І водночас, незалежно від того, як його пояснила б філософія, у практичному сенсі ми могли виступати творцями.

Знову крива лінія в Лабіринті, рухи мої вповільнились, обважніли, й мені починало здаватися, що я йду через клей.

Раз, два, три, чотири... Я підіймав свої охоплені полум'ям чоботи і вкотре опускав їх на долівку.

У скронях пульсувала кров, а серце наче розпускали на волокна.

Амбер!

І тільки-но пригадав Амбер, як рухатися стало знову легше. Амбер був найвеличнішим містом з усіх, які вже існували чи колись існуватимуть. Амбер був і буде завжди, й будь-яке інше місто, хай би коли і хай би де воно виникло, було лише відбитком тіні Амбера у той або інший момент його розвитку. Амбер, Амбер, Амбер... Я тебе пам'ятаю. І ніколи не забуду. І підозрюю, що у глибині душі повсякчасно тебе пам'ятав, дарма, що не одне століття провів у Тіні з назвою Земля, бо нерідко в мої сновидіння вторгалися видива твоїх зелено-золотих шпилів та пологих дахів. Пам'ятаю твої широкі алеї для прогулянок і клумби з квітами — золотими, червоними... Згадую принадність твого повітря, храмів, палаців, ті радості, які ти містив у собі, й містиш, і завжди міститимеш, Амбере, воістину безсмертне місто, чия подоба стала взірцем для решти інших міст на світі; не можу забути тебе, навіть зараз, чи забути той день у Лабіринті Ребми, коли пригадав тебе, перебуваючи у стінах твого відображення, після такого ситного й доречного обіду, після коханини з Мойрою; однак ніщо не зрівняється з тим задоволенням та любов'ю, які відчуваю, згадуючи тебе. І навіть зараз, коли стою та, споглядаючи Двір Хаосу, розповідаю цю історію єдиному слухачеві, котрий, можливо, розповість її ще комусь, а той іще комусь, щоби вона не померла тут разом зі мною, якщо відійду в засвіти; отож, навіть тепер згадую тебе з любов'ю. Я ж був народжений, щоб правити тобою!..

Ще десять кроків... Уперсь у вируючу вогнисту філігрань, тоді спробував перейти через неї... Тіло моє зросив рясний піт, але його відразу ж змила вода.

Ситуація стала критичною, дуже критичною, здавалося, вода в залі ожила й бурхливі потоки от-от винесуть мене за межі Лабіринту. Я боровся, пручавсь як міг. Якесь незбагненне чуття підказувало мені, що зійти з Лабіринту, не подолавши його до кінця, означає неминучу смерть. Не смів відірвати очей від світла перед собою, щоб побачити, скільки я вже пройшов і скільки шляху ще треба подолати.

Натиск води послабшав, і ще якась частинка пам'яті повернулася до мене — пам'ять про те, як я був принцом Амбера... Однак не скажу вам ані слова про ці спогади — вони цілковито мої, і вам нема ніякого діла до них. Там було все: жорстокість і порок, і знайомі з дитинства розкішний палацу Амбері та зелене знамено батька нашого, Оберона[33], із зображенням єдинорога, що стояв дибки, повернутий праворуч.

Рендом колись проходив через Лабіринт. Навіть Дейдра проходила. А отже, і я, Корвін, пройду через нього, хоч би як він опирався мені.

Я вийшов з вогняної філіграні та пішов уздовж Великої Кривої. І тут на мене обвалилися ті сили, які формують усесвіт, щоб уподібнити мене до себе.

І все ж я мав суттєву перевагу над тими, кому доводилося ступати на шлях Лабіринту. Адже знав, що вже проходив його, отже, мав подолати і зараз. Це давало змогу з легшим серцем дивитися на ті невимовні страхи, які згущалися наді мною чорними хмарами й то відступали, то знову збиралися, заполонюючи мене з подвоєною силою. Я йшов Лабіринтом, пригадуючи все — все те, що було до століть, котрі я провів на Землі, як називалась одна з Тіней; згадував інші місця, в інших Тінях, і часто-густо мої спогади викликали приємні емоції. А одне з отих місць я любив над усе (звісно, після Амбера).

Коли проминув ще три кривих, пряму, тоді зграю стрімких закрутів, у мені прокинулося відчуття того, чого по-справжньому ніколи й не втрачав. Це була моя влада над Тінями, яку усвідомив тільки зараз.

Ще десять вигинів, після котрих мені запаморочилось у голові, ще коротенька дуга, ще пряма лінія — й Остання Запона!

Просування вперед було справжньою мукою. Здавалося, хтось визначив собі за мету збити мене з обраного шляху. Вода довкола мене то була крижана, то починала кипіти. Вона немовби тільки те й робила, що намагалася змити мене, перекинути. Відчайдушно пручаючись, я вперто робив крок за кроком. Іскри доходили мені вже до пояса, до грудей, до плечей... Скакали мені в очі. Я був зусібіч охоплений ними. І ледве-ледве бачив Лабіринт.

Потім — коротка дуга, що закінчувалась у темряві.

Один, два... Останній крок був рівнозначний спробі пройти крізь бетонну стіну.

І я таки пройшов!

Потім повільно обернувся та поглянув на пройдений шлях. Не міг дозволити собі такої розкоші, як упасти навколішки. Я був принц Амбера, і — присягаюся Богом! — ніщо не примусить мене виказати слабкодухість у присутності моїх підданців. Ніщо і ніхто, навіть Лабіринт!

Я повернувся передом туди, де, як мені здавалося, були жінки та Рендом, і недбало помахав їм рукою. А чи добре вони мене бачили, якщо бачили взагалі, це вже запитання не до мене.

А тоді на хвильку застиг і задумався.

Уже знав, яку силу дає Лабіринт. Пройти ним назад буде вкрай легко.

Але ж навіщо стільки клопоту?

Авжеж, колоди карт я при собі не мав, однак і Лабіринт, з його силою, міг прислужитися нічим не гірше...

Вони чекали на мене — мої брат і сестра, а з ними ще Мойра, зі стегнами, як мармурові колони.

Надалі Дейдра зможе подбати про себе сама. Зрештою, життя сестрі ми врятували, а в охоронці їй я не наймався. Рендом пробуде рік у Ребмі, якщо йому не стрельне в голову прийти сюди, до Лабіринту, і, досягнувши центру сили, вшитися на всі чотири вітри. Що стосується Мойри, то приємно було запізнатися з нею; ще, мабуть, колись завітаю до неї, і все таке інше. Заплющивши очі, я схилив голову.

Та ще до того, як зробив це, переді мною промайнула тінь.

Рендом? Іде Лабіринтом? Так чи ні, але він не повинен знати, куди я збираюся йти. І ніхто не має це знати.

Розплющивши очі, я побачив, що стою у центрі такого самого, тільки дзеркально відображеного Лабіринту.

Я закоцюб і з ніг валився від утоми, але це був Амбер — справжня зала, чиїм відбитком була та, з якої я сюди прибув. З Лабіринту я міг перенестися в будь-яку точку Амбера. Аби лише бажання.

От повернутися назад — це буде важче.

Тож я стояв, отямлювавсь і розмірковував.

Якщо Ерік зайняв королівські покої, напевне, знайду його там. Або в тронній залі, що теж імовірно. Але тоді буду змушений сам-один повертатися до Лабіринту і його центру сили, а потім знову йти ним, шукаючи місця, звідки можна втекти.

Я перенісся у відому мені схованку всередині палацу. Малесенька зала, в якій замість вікон були високі оглядові щілини, через котрі всередину проникало вуличне світло. Заблокувавши засувом двері, змахнув пил із дерев'яної лавки під стіною, застелив її плащем і приліг, аби хоч трохи поспати. Якщо хтось спробує дістатися сюди через верх, я почую його завчасу.

І я заснув.

* * *

Через деякий час прокинувся. Вставши з лавки, обтрусив від пилу плащ і знову надягнув його. А потім поліз драбиною зі скоб, вмурованих у стіну. Навпроти потрібного мені місця на третьому поверсі помітив позначку.

Я перестрибнув із драбини на маленький майданчик і пошукав у стіні оглядову щілину. Знайшовши її, зазирнув усередину. В бібліотеці було порожньо. Тоді безгучно відчинив відсувну панель і зайшов.

У бібліотеці вразила неймовірна кількість книжок. Я завжди був у захваті від книг. Ретельно оглянувши все, в тому числі стелажі, пішов до кришталевої скрині, де, як любили у нас жартувати, лежало все необхідне для родинного бенкету. Це були чотири колоди родинних карт, і я замислився: як дістати колоду, не привертаючи загальної уваги? Напевне ж там є сигналізація, й у разі тривоги мені навряд чи вдасться скористатися тими картами.

Хвилин через десять мені таки вдалося зробити все як належить. Це було непросто. Потім, з колодою в руках, зручніше вмостивсь у кріслі й почав міркувати.

Карти були такі самі, як у Флори, у них ми всі наче сиділи за склом, а самі вони були холодні на дотик. Але тепер я знав, чому.

Я перемішав їх і взявся розкладати перед собою в належному порядку. Розклавши, став їх читати, і тут з'ясувалося, що всю нашу родину чекають веселі часи. Тоді знову зібрав їх у колоду.

Усі, крім однієї карти.

То була карта із зображенням мого брата Блейза. Я запхав її за пояс, а решту склав у пачечку. Зробивши це все, почав думати про Блейза.

Раптом у замку масивних бібліотечних дверей почувся скрегіт. Що робити? Трохи вивільнивши з піхов меч, я зачаївся. Та про всяк випадок зігнувся, ховаючись за столом.

Непомітно визирнувши, розгледів слугу Діка — він, очевидно, прийшов сюди прибрати, бо саме висипав недопалки з попільничок, випорожнював кошики для сміття та витирав із поличок пил.

Оскільки ховатися від слуги мені нітрохи не личило, я відкрився.

Підвівшись із-за столу, сказав:

— Привіт, Діку! Ти мене пам'ятаєш?

Він сполотнів, як смерть, заклякнувши на місці, а тоді відповів:

— Таж як не пам'ятати, пане! Хіба можу вас забути?!

— Коли минає стільки часу, то чому б і ні?

— Та ні за що в житті, пане Корвіне! — заперечив слуга.

— Власне, мене сюди ніхто не запрошував, і ніхто не давав добро на тутешні пошуки, — пояснив я. — Та якщо Ерік буде невдоволений, коли ти розповіси йому, що зустрів мене тут, то поясни йому, будь ласка, ще й таке: я маю на це повне право; до того ж, він незабаром зустрінеться зі мною сам-на-сам.

— Я зроблю все так, як ви кажете, повелителю, — вклонився Дік.

— Присядь-но на хвилинку, друже Діку, розповім тобі щось іще.

Ми обидва присіли.

— Були часи, — почав я, звертаючись до цього старого служаки, — коли гадали, що я зник назавжди і вже ніколи не повернуся до цих країв. Але, оскільки я живий і знову цілком дієспроможний, боюся, буду змушений оспорити право Еріка на трон Амбера. Хоча це не таке питання, котре можна вирішити легко й безкровно, бо Ерік — аж ніяк не первородний син, і здається мені, коли б з'явився інший претендент на трон, мій брат не мав би особливої підтримки. От саме з цих причин (хоча й не тільки через них — є ще чимало особистого) я збираюся виступити проти нього. Ще не вирішив, як це зроблю, які матиму підстави, але Богом клянуся — Ерік заслуговує на те, аби хтось повстав проти нього! Так йому й скажи. Якщо він захоче знайти мене, повідом йому, що я живу в одній із Тіней, але не там, де мешкав колись. Він мав би зрозуміти, що я хочу цим сказати. Знищити мене буде нелегко, бо там я матиму щонайменше таку саму охорону, як є у нього тут. Буду йому найзаклятішим ворогом і заспокоюся лише тоді, коли один із нас покине цей світ. Ну, старий услужнику, що скажеш на це?

Він узяв мою руку і поцілував її.

— Нехай славиться Корвін, повелитель Амбера! — промовив він, і в нього виступили сльози.

Раптом двері за його спиною зарипіли й розчахнулися навстіж.

Зайшов Ерік.

— Привіт, — сказав я, встаючи зі стільця і намагаючись укласти в голос якнайбільше зневаги. — Не сподівався тебе зустріти, коли гра тільки починається. Як справи в Амбері?

Коли він відповів, очі його були широкими від здивування, а голос — важким од тієї насмішки, яку люди охрестили сарказмом. Так, гадаю, це був саме сарказм.

— Якщо говорити про місто, Корвіне, то все просто чудово. А от щодо іншого — поганенько...

— Шкода, що так, — поспівчував йому я. — І чим це можна виправити?

— Є у мене спосіб... — почав Ерік, тоді зиркнув на Діка, котрий одразу вийшов, чемно зачинивши за собою двері. Я чув, як клацнула в замку защіпка.

Ерік витягнув із піхов меч.

— Ти замахнувся на трон, — констатував він.

— Хіба тільки я? — відпарирував йому.

— Мабуть, що ні, — Ерік зітхнув. — Як там говорять? Не спати нам під тягарем корон. Не знаю, чому ми всі так пнемося потрапити у це смішне становище... Однак ти мав би пам'ятати, що я під час недавньої оказії вже двічі переміг тебе в одній із Тіней, і лише завдяки моїй доброті твоя голова ще тримається на плечах.

— Доброті, кажеш? — посміхнувсь я. — Ти добре знав, що кидаєш мене на вірну смерть, адже прирік мене сконати від чуми. Наскільки пригадую, тоді, коли це сталося вперше, все (чи майже все) залежало від випадку.

— А сьогодні, Корвіне, це має вирішитися між нами двома, — сказав Ерік. — Я кращий і старший за тебе. Якщо маєш бажання змагатися зі мною на мечах — що ж, обладунки на мені, поміряймося силою. Убий мене, і трон тоді буде, напевне, твій. Спробуй. Однак сумніваюся, що у тебе щось вийде. Я не від того, щоб зараз, тут, покінчити з твоїми домаганнями. Ну, давай, налітай. Покажи мені, чого навчивсь у Тіні, яка зветься Земля.

Меч Еріка опинився в його руках, а мій — у моїх.

Я обігнув письмовий стіл.

— Таких нахаб, як ти, ще треба пошукати, — сказав я йому. — Чим ти, цікаво, кращий за всіх нас і більше пасуєш до влади?

— Та тим, що я зайняв трон, а ви — ні, — відповів Ерік. — Ану спробуй, візьми.

І я спробував.

Зробив випад, цілячись у голову, але він відпарирував удар. Своєю чергою, я відпарирував його удар, спрямований мені в серце, лупнув з відтяжкою, цілячись по зап'ястку.

Ерік відбив і ударом ноги кинув між нами невеликий стілець. Я підкинув цей стільчик правою ногою, сподіваючись, що він зустрінеться з обличчям мого візаві, та промахнувсь, а суперник тимчасом знову пішов на мене.

Я відбив його атаку, а він — мою. Потім я зробив різкий випад уперед, був відбитий, опісля атакований і знову відбив його випад...

Тоді я вдався до дуже хитромудрої атаки, якої свого часу навчивсь у Франції: удар, обманний удар у четвертій позиції, такий самий — у шостій, тоді — різкий удар з розворотом по зап'ястку суперника.

І я таки дістав його — з руки Еріка полилася кров.

— Чорти б тебе схопили, братику! — лайнувся він, відступаючи. — Люди подейкують, що ти мандруєш не сам, а з Рендомом.

— Чиста правда, — підтвердив я його слова. — Тож проти тебе налаштований не тільки я.

Він кинувся на мене й став тіснити, і я раптом відчув, що, попри всю мою вправність, Ерік і надалі перевершує мене у фехтуванні. Не буде, мабуть, перебільшенням сказати, що він — один з найкращих фехтувальників, яких я будь-коли зустрічав. У мене раптом виникло передчуття, що перемогти його вже не зможу, тож не залишалося нічого іншого, як щосили відбиватися та крок за кроком відступати з такою самою несамовитістю, з якою він мене атакував. І він, і я — ми не одне століття були учнями найкращих майстрів фехтувальної справи. Я знав, що найвправніший з нині живих фехтувальників — Бенедикт, але він був далеко, тож сподіватися, що прийде та якось допоможе, не випадало аж ніяк. Тому лівою рукою почав хапати зі стола всілякі речі й жбурляти ними в Еріка. Та він щоразу вдало ухилявся, продовжуючи насідати на мене, тому я почав по дузі зміщатися ліворуч од нього, але як не старався, вістря його меча постійно дивилося мені у ліве око. Я не на жарт перелякавсь. Ерік був неперевершений. Якби не моя ненависть до нього, аплодував би його майстерності.

Я безперервно задкував, і наді мною невідступно висіли страх та знання того факту, що не переможу Еріка. Коли йшлося про бій на мечах, він був кращим за мене. Я вилаявся, проте це стало невеликою втіхою. Провів іще три хитромудрі атаки, однак він відбив їх усі. Парирувавши мої випади, Ерік насідав на мене, безперервно примушуючи відступати.

Зрозумійте мене правильно: я — дуже вправний фехтувальник. Та Ерік був іще вправнішим.

Із-за дверей зали долинули звуки метушні й тупіт ніг. Скоро тут будуть Ерікові посіпаки, і якщо він не вб'є мене до їхньої появи, то цю справу закінчать вони, за допомогою важкої арбалетної стріли або чогось подібного.

Із його правого зап'ястка крапала кров. Рука Еріка була міцною, як і раніше, однак у мене виникло відчуття, що за інших обставин, відбиваючи його удари та примушуючи працювати ушкодженою рукою, я міг би виснажити противника, а потім, коли він буде не такий уже зграбний, намацати в його захисті шпарину й скористатися нею.

Я знову стиха вилаявсь. Ерік засміявся.

— Ти дурень, що прийшов сюди, — кинув він.

Коли Ерік усвідомив, що саме я роблю, було вже пізно. (Я ж тим-часом продовжував відступати, поки майже не вперся спиною у двері. Так, це було ризиковано, адже позбавляв себе простору для маневру, та все-таки то краще, ніж вірна смерть.)

Лівою рукою я примудрився штовхнути дверний засув. Двері були великі й важкі, і тепер, щоб проникнути сюди, їх доведеться висадити. Це давало мені кількахвилинний виграш. А ще — вартувало пораненого плеча, адже не можна повноцінно захищатись і разом з тим займатися засувом. Добре, що плече було ліве. Рука, яка тримала меч, залишилася неушкодженою.

Я зухвало посміхнувся.

— А може, то ти був дурний, коли зайшов сюди? — запитав Еріка. — Адже бачиш, що стаєш повільним. — І я, вкладаючи в удар усю міць, зробив швидкий несамовитий випад.

Брат відпарирував, але, захищаючись, відступив на два кроки.

— Ота рана тебе доконає, — додав я. — Рука в тебе слабшає. Ти ж, мабуть, відчуваєш, як витікає з неї сила...

— Замовкни! — гаркнув Ерік, і я зрозумів, що зачепив його за живе. Це означало, що мої шанси на успіх дещо збільшились, і я насів на нього з новим азартом, не забуваючи, однак, що в такому шаленому темпі довго мені не протриматися.

А от Ерік не розрахував сил.

Я заронив насіння страху, і під моїм раптовим натиском він подався назад.

У двері загупали, але мене, принаймні поки що, це анітрохи не обходило.

— Прохромлю тебе, Еріку! — вигукнув. — Я став твердішим, аніж був, і ти вже відчув це, брате мій.

Побачив, як страх загорівсь у нього в очах, почав розповзатися його обличчям, і разом з цією зміною також іншим став стиль фехтування Еріка. Тепер він лише захищався, постійно відступаючи під моєю навалою. І я був упевнений, що брат не прикидається. Я блефував, а Ерік повірив у мій блеф, хоча, повторюю, він завжди, в усі часи, був кращим фехтувальником, аніж я. З іншого ж боку — а раптом він просто хотів упевнити мене у тому, що я фехтую краще? І я вже повірив у те, до чого він хоче мене підвести? Тоді виходить, що весь цей час я блефував не перед ним, а перед собою. Хтозна, може, я й справді фехтую не гірше за нього. З дивним почуттям упевненості спробував повторити атаку, яка подарувала мені успіх, і мені це знову вдалось, а на руці у нього залишився ще один кривавий слід.

— Ти вчинив не дуже мудро, Еріку, — констатував я, — двічі піймавшись на одну й ту саму хитрість.

Задкуючи, він відступив за широченьке крісло, тож певний час, поки ми продовжували змагатися, воно стояло поміж нами.

Гупання в двері припинилося, замовкли й голоси, що кричали за ними, доправляючись, у чому річ.

— Вони пішли, щоб узяти сокири, — засапано кинув Ерік. — Скоро будуть тут.

Я не припиняв посміхатися. Зберігаючи спокій, відповів:

— Їм знадобиться кілька хвилин, а цього більш ніж досить, щоб я тебе доконав. Тобі вже ледве вистачає сил на те, аби відбиватися, та й кров далі юшить — поглянь на руку!

— Стули пельку!

— Поки вони сюди увірвуться, з двох принців Амбера залишиться один, причому це будеш не ти!

Тоді він лівою рукою загріб книги з полиці й пожбурив їх у мій бік. Я б не сказав, що брат схибив, і книги, відбиваючись од мене, падали під ноги.

Однак, замість скористатися нагодою для атаки, Ерік кинувся через усю кімнату, схопив невеличкий стілець і міцно стиснув його лівою рукою.

Потім забився у кут і виставив перед собою меч та цей підібраний стільчик.

По той бік дверей почулися швидкі кроки, а потім важко загухали сокири.

— Ну, давай! — крикнув Ерік. — Атакуй, убий мене!

— А ти злякався!

Ерік засміявся.

— Суха теорія, — відповів він. — Ти не дістанеш мене раніше, ніж виламають двері, а тоді для тебе все закінчиться.

Із цим я був змушений погодитись. Озброєний мечем та стільчиком, запертий у куті, вимуштруваний у поєдинках брат міг би довго, щонайменше кілька хвилин, відбивати мої удари.

Я швидко перейшов до протилежної стіни кімнати.

Лівою рукою відсунув панель, через яку перед тим зайшов до зали.

— Добре, — вигукнув я, — скидається на те, що ти таки житимеш... іще якийсь час. А коли зустрінемося вдруге, тобі вже ніхто не допоможе.

Ерік сплюнув і вилаявся на мою адресу, так, як це зробив би будь-хто з нас за подібних обставин, а потім навіть опустив стілець, щоб додати до слів непристойний жест. Я ж тимчасом, пірнувши у лазівку, закривав за собою панель.

Коли її закріплював, у неї щось важко вдарилось, і, пробивши наскрізь, крізь панель, з мого боку, вискочили вісім дюймів блискучої сталі. Схоже, Ерік метнув навздогін мені клинок. Ризиковано — ану я раптом повернусь! Однак він добре знав, що я цього не зроблю; у двері гупали вже так, що вони от-от мали впасти.

Із усією швидкістю, на яку був здатний, я спускався по скобах туди, де перед тим спав, і мене не облишала думка, що я тепер краще управляюся зі зброєю. Хоча на початку двобою ще благоговів перед тим, хто завжди був сильнішим за мене. Так, тут було над чим замислитись. А що, як ті століття, котрі я прожив на Землі, не таке вже й марнування часу? Може, все навпаки, і перебування у цій Тіні якраз пішло мені на користь? Нині скидалося на те, що я володію зброєю нарівні з Еріком. Мені було приємно усвідомлювати це. Під час другої нашої зустрічі — а в тому, що ми зустрінемось, я навіть не сумнівався, — ще невідомо, чия візьме. Аби лиш мені ніхто не заважав. І я зроблю все, щоб прискорити цю зустріч. А наш сьогоднішній двобій добряче налякав Еріка. То було видно простим оком. І саме це спричиниться до того, що у наступному поєдинкові його рухи вже не будуть такими блискавичними, у діях брата побільшає вагання — а мені ж тільки того й треба!

Коли до закінчення скоб залишалося футів п'ятнадцять, я зіскочив з драбини і, зігнувши коліна, м'яко опустився на землю. Випереджав своїх переслідувачів хвилин на п'ять, не більше, однак не сумнівався в тому, що зможу скористатися перевагою в часі та втекти. Адже за поясом у мене були карти.

Я знайшов карту Блейза і почав вдивлятись у його зображення. Боліло плече, однак забув і про нього, коли мене почало огортати відчуття холоднечі.

Потрапити з Амбера у Тінь напряму можна двома способами...

Першим способом був Лабіринт, але ним рідко хто користувався саме з цією метою.

А другим способом були козирі, однак для цього я ще мав довіряти братові.

Пильно дивлячись на Блейза, я майже не сумнівався, що можу йому довіряти. Він був мені братом, але потрапив у біду, а моя допомога йому не завадила б.

Я втупився в його постать, немов огорнуту вогнем. Він мав одяг червоного та оранжевого кольорів, у правій руці — меч, у лівій — келих з вином. У голубих його очах танцювали чорти, а борода палала, наче вогонь. І раптом до мене дійшло, що візерунок, який виблискував у нього на мечі, повторював собою обрис частини Лабіринту. Виблискували персні в Блейза на руках. Уже й сам він неначе зарухався.

Війнуло крижаною холоднечею — мені Блейз відповів...

Ось постать на карті немов набула натуральної величини і навіть змінила позу. Очі Блейза мене ще не бачили, але губи вже ворушилися.

— Хто це? — запитували вони, і я почув ці слова.

— Корвін, — відповів я йому, й він простягнув мені ліву руку. Келиха в ній уже не було.

— То йди до мене, якщо ти не проти.

Я також простягнув руку до Блейза, і наші пальці зустрілись. Я ступив крок.

Карта ще залишалася в моїй лівій руці, однак ми разом із Блейзом уже стояли на гірському стрімчакові, й по один бік від нас зяяла глибока ущелина, а на другому височіла фортеця. Небо над нами було кольору вогню.

— Здоров, Блейзе! — привітавсь я, запихаючи карту в колоду за поясом. — Дякую тобі, брате, за допомогу.

Несподівано відчувши слабкість, я тільки зараз пригадав, що кров і далі юшить із мого плеча.

— Ти поранений! — вигукнув Блейз, беручи мене за плечі, і я вже хотів кивнути, але замість цього знепритомнів.

* * *

Того ж вечора, тільки трохи пізніше, я сидів, розслабившись у великому кріслі, під захистом фортечних стін, і потягував віскі. Ми курили, по черзі передавали пляшку один одному і розмовляли.

— Отож, ти справді був у Амбері?

— Справді.

— І ти поранив Еріка, коли бився з ним на мечах?

— Так.

— Чорт! Краще б ти вбив його! — Блейз трохи подумав. — А втім, може, й ні. Тоді ти здобув би трон. А проти Еріка у мене більше шансів, аніж проти тебе. Навіть не знаю... Які в тебе плани?

Я вирішив бути відвертим до кінця.

— Ми всі не проти сісти на престол, — мовив я, — тому не бачу для нас будь-якого сенсу брехати одне одному. Та це не означає, що заради захоплення влади я вб'ю тебе — то було б вершиною дурості. З іншого ж боку, розпрощатися з владними амбіціями лише тому, що ти гостинно прийняв мене, теж не варто. І Рендом не відмовився б побути королем, але розуміє, що трон для нього завеликий. Від Бенедикта вже довгенько нема вісточки. А Джерард і Каїн, схоже, не стільки ведуть власну гру, скільки підтримують Еріка. Те саме Джуліан. Залишаються Бранд та сестрички. Не знаю, де чорти носять Бранда і що в нього тепер на думці, зате точно можу сказати, що Дейдра не має жодної ваги (якщо тільки їй та Левеллі не перепаде чогось у Ребмі), а Флора — ставлениця Еріка. Про плани Фіони я ні сном ні духом.

— Отже, залишаємося ти і я, — кивнув Блейз, підливаючи віскі собі й мені. — Так, правду кажеш. Не знаю, які думки крутяться саме зараз у голові кожного, але можу оцінити силу наших родичів, і, вважаю, моє становище найкраще. Тож ти мудро вчинив, звернувшись до мене. Підтримай мої наміри — і дам тобі регентство.

— Хай береже тебе Бог, — сказав я. — Поживемо — побачимо.

Ми зробили по ковтку віскі.

— А що тут ще можна придумати? — мовив він. Я зрозумів, що це дуже серйозне запитання, і відповів Блейзові:

— Я міг би зібрати військо, щоб узяти в облогу Амбер.

— І з якої Тіні ти його візьмеш? — запитав він.

— А це, як неважко здогадатись, уже моя справа, — пояснив братові. — Втім, не думаю, що ми з тобою ворогуватимемо. Коли дійде до царювання, то я хотів би бачити на троні або тебе, або себе, або Джерарда чи Бенедикта — якщо останній ще, звісно, живий.

— Насамперед, звичайно, себе?

— Ти здогадливий.

— Тоді ми порозуміємося. Що ж, переконаний, можемо діяти спільно, принаймні в цей період.

— Мені теж так здається, — погодивсь я. — Інакше не напрошувався б до тебе у гості.

Під його бородою промайнула посмішка.

— Ти, Корвіне, шукав чиєїсь підтримки, — сказав Блейз, — а я був найменшим злом.

— Правда, — погодивсь я.

— Хочеться, щоби Бенедикт був тут. І ще бажаю, аби Джерард не перейшов на інший бік.

— Мрії, мрії... — мовив я. — В одній руці — мрії, у другій — щось іще. Перемішай одне з другим, а тоді подивися, що вийде в підсумку.

— Гарно сказано.

Якийсь час ми курили мовчки.

— Наскільки можу на тебе покластися? — запитав Блейз.

— Настільки, наскільки я можу розраховувати на тебе.

— То давай домовимося предметніше. Чесно кажучи, я був певен, що тебе вже багато років немає серед живих. Я не міг передбачити, що ти у критичний момент вигулькнеш і почнеш заявляти права на корону. Однак ти вже є, і це незаперечний факт. Тож доцільна корисна для нас обох спілка — об'єднаймо наші війська й візьмімо в облогу Амбер. Той з нас, хто виживе в цій круговерті, займе місце на самісінькій вершині. Якщо ж виживемо двоє (чорт, і таке може статися!), ми завжди зможемо все вирішити на дуелі!

Я обміркував його пропозицію. З усього, на що міг розраховувати тут чи там, вона була найцікавішою.

А вголос відповів так:

— Мені потрібен час на роздуми — скажімо, ця ніч. Рішення буде завтра, гаразд?

— Гаразд, — погодився Блейз.

Домовившись, ми допили віскі, а потім віддалися спогадам про колишні часи. Плече моє трохи поболювало, добре, що алкоголь приглушував цей біль, та ще допомагала мазь, яку дав Блейз. Невдовзі ми напилися так, що замалим не плакали, обіймаючи один одного і згадуючи старі добрі часи.

Дивна річ, думав я, мати родичів — і не знати родинних стосунків, бо кожному судився свій життєвий шлях. Ми говорили, говорили, та не могли наговоритись. І лише тоді, коли місяць уже сів за обрій, наші язики потомилися від розмови. Блейз плеснув мене на прощання по здоровому плечі, зізнавшись, що його вже долає втома, і додав, що вранці слуга принесе мені сніданок у кімнату. Я мовчки кивнув, ми обійнялись, і він, хитаючись, пішов.

Залишившись сам, я підійшов до вікна, і з висоти мені вдалося зазирнути аж на дно ущелини.

Табірні вогнища палали, наче зорі в небі. Тисячі й тисячі табірних ватр. Так, Блейз зібрав величезне військо, і я заздрив братові. З іншого ж боку, це було й добре, й зручно. Якщо хтось і мав досить сили, щоби боротися з Еріком, то це передусім Блейз. І він, навіть зійшовши на трон, аж ніяк не став би злом для Амбера. Проблема була в іншому: на цьому троні я з більшим задоволенням побачив би себе.

Продовжуючи дивитися на вогнища, я угледів, що у темряві між світлом рухаються дивні тіні, тож замислився над походженням цього війська.

Хай би яким воно було, але я не мав і такого.

Пройшовши назад до столу, налив собі останню чарку. Та перш ніж її випити, запалив свічку. Потім, при світлі вогника, витягнув поцуплену колоду карт.

Розклавши їх перед собою, вибрав ту, що зображувала Еріка. Поклав її посеред столу, а решту забрав.

Через кількадесят секунд вона почала оживати, і я побачив Еріка, вбраного у нічну сорочку, почув його слова: «Хто там?» У нього була перев'язана рука.

— Це я, Корвін, — відповів братові. — Як почуваєшся?

Почувши мене, Ерік лайнувсь, і я засміявся. То була ризикована гра, а можливо, ще й віскі давалося взнаки, однак вирішив не зупинятися.

— Дуже хочу похвалитись, Еріку, що в мене все гаразд. А ще бажаю сказати, що ти був до біса правий, мовлячи щось про корону та її тягар. Однак тобі її вже не довго носити. Тож бажаю успіху, братику! Той день, коли знову прийду до Амбера, стане твоїм смертним днем. Гарненько обміркуй мої слова, бо день отой не за горами.

— Валяй! — сказав Ерік. — Тільки май на увазі, що коли ти заявишся знову, не варто сподіватися на моє милосердя.

Його очі дивилися на мене впритул, він був зовсім близько. Я показав йому ніс — і накрив карту долонею. Це було все одно, що покласти телефонну слухавку, і я змішав зображення Еріка з іншими картами.

Уже поринаючи в сон, ще думав про Блейзове військо, яке було розквартироване в ущелині, про захист непоступливого Еріка...

Подолати його буде дуже непросто.

6

Цю землю знали тут як Авернус, а люди, з яких набрали військо, були, власне, не зовсім людьми. Вранці ми з Блейзом пішли оглянути їх. Кожен мав сім футів заввишки, темно-червону шкіру, короткувате волосся та котячі очі, а руки й ноги в них були шестипалими. Одяг носили легкий, наче шовк (хоча, звісно, не зі шовку), переважно сірих і блакитних барв. Кожен озброєний двома короткими клинками, загнутими на кінці. Вуха у бійців були загострені, на пальцях — кігті.

Клімат тут теплий, а кольори — яскраві та кричущі, й кожен вважав, що ми — боги.

Блейз знайшов місце, де практикували культ богів-братів, таких, як ми, й ці боги невпинно воювали між собою. І, згідно з їхніми віруваннями, старший з отих божественних братів, неабиякий лиходій, тільки й дивиться, як би дорватися до влади, і всіма правдами та неправдами гнобить хороших молодших братів. І, як годиться за такої релігії, була тут легенда про Апокаліпсис, відповідно до якої люди відгукнуться на божественний заклик і стануть на бік уцілілих молодших братів, щоб спільно виступити проти зла.

Тримаючи на чорній перев'язці ліву руку, я оглядав вояків, які незабаром мали загинути у бою.

Зупинившись перед одним із них, зацікавлено глянув на нього і запитав:

— Ти знаєш, хто такий Ерік?

— Володар чорних сил! — відповів він.

— Молодець! — похвалив я його, і ми з Блейзом рушили далі.

Він забажав ціле військо гарматного м'яса — і тепер таке військо у нього було.

— Скільки у тебе всіх людей? — поцікавивсь я.

— Тисяч п'ятдесят, — прикинув Блейз.

— Вітаю тих, які йдуть на заклання! — промовив я. — Ти не візьмеш Амбер із цією півсотнею тисяч. Навіть якщо припустити, що доведеш усіх цілими та здоровими до підніжжя Колвіру, все одно не візьмеш. Тільки дурень наважиться кинути проти вічного міста цих нещасних блудят з їхніми дитячими мечами і що ще там у них...

— Знаю, — озвався Блейз, — але ж це не все моє військо.

— Знадобиться набагато більше.

— А як тобі ще три флотилії — завбільшки як половина флотів Каїна і Джерарда разом?

— Уже краще. Але й цього замало. Вистачить хіба тільки для початку.

— Знаю, — згодився Блейз. — Але ми ще збираємо сили.

— То треба збирати їх далі. Ерік сидітиме в Амбері та битиме нас навіть тоді, як ми йтимемо через Тіні. Коли ті, котрі вціліють, нарешті доберуться до підніжжя Колвіра, для них почнеться справжнє пекло. Треба буде піднятися схилом гори до Амбера. Як по-твоєму, скільки сотень вціліє, коли ми досягнемо міста? Усіх їх можна буде умертвити за п'ять хвилин, а то для Еріка — раз плюнути. Якщо, брате Блейзе, це все, чим наразі можеш похвалитися, то навряд чи мудро сподіватися від такої експедиції щасливої розв'язки.

— Ерік оголосив, що його коронація відбудеться через три місяці, — повідомив Блейз. — До того часу я, щонайменше, потрою чисельність цих військ. Думаю, що до виступу на Амбер зможу назбирати в різних Тінях до чверті мільйона бійців. Окрім цього, є ще інші подібні світи, і я збираюся побувати в них. Зберу собі для священної війни такі сили, яких Амбер ще не бачив.

— Але ж і Ерік матиме не менше часу, щоб посилити захист. Не знаю, Блейзе... Мені ця затія нагадує самогубство. Коли я опинився в тебе, то уявляв ситуацію дещо інакшою...

— І кого ти привів із собою? — парирував Блейз. — А нікого! Подейкують, що ти колись командував військами. Де вони?

Відвернувшись від нього, я відповів:

— Їх більше нема. Це знаю напевне.

— А ти зміг би відшукати Тінь своєї Тіні?

— Не хочу навіть намагатися, — чесно сказав я. — Ти вже вибач.

— Ну, і чим же ти зможеш мені допомогти?

— Знаєш, — сказав я йому, — якщо це все, що тебе цікавить, якщо нічого іншого, крім нового гарматного м'яса, тобі від мене не потрібно, — то піду геть.

— Зачекай! — скрикнув він. — Я сказав не подумавши. Навіть якщо ти нічого не маєш, твої поради були б дуже доречними. Будь ласка, залишся зі мною. Я попрошу пробачення у тебе...

— Це не конче, — відповів я, добре знаючи, що означають такі слова принца Амбера. — Я залишуся. Мабуть, стану тобі у пригоді.

— Чудово! — Блейз легенько плеснув мене по правому плечі.

— Знайду поповнення твоїм військам, — додав я. — Тож за це не хвилюйся.

І я знайшов.

Побувавши у різних Тінях, натрапив на расу темних волохатих створінь з кігтями та іклами, багато в чому схожих на людей, але з інтелектом школяра-підлітка. Хай юнаки не ображаються, просто я мав на увазі, що вони так само, як і підлітки, щирі, чесні та віддані, й таким негідникам, як я та мій брат, було неважко задурити їхні голови. Щоправда, мені від цього обману стало трохи не по собі.

Сто тисяч осіб обожнювали нас, ладні були на обох молитися — так вони вірили нам.

На Блейза це таки подіяло, і він замовкнув. За тиждень моє плече загоїлося. Через два місяці ми вже мали чверть мільйона (а може, й більше) бійців.

— Корвіне, Корвіне! Ти таки той самий Корвін! — промовив він, і ми знову випили.

Однак мене не полишало якесь дивне відчуття. Знав, що більшості цих воїнів незабаром не буде серед живих. І винуватцем їхньої смерті стану саме я. Тому мене мучило сумління, хоча й розумів, що між Тінями та Реальністю — велика прірва. Але кожна смерть буде справжньою, не уявною смертю, і це мені було також відомо.

Кілька ночей провів за розкладанням карт. У моїй колоді були козирі, яких я не знайшов у картах Флори. На одному з них був зображений Амбер, і я знав, що з його допомогою можу повернутися до міста. На інших красувалися родичі, ті, які зникли, й ті, котрі померли. Ще на одному козирі був батько, однак я лише пробіг по цій карті поглядом та відклав її набік. Батько числився в безвісти зниклих.

Довго вдивляючись у кожне з облич, розмірковував, чого можна домогтися від того чи іншого. Кілька разів кидав карти, і мені випадала неодмінно одна.

Це — карта з Каїном.

Він був одягнутий у чорний і зелений оксамит, на голові — трикутний капелюх з плюмажем із зеленого пір'я, закинутого назад. Із-за пояса стирчав кинджал з руків'ям, оздобленим смарагдом. Волосся мав темне.

— Каїне... — сказав я.

— Хто? — запитав він.

— Корвін.

— Корвін? Це жарт?

— Ні.

— Чого хочеш?

— А що маєш?

— Ти це знаєш, — очі його, ворухнувшись, зупинилися на мені, але я дивився на його руку, що була поряд з кинджалом.

— Де ти?

— У Блейза.

— Подейкували, що недавно ти був у Амбері, а тут ще Ерік десь поранив руку. От я й думаю...

— Ти дивишся у корінь, — сказав я. — Можеш назвати свою ціну?

— Ти про що?

— Пропоную говорити щиро й по суті. Як гадаєш, Каїне, ми з Блейзом зможемо взяти гору над Еріком?

— Ні, й саме тому я — з Еріком. І не продаю свою армаду, якщо маєш на увазі це. Тебе ж цікавить вона, так?

Я всміхнувся.

— Який у мене здогадливий брат... Що ж, приємно було побалакати. Тоді до зустрічі в Амбері — до можливої зустрічі...

Я вже махнув рукою, але він раптом крикнув:

— Постривай!

— Що таке?

— Я ж навіть не знаю твоєї пропозиції.

— Чому ж не знаєш? — здивувавсь я. — Ти відгадав, і вона тебе не зацікавила.

— Цього я не казав. Просто тепер бачу, де більший інтерес.

— Ти хотів сказати — більша сила?

— Добре, нехай буде сила. Що можеш запропонувати?

Ми розмовляли близько години, і в результаті нашої розмови три примарні флотилії Блейза отримали право на вхід до північних проток, а там на них уже чекатиме підкріплення.

— Якщо програєш, троє людей в Амбері залишаться без голів, — попередив Каїн.

— Але ж ти не думаєш, що ми зазнаємо поразки, правда? — уточнив я.

— Ні. Вважаю, що незабаром хтось із вас — ти або Блейз — сяде на трон в Амбері. Мене цілком удовольнить служити переможцеві. Від регентства теж не відмовлюся. Ще, може, внесемо у наш цінник Рендомову голову?

— Це відпадає, — заперечив я. — Приймаєш те, що є, або вважаймо, що нічого не було.

— Приймаю.

Я знову всміхнувся, накрив карту долонею — і Каїн щез.

Джерарда залишив на завтра. Каїн виснажив мене до краю.

Упавши на ліжко, я заснув.

* * *

Дізнавшись, як наші справи, Джерард погодився нас не чіпати. Передусім тому, що його просив про це я, оскільки Еріка він вважав меншим з усіх можливих лих.

Я дуже скоро домовився з ним, пообіцявши йому все, що він просив. Про чиїсь голови мови вже не було.

Потім я знов оглянув військо і розповів бійцям про Амбер. Ви здивуєтесь, але маленькі волохаті люди та бурмила з червоною шкірою чудово ладнали між собою, неначе дві братні раси.

Це було сумно, й це була правда.

Нас вони вважали богами, і тим сказано все.

* * *

Я дивився на велику флотилію, що пливла безкраїм, червоним, як кров, океаном. Дививсь і думав. Багато хто знайде собі могилу в світах-відображеннях, через які їм доведеться плисти.

Ще подумав про військо з Авернуса і про моє ополчення зі світу, який звався Рі'ік. Їхнім завданням було дійти до справжньої Землі й до Амбера.

Перемішавши колоду, я кинув карти. Підняв ту, на якій був зображений Бенедикт. Потім довго дивився на неї, однак нічого іншого, крім холоду, не відчув.

Тоді взяв карту з Брандом. Довго тримав, але знову нічого, тільки холод.

А потім несподівано почувся зойк. Страшний і сповнений страждання.

— Рятуйте! — волав хтось.

— Як? — запитав я.

— А хто це? — уточнив той, хто кричав, і я побачив, як корчиться його тіло.

— Корвін.

— Брате Корвіне, забери мене звідси! Віддам тобі все, що захочеш, тільки забери!

— Де ти?

— Я...

І тут у моїй голові почалася справжнісінька круговерть, і то така, що розум відмовлявся вірити у те, що це можливо. Потім почувся ще один крик, ніби хтось бився в агонії, але він раптом урвався.

Карта стала знову холодною.

Я відчув, що мене б'є дрож. Але від чого, не міг здогадатися.

Запаливши сигарету, підійшов до вікна своєї кімнати (в нас тут був гарнізон) і вдивлявсь у нічну пітьму. Карти залишив на столі.

Зорі були дрібні й застелені туманом. Жодного відомого мені сузір'я. Чорним небом швидко плив малий блакитний місяць. Ця ніч принесла несподівану крижану холоднечу, і я щільніше загорнувсь у плащ. У спогадах спливла зима безславної російської кампанії. Господи! Я ледь не закоцюбнув до смерті! Й куди ж ми намагалися прийти?

Ну, звичайно ж, до трону Амбера.

Бо цим можна було виправдати що завгодно.

Але що ж сталося з Брандом? Де він? Що з ним, хто вигадав для нього це все?

Відповіді? Їх нема.

Я дивився на небо, не відводячи очей од блакитного диска, який котився до землі, та все думав. Невже, складаючи загальну картину, примудрився щось проґавити чи й просто не взяв до уваги? Щось важливе.

Запитання без відповіді.

Знову сів за стіл, хлюпнув собі віскі, але лише на денце.

Перебираючи колоду, я знайшов карту зі своїм батьком.

Оберон, Володар Амбера, стояв переді мною у зеленому із золотим. Високий, широкоплечий, міцно збитий, з чорною бородою зі срібними нитками, з таким самим волоссям. Зелені персні в золотій оправі, меч також зеленого кольору. Колись я щиро вірив, що ніхто й ніщо не посуне безсмертного короля з його трону. Що ж таке сталося? Цього я ще не знав. Однак батько щез. Цікаво все-таки, яким був його кінець...

Я втупився в карту і зосередився. Жодних змін. Жодних...

Але що це?

Щось змінилося.

Слабенький, майже непомітний рух у відповідь. Постать на карті повернулась і стала схожою на тінь чоловіка, яким колись була.

— Батьку?.. — гукнув я.

Жодної реакції.

— Батьку?

— Так... — голос дуже слабкий та віддалений, неначе пробивався через шелест у мушлі.

— Де ти? Що сталося?

— Я... — довга пауза.

— Це Корвін, твій син. Що в Амбері сталося такого, що змусило тебе піти?

— Час, — мовив батько ще тихіше. — Мій час закінчився.

— Тобто... ти зрікся престолу? З моїх братів ніхто мені цього не казав, а я їм не настільки довіряю, щоб розпитувати. Містом тепер керує Ерік, а Джуліан охороняє Арденський ліс. Каїн і Джерард опікуються морем. Блейз бореться проти них усіх, а я з ним у спілці. А тобі в подібній ситуації чого хотілося б?

— Із усіх ти єдиний... хто... хто запитав, — зітхаючи, протягнув він. — Так...

— Що — «так»?

— Так, боріться... проти них.

— А як же ти? Чим я можу допомогти тобі?

— Мені вже нічим не допоможеш, сину. Візьми трон...

— Я? Тобто, я разом з Блейзом?

— Ти! — наголосив батько.

— Он як?!

— Благословляю тебе... Займи трон... і не... не зволікай із цим!

— Чому, батьку?

— Мені не вистачає дихання... Займи його!

Сказавши це, він зник.

Отже, батько живий. То було вже цікаво. І що ж зараз маю робити?

Ковтнувши віскі, я знову взявся обмірковувати ситуацію.

Він був живий, щоправда, невідомо де, і ще батько був королем Амбера. Чому покинув місто? Куди подався? Чого, чому, куди, навіщо? І все таке інше.

Хто це знає? Точно не я. А отже, про що тут можна говорити. Принаймні поки що.

І все ж таки...

Я намагався з'ясувати, що й до чого, але марно. Вам, мабуть, не завадить знати, що між мною і батьком ніколи не було приязних родинних стосунків. Щоправда, не було й ненависті, як між ним і Рендомом та ще кількома іншими. Так само, втім, як і причин для палкої синівської любові, вам це хто завгодно скаже. Батько був великий, могутній і займав своє місце. Оце, мабуть, і все. З ним була пов'язана практично вся відома нам історія Амбера, яка сягає вглиб віків не на одне тисячоліття, їх там стільки, що всіх не злічити.

От що зробили б на моєму місці ви?

Я допив віскі й пішов спати.

* * *

Уранці наступного дня я був присутній на військовій раді верховних полководців Блейза. У нього служили четверо адміралів, кожному з яких було підпорядковано близько чверті флоту, й купа сухопутних командирів. Усього на зустрічі були присутні зо тридцять чинів — як високих з червоною шкірою, так і малих волохатих.

Зустріч тривала близько чотирьох годин, а потім була перерва на обід. Домовилися, що виступаємо через три дні. Оскільки відкриття дороги на Амбер потребувало присутності осіб королівського роду, я мав на флагманському кораблеві вести за собою флот, а Блейзові випало проводити військо через землі Тіней.

Мене це непокоїло, і я запитав у нього, що він робив би, якби я не прийшов сюди й не зголосився допомогти йому. «По-перше, — відповів Блейз, якби все довелося робити мені самому, то передусім провів би флот і залишив би його на чималенькій відстані від берега, а сам на кораблі приплив би в Авернус і повів би піхотинців, а потім, у день і час, погоджені заздалегідь, вони зустрілися б з морськими силами. А по-друге, я б не сидів на місці, а блукав би по Тінях, шукаючи когось із вас, хто не відмовився б допомогти».

До другої частини його пояснень я поставився скептично, хоча... знайшов же він мене. Що ж до першої, то я взагалі не вірив у її здійсненність. Флот на такій великій відстані залишався б сліпим для сигналів із суші, тож не зміг би прийти у домовлене місце в домовлений час, а ще додайте сюди всілякі несподіванки, яких не уникнути, коли маєш справу з таким великим військом. Воно було надто велике, щоб сподіватися на успіх подібного плану.

Однак я завжди знав, що Блейз — блискучий тактик, і коли він розклав переді мною плани Амбера та прилеглих земель, накреслені власноруч, і пояснив обрану тактику, я зрозумів, що він — справжній принц Амбера, а у мистецтві підступу йому нема рівних.

Єдина прикрість полягала в тому, що той, проти кого ми виступали, так само, як і ми, був принцом Амбера. Та ще й перебував у вигіднішому становищі. Це мене непокоїло, але той факт, що коронація не за горами, утверджував нас у думці: шлях, який ми обрали, — єдино правильний і можливий, тож я вирішив, будь-що-будь, іти до кінця. Коли програємо, то нам гаплик, але ж за Блейзом — незліченне військо і реальні, продумані плани, тоді як я не мав ні першого, ні другого.

Отже, я йшов країною, що звалась Авернус, і оглядав застелені туманом видолинки й вузькі ущелини, димучі кратери та сліпуче сонце в божевільному небі; думав про крижані ночі та нестерпно спекотні дні, численні скелі й пасма чорного піску, про тутешню дрібну звірину, злу, як чорт, і до того ж отруйну; про великі пурпурні рослини, що скидалися на поголені кактуси. А ополудні наступного дня, коли стояв на кам'яному виступі над морем, а наді мною купчилися криваві хмари, раптом збагнув, що мені до вподоби це місце тому, що воно таке є, і якщо його сини загинуть у війнах богів, я обезсмерчу їх у пісні, якщо, звісно, зі мною буде все гаразд.

Утішаючи себе подібними думками і намагаючись розвіяти власні страхи, я прийняв командування флотом. Якщо нам усе вдасться, імена наших воїнів будуть увічнені в залах Безсмертних.

Я мав показувати шлях і вести за собою. Моя душа співала!

Ми відчалили наступного дня, і я, на флагманському кораблі, був за старшого. Увійшли в бурю, а коли з неї вийшли, то відстань до кінцевої мети була значно меншою. Потім я повів судна в обхід величезного виру, і ми успішно обійшли його. Далі шлях наш пролягав через кам'янисте мілководдя, а коли вже й воно залишилося за кормою останнього корабля, вода за бортом потемнішала. Довкільні барви наближалися до барв Амбера. Що ж, я не забув, як слід ходити через Тіні. Міг впливати на долю у часі та просторі. Також міг завести всіх додому. До себе додому, якщо бути точнішим.

Ми проминали дивні острови, де каркали зелені птахи, а на деревах розгойдувалися, наче фрукти, зелені мавпи. Час від часу вони щось нерозбірливо лопотіли та кидали у море камені. Цілилися, звичайно, в нас.

Я повів кораблі далеко у відкрите море, потім ми розвернулись і знову рушили до берега.

Поки борознили моря, піші частини під проводом Блейза йшли рівнинами Тіней. Чомусь я був певен, що він проведе своє воїнство, хоч які перепони чинив би йому Ерік. За допомогою карт я підтримував зв'язок із Блейзом і знав про кожен їхній крок. Зокрема, знав, що десять тисяч воїнів загинули в битві з кентаврами, котра розгорілася на одній з рівнин. П'ять тисяч воїнів забрав нищівний землетрус. А потім табір накрив смерч і викосив ще півтори тисячі. Дев'ятнадцять тисяч загинули або зникли безвісти, коли Блейзове військо пробивалося через джунглі у місці, назви якого не знав. Якісь дивні гудючі створіння з'явилися в небі й стали випалювати напалмом[34]. Шість тисяч дезертирувало, коли ми йшли через місцину, що дуже-дуже скидалася на рай, який їм обіцяли. Ще пів тисячі немов крізь землю провалилися під час переходу через піщану пустелю, і неподалік від них несподівано виросла схожа на гриб хмара диму й вогню. Вісім тисяч шістсот полягли ув одній з долин, коли в ній несподівано з'явилася військова техніка на гусеничному ходу та відкрила нищівний вогонь. Ще вісімсот захворіли, і довелось їх покинути. Двісті пропало під час несподіваних повеней, п'ятдесят чотири загинуло під час дуелей, які вони влаштовували між собою, триста померло, наївшись отруйних плодів, ще тисячу воїнів затоптало стадо величезних, схожих на буйволів тварин, що трапилось їм на дорозі. Сімдесят троє згоріло зі своїми наметами, півтори тисячі потонуло під час переправ і ще дві тисячі загинуло від вітрів, що налетіли зі сизих пагорбів.

Я ж утішався тим, що втратив за цей час лише сто вісімдесят шість кораблів.

Спати, інколи бачити сни... Крапля камінь точить, це питання лише часу. Ерік винищував нас щогодини, на кожному дюймі. До дати, на яку була призначена коронація, залишалося кілька тижнів, і він, звичайно, знав, що ми йдемо на нього з військом, бо бійці гинули та гинули.

Згідно з давніми приписами, пересуватися крізь Тіні можуть тільки принци, однак ніде не записано, що принц не може прихопити із собою попутників, і то стільки, скільки він сам уважатиме за потрібне. Ми вели наше військо, бачили, як гинули воїни, але про Тіні я скажу вам так: увесь світ поділено на Істинну реальність і на Тінь, і це — основа всього сущого. Реальність — то лише Амбер, істинне місто, розташоване на істинній Землі. На ній є все, про що ви тільки можете подумати. Тіні, численні відображення Реальності, безмежні у своїй розмаїтості. Все можливе існує у Тінях, які відкидає Реальність. Амбер, уже тим фактом, що він є, відкидає свої відображення навсібіч. Ви, напевне, запитаєте: а що далі, за Тінями? Тіні лежать між Амбером та Хаосом, і в цьому проміжку нема нічого неможливого. На світі є три способи пройти ці Тіні, й кожен з них по-своєму складний.

Якщо ти принц або принцеса королівської крові, то можеш проходити крізь Тіні та, рухаючись через них, змінювати їх, як тобі заманеться, а потім там і залишитися. Тоді ця Тінь стає твоїм світом (тут головне, аби не завадили родичі), і ти можеш робити з ним усе, що захочеш. Місце, в якому я провів кілька останніх століть, якраз і було таким світом.

Другий шлях крізь ці Тіні лежав через карти, що їх Дворкін, Великий Кресляр, створив за нашою подобою спеціально для комунікації між членами монаршої родини. То був прадавній художник, для котрого не існувало таких понять, як перспектива і простір. Фамільні Козирі, що їх створив Дворкін, давали нам змогу будь-якої миті зв'язатися з будь-ким із братів та сестер, ба більше, перенестися до них, якщо така потреба виникала. Однак мене не залишала думка, що це — не єдина властивість, якими наділив їх Дворкін.

І третім способом переміщатися крізь Тіні був Лабіринт, що накреслив теж Дворкін; пройти його могли тільки члени нашої родини. Ступаючи на шлях Лабіринту, ти, так би мовити, ставав одним з тих Козирів, а пройшовши його до кінця, отримував силу мандрувати між Тінями.

Карти і Лабіринт давали змогу миттєво переноситися з Істинної реальності в будь-яку Тінь. Спосіб, що ним користувалися зараз я і Блейз, був набагато важчим.

Тепер я розумів, що саме робив Рендом, коли ми їхали машиною до істинного світу. Постійно тримаючи в пам'яті образ Амбера, він тільки тим і займався, що додавав до місця, в котрому ми перебували, якусь деталь Амбера й одночасно, крок за кроком, вилучав із того місця те, чого в Амбері не було. І коли довкілля повністю збіглося з образом міста, це означало, що ми досягли кінцевої мети. Тут не варто шукати штукарства, будь-яка людина, маючи достатньо знань, спроможна досягти свого Амбера.

І я, і Блейз преспокійно могли відшукати Тіні Амбера, що належали нам, та до скону царювати кожен у своєму царстві. Однак заковика в тому, що володарювання у Тіні не піддається порівнянню з троном Амбера. Бо всяка Тінь — це лише відбиток справжнього Амбера, міста, де ми народилися, за чиєю подобою створені всі інші міста світу.

Отож, для вторгнення в Амбер ми обрали найважчий шлях — через його численні Тіні. Будь-хто, знаючи про наш намір і маючи достатньо сил, міг чинити нам перешкоди. Ерік так і робив, і ми вмирали, наражаючись на них. Чим це мало закінчитися? Цього ніхто не знав.

Однак, якщо Ерік стане коронованим правителем, це неминуче відіб'ється на всіх Тінях.

Я добре знав, що кожен із нас (тобто принців Амбера, які ще залишалися живі-здорові), кожен з нас прагнув посісти місце правителя, і кожен, на свій безхитрісний манір, уважав, що зробить цим неоціненну послугу Амберу та численним Тіням, на яких неминуче позначиться зміна короля.

Дорогою ми проминули флотилію кораблів-примар, якими командував Джерард, — летючих голландців, для котрих і цей, і потойбічний світ зливаються в один, тож я зрозумів: ми наближаємося до мети. Ці Джерардові кораблі стали для мене свого роду віхою.

На восьмий день дороги ми були вже поблизу Амбера. І раптом на морі розгулявся шторм.

Вода потемніла, в небі почали збиратися хмари, а вітрила обвисли у штилі, який встановився після того. Сонце — велике, блакитне — заховало свій лик, і я відчув, що Ерік нарешті знайшов нас.

Потім здійнявся вітер, і — я сподіваюся, ви пробачите мені цей вислів, — він просто розбивсь об мій корабель.

Роздирали нас вітри, шматували нас бурі, як сказав би поет. Уже при перших ударах стихії все в мені почало стискатись і перевертатися. Кораблі жбурляло то в один бік, то в другий, неначе велетенські гральні кості у велетенській долоні. Одночасно, ніби змовившись, на всіх нас ринули води моря та води небес. Небо почорніло, а запону дощу, впереміш зі снігом, раз у раз розтинали сліпучі, кривулясті канати, що били в громові дзвони десь у небі. Годі було щось розчути за ревінням стихії, однак я певен, що всі, хто тут був, волали не своїми голосами. Я теж кричав. Палубою, що ходором ходила під ногами, насилу дістався до штурвала, де вже не було ні душі, прив'язався, щоб мене не змило хвилею, і взявся за стерно. Було зрозуміло, що триклятий брат Ерік, не залишаючи Амбера, творив з нами, що хотів.

Година, друга, третя, четверта... Ніщо не віщувало кінця бурі. П'ять годин... Скільки ж людей ми вже втратили? Не знаю.

А потім я відчув легке поколювання, упіймав слухом легеньке дзенькання й побачив Блейза — немов через довгий сірий тунель.

— Що тут сталося? — поцікавився він. — Я тебе викликаю, а ти мовчиш і мовчиш.

— Життя — штука надто мінлива, — відповів я. — Як-от море під нами.

— Шторм? — уточнив він.

— Бери вище! Я б охрестив його родоначальником усіх штормів та бур. І здається, що по лівому борту бачу монстра. Якщо в нього є хоч на мізинець розуму, він буде цілитись у днище... Вже поцілив!..

— І в нас теж був тільки що, — повідомив Блейз.

— Монстр чи шторм?

— Шторм, — уточнив він. — Двісті загиблих.

— Не падай духом! — підбадьорив його я. — Викличеш мене пізніше, а наразі, братику, тримайся. Гаразд?

Він кивнув на знак згоди, і за його спиною сяйнуло кілька блискавиць.

— Ерік знає, скільки у нас війська... — додав Блейз перед тим, як зникнути.

Довелося з ним погодитися.

Збігло ще три години, перш ніж буря почала вщухати, а потім, через купу часу, я дізнався, що ми втратили половину флоту (причому на моєму, флагманському, кораблі зі ста двадцяти членів екіпажу загинуло сорок). Добряче ж постарався сильний дощ!

Так-сяк через море над Ребмою ми пройшли.

Я взяв колоду і витягнув з неї карту із зображенням Рендома.

Зрозумівши, хто його викликає, він одразу сказав:

— Повертайте назад!

Природно, я запитав, чому.

— Бо якщо вірити Левеллі, Ерік вщент рознесе вас. Вона каже, що треба трохи почекати, поки він перебіситься, а вже тоді виступати на нього. Може, десь через рік...

Похитавши головою, я відповів:

— Вибач. Ніяк не виходить. Надто багато було втрат, поки дісталися сюди. Тож зараз або пан, або пропав.

Рендом понизав плечима, немов кажучи: «Що ж, я тебе попередив».

— Але ж чому? — запитав я.

— Передусім тому, що... словом, я щойно з'ясував, що Ерік може впливати на тутешню погоду, — мовив Рендом.

— Але ми все одно ризикнемо.

Він стенув плечима ще раз.

— Аби ти не казав, що я вас не застерігав.

— Він точно знає, що ми йдемо сюди?

— А ти як гадаєш? Чи він, по-твоєму, кретин?

— Та ні.

— Отже, він знає. Якщо я зміг довідатися про це у Ребмі, то він в Амбері це тим більше знає... Я подумав, Корвіне, про тебе, коли побачив коливання Тіней...

— Як не прикро це визнавати, — зізнавсь я, — але у мене ще від початку експедиції не дуже добрі передчуття. Однак то Блейз її затіяв.

— Тоді облиш, хай тільки він залишиться без голови.

— Вибач, але я не можу так ризикувати. Блейз може й перемогти. А я веду флот.

— Ти говорив із Джерардом і Каїном?

— Так.

— То ти, мабуть, думаєш, що на морі у тебе є шанс. Але знай: Ерік навчився керувати Судним каменем, я зрозумів це з тутешніх придворних пліток про його двійника. За допомогою того каменя він може впливати на погоду в тих місцях. Це точно. Тільки Богові відомо, що Ерік іще може зробити за допомогою Судного каменя.

— Дуже шкода, — сказав я. — Що ж, доведеться нам перетерпіти. Не можу допустити, щоб кілька якихось штормів убили наш бойовий дух.

— Корвіне, скажу тобі чесно. Три дні тому я розмовляв з Еріком...

— Он як?!

— Так, він сам напросивсь. А я погодився, бо мені було нудно. Отже, Ерік дуже ретельно описав мені свої оборонні порядки.

— Мабуть, тому, що Джуліан розповів йому, як ми приїхали з тобою вдвох. Ерік хотів, щоб ці слова дійшли до мене.

— Можливо, — не сперечався Рендом. — Однак це не міняє суті його слів.

— Не міняє, — погодивсь я.

— Тоді нехай Блейз сам веде свою війну, — сказав Рендом. — А ти зможеш атакувати Еріка й пізніше.

— В Амбері от-от відбудеться його коронація.

— Знаю, знаю... Але вдарити по королю не важче, ніж ударити по принцу, хіба ні? Яке тобі діло до того, як його зватимуть у мить твоєї перемоги? Що так, що сяк, — однаково це буде Ерік.

— Твоя правда, — сказав я, — але я дав обіцянку.

— То забери її назад.

— Боюся, що це неможливо.

— Тоді ти просто дурень.

— Можливо.

— Що ж, тоді, хай там як, удачі тобі.

— Дякую.

— Ще побачимося.

Ми попрощалися. На серці в мене було неспокійно.

Невже я ліз у пастку?

Ерік не був дурнем. Хтозна, можливо, десь попереду і чатувала смертельно небезпечна пастка? Зрештою я понизав плечима, обіперся на поручні й знову засунув колоду за пояс.

Бути принцом Амбера означає жити гордо й самотньо, не розраховуючи на чиюсь довіру. Тепер мене не дуже тішила подібна перспектива, однак і вибору не залишалося.

Звичайно, Ерік мав прямий стосунок до шторму, який ми щойно пережили, і, схоже, це цілком узгоджувалося зі словами Рендома про те, що він може впливати на погоду в Амбері.

І тоді я замислився: а чому б не спробувати й мені?

Коли я вів флот на Амбер, місто буквально засипало снігом. Це був найстрашніший буран з усіх, які я міг зчинити.

Величезні сніжинки почали падати й на океан.

Що ж, якщо Ерік у силі, нехай зупинить те, що є більш-менш нормальним для цієї Тіні.

І він зупинив!

За якихось пів години завірюха вщухла, Амбер був неприступний, мов гора; як не крути, прообраз усіх міст! Щоб не змінювати обраного курсу, я залишив усе, як є. Погода в Амбері таки підвладна Ерікові.

Що ж робити?

Флот, цілком зрозуміло, плив собі далі. Прямо в пащеку смерті.

Що з цього приводу можна сказати?

Другий шторм був лютішим за перший, однак я ні на мить не випустив з рук штурвал. Небо лупцювало електричними розрядами, цілячись тільки у кораблі. Шторм розметав нас, наче шкаралупки. І потопив ще сорок суден.

З острахом я викликав Блейза й запитав, чи сильно потріпала його військо буря.

— У мене залишилося зо двісті тисяч бійців, — повідомив він. І додав: — Сильна повінь.

Я переповів йому почуте від Рендома.

— Що ж, дуже схоже, — погодився Блейз. — Однак то не привід повертати назад. Керує Ерік погодою чи не керує — ми все одно його поб'ємо.

— Хочеться вірити.

Запаливши сигарету, я сперся на кермо.

Незабаром мали побачити Амбер. Я вже вмів користуватися Тінями і знав, як потрапити в місто сушею.

Однак кожен із цих способів мав недоліки.

Хоча, з іншого боку, ніколи не буває так, щоб геть усе було тобі на руку.

Ми пливли далі, й через деякий час море навколо нас поглинула, немов несподівана хвиля, пітьма. Почався шторм, ще дужчий, аніж два попередніх.

Якимось незбагненним дивом ми вирвалися з його нещадних чорних лап, та він нагнав на мене добрячого страху. Становище видавалося загрозливим, бо ми були у північних водах. Якщо Каїн дотримав слова, то наші справи ще так-сяк. Якщо збирався нас атакувати — він мав для цього всі умови.

Я вирішив, що Каїн нас продав. Зрештою, що йому заважало? Тому, побачивши його наближення, я вишикував увесь свій флот — сімдесят три вцілілі судна — до бою. Коли карти вказали на Каїна як на ключову постать, вони або збрехали, або були напрочуд точні.

Флагманський корабель Каїна рухався на мене, і я попрямував йому назустріч. Зустрівшись, ми розвернулись один до одного бортами. Каїн дивився на мене, я дивився на нього. Можна було б зв'язатись і через карти, одначе Каїн вирішив інакше. А що був у кращому становищі, ніж я, то саме він, за фамільним етикетом, визначав спосіб зв'язку. Каїнові ж явно хотілося, щоб його чули всі, тому взяв рупор і закричав:

— Корвіне! Здавай командування флотом і здавайся сам, по-доброму! Чисельно я тебе переважаю. Вам тут ні за що не пройти!

Я подивився на нього через хвилі, тоді теж узяв рупор і запитав:

— Як же наша домовленість?

— Анульована і недійсна, — прокричав Каїн у відповідь. — У тебе надто мало сил, щоб ударити по Амберу, тому краще здавайся! Принаймні збережеш людей.

Обернувшись через ліве плече, я поглянув, наскільки високо піднялося сонце.

— Будь ласка, вислухай мене, брате Каїне! — попросив я. — Прислухайся до того, що тобі скажу. Дай мені передишку, щоб я порадився з моїми капітанами, і перш ніж сонце підіб'ється до полудня, ти знатимеш нашу відповідь.

— Що ж, чудово, — відразу погодився Каїн. — Не сумніваюся, вони правильно оцінять своє становище.

Коли він це сказав, я дав команду розвернути корабель та пливти назад, туди, де нас чекали основні сили флоту.

Якщо спробую втекти, Каїн кинеться навздогін через Тіні й топитиме наші корабель за кораблем, доки всіх не знищить. Від пороху — жодної користі, бо тут, на істинній Землі, він не спалахує. Якщо ж уявити, що ми таки потрапили в далеку Тінь, де порох горить, то й це нам теж нічого не дає: в Каїна, у разі потреби, порох також знайдеться. Покинути флот я теж не міг, адже без мене кораблі не зможуть іти через Тіні, а тут, на водах істинного світу, вони стоятимуть, нерухомі, наче вабики для качок. Як не крути, а вибір невеликий: або померти, або здатися в полон.

Рендом був таки правий.

Я витягнув Блейзову карту, зосередивсь — і по деякому часі вона ожила.

— Так? — озвався він. Голос його схвильовано тремтів. До мене долетів шум битви, яка точилася навкруг нього.

— Ми в біді, — сказав я. — Сімдесят три кораблі прорвалось, однак Каїн хоче, щоб до полудня ми йому здалися.

— Щоб він здох! — лайнувся Блейз. — Ми ще не зайшли так далеко, як ви. У нас тут зараз справжнісінька м'ясорубка. Якісь кавалерійські полчища нищать нас, як сліпих цуценят. Тож доброї поради тобі не дам. У мене свої проблеми. Роби, як вважаєш за потрібне. Вони знову нас атакують!.. — і зв'язок між нами перервався.

Тоді я витягнув карту з Джерардом і почав викликати його.

Коли ми говорили, мені здалося, що з-за його плечей я бачу лінію морського берега. І, схоже, впізнав те місце. Якщо мій здогад правильний, Джерард зараз у південних водах. Я не хотів нагадувати йому про нашу розмову. Запитав лише, чи може він допомогти мені у боротьбі з Каїном, і чи має таке бажання.

— Але ж ми домовлялися, що я даю тобі пройти — і все, — нагадав Джерард. — Тому я, власне, й відійшов на південь. Тож, хоч би й дуже захотів, не дійду до тебе вчасно. Крім того, я не обіцяв тобі, що допоможу вбити брата.

І перш ніж я спромігся щось відповісти, Джерард щез. Авжеж, він мав цілковиту слушність. Адже обіцяв мені не тицяти в колеса палиці, а не битися на моєму боці.

Так, і що ж мені залишалося робити?

Закурив. Потім почав походжати палубою. Ранок закінчився. Туман понад морем уже давно розійшовсь, і сонце зігрівало мої плечі. Скоро настане полудень. Можливо, за якихось дві години.

Я знов узяв колоду карт, зважив її на долоні. З їхньою допомогою міг улаштувати поєдинок воль і з Еріком, і з Каїном. Була в цих карт така змога, і, мабуть, не одна вона, просто я нічого не знав про це. Такими, виконуючи волю Оберона, вигадав і зробив їх Барімен Дворкін, божевільний художник, горбун з безумними очима, який був чи то чаклуном, чи жерцем, чи, може, навіть психіатром (щодо цього нема єдиного погляду) з якоїсь тридесятої Тіні, де батько врятував його від неминучої загибелі, яку той накликав на себе. Подробиць не знаю, але відтоді він завжди залишався трохи не в собі. Однак художником був неперевершеним, а крім того (і це визнавали всі), володів якимись надзвичайними властивостями. Дворкін щез багато століть тому, після того, як створив наші карти й накреслив Лабіринт. Ми нерідко заводили мову про Дворкіна, та ніхто, схоже, й гадки не мав, куди він міг запропаститися. Могло статися й так, що наш батько, бажаючи зберегти таємницю Лабіринту і карт, убив його.

Каїн буде готовий до такої атаки, і цим способом мені його, найімовірніше, не подолати, однак затримати — цілком реально. Хоча навіть тоді він віддав би своїм капітанам сигнал до бою. У цьому я був більш як упевнений.

Ерік, той завше готовий до всього, але якщо мені не залишиться нічого іншого, доведеться і йому кинути виклик. Однаково не маю що втрачати, крім своєї душі.

Ще не випускав з уваги карту із зображенням Амбера. З її допомогою можна було потрапити до міста і вчинити замах на Еріка, одначе свої шанси на успіх у цій авантюрі оцінив як один на мільйон.

Я був не проти загинути в бою, але ж навіщо тягнути з собою на неминуче заклання моїх вірних людей? Напевне, я не чистокровний принц Амбера, дарма що наділений владою над Лабіринтом. Справжній принц Амбера не став би гризтися через такі дурниці. І я зробив для себе висновок, що століття, проведені на Землі, сильно змінили мою вдачу, пом'якшили її, чи що, словом, вплинули на мене так, що став не таким, як мої рідні брати.

І я вирішив здати свій флот, а тоді перенестися до Амбера й викликати Еріка на вирішальну дуель. Раптом він здуру погодиться. Але ж, чорт забирай, — нічого іншого мені не залишалося!

Розвернувшись, уже збирався поділитися намірами з командирами, коли раптом на мене впала невидима сила, від якої я втратив дар мови.

Мене явно хтось викликав.

— Хто? — насилу промимрив я через стиснуті зуби. Відповіді не було, але щось, обертаючись, повільно вкручувалось у мій мозок. Спробував захиститися від цього вторгнення.

По сплині деякого часу супротивник, мабуть, зрозумів, що просто так, без боротьби, мене не взяти. Й тоді, перекриваючи звук вітру, пролунав голос Еріка:

— Як ведеться, брате мій?

— Дуже кепсько, — мовив чи подумав я, але він засміявся, хоча голос його був напружений від зусиль, яких потребувала наша боротьба.

— Дуже кепсько, — повторив він за мною. — Якби ти тоді повернувсь і підтримав мене, я не залишився б у боргу. Але тепер уже пізно про це говорити. Тепер мене влаштує тільки повний розгром Блейза і тебе.

Я не став відповідати йому, зосередивши всі сили на боротьбі. Мало-помалу Ерік почав відступати під моїм лютим опором, однак ще був цілком спроможний утримувати мене на місці.

Якби хтось із нас відволікся бодай на мить, наше протистояння перетворилося б із вольового на фізичне, або ж один з нас отримав би суттєву перевагу в цьому поєдинку воль. Тепер я чітко бачив і Еріка, й палацову залу, в якій він стояв. Найменший хибний рух — і я ризикував цілком потрапити під владу супротивника.

Так ми стояли і дивились один на одного, ведучи непомітний двобій. Ну що ж, атакувавши мене першим, Ерік розв'язав принаймні одну мою проблему. Він стояв, тримаючи мою карту в лівій руці й насупивши брови. Я спробував знайти якусь прогалину в його захисті, але марно. Люди щось говорили мені, та я стояв, обпершись на поруччя, і не чув ані слова з того, що вони мені казали.

Котра зараз година?

Відколи розпочався наш двобій, я втратив відчуття часу. Цікаво, скільки його збігло — година, дві? А може, Ерікові тільки того й треба? Не знаю, не знаю...

— Мені відомо, які думки рояться у твоїй голові, — сказав Ерік. — Так, ти вгадав, ми з Каїном діяли заодно. Щойно ти з ним переговорив, він одразу ж викликав мене. Хочеш, я триматиму тебе так, допоки не спроваджу на дно Ребми весь твій флот? Кораблі зогниють, а люди підуть на корм рибі.

— Не поспішай, — сказав я. — Мої люди ні в чому не винні. Ми з Блейзом втягнули їх у цю халепу, і вони щиро впевнені, що воюють за праве діло. Безглуздо позбавляти їх життя. Тим паче, я все одно збирався здати флот.

— То чому так тягнув? — запитав Ерік. — Тепер уже пізно. Не можу зв'язатися з Каїном і скасувати свій наказ, адже тримаю тебе, а відпустити тебе теж не можу, бо підкориш мене своїй волі або й уб'єш. Такої духовної близькості між нами ще ніколи не було... — пожартував він.

— А якщо пообіцяю тобі, що нічого такого не робитиму?

— Заради цілого королівства і не таке можна порушити, — відпарирував Ерік.

— Невже не читаєш моїх думок? Не бачиш, що у мене на душі? Я не порушу слова!

— Бачу там якусь дивну приязність до тих людей, яких ти одурив, але гадки не маю, що могло її спричинити. Та однак моя відповідь — ні! Зрештою, ти й сам це розумієш. Навіть якщо щиро віриш у те, що говориш (а я таке цілком допускаю), дуже великою буде спокуса скористатися цією нагодою. Ні, не можу так ризикувати.

І я справді все розумів. Надто вже сильно кипіла у наших венах кров Амбера.

— Зараз ти володієш мечем набагато краще, ніж колись, — зауважив Ерік. — Щодо цього, бачу, вигнання пішло тобі на користь. Зараз ти як ніхто близький до того, щоб зрівнятися зі мною у мистецтві фехтування. Не рахуючи Бенедикта, звичайно, але хто знає, чи він ще живий?

— Не облещуй, — сказав я. — Тепер ти мені по зубах, я це добре знаю. І взагалі...

— Не хвилюйся. Зараз, коли все зайшло так далеко, я не прийматиму твій виклик, — і він усміхнувся, прочитавши мої думки, які, звичайно, побачив. — Справді шкодую, що ти не залишився на моєму боці, — додав він. — Мені ти прислужився б набагато більше, ніж решта. Джуліан? Та чхав я на нього! Каїн — боягуз. Джерард сильний, але без мізків.

Я вирішив скористатися нагодою та поклопотатися за когось із братів.

— Слухай, — сказав Ерікові, — я вмовив Рендома, щоб він пішов сюди зі мною. Але хочу, аби ти знав, що йому ця затія не дуже подобалась. І думаю, якщо б ти звернувся до нього, то він підтримав би тебе.

— Отой покидьок? — скрикнув Ерік. — Та я не дав би йому випорожняти нічні вази! Довір Рендому свій горщик — і рано чи пізно знайдеш там піранью. Ні, дуже дякую! Я б його, може, й пробачив, якби не це твоє заступництво. А ти зараз хочеш, щоб я притиснув його до грудей і назвав своїм братом, чи не так? О ні! Надто швидко ти взявся його захищати, і це показує, як він насправді ставиться до мене. І я далекий від думки, що ти цього не знаєш. Будьмо поблажливі один до одного, ні слова більше про Рендома.

Я почув запах диму та звуки шкрябання металу об метал. Це означало, що Каїн, пішовши у наступ, нищив корабель за кораблем.

— От і добре, — сказав Ерік, вловивши це з моїх думок.

— Зупини їх! Будь ласка! У моїх людей нема жодного шансу проти такої армади!

— Ні — навіть якби ти сам збирався здатися... — Ерік прикусив язика і лайнувся. Та цього було досить, щоб я все зрозумів. Ерік збирався попросити, щоб я здався, пообіцявши натомість не вбивати моїх людей, а тимчасом їх, за повного його потурання, винищував би Каїн. Саме так Ерік планував учинити, та в запалі пристрасті не витримав і бовкнув зайве.

Я засміявся, побачивши його роздратування.

— Нічого, скоро до тебе доберуся, — пообіцяв він. — Нехай тільки візьмуть твій флагман.

— А поки що, — крикнув я, — спробуй це!

І я накинувся на нього з усією міццю, яка в мені ще залишалася, вклинивсь у його розум і своєю ненавистю наробив там бучу. Відчував його біль, і це ще більше додавало мені завзяття. Я лупцював Еріка за всі роки свого вигнання, вдовольняючись хоча б такою платнею. Палаючи жагою помсти, таранив бар'єри психологічного захисту за те, що він покинув мене серед зачумленого міста. Бив його і за аварію, винуватцем якої (а я це добре знав) був також він; Ерік мав відповісти за мої болі, я хапався за все, що так чи інакше примусило б його страждати.

Братова хватка послабшала, тож я збільшив натиск. Не давав Ерікові ні хвилини спокою, і він похитнувся, не витримав.

— Ти диявол, справжній диявол! — нарешті вигукнув Ерік і, махнувши вільною рукою, накрив карту долонею.

Наш контакт закінчивсь, а я стояв на палубі й тремтів.

Таки вдалось! Я перевершив Еріка у психологічному протистоянні. Більше не боятимуся братика-тирана, хоч би в якому герці ми зійшлись. Я був сильніший, аніж він!

Кілька разів я жадібно вдихнув повітря і розпростався на весь зріст, готуючись зустріти неприємну мить, коли мій розум знову обпече крижана хвиля чергової психологічної атаки. Втім, знав, що атаки не буде, принаймні від Еріка. Чуття підказувало мені, що він злякався мого гніву.

Я роззирнувся: довкола мене кипів бій. Уся палуба була вже залита кров'ю. До нас, бортом до борта, пристав корабель і намагався взяти на абордаж. Ще одне судно заходило з іншого боку, явно збираючись зробити те саме. Над моєю головою просвистіла масивна арбалетна стріла.

Витягнувши меч із піхов, я кинувся в гущу бою.

Не знаю, скількох ворогів убив того дня. Я збився з ліку після дванадцятого чи тринадцятого. А їх тільки у найпершій сутичці було надвоє більше, а може, навіть більше, ніж удвоє. Сила, якою від природи наділений принц Амбера, відриває від землі «мерседес», і того дня вона не раз ставала мені у пригоді, я однією рукою хапав нападників та викидав їх за борт.

Ми перебили всю залогу на обох кораблях, тоді повідчиняли на них кінгстони й спровадили судна на дно Ребми. Рендом, мабуть, порадіє, побачивши сліди такої бійні. Половина моєї залоги загинула, я був у синцях та подряпинах, однак серйозних ран зумів уникнути.

Ми прийшли на допомогу нашому кораблеві й пустили на дно ще одне корито Каїна.

Уцілілі бійці з порятованого корабля перейшли на наш флагман, і тепер у мене була знову повна команда.

— Крові! — закричав я на повну горлянку. — Воїни, напіймо цей день кров'ю та помстою, й Амбер ніколи вас не забуде!

Бійці, всі як один, підняли зброю і щосили закричали:

— Крові!

І того дня лилися ріки крові!

Ми пустили на дно ще два Каїнових кораблі та поповнили власну команду вцілілими воїнами з інших наших суден. Коли прямували до шостої посудини Каїна, я заліз на грот-щоглу і нашвидку оцінив ситуацію.

Нас було втроє менше, ніж противника. З мого флоту на плаву залишалося від сорока п'яти до п'ятдесяти п'яти кораблів.

Ми потопили шосте судно Каїна, а шукати сьоме й восьме вже не довелося. Вони самі йшли до нас. Їх ми теж потопили, але я був поранений у бою і втратив половину команди. У мене залишилися глибокі порізи на лівому плечі й правому стегні та ще боліла від удару права нога.

Коли ми пустили на дно дві останні посудини, до нас рушили ще два кораблі.

Відступивши, ми з'єднались із одним з наших кораблів, котрий також переміг у баталії. Знову об'єднали команди, та цього разу перенесли прапор на інший корабель. Він був не такий пошкоджений, як мій флагман, котрий уже добряче протікав і кренився на правий борт.

Але нам не дали навіть дух перевести: до нас одразу ж підійшов наступний рейдер, і команда почала брати нас на абордаж.

Від утоми мої люди валилися з ніг, я також видихався. На щастя, наш супротивник теж був не в кращих кондиціях. І перш ніж другий рейдер Каїна встиг прийти йому на допомогу, ми контратакували перший корабель, перебили увесь екіпаж, тоді перебралися на ворожу палубу, прихопивши флагманський прапор. Рейдер цей зберігся набагато краще, ніж наш корабель.

Ми потопили ще одне судно, і я, засапаний, як хорт після гонитви, залишився при справному кораблі та команді зі сорока людей.

Поблизу не було нікого, хто міг би нам допомогти. На кожен мій уцілілий корабель припадало щонайменше одне судно Каїна. До нас ішов черговий рейдер, і ми вдалися до втечі.

Так нам пощастило виграти, може, двадцять хвилин. Я спробував заплисти в Тінь, але тут, у такій близькості від Амбера, це потребувало значно більше сил і часу. Набагато легше підійти до міста, ніж відступити від нього, адже Амбер — осердя, суть, причина всіх причин. Якби у мене було ще десять хвилин, мені б це вдалося.

Однак цих хвилин я не мав.

Коли корабель підійшов ближче, на далекій відстані я зауважив ще одне судно, що розверталося в наш бік. На щоглі, під прапором Еріка і зображенням білого однорога, майорів чорно-зелений вимпел. Це був корабель Каїна. Він поспішав сюди за своєю часткою здобичі.

Ми захопили перше судно, але не встигли навіть відчинити кінгстони, як нас наздогнав Каїн. Я залишився стояти на скривавленій палубі в оточенні дюжини воїнів, а він перейшов на ніс свого флагмана і крикнув, аби ми здавалися.

— Якщо я здамся, ти обіцяєш, що збережеш життя моїм людям? — запитав я.

— Обіцяю, — відповів Каїн. — Просто так вони все одно не здадуться, а втрачати через них своїх людей мені не дуже хочеться.

— Слово принца?

Якусь мить він подумав, тоді ствердно кивнув і сказав:

— Чудово! Нехай твої воїни складуть зброю і пересядуть на мій корабель, коли ми підійдемо впритул.

Уклавши меч у піхви, я обернувся до своїх бійців.

— Ви билися так, як б'ються славні воїни, я ніколи цього не забуду, — сказав я їм. — Але загалом битву ми програли. — Вимовивши ці слова, я витер мокрі долоні об плащ і ретельно відтер їх від бруду. Терпіти не можу, коли хтось береться брудними руками за мистецьку річ. — Складіть зброю і знайте, що ваш нинішній подвиг на віки вічні залишиться в історії. Настане день, і я вознесу вам хвалу перед усім амберським двором.

Бійці — дев'ятеро червоношкірих здорованів і троє волохатих коротунів, — усе, що залишилося від екіпажу, — ридаючи, склали на палубі зброю.

— Не треба думати, що ми програли все і місто втрачене, — продовжив я. — Ми програли тільки битву, а війна триває, і триває повсюди. Цієї миті мій брат Блейз прокладає шлях до Амбера по суші. Каїн дотримає слова і збереже вам життя, коли побачить, що я пішов звідси, аби доєднатися до Блейза на твердій землі, бо Каїн не знає, що Блейз відрікся від колишньої клятви і знову рушив на Амбер. Мені дуже прикро, що не можу взяти вас із собою.

Сказавши це, я витягнув з колоди карту із зображенням Блейза і тримав її низько перед собою так, щоб не було видно з іншого судна.

Каїн підходив уже впритул, коли під крижаною поверхнею карти я відчув якийсь рух.

— Хто там? — озвався Блейз.

— Корвін, — сказав я. — Як твої справи?

— Ми виграли битву, але у нас — великі втрати. Тепер відновлюємо сили, щоб рухатися далі. А в тебе як?

— За моїми оцінками, ми знищили до половини флоту Каїна, але він таки переміг. Тепер бере мене на абордаж. Визволиш мене звідси?

Він простягнув мені руку, я взявся за неї і за мить уже стояв біля нього.

— Здається, то вже переходить у звичку, — промимрив я і побачив, що Блейз поранений у голову. Ще в нього була забинтована ліва долоня.

— Ненароком схопив шаблю голими руками, — пояснив Блейз, побачивши мій запитальний погляд. І додав: — Болить, зараза!

Я віддихався, і ми пішли в його намет. Там Блейз відкоркував пляшку вина, дав мені хліба, сиру та сушеного м'яса. Курива у нього було теж удосталь, і поки я викурював сигарету, його військовий медик перев'язував мені рани.

Грубий підрахунок показував, що під орудою Блейза залишалося сто вісімдесят чотири тисячі бійців. Коли ж надвечір я піднявся на вершину пагорба й озирнувся навкруги, раптом здалося, що бачу всі табори, в яких мені доводилося стояти. Вони тяглися на довгі милі та сторіччя, й не було тим таборам кінця. І раптом я відчув, як мені навертаються сльози від того, що людям, котрі не нагадували небожителів Амбера, десяткам тисяч тих людей, чиє життя і так коротке, мов спалах, судилося зустріти власну смерть на полі бою істинного світу.

Я повернувся у Блейзів намет, і ми осушили пляшку до дна.

7

Уночі здійнялася жахлива буря. Вона лютувала й тоді, коли вранішнє світло, насилу пробиваючись крізь запону хмар, прокреслило сріблястим розчерком долоні світу. І навіть удень, коли ми були на марші, буря продовжувала лютувати.

Думаю, ніщо так не вбиває бойовий дух воїна, як безперервне плентання під крижаним дощем. Скільки себе пам'ятаю, завжди ненавидів багно, і, як на зло, століття за століттям я тільки те й робив, що кудись добиравсь або звідкись утікав розкислими дорогами!

Ми намагалися заховатись у Тіні, де б не було дощу, однак, куди б не потрапили, всюди опинялися під негодою.

Ніхто не чинив перешкод на шляху до Амбера, але як воно — йти, коли наскрізь промоклий одяг прилипає до тіла, а в небі раз у раз гуркоче грім і спалахують блискавиці!

Уночі приморозило, і коли настав ранок, усі наші знамена й стяги були тверді, немов жерстяні. Над засніженим світом висіло сіре небо, з якого сипався лапатий сніг. При диханні з мого рота виривалися хмарки білої пари.

Ми не були захищені від цих погодних катаклізмів, за винятком хіба що волохатих воїнів, і, щоб ніхто не обморозився, довелося перевести все військо на пришвидшений крок. Найбільше холод дошкуляв червоношкірим здоровилам, адже в їхньому світі клімат був напрочуд теплим.

Того дня на нас ніби навмисне почергово нападали тигр, білий ведмідь і вовк. Тигра прикінчив Блейз, цей звір мав від кінчика хвоста до носа щонайменше чотирнадцять футів.

Уже настала ніч, а ми все йшли та йшли. Почалася відлига. Блейз ні на мить не давав нам зупинитися. Він намагався вирватися з Тіней, де була холоднеча. Із карти з Амбером я бачив, що там, де справжня Земля, тепер суха й тепла осінь. І ми наближалися до неї.

Другої ночі маршу, перемагаючи і твань, і сльоту, ще до опівночі нам довелося побувати і під холодним дощем, і під теплим, аж поки опинилися в сухому світі.

Командири віддали наказ зупинитися табором і виставити потроєну варту. Наші люди від утоми валилися з ніг: чудова мить, аби атакувати наше військо. Та жодна небезпека не змогла б примусити його йти далі — настільки виснажені ми були.

Атакували нас через кілька годин, і не хто інший, як Джуліан. Що це був саме він, я зрозумів уже згодом, зі слів тих, хто вцілів.

Його удар припав на місце, найменш захищене від нападу, — периферію основного табору. Якби я знав, що там присутній Джуліан, то міг би скористатися його картою, і тоді він не мав би такого роздолля. Але, на жаль, я дізнався про нього вже опісля.

Зима, що настала так зненацька, забрала у нас дві тисячі бійців. А скільки вклали народу люди Джуліана, мені ще належало з'ясувати.

Здавалося, що воїни занепадають духом, та коли пролунала команда йти далі, усе військо слухняно рушило вперед.

А весь наступний день ми тільки те й робили, що наривалися на засідки та відбивалися від них. Наше військо було надто велике й неповоротке, а відтак і вразливе перед дошкульними ударами, що завдавав по флангах Джуліан. Авжеж, ми огризались, і не один нападник сконав під нашими мечами, однак наші втрати були вдесятеро більші.

Опівдні йшли долиною, що тягнулася паралельно до морського узбережжя. Північніше, ліворуч од нас, був Арденський ліс. Дув прохолодний вітер, доносячи пахощі землі й запашної зелені. З дерев осипалося перше листя. До Амбера, який ледь помітною плямкою мерехтів понад обрієм, залишалося ще миль із вісімдесят.

Удень небо затягнуло хмарами, почався невеликий дощ. Важкі поодинокі краплі ляпками розпливалися на землі. Незабаром розвиднилось, і сонце, вийшовши з-за хмар, зігріло нас та підсушило одяг.

Невдовзі ми відчули запах диму.

Минуло ще трохи часу — і побачили цей дим. Він оточував нас зусібіч і, коливаючись, здіймавсь у небо.

А потім, то підіймаючись, то опадаючи, з'явилася стіна вогню. З тріском та гудінням вона сунула прямо на нас. Коли вогонь наблизився настільки, що ми відчули його жар, в ар'єргарді зчинилася паніка. Залунали перелякані голоси, і колони бійців, втрачаючи стрункість, безладно ринули вперед.

Ми побігли.

Навколо, плавно опадаючи, кружляв лапатий попіл. Дим дедалі густішав. Ми швидко гналися вперед, а полум'я підступало все ближче та ближче. Зловісний гул вогненної стіни був наче грім у небі, тепло накочувалося на нас хвилями і омивало, як вода. Невдовзі вогонь був зовсім близько. Від нього чорніли дерева, осипалося листя з гілок. Кілька малих деревець корчилися від страшного жару. Наш шлях, скільки бачило око, тягнувся через коридор з вогню.

Ми прискорили біг — боялися, що далі буде ще гірше.

І не помилилися.

Падали величезні дерева, перегороджуючи нам шлях. Ми перестрибували через їхні стовбури, йшли в обхід. Нехай не так скоро, але просувалися...

Ми задихалися від жару, легені відмовлялися послуговуватися гарячим повітрям. Повз нас, анітрохи не зважаючи на нашу присутність, бігли вовки й олені, лисиці та кролі. Мисливці та здобич, забувши про одвічну ворожнечу, разом утікали від вогню. В небі, де було менше диму, колували наполохані птахи. Вони кричали й рясно гидили на нас, але нам було байдуже до того.

Спалити цей праліс, не менше шляхетний, аніж Арденський ліс, здавалося мені нечуваним кощунством. Та Ерік, принц Амбера, був уже без п'яти хвилин королем. Хтозна, можливо, і я не зупинився б перед тим, щоб спалити цей ліс...

Вогонь добряче підсмалив мені волосся та брови. А в горлі, мабуть, було повно сажі, як у комині. «Скільки людей ми втратимо цього разу?» — думав я.

Від Амбера нас відділяло сімдесят миль порослої лісом долини. Понад тридцять ми вже пройшли, відколи вступили у цей ліс.

— Блейзе! — прохрипів я. — Далі, миль за дві-три, дорога роздвоюється! Повернемо праворуч — і скоро будемо на річці Ойзен, що впадає в море! Гадаю, це наш єдиний порятунок! Гарнатська долина вся вигорить! Тільки вода може врятувати нас.

Блейз кивнув на знак згоди.

Ми бігли не зупиняючись, але полум'я було швидшим за нас.

Однак таки добралися до розтоки, збиваючи полум'я на одязі, що затлівав од жару, та струшуючи попіл з очей, випльовуючи його з рота і несамовито б'ючи руками по волоссю, коли на голову потрапляли іскри.

— Ще чверть милі, — прикинув я відстань, що залишилася.

Кілька разів мене вдарили, падаючи, гілки. Ділянки шкіри, не прикриті одягом, пекло немилосердно, а часом і під одягом дошкуляло вогнем. Ми бігли по палаючій траві, вниз довгим схилом, коли ж добиралися до його підніжжя і побачили ген попереду воду, біг наш став ще скорішим, хоча здавалося, де вже швидше! Добігши, пірнули у воду і сповна віддалися прохолодній волозі.

Звивистий Ойзен підхопив наші тіла, і ми з Блейзом попливли за течією, намагаючись не віддалятись один від одного. Переплетені гілки дерев над річкою скидалися на химерні поперечини у вогняному храмі. Перегоряючи, вони відламувалися в річку, і нам доводилося то ухилятися від них, то глибоко пірнати у воду, залежно від того, як близько від нас падало гілля. Річкова поверхня була вкрита зчорнілим, шиплячим деревинним. Наші воїни пливли за нами, їхні голови стирчали над водою, як вервечка кокосів на плаву.

Вода була темна і холодна, від холоднечі розболілися рани й опіки та цокотіли зуби, а тіло бив дрож.

Здолавши кілька миль, ми випливли з палаючого лісу й опинилися посеред рівної безлісої низовини, що тягнулась аж до моря. І я подумав: кращого місця для засідки Джуліанових лучників годі й бажати! Сказав про це Блейзу, він зі мною погодивсь, однак зауважив, що від нас тепер тут мало що залежить. Мені довелося визнати слушність його слів.

Увесь ліс охопило полум'я, а ми пливли туди, куди несла течія. Здавалося, збігло чимало годин (хоча насправді це було не так), перш ніж підтвердилися мої побоювання і приховані лучники спустили тятиву вперше, засипавши нас стрілами.

Я пірнув на глибінь і довго плив під водою. Плин течії допомагав мені, тож випірнувши, побачив, що опинився далеченько від місця атаки.

Щойно вигулькнув на поверхню, як мене осипала злива стріл.

Тільки богам відомо, наскільки розтягнувся цей смертельний коридор. З'ясовувати ж таке ціною власного життя було б не вельми мудро з мого боку, тому, швидко вдихнувши повні груди повітря, знову пірнув.

Рука моя доторкнулася дна, і я поплив навпомацки, притримуючись за камені.

Пропливши під водою, скільки міг, змістився до правого берега і, помалу видихаючи повітря, почав підійматися.

Кулею виринувши на поверхню, жадібно ковтав повітря. Так-сяк відсапався, зробив глибокий вдих — і знову пірнув, не марнуючи жодної секунди на з'ясування обстановки на березі.

Плив я довго й випірнув лише тоді, коли почало здаватися, що легені от-от розірвуться.

Цього разу мені поталанило значно менше. Одна зі стріл уп'ялася в біцепс. Я відразу ж пірнув і, поки спускався до дна, зміг відламати древко. Потім висмикнув наконечник і поплив далі, працюючи більше ногами, як жаба, та підгрібаючи правою рукою. Розумів, що варто мені випірнути над водою ще хоч раз, — і всі стріли будуть мої.

Тож примусив себе плисти далі, й плив доти, доки перед очима не засяяли багряні спалахи, а в голові почало тьмаритися. Думаю, залишався під водою не менше трьох хвилин.

Цього разу, коли випірнув, усе було спокійно, і я, жадібно хапаючи повітря, повернув до лівого берега.

Допливши, схопився за довгу траву, якою поріс берег.

Роззирнувся довкола. Дерев у цьому місці не було, і стріли сюди не долітали. На перший погляд, обидва береги були безлюдними, й такою ж самою безлюдною була і річка. Невже я єдиний, хто зміг врятуватися? Та ні, таке неможливе! На початку останнього переходу нас було дуже багато.

Від утоми я почувався ледве живим. Усе тіло страждало від гострих і ниючих болів. Здавалося, що на шкірі нема живого місця від опіків, а вода у річці була така холодна, що я тремтів і, напевне, дуже посинів. Ні, якщо ще хочу пожити, то мушу якнайшвидше вилізти з цієї річки. Сил, які у мене залишалися, мало вистачити на кілька підводних ривків, і я вирішив, що ще трохи пропливу під водою, а потім вийду на берег.

Так-сяк удалося зробити ще чотири підводних кидки. На п'ятий не зважився, відчуваючи, що після нього можу вже не випірнути на поверхню. Я схопився за камінь на березі, перевів дух і видерся на берег.

Перекотившись на спину, озирнувся навколо. Місцевість була незнайома, однак пожежа сюди ще не дійшла. Праворуч од мене росли густі чагарі. Поповзши туди, заліз у їхню гущу, вткнувсь обличчям у землю і заснув від утоми.

* * *

Я прокинувся, та краще б цього не робив. Усе тіло боліло, а голова йшла обертом. Кілька годин залишався напівпритомним. Потім насилу підвівся, доклигав до річки, припав до води й досхочу напився. Тоді повернувся в чагарі, впав на землю й знову заснув.

Коли опритомнів удруге, самопочуття було не набагато кращим, зате сили явно побільшало. Я прогулявся до річки, повернувся назад, дістав холодну карту Блейза і пересвідчився, що він живий.

— Ти де? — запитав мене брат, коли встановився зв'язок.

— А дідько його знає! — відповів. — Щастя, що я взагалі десь є. Точно можу сказати, що неподалік від моря. Чую шум припливу і запах моря.

— Річка поблизу є?

— Угу.

— Ти на якому березі?

— На лівому, якщо лицем до моря. На північному.

— То залишайся на місці, — озвався Блейз, — а я когось пришлю по тебе. Саме стягую докупи наше воїнство. Вже зібралося більше двох тисяч бійців, тож Джуліан не поткнеться до нас. Розпорошені сили знову збираються в кулак, нас щохвилини більшає.

— Чудово, — сказав я, і ми закінчили розмову.

Я залишився на місці. Щоб не марнувати часу, знову заснув.

* * *

Почувши, як хтось продирається крізь чагарі, я зачаївся. Відгорнувши кілька листочків, пильно вдивлявся.

Це були троє червоних здорованів.

Я розправив одяг, обтрусив з нього пил і бруд, пригладив волосся на голові. Тоді, похитуючись, випростався на повен зріст, зробив кілька глибоких вдихів і рушив назустріч воїнам.

— Ось де я, — озвався.

Коли подав голос, то двоє з них, із мечами в руках, отетеріло витріщилися на мене.

Утім, вони швидко зрозуміли, хто перед ними, всміхнулися мені, шанобливо привіталися та повели до осідку нашого війська. Табір стояв милі за дві звідси, і я здолав цю відстань сам, без сторонньої допомоги.

Підійшов Блейз.

— Нас уже більше трьох тисяч, — повідомив він. Тоді гукнув військового лікаря і передоручив мене йому.

Ніч минула спокійно — на нас ніхто не нападав. Усю ніч і наступного дня до табору продовжували сходитися рештки нашого розпорошеного воїнства.

Нас було вже близько п'яти тисяч. Ми бачили Амбер, що мрів на віддалі.

Провели тут ще одну ніч, а вранці рушили вперед.

До пообіддя ми встигли здолати близько п'ятнадцяти миль. Шлях наш пролягав уздовж морського берега, і тут ніщо не вказувало на присутність Джуліана та його загонів.

Біль в обпеченому тілі поволі вщухав. Стегно вже майже загоїлось, і лише плече та передпліччя подеколи пронизували нестерпні кольки.

Ми просувалися далі, й невдовзі між нами й Амбером залишилося не більш як сорок миль. Погода була спокійна. Праворуч від нас темніло чорне згарище лісу. Пожежа винищила у долині більшу частину дерев, однак тепер це було нам на руку: ні Джуліан, ані хтось інший не влаштував би засідки. Появу ворожого війська помітили б ще за милю.

Ми пройшли наступні десять миль, а коли сонце сіло, отаборилися на морському пляжі.

Наступного дня я пригадав, що скоро має відбутися коронація Еріка, і сказав про це Блейзу. Ми майже втратили лік часу, однак і так було зрозуміло, що до тієї події залишилося небагато.

До полудня ми зробили форсований марш-кидок і зупинилися на відпочинок. Тепер нас відділяло від Колвіра двадцять п'ять миль. Перш ніж настали сутінки, ця відстань скоротилася до десяти миль.

Військо без упину просувалося вперед. Лише опівночі ми зупинились і взялися таборитися. На той час я почувався набагато бадьорішим. Розминаючись, кілька разів рубонув мечем повітря, і можу сказати, що вийшло це у мене непогано. Вранці моє самопочуття ще поліпшилося.

Ми йшли, аж поки досягли підніжжя Колвіра. Отут і зустріли нас сили Джуліана й Каїнові моряки, які тепер билися пішими.

Блейз стояв і від давав команди, як Роберт Лі при Чанселорсвіллі[35], а наші воїни вгризались у лави ворогів.

Коли було покінчено з останніми загонами, які кидав проти нас Джуліан, у наших лавах залишалося зо три тисячі бійців. Джуліан, звичайно, встиг утекти.

Хай там що, а перемога була таки за нами! Ніч минула за її святкуванням. Ми ж, як-не-як, подолали ворога.

Щоправда, невдовзі до радості перемоги додався сильний страх. Я поділився ним із Блейзом. Три тисячі воїнів — проти Колвіра!

Я залишився без флоту, Блейз утратив більш як дев'яносто вісім відсотків піхотинців. Ні, для радості ми не мали жодних причин.

Тут просто не було з чого радіти.

* * *

Однак наступного дня розпочали сходження. На вершину гори Колвір вели довжелезні сходи, але завширшки вони були такі, що рухатися ними могли тільки по двоє в ряд. Трохи далі схилу ці сходи стануть ще вужчими, й тоді нам доведеться йти вервечкою по одному.

Ми пройшли по Колвіру перших сто ярдів... двісті... триста...

Із моря раптом налетіла буря, довелося притиснутися до схилу, хтось не втримався... Наші лави порідішали на кілька сотень бійців.

Ішли далі, коли ринув дощ. Підйом став крутішим, а східці — слизькішими. Піднявшись на чверть висоти, ми наразилися на колону озброєних воїнів, які рухалися нам назустріч. Забрязкали мечі, їхній авангард зійшовся з нашим авангардом, два бійці впали мертвими. Ми піднялися на два східці, ще один воїн загинув...

Так тривало понад годину, і на той час ми зійшли на третину висоти. Ряд бійців, котрі йшли перед Блейзом та мною, поволі танув. Добре, що червоні здоровані були дужчими за воїнів Еріка. Брязкіт зброї, приглушений крик або стогін — і черговий повержений зривався зі схилу та пролітав повз нас. Інколи це був червоний велетень, час від часу траплялися волохаті, та набагато більше було воїнів у Ерікових кольорах.

Із боєм беручи кожну сходинку, ми піднялися вже на половину висоти. Коли досягнемо вершини, то опинимося перед широкою сходовою галереєю, чиїм точним відображенням є сходи, що спускаються до Ребми. Та галерея веде до великої Арки — східних воріт Амбера.

У нашому авангарді залишилося близько пів сотні бійців. Потім сорок... тридцять... двадцять... тепер дюжина...

Ми піднялися вже на дві третини висоти. Сходи різко звивалися поверхнею Колвіру, то вперед, то назад, потім знову вперед... Східними підступами до Амбера майже ніхто не користується. Власне, всі ті сходи й Арка потрібні не стільки для того, щоб ними ходили, скільки просто для краси. І наш шлях до міста, згідно з первинним задумом, мав пролягти через долину, яку так нещадно випалив Джуліан. Потім ми мали піднятися на гору, пройти схилом невеликий гак і через західну дорогу вступити в Амбер із протилежного боку. Однак Джуліан та пожежа переплутали наші карти. Отже, не судилось утілити в життя такий задум. Мало того, тепер нам не залишалося нічого іншого, крім лобової атаки. Або... Хоча ні, жодних «або»!

Упало ще три Ерікових воїни, ми піднялися на чотири сходинки. Потім шугнув донизу той, який був на вістрі нашої атаки, й один східець ми втратили.

Вітер з моря дув холодний, пронизливий, біля підніжжя гори починали збиратися птахи. Крізь хмари проблиснуло сонце: Ерікові було явно не до погоди, коли ми опинилися в нього під носом.

Піднялися ще на шість сходинок і втратили одного бійця...

Це було якось дивно, і сумно, і дико...

Блейз стояв переді мною, і незабаром настане його черга. А якщо він загине, тоді вже моя.

Перед нами залишалося шестеро воїнів.

Десять східців...

Потім лишилося п'ять.

Ми просувалися далі, повільно, немов черепахи, й на всіх східцях, які я бачив, червоніла кров. І яка ж тут мораль?..

П'ятий воїн уклав чотирьох, перш ніж загинути самому, якраз на зиґзаґоподібному повороті.

Уперед — і вгору... Третій фехтував двома мечами, він бився завзято, як справжній фанатик, переконаний у власній правоті. Перш ніж загинути, встиг укласти трьох бійців Еріка.

Наступний був або не такий завзятий, або не дуже вправний у володінні мечем. Той загинув одразу, і тепер перед нами залишалося двоє бійців.

Блейз витягнув із піхов меч, і вкрите філігранню лезо весело засяяло на сонці.

— Ось-ось, брате, побачимо, що вони можуть зробити проти принца Амбера!

— До мене черга, сподіваюся, не дійде? — сказав я, і Блейз коротко реготнув.

Його черга настала, коли до вершини залишалося близько чверті дороги.

Блейз різко рвонувся вперед — і боєць, який стояв перед ним, каменем ринув донизу. Другому брат прохромив горло вістрям, третього оглушив, з розмаху опустивши плазом меч йому на голову, та жбурнув його вниз. Четвертий спробував опиратись, однак і він протримався недовго.

Я, з мечем напоготові, не зводячи з Блейза очей, ішов за ним.

Мій брат був невідпорним, таким я його ще ніколи не бачив. Він рухався, неначе вихор, що змітає всі перепони, а меч його виблискував у світлі сонця, мов живий. А бачили б ви, як розліталися з-поперед нього ворожі бійці! Авжеж, Блейз далеко не ангел, як і будь-хто з нас, але він того дня проявив себе справжнім принцом Амбера. «Як довго ще зможе протриматися Блейз?» — хоч-не-хоч почав міркувати я.

У лівій руці Блейза був кинджал, і брат із брутальною несамовитістю орудував зброєю, опиняючись сам-на-сам із суперником. Залишився без кинджала, коли той застряг у горлі одинадцятої жертви.

Низка воїнів, які протистояли Блейзові, здавалася нескінченною. Мабуть, вона тягнулася аж до вершинного майданчика. Дивлячись на Блейза, я щиро вірив, що до мене черга так і не дійде. Був майже впевнений у цьому.

Ще три ворожих воїни полетіли мимо мене донизу, і ми вийшли на рівненький п'ятачок, де сходи знову повертали. Розчистивши майданчик, Блейз почав підійматися далі. Я вже десь пів години приглядав за ним, і весь цей час ворожі воїни гинули один за одним. До мене долинав приглушений благоговійний гомін тих, які йшли за мною. Я вже майже повірив у те, що Блейз самотужки дійде до вершини.

У його арсеналі були всі мислимі та немислимі хитрощі. То він пускав у хід плащ, відбиваючи ним удари та осліплюючи суперника. То ставив воїнам підніжки. То хапав суперника за п'ястки й щосили викручував, і той падав, навіть не встигнувши вступити у двобій.

Так ми заволоділи ще одним майданчиком. На рукаві у Блейза проступила кров, але він усміхався, мов нічого не сталось. У воїнів Еріка, які стояли за тими, що їх наліво й направо косив Блейз, обличчя були попелястого кольору, і Блейзові це явно додавало сил. Гадаю, й моя присутність не кращим чином діяла на ворога, і, бачачи, що, у разі чого, я стану гідною заміною своєму братові, вони нервували.

Їхні страхи росли та сковували їхні рухи. Згодом я дізнався, що їм уже було відомо про битву на морі.

Розчищаючи шлях, Блейз досягнув наступного майданчика, звільнив його від ворогів і продовжив сходження на вершину. Хто б міг подумати, що він зможе стільки пройти! Боюся, мені таке було б не до снаги. Я досі не бачив такої фантастичної фехтувальної техніки та фізичної витримки, якщо не брати до уваги подвиг Бенедикта, коли він утримував перевал над Арденами проти місячних вершників з Генешу.

Тим часом я зауважив, що Блейз, попри всю свою перевагу, починає здавати. Як же його підтримати, замінити, дати йому змогу віддихатися?

Однак наразі я нічим не міг допомогти, тож просто йшов за ним, як тінь, і лише благав долю, щоб наступний удар не став для нього останнім.

Я знав, що сили покидають його тіло. Від того місця, де ми зараз були, до вершини залишалося не більше сотні футів.

І раптом я відчув, що Блейз став мені близьким, як ніколи. Він не просто був братом — він бився заради мене. Я сумніваюся, що Блейз мав сильну впевненість у перемозі, однак він продовжував битися... щоб у кінцевому підсумку розчистити мені дорогу до престолу.

Він убив ще трьох супротивників, але меч його рухався з кожним разом повільніше. Дійшовши до четвертого, він бився добрих п'ять хвилин, перш ніж порішив і його. Я вже не сумнівався в тому, що наступний суперник буде для Блейза останнім.

Однак цього не сталося.

Коли Блейз дав раду і з тим, я перекинув меч із правої руки у ліву, правою ж витягнув із піхов кинджал і метнув його.

Він по самісіньке руків'я увігнався в горло наступного воїна. Блейз перестрибнув через дві сходинки, зробив підніжку ще одному і скинув його вниз.

Потім, ударивши знизу, розпанахав черево наступному.

Я кинувся вперед, щоби бути з Блейзом і при потребі вступити в бій. Однак наразі він не потребував моєї допомоги.

У Блейза відкрилося друге дихання, й він уклав ще двох. Я гукнув, щоб мені передали кинджал — і незабаром хтось із задніх бійців уклав його в мою долоню.

Я узяв кинджал напоготів, і коли рухи Блейза стали знову важкими, метнув його у того, з ким він бився.

Тієї ж миті супротивник зробив різкий випад, і кинджал, замість поцілити вістрям у горло, вдарив ручкою по голові. Блейз ударив його у плече — й він зірвався вниз. Але назустріч Блейзові кинувся наступний воїн, і хоча брат одразу прохромив його мечем, він вдарив Блейза у плече, й обидва зірвалися зі схилу.

Я діяв інстинктивно, ледь усвідомлюючи, що роблю. Однак рішення, прийняті за тисячні частки секунди, завжди виправдані, я це чудово знав. М'язи, рефлекси — усе працювало блискавично. Лівою рукою я сягнув до пояса, схопив колоду карт і кинув Блейзові за мить до падіння — він, застигнувши на краєчку, неначе вагався, зриватися йому чи ні.

— Лови, дурню! — крикнув я.

І він упіймав.

А ще за мить мені стало вже не до Блейза: я мусив відбиватись і нападати сам, тож не бачив, що було там далі.

Розпочався останній виток нашого сходження на вершину Колвіру.

* * *

Щоб не бути багатослівним, скажу просто: ми зайняли вершину. Я стояв на плоскій маківці гори, і до мене підтягувалися наші воїни.

Ми згрупували наші сили і продовжили наступ.

Годину витратили на те, щоби дійти до Великої Арки.

Пройшовши через Арку, ми вступили в Амбер.

Не знаю, де був тепер Ерік, але певен, що йому й у найстрашнішому сні не привиділося б, що ми зайдемо так далеко.

І ще я подумав: цікаво, а де зараз Блейз? Чи вдалося йому скористатися картами до зіткнення із землею? Але про це, розмірковував, я уже ніколи не дізнаюся.

Ми недооцінили геть усе, що тільки можна було недооцінити. Зараз ми сильно поступалися чисельно, і не залишалося нічого іншого, як битися, доки вистачить сил. Навіщо я вчинив таку дурницю, віддавши карти Блейзові? Знав, що Блейз не має власної колоди, тому й кинув йому свої карти. Далися взнаки століття в Тіні, що зветься Земля. Я міг би скористатися картами, щоб утекти, якби раптом справи пішли шкереберть.

А до цього вже йшлося.

Ми билися до сутінок, і від нас залишилася жалюгідна купка.

Місце, де нас оточили, лежало за тисячі ярдів від початку Амбера, однак до палацу було ще далеко. Ми відбивалися від ворога і гинули один за одним. Нас розгромили вщент.

Левелла або Дейдра не відмовили б мені в притулку. І чому я це зробив?

Убивши ще одного ворожого воїна, я викинув цю думку з голови.

Сонце сіло, і небо заповнила темрява. Нас тепер залишалося кілька сотень. За весь цей час ми на жоден крок не наблизилися до палацу.

А потім я побачив Еріка, почув, як він викрикує команди. Якби міг до нього дотягнутися!

Та для мене він був недосяжний.

Я, мабуть, здався б у полон, щоб зберегти від загибелі залишки війська, яке служило мені вірою і правдою.

Однак здаватися просто не було кому, та й ніхто не вимагав од нас цієї здачі. Якби я навіть заходився криком, Ерік мене все одно не почув би. Він командував боєм і був далеко від мене. Тож ми билися далі, й невдовзі нас залишилося сто осіб.

Скажу вам просто: Ерікові люди перебили всіх, окрім мене.

На мене ж накинули тенета і засипали стрілами з тупими наконечниками.

Нарешті я не витримав і впав, мене почали бити палицями, тоді мені зв'язали руки й ноги, а потім пригадую тільки те, що був справжній кошмар, і здавалося, мої муки не закінчаться.

Ми програли.

* * *

Я прокинувся в темниці, у глибоких підземеллях Амбера, шкодуючи, що зайшов так далеко.

Те, що досі живий, означало: Ерік має стосовно мене якісь плани. Я уявив важкі кайдани, вогонь і катувальні щипці. Лежачи на відсирілій соломі, жваво малював у розмислах свою майбутню деградацію.

Скільки часу провалявся непритомним? Хто його знає...

Оглянув темницю, чи не знайдеться в ній чогось, чим можна вкоротити собі віку. Нічого підходящого не знайшов.

Усі мої рани горіли вогнем, а ще відчував смертельну втому.

Тоді знову розтягнувся на соломі й заснув.

* * *

Я прокинувся. Ніхто сюди так і не приходив. Анікогісінько, кого я міг би підкупити чи хто брав би мене на тортури.

Їжі також ніхто не приносив.

Лежачи загорненим у плащ, я згадував усе, що сталося відтоді, коли пробудивсь у Ґрінвуді та відмовився від ін'єкції. Напевне, краще було б не відмовлятися.

Я пізнав, що таке розпач.

Скоро Еріка коронують, і брат мій буде королем Амбера. А може, й уже коронували.

Та сон — така приємна штука, а я так стомився!..

Тільки тепер мав гарну нагоду як слід відпочити й забути про свої рани.

Темниця моя була чорна, смердюча і, до того ж, сира.

* * *

Навіть не знаю, скільки разів я прокидався, а потім знову поринав у сон. Двічі виявляв біля дверей піднос, а на підносі — м'ясо, хліб та воду. В моїй темниці стояла майже цілковита темрява, а холод пробирав до кісток. Я сидів у ній і чекав. Просто чекав.

А потім по мене прийшли.

Відчинилися двері, й у камеру влилося трохи світла. Я заморгав, звикаючи до нього, і цієї миті мене гукнули.

У тюремному коридорі було тісно від озброєного люду, тож зрозумів, що пручатися — не в моїх інтересах.

Потерши долонею заросле підборіддя, пішов туди, куди було наказано.

Після тривалого переходу ми вийшли до зали зі спіральними сходами і почали підійматися ними. Все відбувалось у цілковитій тиші; я своїх проводжатих ні про що не запитував, а самі вони нічого мені не пояснювали.

Ми піднялися на самісінький верх, і мене конвоювали до палацу. Завели до теплої та чистої кімнати і наказали скинути одяг. Покірливо роздягнувшись, я заліз у гарячу, аж паруючу, купель. Біля купелі з'явився слуга, він здер із мене весь темничний бруд, поголив та підстриг.

Коли я помивсь і витерся, мені видали чистий одяг, чорного та сріблястого кольорів.

Я вдягнувся. На плечі мені накинули чорний плащ і застібнули його срібною трояндою.

— Ось тепер ви готові, — сповістив начальник варти. — Вам сюди.

І я, у супроводі вартових, пішов за ним.

Мене завели в якийсь далекий закуток палацу, де коваль закував мені руки в кайданки, а ноги — у важенні ланцюги. Розірвати їх було годі й сподіватись. Я знав, що опиратися безглуздо; мене побили б до безпам'ятства і все одно примусили б робити те саме. Довелося скоритися.

Потім кілька охоронців узяли мої ланцюги і повели мене назад, у передню частину палацу. Я йшов, не звертаючи увагу на велич довкола. Бранцям нема діла до прекрасного. Ще трохи, і лежатиму десь мертвий або в очікуванні мук сидітиму у кімнаті для тортур. Так чи інакше, від мене зараз мало що залежало. Мельком зиркнувши у вікно, побачив, що надворі починається вечір. Мене повели через зали, однак жодної ностальгії я не відчув.

Проминувши довжелезний коридор, ми зайшли до просторої бенкетної зали.

Увесь її простір був заставлений столами, всюди сиділи люди, і багатьох з них я знав.

На знатних персонах довкола мене палали барвами чи не всі вишукані сукні та костюми, що були в Амбері. З-під смолоскипів лилася музика. Столи ломилися від їжі, однак ніхто з гостей ще не трапезував.

Хтось із присутніх, скажімо, та ж Флора, був знайомий мені, інших бачив уперше в житті. Серед гостей сидів лорд Рейн, менестрель, якого я колись посвятив у рицарі. Відколи бачив його востаннє, збігло вже не одне століття. Лорд Рейн помітив, що я дивлюся на нього, і поспішив одвернутися.

Мене провели у кінець головного столу і всадовили межи гостей.

Охоронці залишилися стояти за моєю спиною. Вони взяли кінці моїх ланцюгів і пристебнули їх до кілець, які, очевидно, недавно вмонтували в долівку. Чільне місце за столом було ще порожнє.

Я не знав жінки праворуч од мене, зате ліворуч сидів Джуліан. Я вдав, ніби ми з ним не знайомі, натомість втупивши очі в сусідку — худорляву маленьку білявку.

— Добрий вечір! — привітався я з нею. — Мені здається, нас іще не познайомили. Мене звати Корвін.

Вона, шукаючи підтримки, поглянула на чоловіка, праворуч од неї, — важкого, з рудою чуприною, рясно вкритого ластовинням. Але той відвернувсь і з несподіваним запалом завів жваву розмову із сусідкою, яка сиділа праворуч од нього.

— Не розумію, чому б вам не потеревенити зі мною, — знову озвавсь я. — Не бійтесь, я не кусаюся.

Вона ледь усміхнулася і мовила:

— Я Кармелла. Як ваші справи, принце Корвіне?

— Яке у вас гарне ім'я... — сказав я. — А справи мої — краще не буває. Скажіть мені, що саме така гарна дівчина, як ви, робить тут?

Вона швидко ковтнула води.

— Корвіне, — гучніше, ніж треба, подав голос Джуліан, — думаю, леді не в захваті від твоєї зухвалості й поганих манер.

— Та ну? Вона тобі це сказала?

Я думав, Джуліан почервоніє від сорому, але ж ні... натомість він побілів, як стіна.

— Ну, знаєш, це вже занадто!

Тоді я потягнувсь і навмисно дзенькнув ланцюгами. Цим, по-перше, справив певне враження, а по-друге, дізнавсь, як сильно вони мене стримують. Авжеж, запас ходу дуже обмежений. Ерік і щодо цього подбав.

— Ходи-но ближче, братику, — мовив я, — і розкажи мені на вушко все, що ти про мене думаєш.

Та Джуліан удав, що не почув.

Серед усіх присутніх я сів до столу найостаннішим. Отож, думалося мені, скоро почнеться те, заради чого влаштували збіговисько. Так воно й сталося.

Залунали шість горнів, просурмивши п'ять нот, і до зали зайшов Ерік.

Підвелися всі.

Крім мене.

Охоронцям довелося потягнути за ланцюги, щоб зіп'яти мене на ноги, і тримати в такому положенні.

Усміхнувшись, Ерік почав спускатися сходами праворуч од мене. На ньому була горностаєва мантія, з-під якої ледь-ледь визирали його кольори.

Дійшовши до свого місця за столом, він зупинився біля крісла. За спиною у нього постав слуга, а виночерпії взялися обходити гостей, наливаючи їм вина.

Коли всі келихи були наповнені, Ерік підняв посудину з напоєм і проказав:

— Бажаю, щоб ви жили вічно у вічному місті Амбер!

Гості теж підняли келихи.

Тільки я не підняв.

— Візьми келиха, — наказав мені Джуліан.

— А ти подай, — відпарирував я.

Джуліан зиркнув на мене, але келиха не подав. Але я тоді швидко нахиливсь уперед і підняв келиха.

Хоча нас розділяло кількасот людей, мій голос було чути на всю залу. І поки Ерік не зводив з мене очей, я проголосив тост:

— За Еріка, який сидить у дальньому кінці столу!

Ніхто не ворухнувся, щоб ударити мене. Джуліан вилив вино на долівку. Всі інші вчинили так само, і тільки я, п'ючи великими ковтками, встиг осушити майже весь келих, перш ніж його вибили з моїх рук.

Потім Ерік усівсь, і всі в залі посідали теж. Мене всадили на стілець силоміць.

Почали подавати страви, і позаяк я, на відміну від більшості гостей, був голодний, як вовк, то з превеликим задоволенням накинувся на їжу.

Трапеза розтягнулася на дві з лишком години, і поки їли, у залі грала музика. За весь цей час ніхто й словом не озвався до мене, більше я також ні з ким не розмовляв. Однак моя присутність давалася взнаки, і за нашим столом було тихіше, ніж за іншими.

Праворуч од Еріка сидів Каїн, і я для себе зробив висновок, що Джуліан нині не у фаворі. Серед гостей не побачив ані Рендома, ні Дейдри. Поміж численних вельмож було багато й таких, яких я знав і навіть мав колись за друзів, однак сьогодні хоч би хтось, бодай кивком голови, відповів на мій погляд!

А потім до мене дійшло: для того, щоб Ерік став королем Амбера, залишилося виконати невеличку формальність.

Так воно невдовзі й сталося.

Після обіду, коли ніхто нічого вже не проголошував, Ерік без жодного слова підвівся.

Сяйнули, знову скидаючись угору, сурми, хрипкі звуки сколихнули повітря.

Утворилася процесія, що прямувала в Тронну залу Амбера.

Я знав, що мало бути далі.

Ерік став перед троном, і всі покірливо схилили голови перед майбутнім королем.

Окрім моєї особи, звичайно. Тоді мене силоміць опустили навколішки.

Сьогодні був день коронації Еріка.

* * *

Стало тихо. Потім Каїн виніс подушку, на якій лежала корона — корона Амбера. Він опустився навколішки і завмер, подаючи корону Ерікові.

Різко смикнувши, мене звели на ноги й потягнули вперед. Що мало статися далі, мені вже було відомо. Це знання зійшло на мене як осяяння, і коли я зрозумів, що до чого, то почав відчайдушно пручатися. Проте опір мій був швидко зломлений, а я — поставлений навколішки перед тронними східцями.

Тихо заграла музика — це були «Зелені рукави», — і Джуліан, який стояв у мене за спиною, врочисто проказав:

— Дивіться всі, як коронується новий король Амбера! — А потім пошепки до мене: — Візьми корону і подай її Еріку. Він сам себе коронуватиме.

Я перевів погляд на корону Амбера, що лежала на багряній подушці у Каїнових руках.

Корона була зроблена зі срібла і мала сім високих зубців, кожен з яких вінчав коштовний камінь. Її оздоблювали смарагди, а навпроти скронь у срібло були вмонтовані два великих рубіни.

Я не рухався, пригадуючи ті часи, коли бачив під цією короною батькове обличчя.

— Ні, — відказав я просто і негайно отримав сильного ляпаса по лівій щоці.

— Візьми корону і подай її Еріку, — повторив Джуліан.

Я хотів його вдарити, але туго напнуті ланцюги стримували рухи. Мене лупнули знову.

Погляд мій зупинився на високих гострих зубцях.

— Дуже добре! — сказав я нарешті, простягуючи руку по корону.

Узяв її обома руками, хвильку потримав, наче зважуючи, тоді швидко вдягнув собі на голову та оголосив:

— Я, Корвін, проголошую себе королем Амбера!

Корона була негайно знята і повернута на подушку. Кілька разів мене огріли по спині. Приглушений гомін перебіг залою.

— А зараз візьми її та зроби як належить, — сказав Джуліан. — Подай корону Ерікові.

Мене вдарили знову.

— Давай, чорт з тобою! — погодивсь я, відчувши, як сорочка на мені насочується чимось мокрим.

Цього разу я взяв корону і жбурнув, цілячись Ерікові в око.

Він упіймав корону правою рукою, і поки мене знову духопелили, всміхнувся мені.

— Дякую, — сказав Ерік. — А зараз я звертаюся до всіх, хто тут присутній, і до тих, хто чує мене, будучи в Тінях Амбера. Я здобув трон законно і, зійшовши на нього, стану королем за правом своєї крові.

— Брехун! — крикнув я. Чиясь рука лягла мені на рот.

— Я, Ерік, проголошую себе королем Амбера Еріком Першим!

— Хай живе король! — тричі гаркнула вся зала.

Потім Ерік нахилився до мене і прошепотів:

— Тільки-но твої очі бачили найпрекрасніше видовище, яке ти тільки можеш уявити... — Повернувшись, брат крикнув: — Охороно! Забрати Корвіна до кузні та випалити йому очі! Нехай нинішні події стануть для нього останнім, що він побачив! А потім ув'язніть його в найглибшій, найтемнішій камері у підземеллях Амбера, і хай ім'я його порине в забуття!

Я плюнув у Еріка, і мене знову побили.

Опиравсь як міг, але мене таки вивели. Коли тягнули через залу, ніхто навіть не поглянув у мій бік. Останнім образом, який відкарбувавсь у моїй пам'яті, був Ерік, котрий сидів на троні, благословляв підданих та мило всміхався.

Наказ щодо мене виконали, і, дякувати долі, я знепритомнів до того, як усе закінчилося.

* * *

Навіть приблизно не можу сказати, скільки часу минуло відтоді, коли я пробудився, занурений у чорнильну пітьму. Голова розколювалася від болю. Можливо, якраз тоді я й вивергнув прокляття. А зрештою, це могло статися й тієї миті, коли до моїх очей торкнулося залізо, розпечене до білого жару. Стосовно цього я губився. Зате достеменно знав, що Ерік, допоки сидітиме на троні, про спокійне царювання може навіть не мріяти: прокляття принца Амбера, а надто проголошене тоді, коли в тобі нуртує дика злоба, просто приречене на здійснення.

Пальці люто стискали солому, кинуту в чорній темниці. Сліз не було — і це найбільше мене лякало. Через деякий час — мабуть, лише богам відомо, скільки збігло хвилин чи годин, — знову зморило на сон.

Коли прокинувся, біль ще не зник. Я зіп'явся на ноги і став міряти кроками своє «помешкання». Чотири кроки в ширину і п'ять у довжину. В долівці був отвір для справляння природних потреб, а у куті лежав набитий соломою матрац. У дверях, над порогом, була невеличка шпарина, а коло неї з того боку стояв піднос із куснем черствого хліба та пляшкою води. Я поїв, попив, однак це анітрохи не додало сил.

Нестерпно боліла голова, а в душі продовжували вирувати пристрасті.

Ніхто не дошкуляв мені візитами, і я спав, скільки хотів. Прокидаючись, прошкував у інший кінець камери, навпомацки шукав там їжу, і якщо вона була, з'їдав її.

Коли прокинувся всьоме, біль в очницях минув. О, як я ненавидів рідного брата, котрий царював тепер в Амбері! Краще б він мене вбив.

Я намагався уявити, як сприйняли мою покару люди, але в мене нічого не виходило.

Однак твердо знав: Ерік ще не раз пошкодує, що був таким жорстоким. Переконаємось, якої він співатиме, коли пітьма дістанеться аж до Амбера!

* * *

Так почалися мої дні у темряві, і я не мав ані найменшої змоги вимірювати їхній плин. Навіть якби у мене були очі, то тут, у цьому підземеллі, все одно не зміг би відрізнити день від ночі.

Час минав своїм робом, мене для нього наче не існувало. Нерідко я думав про це, і тоді мене кидало в дрож та проймав рясний піт. Скільки вже сиджу тут? Кілька місяців? Кілька тижнів? Кілька годин? Чи, може, минули вже роки?

Поступово забував усе, що так чи інакше стосувалося часу. Я спав, ходив по камері (точно знаючи, де поставити ногу та коли повернути), і розмірковував про те, що зробив та чого не зробив. Подеколи сідав, схрестивши ноги, й починав дихати повільно, глибоко, намагаючись звільнити розум від думок. Сидів так подовгу, наскільки вистачало терпцю. Було щось помічне у подібній бездумності.

Ерік вчинив дуже мудро, осліпивши мене. Вся сила ніби залишалася зі мною, але користі з неї не було жодної. Сліпа людина не має змоги рухатися між Тінями.

Борода моя відросла до грудей, волосся теж було нівроку довге. Попервах мене постійно мучив голод, та потім апетит притупивсь. Іноді, коли різко зводився на ноги, паморочилося в голові.

Здатність бачити поверталася до мене у нічних жахіттях, а коли прокидався, мучив біль од безсилої люті.

Однак трохи згодом розмірковування дещо віддалилися від тих подій, що спричинили мій нинішній стан. Мені вже починало здаватися, що це відбувалося не зі мною, а з кимось іншим. І, зрештою, в цьому був якийсь резон.

Я втратив багато ваги. Коли думав про себе, уява малювала блідого і худого, як смерть, чоловіка. Кілька разів мені хотілося розплакатися, проте навіть такої змоги був позбавлений. Щось погане сталось зі слізними протоками. А взагалі, мене жахало, що людину можна довести до такого стану.

Якось хтось легенько пошкрябав у двері. Я не звернув на це уваги.

Тоді пошкрябали знову, та я вперто мовчав.

А потім почув, як хтось, немов запитуючи, прошепотів моє ім'я.

Підійшовши до дверей, я озвався:

— Так...

— Це я, Рейн, — проказав невидимий гість. — Як ви там?

У відповідь я засміявся.

— Чудово! Просто чудово! — відказав йому. — Кожен вечір — біфштекс і шампанське, молоді танцівниці... Боже мій! Невже не розумієш, що й до чого?

— Мені дуже шкода, що нічим не можу вам допомогти! — мовив Рейн, і я розчув у його голосі щирий біль.

— Та знаю...

— Я б неодмінно щось зробив, якби мав змогу, — запевнив Рейн.

— І це знаю...

— Я приніс вам дещо. Ось, тримайте...

Кілька разів легенько рипнуло віконце внизу дверей камери, прочиняючись усередину.

— Що там? — поцікавивсь я.

— Трохи чистого одягу, — почав пояснювати Рейн, — три свіжі хлібини, головка сиру, яловичина, дві пляшки вина, блок сигарет та купа сірників.

Мої слова від розчулення застрягали у горлі.

— Рейне, дякую. Ти справжній друг. Але як ти зміг усе це пронести?

— Я знайомий з охоронцем, котрий чатує сьогодні. Він триматиме язика за зубами. Цей хлопець у великому боргу переді мною.

— Ну, один його донос — і всі борги перед тобою списані, — сказав я Рейнові. — Звичайно, я безмежно тобі вдячний, але більше сюди не приходь. Хоча ніхто не здогадається, що ти тут був. Можеш повірити, заховаю всі сліди.

— Як би мені хотілося, Корвіне, щоб усе було зовсім інакше...

— Цілком з тобою згідний. Дякую, що не забув про мене, коли вам навіть думати про це не можна.

— То не так уже й важко, — сказав Рейн.

— Скільки часу мене тут тримають?

— Чотири місяці та десять днів.

— А що нового в Амбері?

— Ерік при владі. Оце, власне, і все.

— А де Джуліан?

— Джуліан та його бійці повернулися до Арденського лісу.

— Чому?

— Віднедавна там почали з'являтися з Тіней якісь дивні тварюки.

— Зрозуміло. А як Каїн?

— Каїн досі в Амбері, живе для свого задоволення. П'є, гуляє — ніщо інше його не цікавить.

— А Джерард?

— Він адмірал, командує всім флотом.

Не без полегші я зітхнув. Було в мене побоювання, що Ерік, так або інакше, пригадає Джерардові його відступ під час мого морського походу.

— А що чути про Рендома?

— Під домашнім арештом, сидить у своїх апартаментах.

— Що? І до нього дісталися?

— Еге ж. Він прийшов Лабіринтом у Ребмі, мав при собі арбалет. І перш ніж Рендома взяли, він устиг поранити Еріка.

— Он як? Чому ж тоді його не вбили?

— Ну, тут подейкують, що він одруживсь із придворною дамою з Ребми. А Ерік не хотів давати їм жодного приводу до чварів. Мойра — могутня правителька, і люди говорять, що нібито Ерік хоче запропонувати їй стати його королевою. Плітки, звичайно, але щось у цьому є.

— Так, — погодивсь я.

— Ви їй подобалися, це правда?

— Щось таке було... А ти звідки знаєш?

— Я був там, коли оголошували вирок Рендому. Мені вдалося перекинутися з ним кількома словами. Леді Віалла заявила, що вона — його дружина, й попросила, аби її кинули за ґрати разом з ним. І Ерік ще досі не знає, як відповісти.

Я подумав про ту сліпу дівчину, яку не бачив та ніколи не побачу, й мені стало дивно.

— І давно це все сталося? — поцікавивсь я.

— Гм-м-м... Тридцять чотири дні тому, — відповів Рейн. — Це було тоді, коли з'явився Рендом. А рівно через тиждень Віалла попросилася до свого чоловіка.

— Мабуть, це дуже дивна жінка, якщо вона по-справжньому кохає Рендома...

— Мені теж так здається, — погодився Рейн. — Хоча ніколи не бачив пари, дивнішої, ніж вони.

— Якщо зустрінеш його знову, перекажи йому від мене вітання і моє співчуття.

— Неодмінно.

— А як почуваються мої сестри?

— Дейдра і Левелла залишаються в Ребмі. Щодо леді Флорімель, то Ерік наблизив її до себе, осипав ласками, й тепер вона — поважна пані при його дворі. Куди поділася Фіона, не знаю.

— Про Блейза нічого не чути? Я чомусь упевнений, що він загинув.

— Він не міг не загинути, — погодився зі мною Рейн. — Але тіла його так і не знайшли.

— Що Бенедикт?

— Як завжди, ні слуху, ні духу.

— А з Брандом що?

— Теж нічого не чути.

— Отепер ніби все, пройшлись усім родинним деревом у його теперішньому вигляді. Як у тебе з баладами, написав щось нове?

— Ні, — мовив Рейн. — Я ще працюю над «Облогою Амбера», та якщо навіть допишу, її все одно заборонять.

Я просунув правицю у віконце внизу дверей.

— Хочу потиснути тобі руку, — мовив до Рейна і відчув, як його правиця доторкнулася до моєї. — Ніколи не забуду того, що ти для мене зробив. Але більше сюди не приходь. Ти ризикуєш наразитися на Еріків гнів, а це навряд чи мудро з твого боку.

Потиснувши мені руку, Рейн щось пробурчав у відповідь і пішов.

Я знайшов пакет, свідчення його милосердя, і почав напихатися м'ясом — найбільш швидкопсувним продуктом з усіх принесених. М'ясо заїдав великими кавалками хліба. Тільки тепер, отак розкошуючи, зрозумів, що вже майже забув, якою смачною буває їжа. Потім мене похилило на сон, і я заснув. Спав, мабуть, недовго, а прокинувшись, відкоркував пляшку вина.

Тепер, коли від кволості ледве тримався на ногах, для того, щоб так-сяк захмеліти, мені знадобилося менше алкоголю, ніж колись. Я запалив сигарету, вмостився на лежаку, сперся спиною на стіну — і поринув у роздуми.

Рейна знав ще тоді, коли він ходив пішки під стіл. Я був уже цілком дорослим, а Рейна чи не всі вважали кандидатом у придворні блазні. Худорлявий, розумний хлопчисько. Люди знущалися з нього, нерідко втрачаючи всяку міру. І я не був кращим за них. Ще я писав балади і клав їх на музику, а Рейн десь дістав лютню і сам, без сторонньої допомоги, навчився грати на ній. Невдовзі ми з Рейном утворили дует та співали на два голоси. Він мені швидко сподобавсь, і я вирішив зробити з нього фехтувальника. Учнем Рейн був, прямо скажемо, нікудишнім. Але я мучився від сорому за те, як ставився до нього раніше; крім того, він чомусь був у захваті від мене, тож довелося не шкодувати для нього незаслужених похвал, і зрештою таки виліпив з нього непоганого фехтувальника. Я не каявсь у цьому жодного разу, і Рейн, гадаю, теж. А невдовзі він став придворним менестрелем Амбера. Весь цей час я називав його своїм пажем, а коли почала назрівати війна проти чорних сил з Тіні, яка звалася Вірмонкен, я зробив його зброєносцем, і він разом зі мною пішов воювати. І там, на полі бою, під час баталії при Водоспадах Джонса, я посвятив його в рицарі, й скажу вам, Рейн чесно заслужив цей титул. Після війни він продовжував творити музику й віршувати і переріс мене як поет та композитор. Його кольором був малиновий, а слова він наче карбував зі щирого золота. В Амбері я мав небагато друзів, лише двох чи трьох, і одним із них був Рейн. Та я не думав, що він одважиться піти на ризик, аби дати мені змогу гарно поїсти. Не вважав, що взагалі знайдеться охочий це зробити...

Я випив ще трохи вина, закурив ще одну сигарету, так би мовити, на Рейнову честь. Хороша він людина, що й казати. Цікаво, думав я, чи довго Рейн зможе тримати все це у таємниці?

Недопалки, а згодом і порожню пляшку я викинув у отвір «вбиральні». Хтозна, чи не нагряне хтось до мене з обшуком, а мені не хотілося, щоб у камері залишалися сліди «бенкету». Я з'їв усе, що Рейн приніс мені, й уперше за весь час ув'язнення відчув, що об'ївся. Другу пляшку вина заховав на той випадок, якщо раптом захочеться напитись як зюзя і забутися.

Минуло ще трохи часу, і я знову повернувся до звичного за мого теперішнього стану плину життя.

На що сподівався найбільше, то це на те, що Ерікові навряд чи до снаги оцінити наші істинні можливості. Так, він став визнаним королем Амбера, але бути королем не означало знати все. Принаймні поки що. Чи знати хоча б настільки, як знав наш батько. Був один шанс проти мільйона, що всі обставини складуться так, як треба мені. Шанс мізерний, але все ж це краще, ніж ніщо, і саме цьому мізерному шансові я завдячую тим, що не зірвавсь у безодню розпачу, залишився при здоровому глузді.

Хоча хто знає, може, я вже божеволів, а потім до мене повертався розум? Тут, на порозі Хаосу, чітко бачив, що в моєму житті час од часу траплялися дні, про які нічого не можу сказати. Лише боги знають, чим наповнені такі дні, а я... Звісно, можна було б сподіватися, що однієї чудової днини зустріну блискучого психіатра і він допоможе мені зазирнути у глибини підсвідомого, але я нізащо в це не повірю.

Шановні лікарі, не ображайтесь, однак ви ще не доросли до того рівня, щоб працювати з нами, особами королівського роду Амбера.

* * *

Хай би що я робив — лежав, сидів чи походжав камерою, — все це у липкому німотному мороці. Став дуже чутливим до звуків. Чув шелест пацюкових лап по соломі, віддалений стогін інших в'язнів, відлуння кроків охоронця, котрий ніс мені тацю з їжею. Я вчився визначати відстані й напрямки, орієнтуючись лише на звук.

Мабуть, і запахи почав відчувати гостріше, однак думати про них намагавсь якомога менше. Міг заприсягнутися, що тут, у цьому підземеллі, крім цілком зрозумілих нудотних пахощів тюрми, ще довго смерділо гниючою плоттю. Цікаво, думав я, коли не стане мене, як скоро це помітять? Скільки окрайців хліба і мисок тюремної бурди має залишитися нечіпаними, щоб охорона нарешті вирішила перевірити, як почувається в темниці в'язень?

Від того, якою буде відповідь на це запитання, могло багато що залежати.

Огидний запах смерті стояв тут не день і не два. Я знову спробував міркувати в часових категоріях, і з усього виходило, що такий сморід з'явився більше тижня тому.

Хоч як я намагався розтягнути задоволення на довший час, як опирався приємній спокусі — «ось ще тільки одну!», — настав той день, коли у мене залишилась остання пачка сигарет.

Відкривши її, дістав цигарку й закурив. У мене був блок «Салема», і я вже викурив одинадцять пачок. Або двісті двадцять сигарет. Колись засік, скільки часу потрібно, щоб викурити сигарету. Сім хвилин. Рахуємо: за курінням я провів тисячу п'ятсот сорок хвилин, або двадцять п'ять годин і сорок хвилин. Перерва між двома сигаретами — щонайменше година, а радше півтори. У цьому я не сумнівався. Гаразд, будемо вважати, що півтори. На сон витрачаю від шести до восьми годин щодоби. Отож, період неспання — шістнадцять-вісімнадцять годин на добу. Виходить, що за день висмалюю десять-дванадцять сигарет. Це означає, що відтоді, коли мене відвідав Рейн, спливло вже три тижні, плюс-мінус кілька днів. Рейн казав мені, що від дня коронації минуло чотири місяці та десять днів. Отже, коронувався Ерік п'ять місяців тому.

Із останньою пачкою я носився, мов дурень з писаною торбою; кожна сигарета була для мене як любовна пригода. Коли ж цигарки закінчились, від горя був сам не свій.

А потім, мабуть, знову минуло багато часу.

Мої думки раз у раз поверталися до Еріка. Цікаво, чи не заважка йому корона? Над якими труднощами він нині б'ється? Що робить чи збирається робити зараз, цієї миті? Чому Ерік ані разу не спустився сюди, аби помордувати мене? І чи можливо таке, щоб про мене забули в Амбері, хоч би й за королівським наказом? А то вже дзуськи! — відповів сам собі.

А що ж мої брати? Чому жоден не зв'язався зі мною? Дістати мою карту, скасувати вирок Еріка — здавалося б, що може бути легше! Але де там, ніхто навіть пальцем об палець не вдарив.

Я довго думав про Мойру, останню жінку, яку кохав. Чим вона займається? Чи згадувала мене? Мабуть, ні. Хтозна, може, тепер вона — коханка Еріка або ж навіть його дружина, тобто королева? Чи Мойра коли-небудь розмовляла з ним про мене? Думаю, що також ні.

А що мої любі сестрички? Про них краще забути. Хвойда, вона й у Амбері хвойда.

Колись мені вже доводилося втрачати зір: на Землі, у вісімнадцятому столітті, коли спалах пороху в гарматі у зворотний від дула бік опалив очі. Але тоді моя сліпота тривала близько місяця, після чого зір відновивсь. Ерік, наказуючи випалити мені очі, прирікав мене на вічну сліпоту. Я досі вкривався потом і здригавсь, а інколи прокидався з криком, коли до мене повертався спогад про залізо, розпечене до білого жару й піднесене під очі, а потім цей нестерпний дотик!..

Неголосно застогнавши, я продовжував міряти кроками темницю.

Не міг зробити нічогісінько! І в тому, що зі мною сталося, це було найстрашніше. Я залишався безпорадним, як ненароджене немовля. Ладен був душу віддати за те, щоб народитися вдруге, але мати при цьому здоровий зір і здатність зганяти свою злість! Бодай на годину, з мечем у руці, аби ще раз зійтись у двобої з братом.

Знову впавши на лежак, заснув. Коли пробудився, уже принесли їжу, і я поїв й узявся звично походжати темницею. На руках та на ногах у мене повідростали довжелезні нігті. Борода сягала вже нижче пояса, а волосся весь час опадало на очі. Немите стільки часу тіло безперервно свербіло. Можливо, по мені вже й воші бігали, але достеменно я цього не знав.

Один той факт, що принца Амбера можна було довести до такого стану (байдуже, де, коли і хто міг це зробити), викликав у мене страшенне обурення. Адже я виріс із переконанням, що кожен з нас — це щось непереможне, чисте, з холодним розумом, тверде, мов діамант, — такий самий, як наші портрети на картах. Однак реальність виявилася цілком іншою.

Принаймні з простими людьми ріднило те, що у нас, як і в них, була межа витривалості.

Подумки я грав сам із собою в різні ігри, розповідав собі бувальщини, згадував приємні моменти, а їх у мене таки вистачало. Оживляв у пам'яті стихії: вітер, дощ, сніг, тепло літа й освіжаючий легіт весни. Там, на Землі, я мав невеличкого літака, і коли піднімався на ньому в небо, переживав відчуття, котре нічим не передати! Я згадував вражаючі кольорами й перспективою блискучі панорами, міста, які бачив з висоти пташиного польоту, безмежну небесну блакить, отари хмар (цікаво, де вони тепер?) і чистий безмір океану під крилом свого літака. Згадував жінок, яких любив, гостини і все, що так або інакше стосувалося війни. Тільки тоді, коли черговий блок земних споминів був вичерпаний, я, хоч-не-хоч, повертався думками до Амбера.

І ось, одного разу, коли знову думав про Амбер, мої слізні протоки раптом ожили. Я заплакав.

І коли знову минула нескінченність, заповнена непроникною чорнотою та численними снами, почув звуки кроків, які зупинилися перед дверима моєї камери. Рипнув ключ у замковій шпарині.

Від Рейнових гостин спливло стільки часу, що я вже встиг забути смак вина та сигарет. Не міг би оцінити цей проміжок з точністю до дня чи тижня, але знаю, що він виявився дуже великим.

У коридорі було двоє чоловіків. Визначив це з їхніх кроків ще до того, як почув голоси.

Один голос я впізнав.

Двері відчинились, і Джуліан назвав моє ім'я.

Я не відповів одразу, і він повторив:

— Корвіне? Ходи сюди.

Оскільки вибір у мене був невеликий, я випрямивсь і пішов на голос. Відчувши, що наблизився до Джуліана, зупинився.

— Чого ти хочеш? — поцікавивсь я.

— Ходи зі мною, — він узяв мене за руку.

Ми пішли коридором. Джуліан не казав ані слова, а я був ладен радше здохнути, ніж про щось його запитати.

Судячи з відлуння, ми увійшли до великої зали. Опісля він повів мене сходами вгору.

Піднявшись, пройшли ще трохи й опинилися, наскільки я зрозумів, у палаці.

Мене завели в невелику залу і всадовили на стілець. Першим за мене взявся перукар, він підстриг мої патли. Потім запитав, що робити з бородою: підстригти чи зголити зовсім? Голос його був незнайомий.

— Збривай! — сказав я, а поки він займався бородою, манікюрниця привела до норми мої нігті — десять на руках та десять на ногах.

Опісля скупали, і я з чиєюсь допомогою вбравсь у чистий одяг. Речі висіли на мені мішком. А ще мене виськали від вошей, але це так, до слова.

Потім перевели до іншої зали, що була наповнена звуками музики, запахами вишуканих страв, гомоном голосів та приглушеним сміхом. Із цього я впізнав бенкетну залу.

Коли Джуліан провів мене на місце і посадив за столом, гомін трохи послабшав.

Так я й сидів. Коли ж повітря розітнули звуки сурм, мене примусили підвестися.

Я чув, як проголошують тост:

— За Еріка Першого, короля Амбера! Хай живе король!

Пити за таке я не став, і, схоже, ніхто не звернув на це уваги. Другий тост проголошував Каїн. Він, судячи з голосу, сидів за столом далеченько від мене.

Я жував, поки жувалось, адже так смачно не їв ще від дня коронації. З підслуханих розмов зрозумів, що саме сьогодні — річниця Ерікового царювання, а це означало, що я пробув у підземеллі рік.

Ніхто не розмовляв зі мною, та й я ні з ким не заговорював. На цьому святі я залишався привидом, не більше. Я був присутній тут, наскільки зрозумів, із двох причин. По-перше, Ерік хотів принизити мене. По-друге, і в цьому я теж не сумнівався, моя доля мала стати попередженням для тих із братів, хто ще плекав таємну думку збунтуватися проти Еріка. Недарма ж усім було наказано навіть ім'я моє забути.

Святкування затягнулося за північ. Хтось постійно наповнював вином мій келих (яка-не-яка, а таки увага), і я сидів та слухав музику, під яку танцювали присутні.

Столи до того часу пересунули під стіни, а мене посадили в куті.

Я нажлуктився так, що не тримався на ногах, і вранці, коли все закінчилося та прислуга вже прибирала в залі, мене напівпринесли-напівпритягнули в мою камеру. Про що я шкодував, то це про те, що не напився так, аби загидити долівку або чийсь святковий одяг.

Ось чим закінчився мій перший рік у пітьмі.

8

Не докучатиму вам, переповідаючи одне й те саме. Скажу тільки, що й другий рік у підземеллі минув так само, як перший, і навіть мав ідентичний фінал. Теж так само збіг третій рік. Упродовж другого року до мене в підземелля двічі приходив Рейн. Щоразу він приносив кошик усякої смакоти та купу пліток. І так само щоразу я казав йому, щоби він більше не смів сюди приходити. Але Рейн третього року побував у мене шість разів, щодвамісяця, і коли він з'являвсь, я вкотре боронив йому спускатись у підземелля, їв принесений харч і слухав розповіді.

Страшні речі творилися в Амбері. З Тіней приходили дивні тварюки та сіяли зло і насильство. Звісно, їх старанно винищували. Ерік сушив собі мізки, як таке могло статися. Я, на всяк випадок, промовчав про своє прокляття, хоча згодом переконався, що справа таки в ньому. Воно збулось — і це стало причиною бід.

Рендом, так само, як і я, був усе ще в полоні. Його дружина приєдналася до нього. Становище моїх інших братів і сестер залишалося незмінним. Ось із чим зустрів я третю річницю коронації, і можна сказати, це мене оживило.

Це...

Це! Одної чудової днини це таки сталося, й мені стало так добре, що я негайно відкоркував пляшку вина, котре приніс Рейн, і відкрив останню пачку сигарет, яку передбачливо відклав «на чорний день».

Курив цигарку за цигаркою, сьорбав вино й упивався відчуттям, що в чомусь таки переміг Еріка. Думаю, коли б він щось дізнався, мені настав би кінець. Але я точно знав, що він про це — ні сном ні духом.

Отже, я радів, курив, потягував винце — словом, навіть у камері бенкетував! Так би мовити, у світлі останніх подій...

Так, у світлі.

Праворуч од себе виявив цяточку світла.

Даю вам невеличку підказку: колись я прокинувся в лікарняному ліжку і побачив, що одужую стрімкими темпами. Зрозуміли, до чого хилю?

Я зціляюся швидше, ніж інші люди з такими самими травмами. Всі поважні персони Амбера, як чоловічої, так і жіночої статі, більшою або меншою мірою наділені цією рисою.

Я пережив чуму, вижив у поході на Москву...

Відновлююся швидше і краще, ніж будь-хто з тих, кого коли-небудь знав.

Колись на це звернув увагу навіть Наполеон. Помітив це й генерал Мак-Артур.

Так само відновлюються і нервові тканини, просто це забирає трохи більше часу. Оце, власне, і все.

Ота крихітна цятка — цятка світла праворуч од мене — означала одне: до мене повертається зір!

По сплині деякого часу вже міг розрізнити на дверях до камери маленьку голу латку.

Мої пальці «сказали» мені, що в мене відросли нові очі. Для цього знадобилося більше трьох років, однак це таки сталося. То був той самий один шанс проти мільйона, про який я казав раніше; це була та властивість, яку навіть Ерік не міг передбачити, оскільки в членів нашої родини надзвичайні можливості проявляються по-різному. Ось тут у мене була фора перед братом: я з'ясував, що можу відростити собі нові органи зору. Завжди знав, що спроможний регенерувати нервові тканини, для мене це було питанням тільки часу. На франко-прусській війні мене поранили у спину, від чого нижню частину тіла цілком паралізувало. А за два роки все минулось. І тут, у темниці, я плекав надію — надію, скажемо прямо, безумну, — що такий фокус зможу проробити з очними яблуками. І я виявився правий! Очі тепер здавалися цілими й неушкодженими, зір помалу повертався до мене.

Коли наступна річниця Ерікової коронації? Я перестав ходити по камері, серце моє загупало пришвидшено. Щойно хтось помітить, що в мене з'явилися нові очі, як знову їх утрачу.

Отже, маю будь-що втекти ще до того, як промине чотири роки.

Але як?

Донині я, чесно кажучи, не дуже переймався втечею, бо якби мені навіть удалося щезнути з камери, не втік би за межі Амбера, та що Амбера — за палацові стіни. Без очей чи сторонньої допомоги про це годі навіть мріяти, а я не мав ні першого, ні другого.

Зате тепер...

Двері моєї камери були великі, важенні, оббиті міддю, з єдиним заґратованим віконечком на висоті п'ять футів од землі, через яке можна було дивитися, живий я чи помер, якби це когось зацікавило. І навіть якби мені вдалося виламати ґрати, точно знав, що дотягнутися через віконце до засува не зможу. В нижній частині дверей були невеличкі дверцята, котрих вистачало для того, щоб узяти їжу. Оце й усе. Завіси масивних дверей містились або зовні, або між боковиною та одвірком, сказати це напевне не міг. Так чи інакше, для мене вони були недосяжні. Інших дверей у моїй темниці не було, вікон не було взагалі.

Однак я й надалі залишався, можна сказати, сліпцем, хоча слабеньке світло, що вливалося сюди крізь ґрати, і вселяло надію. Звичайно, знав, що мій зір відновився не повністю. Це справа не одного дня. А якби видючість і повернулась, у камері однаково панувала майже непроникна темрява. Мені це було відомо, бо добре знав темниці в підземеллях Амбера.

Я прикурив сигарету, ще походив камерою, прикинув, які речі в мене є і що з них могло б допомогти при втечі. До моїх послуг були: одяг, котрий висів на мені, лежак, на якому я спав, і купа відсирілої соломи. Ще у мене були сірники, але ідею підпалити солому і влаштувати в камері пожежу відразу ж відкинув. Не дуже вірилося в те, що хтось відімкне мені двері, аби я міг врятуватися від вогню. Найімовірніше, охоронець просто підійде до дверей і посміється з мене. А може, й узагалі не підійде. Ще я мав ложку, яку поцупив на останньому бенкеті. Хотів свиснути ножа, але Джуліан упіймав мене на гарячому і вихопив його з рук. Та він не знав, що це була моя друга спроба: у мене в чоботі вже лежала ложка.

І що вона давала?

Мені доводилося чути розповіді про окремих спритників, які, щоб утекти з тюрми, прокопували підземні галереї найнесподіванішими предметами на зразок пряжки від пояса і подібного мотлоху, якого я однаково не мав. Окрім того, у мене було надто мало часу, щоб повторити подвиг графа Монте-Крісто. Якщо не втечу за кілька місяців, прощавайте, мої нові очі!

Більша частина дверей була зроблена з дерева. Дуб. По дубові — чотири металеві смуги. Одна смуга тягнулася верхом, друга — низом, над дверцятами для їжі, і ще дві такі самі смуги йшли згори донизу, обабіч заґратованого віконця, що мало фут завширшки. Я знав, що двері відчиняються назовні, а замок був ліворуч од мене. Пам'ять підказала мені, що завтовшки двері мають два дюйми, і я пригадав приблизне розташування замка, котре визначив, натискаючи на двері в різних точках та оцінюючи їхній опір у кожній з них. Знав, що, крім замка на дверях, є також засув, але поки що вирішив цим не гризтися. Можливо, мені вдасться підняти його, пропхавши ручку ложки між краєм дверей та одвірком.

Ставши коліньми на матрац, ложкою окреслив прямокутник навпроти того місця, де був замок. Працював, поки не натер руку, — мабуть, кілька годин. Потім провів пальцем по дерев'яній поверхні. Результат мене не вразив, але початок уже був. Я переклав ложку в ліву руку та продовжив роботу. Працював доти, поки не розболілась і ліва рука.

Увесь час я тішив себе сподіванням, що з'явиться Рейн. Був певен, що вмовлю його віддати мені кинджал, тут головне — бути достатньо переконливим. Однак Рейн не з'являвсь, і я продовжував довбати двері ложкою.

Завзято працював зо дня у день, допоки не заглибився в дерево на половину дюйма. Щоразу, чуючи кроки охоронця, повертав лежак назад до дальньої стіни і влягався на нього, спиною до дверей. Коли вартовий проходив, я повертався до роботи. А незабаром, хоч як було мені прикро, мусив зробити в праці перерву. Руки мої, навіть замотані у шмаття, відірване від одягу, вкрилися пухирями, які швидко лопали, і через деякий час руки розтиралися до м'яса та стікали кров'ю. Довелося дати їм відпочинок, щоб загоїлися рани. Я вирішив скористатися паузою і взявся планувати, що робитиму після втечі.

Продовбавши двері на достатню глибину, почну із засува. Почувши звук від його падіння, охоронець, найімовірніше, заспішить сюди, але поки він прийде, мене в камері вже не буде. Кілька міцних ударів виломлять той шматок дерева, над яким працюю, а замок хай залишається там, де йому заманеться. Двері відчиняться навстіж, і я опинюся віч-на-віч із охоронцем. Він озброєний, я — беззбройний. Що ж, доведеться його вбити.

Можливо, вартівник триматиметься надто самовпевнено, гадаючи, що я незрячий. Хоча, з іншого боку, він може й насторожитися, згадавши, як я потрапив до Амбера. Так чи інакше, охоронець помре, а я розживуся зброєю. Помацав правий біцепс. Боже мій! Як я схуд! Зрештою, в моїх венах текла кров Амбера, і я відчував, що навіть у такому стані мені під силу порішити звичайну людину. Може, я собі лестив, але в будь-якому разі треба спробувати.

Потім, якщо в мене все вийде, мені з мечем у руці ніхто не завадить досягти Лабіринту. Ступлю на його візерунок і, дійшовши до центру, перенесуся в таку Тінь, у яку забажаю. Там остаточно одужаю і цього разу не гарячкуватиму. Зроблю все, що буде треба, навіть якщо витрачу на це століття, і лише після того вдруге виступлю на Амбер. Зрештою, формально я його король. Чи ж не коронував я сам себе перед широким загалом, іще до того, як те саме зробив Ерік? Тож я ще заявлю свої права на трон!

Шкода, що неможливо напряму потрапити з Амбера в Тінь! Тоді мені не довелося б хитрувати з Лабіринтом. Та мій Амбер є центром світу, і покинути його не так уже й просто.

Десь через місяць долоні загоїлись, і від постійної роботи на них почали наростати мозолі...

Почувши кроки охоронця, я перебрався під дальню стінку камери. Коротко вискнули дверцята, і під дверима постала моя тюремна пайка. Потім знову залунали кроки, стишуючись у міру віддалення.

Я повернувся до дверей. Навіть не дивлячись на піднос, знав, що є на ньому: окраєць черствого хліба, глицяний глек з водою, а якщо пощастить, то ще шматок сиру. Постеливши лежак, я став на нього навколішки і провів пальцями по видовбаному жолобкові. Як не крути, а половина роботи вже виконана.

І раптом почув, як хтось хихоче.

Хихотіли в мене за спиною!

Я різко обернувся. Мені навіть не треба було очей, аби сказати, що в камері хтось є крім мене. Під стіною ліворуч стояв якийсь чоловік і тихо сміявся.

— Хто там? — крикнув я і не впізнав свого голосу. Зрозумів, що це були перші слова, які вимовив за тривалий час.

— Утікач, — мовив гість, — який хоче втекти. — І він знову захихотів.

— Як ти сюди потрапив?

— Узяв та прийшов, — відповів він.

— Звідки? Як?

Я черкнув сірником, світло боляче вдарило в очі, але не гасив його.

То був невеликий на зріст чоловік. Я б сказав навіть, крихітний. Він мав зо п'ять футів заввишки і був горбатий. Борода його та волосся були такі самі довгі й запущені, як мої. З густої порості, що вкривала обличчя несподіваного гостя, виглядали довгий гакуватий ніс та чорні очі, що підозріливо косилися на світло.

— Дворкін! — вигукнув я.

Він знову захихотів.

— Так, я Дворкін. А як звати тебе?

— Дворкіне, чи ти мене не впізнаєш? — я черкнув ще одним сірником і підніс його до свого обличчя. — Придивися краще. Відкинь бороду і волосся. Додай сотню фунтів ваги. Ти зобразив мене, у найменших подробицях, на кількох колодах гральних карт.

— Корвін, — сказав він нарешті. — Я пригадав тебе. Так.

— А я вже думав, що тебе й на світі нема...

— А я є. Бачиш? — і він зробив переді мною пірует. — Як твій батько? Ти недавно бачив його, так? Це він запроторив тебе сюди?

— Оберона більше нема, — сповістив я. — А в Амбері править Ерік, мій брат, і я — його в'язень.

— У такому разі я головніший за тебе, — чи то жартома, чи серйозно сказав Дворкін. — Адже я в'язень самого Оберона.

— Он як? А в нас ніхто й не знав, що батько тримає тебе під замком.

Я чув, як він заплакав.

— Так, — сказав Дворкін, трохи помовчавши. — Він не довіряв мені.

— Чому?

— Бо я розповів йому, що думаю над тим, як знищити Амбер. Описав, як це бачу, а він мене відразу ж замкнув.

— Із його боку це не дуже люб'язно, — сказав я.

— Знаю, — погодився Дворкін, — але він поселив мене у прекрасних покоях і дав купу всякої всячини для роботи. Коли ж минуло трохи часу, Оберон перестав приходити до мене. Зазвичай він приводив із собою людей, які показували мені чорнильні плями і просили, щоб я розказував про них різні оповідки. Було весело, поки я не розповів історійку, котра й мені самому не сподобалась, а той, кому її розказав, став жабою. Король дуже розгнівався, коли я відмовився перетворити його із жаби на людину. Скільки часу вже минуло відтоді, коли я говорив з людьми! Навіть ладен перетворити жабу назад на людину, якщо король ще хоче цього. А от колись...

— Як ти потрапив до мене в темницю?

— Кажу ж тобі: прийшов.

— Крізь стіну?

— Ні, звичайно. Крізь тінь стіни.

— В Амбері ніхто не може мандрувати через Тіні. В Амбері взагалі нема Тіней.

— Ну, я змухлював, — зізнався Дворкін.

— Як?

— Намалював нову карту і ступив у неї — побачити, що діється по цей бік стіни. Ах!.. Тільки-но згадав! Я ж не можу повернутися без карти. Доведеться малювати нову. Маєш щось поїсти? І щось, чим можна малювати? І ще якусь поверхню для малюнка?

— Ось візьми шматок хліба, — я простягнув йому окраєць. — А он до хліба кавалок сиру...

— Дякую, Корвіне, — і він, як вовк, накинувся на їжу. Поївши, випив усю мою воду.

— А зараз, якщо ти даси мені перо і шматок пергаменту, я повернуся до своїх хоромів. Хочу дочитати книжку. Приємно було поговорити з тобою. Шкода, що з Еріком не все добре. Я ще колись завітаю до тебе, Корвіне, і тоді ми як слід поговоримо. Якщо побачиш свого батька, перекажи йому, щоби він не сердився на мене дуже сильно, бо я зроблю...

— На жаль, не маю ні пера, ні пергаменту, — перервав його я.

— Отакої! — здивувався Дворкін. — Що за умови в тебе?

— Які є, такі є. Всі питання — до Еріка.

— Гаразд, а що маєш? Моє помешкання подобається мені більше, ніж це місце. Там хоч краще зі світлом...

— Я розділив із тобою обід, — сказав я, — а зараз хочу попросити тебе про одну ласку. Якщо виконаєш моє прохання, даю слово, що зроблю все від мене залежне, щоб примирити тебе з батьком.

— А чого ж бажаєш? — поцікавився Дворкін.

— Я вже давно захоплююся твоїми витворами, — почав я, — і мені дуже хочеться, щоб ти намалював для мене одну річ. Щоб це виконав саме ти. Не забув маяк на Кабрі?

— Звісно ж, ні. Я бував там багато разів. Знаю Жопена, хранителя маяка. Частенько грав з ним у шахи...

— Отже, — пояснив я Дворкіну, — над усе на світі мені хочеться побачити маяк на Кабрі. Я мріяв про це чи не все своє доросле життя. Тож прагну побачити твій чарівний малюнок отієї величної сірої вежі.

— Дуже простий предмет, — відповів Дворкін, — і доволі приємний на вигляд; колись у мене було кілька ескізів, але жоден із них не закінчений. Увесь час відволікали якісь інші справи. Якщо так бажаєш, передам тобі один малюнок...

— Ні, — не погодивсь я, — мені хочеться чогось постійного, аби воно весь час було переді мною в камері. Подібні речі, знаєш, заспокоюють... Мене — і тих, хто сидітиме тут після мене.

— Правильне рішення! — схвалив Дворкін. — Та чим накажеш малювати?

— Є тут стило, — сказав я (до того часу ручка ложки добре заточилась), — і хочу, щоб ти намалював маяк на тій дальній стіні, аби я міг споглядати цю картину в хвилини відпочинку.

Трохи помовчавши, Дворкін сказав:

— Освітлення тут нікудишнє.

— Маю кілька коробок сірників, — запропонував я. — Палитиму сірник за сірником, і буде тобі світло. А якщо цього не вистачить, можна буде палити й солому.

— Важко назвати такі умови ідеальними для роботи...

— Знаю, — погодивсь я, — і дуже перепрошую за це, великий Дворкіне. Однак то — найкраще з усього, що можу запропонувати. Навіть не уявляєш, як прикрасить моє жалюгідне існування шедевр, котрий ти створиш.

Дворкін знову хихикнув.

— Чудово! Тільки мусиш дати мені слово, що потім посвітиш для того, аби я міг намалювати шлях собі додому.

— Добре, — погодивсь я, запихаючи руку в кишеню.

Мав у запасі три повних коробки сірників і почату четверту.

Тицьнувши ложку в руку Дворкіну, я підвів його до стіни.

— Ну як, ти вже відчув знаряддя праці? — поцікавивсь у нього.

— Так. Це загострена ложка, правильно?

— Вона. Я почну підсвічувати відразу ж, коли скажеш, що ти готовий до роботи. Малювати доведеться швидко, бо сірників моїх не так уже й багато. Половину я витрачаю на маяк, а другу — на малюнок для тебе.

— Гаразд, — погодився Дворкін.

Тоді я запалив сірник, і він почав прокреслювати лінії на сірій вологій стіні.

Спочатку намалював високий прямокутник — рамку для майбутнього рисунка. Потім, після кількох спритних рухів, почав виділятися маяк. Це було неймовірно: за всієї своєї безумності старий залишився неперевершеним майстром. Кожен сірник я брав за самісінький кінчик, і поки він горів, плював на великий та вказівний пальці лівої руки. Коли вже не міг тримати правою рукою, обережно брав сірник послиненими пальцями за почорнілий кінчик і повертав незгорілим догори. І лише після того, як він згоряв увесь, я запалював другий сірник.

Коли закінчилася перша коробка, Дворкін уже завершив вежу і тепер вимальовував море та небо. Я підбадьорював художника, впівголоса вигукуючи щось захоплене після кожного його руху.

— Диво, справжнє диво! — сказав Дворкіну, коли справа пішла до завершення. Потім він примусив мене витратити ще один сірник, щоб поставити підпис. До того часу я майже повністю випалив другу коробку.

— А тепер помилуймося картиною! — сказав Дворкін.

— Якщо хочеш повернутися до себе, то краще, щоб я милувався нею сам, — заперечив йому. — У нас надто мало сірників, аби розмінюватися на художню критику.

Дворкін трохи посупивсь, однак пішов до іншої стіни, і тільки-но я запалив сірник, почав швиденько малювати.

Накреслив невеличкий кабінет, стіл та череп на ньому, глобус біля стола, стіни, від підлоги до стелі заставлені книгами.

— Ось так воно добре, — мовив Дворкін, коли закінчилася третя коробка і я взявся до неповної четвертої.

Спалив іще шість сірників, поки він довершував картину і ставив підпис. Коли горіли сьомий з восьмим (у мене залишалося два сірники), Дворкін пильно вдивлявся в картину, тоді ступив крок уперед — і ніби розчинивсь у повітрі.

Я тримав сірника доти, доки він не обпік мені пальці. Довелося кинути його на долівку. Впавши на сиру солому, сірник засичав і загас.

Я стояв і тремтів, повний змішаних відчуттів, а потім знову почув голос Дворкіна й відчув біля себе його присутність.

— Тут я саме подумав... — сказав він. — Як ти зможеш дивитися на картину, коли така пітьма?

— О, я чудово бачу в темряві! — запевнив його. — Ми стільки часу існуємо разом з нею, що стали друзі нерозлийвода.

— Ага, розумію. Ну, це я так, до слова. Присвіти мені трохи, щоб міг повернутися.

— Будь ласка, — мовив я, дістаючи передостаннього сірника. — Тільки наступного разу, коли захочеш побувати у мене, прихопи, будь ласка, світло, бо це мій останній сірник. Мені вже нема чим світити.

— Як скажеш.

Я запалив сірника, Дворкін втупивсь у свій малюнок, підійшов до стіни — і знову щезнув.

Тоді я швидко обернувсь і, не чекаючи, поки загасне полум'я, почав удивлятися в маяк на Кабрі. Так, там була якась сила. Я відчував її.

Залишивсь останній сірник. На нього в мене вся надія.

Не те, щоб я у ньому сумнівався, ні. Використання карт для переміщення потребувало більшої, тривалішої концентрації, ніж той час, упродовж якого горить сірник.

Що міг підпалити? Солома надто сира і не зайнялася б. Це був справжній жах: мати перед собою двері, дорогу, що вела на волю, — і не могти скористатися ними!

Мені було потрібне полум'я, яке протрималося б триваліший час.

Мій лежак, на якому сплю! То — звичайний полотняний мішок, напханий соломою. І солома в ньому, напевне, сухіша, та й тканина теж має горіти.

Я розчистив аж до каменя половину всієї долівки. Тоді почав навпомацки шукати ложку із загостреною ручкою. Не знайшовши її (мабуть, Дворкін привласнив), люто вилаявсь і спробував розірвати лежак голіруч.

Не відразу, однак міцна тканина піддалась, і я взявся витрушувати з лежакового нутра таки суху солому. Натрусив, згромадив її купкою, а збоку поклав тканину, на випадок, якщо потрібне буде додаткове паливо. Звісно, чим менше диму, тим краще. Він тільки приверне увагу охоронця, якщо той цього моменту випадково опиниться біля камери. Втім, це було малоймовірно: їжу сьогодні вже приносили, а годували мене лише раз на добу.

Черкнувши останнім сірником, я підпалив ним ту ж таки порожню сірникову коробку. Коли вона зайнялась, узявся до соломи.

Горіло дуже кепсько. Солома виявилася не настільки сухою, як я сподівався, дарма що була зі середини лежака. Врешті-решт вона затліла, заблимав вогник. Щоправда, для цього довелося спалити дві порожні коробки з-під сірників, і я подумки похвалив себе, що додумався зберегти їх.

Кинувши у вогонь третю коробку, взяв у ліву руку обривок тканини, підвівсь і почав вдивлятися в малюнок.

Вогонь розгорівся, його відблиски освітили стіну, і я, зосередившись на вежі, постаравсь якнайпотужніше думати тільки про неї. Мені здалося, що чую крики чайки. Ніс упіймав щось схоже на солоний морський вітерець, і чим довше я дивився на картину, тим більше вона оживала.

Кинув у вогонь тканину, полум'я на якусь мить пригасло, а потім ожило з новою силою. Усе це я робив, ані на мить не відриваючи очей від малюнка.

Руки Дворкіна ще не втратили магії, бо невдовзі маяк почав здаватися мені не менш реальним, аніж моя темниця. Потім він став єдиною реальністю, а темниця — лише Тінню в мене за спиною. Я почув плюскіт хвиль, а обличчя приласкало тепло полуденного сонця.

Ступив крок уперед, однак моя нога опустилася не у вогонь.

Я стояв на піщаному, всіяному каміняччям уступі маленького острова Кабри, де височів величезний сірий маяк, який у нічні години освітлював для кораблів Амбера водний шлях. Наді мною з криками кружляла зграя потривожених чайок, мій сміх перемішався з гуркотом припливу та піснею вітру. Амбер лежав за сорок три милі ліворуч од мене.

Я був знову вільний.

9

Вирушивши до маяка, піднявся кам'яними сходами, що із західного боку вели до дверей. Вони були височенні, широкі, важкі та водонепроникні. А крім того, ще й замкнені на ключ. За моєю спиною, ярдів за триста, був невеличкий причал. Біля нього стояли два пришвартованих човни. Один простий, з веслами, а другий — каютний вітрильник. Вони лагідно гойдалися на хвилях, а гра сонця та води створювала ілюзію, що під човнами — прозора слюда. Я ненадовго зупинився, милуючись ними. Відтоді, коли востаннє бачив щось подібне, минуло стільки часу, що ця картина на коротку мить здалася мені нереальною, надприродною, і я насилу стримавсь, аби не розплакатися.

Потім повернувся й постукав у двері.

Витримавши довгеньку паузу (принаймні так мені здалося), постукав удруге.

Нарешті почув усередині якийсь шум, а потім двері відчинилися навстіж, зарипівши трьома потемнілими завісами.

Жопен, доглядач маяка, дивився на мене налитими кров'ю очима, у його диханні вчувався запах віскі. Чоловік мав п'ять з половиною футів зросту і був такий горбатий, що нагадував Дворкіна. Борода його була завдовжки, як моя, але через маленький зріст видавалася довшою. На колір вона була сіра, мов дим, за винятком кількох жовтих плям біля вузьких сухих губ. Шкіру мав пористу, як апельсин, а під дією сонця, вітру й морського повітря вона так потемніла, що нагадувала кольором шляхетні барви старовинних меблів. Коли він дивився на мене, його чорні очі косили. Як багато людей, у котрих проблеми зі слухом, Жопен говорив гучніше, ніж слід.

— Хто ти такий? І чого тобі тут треба? — запитав він.

Ну що ж, якщо в такому вигляді — неголений, нестрижений, ще й худющий, наче скелет — я невпізнанний, то гріх цим не скористатися.

— Я подорожній з півдня, корабель наш недавно розбився, — сказав я Жопену. — Мені пощастило схопитися за дерев'яний уламок, багато днів мене носило морем і врешті викинуло тут на берег. Увесь цей ранок я проспав на пляжі. І тільки зараз набрався досить сили, щоб прийти до твого маяка.

Він ступив крок уперед і взяв мене за руку. Другою рукою притримав мене за плечі.

— Заходь, тоді заходь, — мовив Жопен. — Зіприся на мене. Спокійніше, не бійся. Нам сюди.

І він завів мене в своє помешкання, де панував несусвітній гармидер. Старі книжки, географічні карти, навігаційне приладдя... Жопен тримався на ногах не дуже впевнено, тож я налягав на нього не сильно, а рівно стільки, скільки потрібно, аби переконати його в моїй слабкості. Коли ми доклигали до дверей, я показово важко сперся на одвірок.

Він підвів мене до канапи, сказав, щоб я тут приліг, а тим часом пішов замкнути двері та взяти для мене харчів.

Я роззувся, але мої ноги були такими брудними, що довелося знову взутися. Якщо мене стільки часу носило морем, то я не можу мати настільки брудних ніг! А мені не хотілося, щоб доглядач дізнавсь, яка моя справжня історія і хто я такий, тож накрився ковдрою, що там лежала, і з невимовним блаженством розкинувся на канапі.

Невдовзі Жопен повернувся, тримаючи дерев'яний піднос із кухлем води, кухлем пива, великим шматком яловичини та половиною хлібини. Він підійшов до столика, широким порухом руки змів на долівку все, що на ньому було, і ногою присунув його до канапи. Поставивши на нього тацю, красномовним жестом припросив мене присісти.

Не відмовившись від пригощення, я з апетитом узявся до трапези, їв усе, що бачив на підносі, й спорожнив обидва кухлі.

А потім на мене навалилася страшенна втома. Жопен кивнув, побачивши, що соловію, і порадив поспати. Я й незчувся, як заснув.

Коли прокинувся, була вже ніч. Почувався набагато краще, ніж у попередні тижні, якщо не сказати місяці. Вставши з канапи, пройшовся до вхідних дверей і вислизнув з будівлі. Надворі було зимно, але небо вражало кришталевою чистотою й у ньому горіли міріади зірок. На вершечку вежі, за моєю спиною, спалахнуло збільшене лінзою полум'я, тоді згасло, потім спалахнуло знову... Вода була холоднючою, але мусив довести себе до порядку. Скупавсь, опісля виправ одяг і викрутив його. Витратив на все, мабуть, близько години. Потім повернувся до маяка, одяг розвісив на спинці старого стільця, щоб просохнув, а сам швиденько заліз під ковдру і знову заснув.

* * *

Уранці, коли я прокинувся, Жопен уже не спав. Він приготував мені ситний сніданок, з яким я вчинив так само, як з учорашнім обідом. Потім попросив у господаря бритву, дзеркало, ножиці та поголився й так-сяк підстригся. Після того знову скупавсь і, вдягнувшись у просолений, твердуватий, але чистий одяг, почувся так, ніби заново народився на світ.

Коли я прийшов з моря, Жопен довго дивився на мене й нарешті сказав:

— Десь, хлопче, я тебе вже бачив...

Я тільки мовчки понизав плечима.

— Ану, розкажи мені чесно, як розбився ваш корабель...

Я й розказав. Більше ніж правдиво. У таких подробицях описав цю катастрофу! Аж до того моменту, коли з тріском обвалилася на палубу грот-щогла.

Жопен поплескав мене по плечі й налив мені віскі. А потім, простягнувши сигару, дав прикурити.

— Поки ти тут, відпочивай і ні про що не думай, — порадив він мені. — Відвезу тебе на берег тоді, коли попросиш, або коли побачиш, що мимо острова пливе знайомий корабель і захочеш, аби він тебе забрав, дам йому знак.

Тож я не міг не скористатися гостинністю Жопена. Нехтувати такою пропозицією для людини в моєму становищі стало б недозволеною розкішшю. Я їв його наїдки, пив його напої, з удячністю прийняв у нього чисту сорочку, що була завеликою для господаря. Колись вона належала його другові, який потонув у морі.

Відновлюючи сили, я прожив у Жопена три місяці. Звичайно, допомагав йому: стежив уночі за світлом, коли він, бувало, перебирав через мірку, підтримував порядок у його кімнатах, а дві з них навіть пофарбував і замінив у вікнах п'ять потрісканих шиб. Коли ж траплялися буремні ночі, ми разом стежили за морем.

Як вдалося з'ясувати, Жопена зовсім не цікавило те, що відбувалося в королівстві. Йому було начхати, хто править Амбером. Наскільки він міг судити, увесь наш королівський рід складався лише з покидьків. Поки Жопен доглядав свій маяк, ситно їв, смачно пив і мав змогу спокійно займатися морехідними картами, він плював з найвищої вежі на все, що діялося на суходолі. Мені подобався цей оригінальний старий, а що я трохи розумівся на старих картах і лоціях, то ми не один вечір провели разом, вносячи у них правки. Колись я заходив у морі далеко на північ, тож склав для нього нову карту, основою якої були мої дорожні спогади. І схоже, що це, та ще докладний опис тамтешніх вод, Жопена дуже втішили.

— Знаєш, Корі, — так він звертався до мене, бо так я назвався, — я був би не проти сісти з тобою на корабель та кудись відчалити, — казав Жопен. — І як я відразу не допетрав, що колись ти був шкіпером і мав власний корабель?!

— Навіщо ворушити колишнє? Ти ж теж колись був капітаном, правда?

— А звідки знаєш? — дивувався Жопен.

Власне, я знав це завжди, але зараз довелося злукавити.

— Досить побачити все оте мореплавне приладдя, яке ти тут зібрав, — відбрехавсь я. — А ця твоя любов до карт!.. Окрім того, в тебе звички людини, яка звикла командувати.

Жопен усміхнувся.

— Так, твоя правда, — погодився він. — Колись я командував кораблем, більше ста років тому. Тепер здається, що це було так давно... Ану давай ще по трохи...

Я відпив з чарки і відставив її. За час, прожитий у Жопена, поправився фунтів на сорок. І тепер побоювався, що він будь-якого моменту може впізнати у мені члена королівської родини. Що зробить Жопен, коли впізнає? Видасть мене Еріку, не видасть? Тепер, коли між нами встановилися дружні стосунки, я більше схилявся до другого варіанта. Але навіщо спокушати людину й самому наражатися на ризик?

Не раз, пильнуючи біля світильника маяка, я думав: «Скільки ще тут пробуду?»

Недовго, вирішував, підливаючи лою в пальник. Зовсім недовго! Наближався той час, коли я мав знову вирушити у дорогу і взяти курс на Тіні.

А одної чудової днини я відчув якийсь тиск, попервах м'який і питальний. Але не знав, хто його чинить.

Тієї ж миті зупинився, наче вкопаний, заплющив очі й відігнав од себе всі думки. Минуло хвилин п'ять, перш ніж ота загадкова присутність, що викликала запитання, щезла.

Я почав ходити по кімнаті, думати — і всміхнувся, раптом побачивши, що чиню так, як недавно у тісній камері: кілька кроків в один бік, кілька кроків у другий.

Хтось щойно намагався дотягнутися до мене, через мою карту. Чи міг це бути Ерік? Що, він нарешті дізнався про мою втечу і вирішив таким способом з'ясувати моє місцеперебування? Не знаю, не знаю... Щось підказувало мені, що Ерік тепер уникатиме психологічного контакту зі мною. То, може, Джуліан? Чи Джерард? Або Каїн? Хто б то не був, я відгородився від нього наглухо, у цьому не сумнівавсь. І хай би хто з наших намагався так зв'язатися зі мною, я вирішив на жоден виклик не відповідати. Цілком можливо, що доведеться пропустити щось важливе чи позбавити себе чиєїсь підтримки, але ж і ризик неабиякий, а я не міг собі цього дозволити. Отой контакт, що не відбувся, та моя протидія призвели до того, що мене пройняв холод. Я пощуливсь. Усю решту дня думав про цей випадок і нарешті дійшов висновку, що наспіла пора рухатися далі. Тепер, коли я такий вразливий, було б не дуже мудро залишатися настільки близько від Амбера. Оклигав достатньо для того, щоб рухатися межи Тінями і шукати те місце, куди мав би йти, якщо Амбер має колись стати моїм. Поки мешкав тут завдяки старому Жопенові, тихоплинне життя приколисало мене, я розм'як душею і призвичаївся до спокою. Важко залишати хазяїна маяка, за місяці нашого співіснування я встиг полюбити його, але все-таки того вечора, після партії в шахи, сповістив Жопену про свій намір продовжити шлях.

Він налив віскі собі та мені, підняв чарку й сказав:

— Щасливої дороги, Корвіне! Сподіваюся, ми ще колись побачимося...

Я жодним чином не відреагував, коли він назвав мене моїм справжнім ім'ям, а господар, побачивши, що залишаюся на місці, всміхнувся.

— Жопене, ти все робив, як належить, — сказав йому. — Якщо мені вдасться те, що намислив, не забуду твоєї доброти...

Він похитав головою.

— Мені нічого не треба, — заперечив Жопен. — Я щасливий там, де живу, і займаюся тим, що тішить мене. Мені подобається бути наглядачем на цьому триклятому маякові. У ньому — все моє життя. І якщо тобі вдасться те, що ти намислив, благаю, не кажи мені жодного слова! Я про це чути не хочу! Просто сподіватимуся, що колись ти навідаєшся до мене, аби зіграти партію в шахи.

— Постараюся, — пообіцяв я.

— Якщо бажаєш, можеш уранці взяти «Метелика».

— Дякую.

«Метелик» — це малий вітрильник Жопена.

— А поки ти ще тут, — вів далі господар, — візьми мою зорову трубу, підіймися на вежу і поглянь назад, на Гарнатську долину.

— На що ж там дивитися?

Жопен стенув плечима.

— Поглянь, а потім вирішиш, на що там дивитися.

Я кивнув.

— Добре, як скажеш.

А потім ми сиділи й святкували, і хміль приємно бив у наші голови, а там настала пора лягати спати. Я знав, що сумуватиму за старим Жопеном. Він, якщо не рахувати Рейна, був єдиним моїм другом, з яким запізнався після повернення. Потім мляві думки повернулися до долини, котра була суцільною запоною вогню, коли перетинав її востаннє. Що надзвичайного могло бути там нині, коли минуло чотири роки?

Над світом сплив повний місяць. Я спав, усю ніч мене тривожили кошмари про перевертнів та про шабаші з відьмами.

* * *

Прокинувся, коли тільки-но займалося на день. Жопен ще спав, і я не мав нічого проти цього: не люблю прощальних сцен, і, до того ж, у мене було дивне відчуття, що вже ніколи не побачу господаря.

Прихопивши зорову трубу, піднявся на вежу, в приміщення, де горів маяковий вогонь. Підійшов до вікна, що виходило на узбережжя, і навів окуляр на долину.

Над лісом клубочився туман. Це був сірий, мокрий на вигляд туман, мабуть, холодний; він липнув до верхівок низеньких, вузлуватих дерев. Дерева стояли чорні, їхнє гілля перепліталося, ніби схрещені пальці долонь. Поміж гілками літали чорні тварюки, і з того, як вони рухались, я зрозумів, що це не птахи. Можливо, кажани. Чиясь злобна присутність відчувалась у великому лісі, й раптом до мене дійшло. Винуватцем цих змін був я.

Їх спричинило моє прокляття. То я перетворив спокійну Гарнатську долину на те, чим вона була зараз: це стало уособленням моєї лютої ненависті до Еріка і всіх тих, хто бився на його боці та допоміг братикові захопити владу й осліпити мене. Вигляд лісу не викликав у мене захвату, і, розглядаючи його, я зрозумів, як саме проявилася моя ненависть. Знав, бо це було частинкою мене самого.

Я створив новий хід до реального світу. І Гарнат зараз був тією стежкою, що тягнулася крізь Тіні. Через темні й непривітні Тіні. Лише чорні, зловісні елементи могли йти цією стежкою. Ось де крилися витоки тих почвар, про яких казав Рейн, тих самих почвар, котрі непокоїли Еріка. Але, як мовиться, нема поганого, щоб на добре не вийшло: тепер він мусить зосередитися на боротьбі з лихими силами, всі інші справи відійдуть на другий план. Та все одно, коли я опустив зорову трубу, мене не облишало відчуття, що зробив по-справжньому недобру справу. В ті часи ще й гадки не мав, що колись знову зможу бачити блакитне небо.

Тепер, коли бачив і небо, і сонце на ньому, зрозумів, що вивільнив такі могутні сили, подолати які буде дуже й дуже непросто. Навіть зараз долиною рухалися чиїсь дивні тіні. Я зробив те, чого до мене не вдавалося нікому й ніколи, навіть за правління мого батечка Оберона: відкрив новий шлях до Амбера. Але відкрив його лише для темних сил. Настане день, коли повелитель Амбера, хоч би хто це був, опиниться віч-на-віч із проблемою: як закрити жахливу дорогу? Я знав це, дивлячись туди, у далечінь, цілком усвідомлюючи те, що вона — наслідок, породження мого болю, моєї люті та моєї ненависті. Якщо колись стану повелителем Амбера, мені доведеться мати справу з творінням рук своїх, а це завжди достобіса важко, потребує нелюдських зусиль. Опустивши зорову трубу, я зітхнув.

Отже, хай так і буде, вирішив я. Зате Еріку є чим зайнятися, щоб не нудитися від безсоння.

Нашвидку поївши, я так само скоренько спорядив «Метелика», напнув кілька вітрил, відштовхнувся від берега і взявся за кермо. Зазвичай Жопен о цій порі встає, але хто знає, може, й він не полюбляє прощальних сцен?

Скерував човна у море, точно знаючи, куди мушу потрапити, але не тямлячи до пуття, як це краще зробити. Попливу через Тінь та незнайомі води, це таки краще, ніж прошкувати суходолом, а надто тепер, коли світ збагатився новим творінням моїх рук.

Вітрило настановив так, що вітер гнав мене до землі, такої самої блискучої, як Амбер. Колись оте місто вважали безсмертним, а сьогодні його вже практично нема, воно майже зникло. Багато століть тому розчинилося в Хаосі, однак десь таки повинна залишитися його Тінь. Я мав лише знайти те місто, переконатися, що це воно, і знову зробити своїм, як було колись у давнину. Потім, коли за моєю спиною стоятиме підлегле мені військо, зроблю ще дещо, чого не знав Амбер. Наразі не знав, як саме, та пообіцяв собі, що того дня, коли повернусь у безсмертне місто, салютуватимуть рушниці й гармати.

Коли я вплив у Тінь, з'явився білий птах моїх бажань; він сів мені на праве плече, я написав записку, прив'язав її до лапки пернатого, й птах поніс до адресата.

У записці було: «Я йду» і — мій підпис.

Не вгамуюся, допоки сповна не помщуся кривдникові й трон не стане моїм, і горе кожному, хто опиниться на моєму шляху!

Над моїм лівим плечем низько висіло сонце, а вітри напинали вітрила й несли мене вдалину. Лайнувшись, потім я засміявся.

Я був вільний, і я втікав, але наразі мені вдалося все. Тепер у мене був той шанс, про який мріяв стільки часу.

Знову з'явився чорний птах моїх бажань, сів мені на ліве плече, і я написав записку, приторочив її до лапки й послав на захід.

«Еріку, я повернуся», — було в записці. І підпис: «Корвін, Володар Амбера».

Вітер далі гнав мене на схід від сонця.

Книга друга

Рушниці Авалону

Переклав Анатолій Саган

1

Я зійшов з човна на берег і сказав:

— Ну, «Метелику», прощавай.

Повільно розвернувшись, човен рушив у відкрите море. Я знав, що він повернеться в кабрійський порт, причалить десь неподалік од маяка, звідкіля вже рукою подати до Тіней.

Поблизу берега бовваніли зчорнілі дерева. На мене чекала тривала дорога. Обравши потрібний напрямок, я пішов, на ходу змінюючи реальність так, як вважав за необхідне. Ліс огорнула передсвітанкова прохолода, і було насолодою відчувати її дотик.

Хоч я ще й досі мав на пів сотні фунтів менше, ніж важив би при повному здоров'ї, хоч інколи мені двоїлося в очах, уже впевнено йшов на поправку. За допомогою божевільного Дворкіна мені таки вдалося вирватися з камери у підземеллі на волю, а шанувальник Бахуса Жопен поставив мене на ноги. І ось тепер я мав знайти відображення світу, що існував колись, але якийсь час тому зник, був знищений. Тож вибрав собі годящий шлях та й вирушив у дальню путь.

Через деякий час я дійшов до дуплистого дерева, де мав обладнаний сховок. Понишпоривши в дуплі, видобув з нього посріблений меч і почепив його на пояс. Той факт, що раніше він був у Амбері, а тепер — у цьому лісі, не викликав у мене жодних запитань. Тепер він чекав мене тут, бо я йшов по цій тіні. Ось і все.

Кілька годин я крокував дорогою, сонце було у мене за спиною ліворуч. Ненадовго зупинився, щоб перепочити, тоді пішов далі. Очі насолоджувалися виглядом листя й каміння, змертвілих стовбурів і живих дерев, зеленої трави та чорної землі. Я вдихав на повні груди аромати життя, що роїлися навкруги, вслухався в комашине дзижчання, у щебетання птахів... Боже мій! Лише той, до кого повернувся зір, зрозумів би моє невимовне блаженство! Проживотіти в цілковитій темряві майже чотири роки, а потім стати знову спроможним бачити світ — годі знайти слова, якими можна було б описати мої почуття! До того ж, я вільно йшов туди, куди хотів...

Ступав дорогою, і вранішній вітер шарпав мій поношений плащ. Якби цієї миті мене хтось побачив, гадаю, він дав би мені років п'ятдесят із гаком: обличчя густо вкрите зморшками, тіло худюще, розбовтане. Цікаво, чи впізнали б у мені принца Корвіна?

Йдучи по цій тіні, я намагався перенестися в одну місцину, та мені це чомусь не вдавалося. Невже розгубив усі свої колишні навички? От що може статися з людиною, коли вона...

За поворотом раптом побачив сімох чоловіків, які валялися край дороги. Шестеро лежали неживі, їхні тіла були жорстоко понівечені, а сьомий напівсидів-напівлежав під тисячолітнім дубом, упершись головою в товстий, порослий мохом стовбур. Меч бідолахи лежав на колінах, у правому боці зяяла страшна рана, що й зараз кровоточила. Він був без обладунків, на відміну від убитих, закутих у панцирі й лати. Погляд його сірих очей був спрямований уперед. Шкіра на пальцях і на кісточках обдерта, дихання ледве помітне. Нахмуривши кошлаті брови, він мовчки дививсь, як ворони видзьобують очі мерцям. Мене чоловік, схоже, ще не бачив.

Натягнувши каптур глибше, я схилив голову, щоб заховати обличчя, і приступив трохи ближче до нього.

Колись я його знав, або ж принаймні той, кого я знав, був дуже схожим на нього. Зараз він нарешті побачив мене, звів меч і спрямував вістрям у мій бік.

— Не бійсь, я тобі не ворог, — попередив я. — Пити хочеш?

Хвильку повагавшись, він кивнув і простогнав:

— Хочу...

Відкоркувавши баклажку, я простягнув її йому. Він жадібно приклався до неї, закашлявсь, а прокашлявшись, знову припав до води.

— Вельми вдячний вам, пане, — мовив він, повертаючи посудину. — От якби там замість води було щось міцніше!.. Бісова рана!

— Можна й міцніше. А ти певен, що воно тобі не зашкодить?..

Незнайомець випростав руку, я дістав меншу баклажку, відкоркував її та простягнув йому. Від пійла, яке дав мені Жопен, чоловікові перехопило подих, і він закашлявся на добрих пів хвилини.

Заспокоївшись, усміхнувся лівим кутиком рота і весело підморгнув.

— Так уже веселіше, — резюмував незнайомець. — Ви не проти, якщо скроплю собі рану? Шкода марнувати добре віскі на таке, але що вже поробиш...

— Якщо треба, можеш вилити на рану все з баклажки. Але стривай, у тебе ж руки трусяться. Дай-но краще я сам скроплю тобі цю рану...

Незнайомець кивнув на знак згоди, я розстібнув на ньому куртку й кинджалом розпоров сорочку, щоб мати доступ до рани. Вона була серйозною — глибокий поріз, що оперізував бік на кілька дюймів вище від стегна. На руках, грудях, плечах чоловіка також були поранення, однак не настільки небезпечні.

Глибока рана безперервно кровоточила. Я обтер її хустинкою, тоді приклав хустинку до порізу і притиснув, щоб зупинити кровотечу.

— А тепер, — сказав я незнайомцеві, — стисни міцніше зуби і відвернися.

Після цих слів вилив на рану кілька крапельок віскі. Той судомно смикнувся всім тілом, тоді затремтів. За весь час екзекуції я не почув від нього ні стогону, ні іншого звуку. А зрештою, чому він мав стогнати? Склавши хустину, я приклав її до рани і притиснув. Тоді відірвав од подолу плаща довгу смугу тканини і пов'язав її поверх хустинки, щоб трималася.

— Ще хильнеш? — запитав я.

— Хіба що води, — відповів незнайомець. — Перепрошую, але тепер мені бажано подрімати...

Утамувавши спрагу, він зронив голову низько на груди (аж уперсь у них підборіддям) і захропів. Я змайстрував йому щось на зразок подушки, а зверху прикрив плащами вбитих воїнів.

Поки він спав, я примостився коло нього і почав спостерігати за гарними чорними птахами.

Отже, він мене не впізнав. Цікаво, чи впізнав би мене зараз хоч хто-небудь? Мабуть, ні. Якби я сам сказав, що я — принц Корвін, можливо, хтось би й визнав певну схожість між мною і тим Корвіном, якого знали всі. Якщо у мене все гаразд із пам'яттю, то я вперше бачив цього чоловіка, який дрімав під деревом, а він — мене. І все ж таки ми з ним знайомі, просто це не було знайомство у звичному розумінні.

Тепер я йшов через Тінь, намагаючись відшукати одне відображення, — світ, до якого був колись особливо прихильний. Цей світ якийсь час тому був зруйнований дощенту, одначе мені вистачило сил відродити його, бо Амбер відкидає незліченне число відображень. Уродженець Амбера може переміщуватись із Тіні в Тінь, і я теж був наділений цією здатністю. Якщо вам не подобається слово «тінь», назвіть їх паралельними світами; якщо маєте достатньо бурхливу фантазію — альтернативними всесвітами, а якщо ви скептик за переконаннями — породженнями нездорової уяви. Я ж називаю їх Тінями, як і будь-яка інша істота, наділена здатністю мандрувати між цими світами. Просто ти обираєш якусь вірогідну реальність і прямуєш до неї, доки не досягнеш. У певному розумінні, ми самі її й творимо. Але на цьому дозвольте поки що закінчити.

Отож, я прибув сюди морем і взявся шукати шлях до Авалону[36].

Колись давно, багато століть тому, я у ньому жив. Це довжелезна, заплутана, гарна і щемлива історія. Згодом розповім про це докладніше, якщо, звісно, виживу. Хочеться вірити, що повісті мого життя ще далеко до завершальних слів.

До мого Авалону було вже рукою подати, коли мені трапилися цей поранений рицар і шестеро вбитих воїнів. Якби я не зупинивсь, а пішов собі далі, то міг би досягнути й Тіні, де шестеро валялися б убитими, а рицар не мав би й подряпини, і навіть такого, де був би вбитий тільки він, а решта шестеро стовбичили б над ним і вдоволено реготали. Хтось, мабуть, захоче заперечити, що це вже не має великого значення, адже все щойно сказане — з розряду ймовірного, а отже, реально існує у котромусь із численних відображень.

На моєму місці хтось із братів або сестер (окрім хіба що Джерарда чи Бенедикта) пройшли б побіля цих незнайомців, навіть не озирнувшись на них. Та я вже не був настільки твердосердим, як моя родина. Не сказав би, що мені від народження притаманна якась сентиментальність, нічого подібного. Гадаю, на мене так вплинула Тінь, яка зветься Земля, де я промешкав не одну сотню літ. І, мабуть, не останню роль у цьому відіграло моє ув'язнення в підземеллях Амбера, де я добряче черпнув лиха і на власній шкурі спізнав, що таке страждання. Не впевнений достеменно, що це саме так, але переконаний, що не пройду байдужно мимо будь-якої людини в біді, а надто, коли та людина нагадує старого знайомця. І я ховатиму від неї свою справжню подобу, хоч би це й спричинило гнів цієї людини та змусило сказати все, що вона про мене думає.

Тож усе в нормі. Не маю нічого проти невеличкої оборудки: я ставлю рицаря на ноги, а коли він оклигує, йду собі далі. Шкоди від того не буде нікому, а от допомогти людині, навіть якщо ти бачиш її вперше у житті, ніколи не гріх.

І я сидів коло рицаря, охороняючи його сон. Через кілька годин він прокинувся.

— Із пробудженням тебе! — привітав його, знову відкорковуючи баклажку. — Ще води?

— Красно дякую, — він потягнувся по посудину.

Поки рицар втамовував Спрагу, я стояв і дивився на нього. Він напився, повернув мені баклажку і сказав:

— Вибачте, я не назвав свого імені. Не дуже ввічливо з мого боку...

— Та я тебе знаю, — відповів я. — А мене можеш називати Корі.

Він поглянув на мене пильніше, неначе хотів уточнити мій титул та повне ім'я, але за мить передумав і просто кивнув.

— От і добре, — а тоді церемонно прорік: — Сер Корі, хочу висловити вам вдячність за допомогу, яку ви мені надали.

— Найкраща подяка — те, що ти вже пішов на поправку, — сказав я. — Поїси?

— О так, я був би вельми вдячний...

— Маю трохи в'яленого м'яса та причерствілого хліба. І величезну головку сиру. Їж, скільки захочеш.

Я простягнув йому торбу з харчами, і він, не зволікаючи, накинувся на їжу.

— А ви, сер Корі? — жуючи, запитав він.

— Поки ти спав, я уже поїв.

Роззирнувшись навколо, я недвозначно поглянув на трупи. Поранений усміхнувся.

— Ти, сам-один, поклав шістьох? — запитав я.

Рицар ствердно кивнув.

— Непогано. Ну, і що мені робити з тобою?

Він намагався зазирнути мені в очі, однак я відвернувся.

— Тобто? — уточнив рицар.

— Куди ти йшов?

— Є тут у мене друзі, — почав пояснювати він. — Це звідси на північ п'ять ліг[37]. Я йшов якраз туди, коли на мене напали... Але маю великий сумнів, що хтось зі смертних, та хоч би й сам диявол, подужає нести мене на спині бодай лігу. Допоможіть мені підвестися, сер Корі, і ви побачите, який у мене зріст.

Я встав, дістав із піхов меч і одним помахом зрубав молоде деревце дюймів зо два завтовшки. Очистивши стовбур від кори, підігнав його під зріст пораненого.

Тоді зрубав друге деревце і проробив із ним те саме. Потім познімав з убитих ремені, зібрав плащі та поприкріплював їх до жердин. Так змайстрував ноші. Рицар уважно стежив, як я працював, а коли закінчив, він сказав:

— Сер Корі, перед вашим мечем не встоїть ніщо. До того ж, він у вас ще й срібний! Схоже на те, що ви...

— Ну як, готовий трохи пройтися? — поцікавивсь я.

— А з тими що? — рицар показав головою у бік мерців.

— Пропонуєш поховати їх як доброчесних християн? Плюнь! Природа подбає про них і без нас. Як на мене, нам треба звідси вшиватися. Вони вже починають смердіти.

— Хоч би зверху їх чимось прикидати. Билися вони відважно...

Я зітхнув.

— Ну що ж, якщо тебе це заспокоїть... Лопати при собі я не маю, тож доведеться звести керн. Але могила буде одна на всіх.

— Одна то й одна, — не перечив поранений.

Я поскладав усі шість тіл у рядок. Рицар щось неголосно бубнів собі під ніс, мабуть, молився за упокій їхніх душ.

А я взявсь обкладати їх камінням. Його тут не бракувало, тож робота просувалася скоро.

Аби закінчити її швидше, обирав найбільше каміння і ледь не поплатився за це. Один з каменів важив добрих чотириста фунтів, а я, замість покотити по землі, підняв його.

Здавлений скрик здивування дав мені зрозуміти, що рицар усе бачив. Довелося вдавати, що я замалим не надірвався від непосильної ваги.

— Чортів камінь! — лайнувся для більшої правдоподібності.

Надалі ретельно стежив за тим, щоб ненароком не взяти завеликий вантаж.

— У мене все, — сказав я, кладучи останній камінь. — Ти готовий?

— Угу.

Піднявши пораненого із землі, почав укладати на ноші. Поки це робив, він мовчав, зціпивши зуби.

— Куди нам? — поцікавивсь я.

Він показав рукою, в який бік.

— Треба вийти на шлях, повернути ліворуч і так до роздоріжжя. Тоді взяти направо. А як ви?..

Не кажучи йому ні слова, я згріб ноші на оберемок, як дитячу колиску чи щось схоже за розміром, розвернувсь і пішов у потрібному напрямку. Поранений рицар лежав у мене на руках.

— Корі... — озвався він.

— Так...

— Ви — один з найбільших силачів серед усіх людей, яких я бачив. І все-таки, здається, я вас знаю...

Витримавши чималу паузу, я відповів йому:

— Нічого надзвичайного, просто стежу за собою. Здорове життя, жодних надлишків, ну й усе таке інше.

— ...і голос ніби знайомий.

Він звів очі, не облишаючи спроб розглянути моє лице. Я вирішив змінити тему розмови.

— Твої друзі, до яких несу тебе, — вони хто?

— Ми йдемо в замок Ґанелона[38].

— Кого-кого — того ренегата? — я ледве не зронив рицаря з рук.

— Не знаю значення слова, яке ви сказали, але сумніваюся, що воно означає щось гарне, — мовив мій підопічний. — Суджу про це з вашого тону. І коли вже повертає на таке, мушу заступитися за Ґанелона...

— Постривай! — зупинив я його. — У мене таке враження, що ми говоримо про двох різних людей, які мали одне й те саме ім'я. Вибач, якщо образив тебе.

Я через ноші відчув, як він трохи розслабився.

— Що ж, певен, так воно і є, — сказав рицар.

Я ніс його до шляху, а на дорозі, як він і казав, повернув ліворуч.

Рицар задрімав у мене на руках, а мені це було тільки на користь: діставшись перехрестя, про яке він говорив, я, поки незнайомець спав, перейшов на біг. Водночас думав про шістьох нападників, які ледь не позбавили його життя. І дуже хотілося вірити в те, що у них не залишилося друзів, котрі тинялися б десь поблизу.

Сонне дихання пораненого змінилося звичайним, і з бігу я перейшов на піший крок.

— Схоже, я знову спав, — озвався рицар.

— І хропів на додачу, — докинув я.

— Скільки ж ви вже пройшли?

— Мабуть, ліги зо дві.

— І нітрохи не втомилися?

— Чому ж, — зізнавсь я, — втомивсь, але не так, щоб падати й відпочивати.

— Ну ви й міцний! — здивувався він. — Не дай Боже мати вас за ворога! Скажіть, ви точно не Диявол?

— Він! — засміявсь я. — Чи ти не чуєш запаху сірки? І праве копито розболілося так, що хоч криком кричи.

Він і собі засміявся, щоправда, перед тим усе-таки потягнув шумно носом. Мені це не сподобалося.

Насправді ж, за моїми підрахунками, ми пройшли вже чотири ліги і ще трішки. Хоч би він знову задрімав і не морочив собі голову подоланими відстанями. Руки мені вже поболювали.

— А хто були ті шестеро, яких ти порішив? — поцікавивсь я.

— Хранителі кола, — пояснив він. — Колись вони були людьми, а стали одержимими. Моліть Бога, сер Корі, щоби душі їхні упокоїлися з миром!

— Хранителі кола? — перепитав я. — Що за коло?

— Коло пітьми — це місце, де панує безлад і появляються мерзенні тварюки... — він голосно зітхнув. — Звідти пішла та пошесть, яка занапастила нашу землю.

— Ніколи б не подумав, що цю землю щось уразило, — зауважив я.

— А ми далеко від того кола, та й мешканці земель Ґанелона не здадуться просто так, без бою. Але те коло росте та росте. І щось мені підказує, що вирішальна битва відбудеться не деінде, а тут.

— Так розказуєш, що згоряю від цікавості...

— Скажу так, сер Корі. Якщо ви ще не чули про те коло, то вам про нього краще і не знати. Не думайте про нього, обминіть його десятою дорогою і йдіть туди, куди йшли. Я мав би за велику честь повоювати поруч з вами, та якщо вже по правді, то це не ваша війна. Крім того, хто його знає, чим усе закінчиться...

Дорога взялась угору. А трохи згодом, крізь просвіт у деревах, я побачив на віддалі дещо, від чого мимоволі зупинився. Тієї ж миті у пам'яті спливла місцина, дуже схожа на цю.

— Що? Що таке?.. — завовтузився мій підопічний. — Овва, та ви ж ішли скоріше, ніж я думав! Оце і є той замок Ґанелона, до якого ми добиралися.

І тут я згадав потрібне. Це сталося само собою, мимохіть. Ґанелон був відступником та вбивцею, кілька століть тому я викинув його з Авалону. Як? Дуже просто. Переніс у іншу Тінь та інший час, так само, як трохи згодом вчинив зі мною Ерік. Дуже хотілося б вірити в те, що вигнаний з Авалону Ґанелон не потрапив сюди. Куди завгодно, тільки не сюди! Ймовірність того, що він перенісся сюди, у цю Тінь, була дуже й дуже малою, однак вона залишалася. Так, Ґанелон був простісінький смертний із куцою (якщо порівнювати з нами) тривалістю життя, а від його вигнання минуло шість століть, однак деколи час викидає цікаві колінця. Цілком могло бути так, що він у цьому світі біжить інакше, і поки в нас сплине століття, тут минає рік. Час — таке саме породження Тіні, як і будь-який інший її атрибут, а стосовно його властивостей, то навіть Дворкін не міг знати всього про час. Утім, може, й знав. Можливо, саме через те знання він і схибнувся розумом? Стосовно мене, то з усіх реалій, у котрих однією з головних ознак є час, найважчим було відбувати ув'язнення в підземеллях Амбера. Чомусь я був упевнений у тому, що володар замку — не той Ґанелон, що служив мені вірним помічником, а потім став заклятим ворогом. Хто-хто, а він точно не боровся б проти того зла, яке хвиля за хвилею прокочувалося цією землею. Більше того, я був готовий побитись об заклад, що той Ґанелон уже давно верховодив би цими пекельними тварюками.

Той, кого я зараз ніс, примушував мене добряче поламати голову. Він або його двійник мешкав у Авалоні в ті часи, на які припадало вигнання Ґанелона. Це означало, що тутешній (та й тамтешній) час спливає і справді повільніше.

Я не боявся зустрічі з Ґанелоном. Не переживав, що він мене впізнає. Однаково Ґанелон нічого не знає про існування Тіней-відображень. Єдине, що йому відомо напевне, то це те, що я викинув з ним чорнокнижницький фокус, аби уникнути смертної кари, і велике питання, що саме було б для нього гіршим покаранням — позбавлення життя чи існування у світі, нав'язаному силоміць?

Але той, кого я зараз тримав на руках, потребував відпочинку і даху над головою, тож я вперто йшов далі.

Ішов і на ходу думав...

Зустріч зі мною начебто пробудила у рицареві якісь спогади. Цікаво, думав я, якщо у цьому світі, який так нагадує Авалон (хоча насправді то не Авалон), ще збереглися спомини про мого двійника, наскільки вони позитивні? І як, яким чином вплинуть на ставлення людей до мене, коли скажу їм, хто я насправді?

Сонце хилилося до горизонту. Потягнуло вечірньою свіжістю — передвісником холодної ночі. Поранений знову похропував у мене на руках, і я вирішив решту шляху подолати швидким бігом. Мене не дуже звеселяла думка, що, коли незабаром споночіє, цей ліс почне кишіти бридкими почварами, котрі населяють те трикляте коло, про яке я, до того ж, нічого не знав. У тому, що воно є, та в тому, що його краї десь зовсім близько, не сумнівався жодної миті.

Біг у сутінкових тінях, які щохвилини довшали, і щосили відганяв од себе тривожні передбачення. Мене не полишало відчуття, що хтось іде назирці за нами, дочікується нас у засідці, стежить за нами пильним оком... Коли бігти далі вже не було сил, я зупинився. Тривожне передчуття посилилось, і цієї миті я почув легкий шелест кроків, наче хтось скрадався за нами.

Поклавши ноші на землю, я витягнув меч та розвернувся.

Їх було двоє — двійко величезних котів.

На вигляд — викапані сіамці, тільки як тигр завбільшки. Їхні очі були золотаво-сонячні, позбавлені зіниць. Коли я обернувся до них, вони всілися на землю і не кліпаючи дивилися на мене.

Від мене до котів було зо три десятки кроків. Я став між ними й ношами, підняв меч напоготів.

Той із них, який сидів ліворуч, розкрив пащу. Мені здавалося, що він загарчить чи, можливо, замуркає, однак почув од нього:

— Цей чоловік от-от помре.

Голос був нелюдський, писклявий і дуже пронизливий.

— Але ж він іще живий, — подібним голосом озвався другий кіт.

— То вбий його, — сказав перший.

— А що робити з тим, який коло нього, з мечем у руках? Не подобається мені цей меч...

— Він смертний?

— Підійди, тоді побачиш, — проказав я неголосно.

— Він худий і, напевне, старий.

— Але ж він ніс отого, другого, від керна аж сюди, робив це швидко та без відпочинку... Заходимо з боків.

Коти встали, я кинувсь їм назустріч, і той, який був праворуч, скочив на мене.

Мій меч розкроїв йому череп і розітнув плече. Поки я висмикнув клинок та розвернувся, другий шугнув коло мене, рвучись до нош, і я щосили вдарив по його спині.

Лезо меча пройшло через усе котяче тіло, розітнувши його надвоє. Кіт пронизливо вискнув, мов крейда по дошці, розпався на дві половини й спалахнув вогнем. Перший кіт загорівся раніше.

Той, якого я розсік надвоє, був ще живим. Він повернув до мене морду, і коли його сяйливі очі стрілися з моїми, проказав:

— Ось і настала моя остання смерть. Я впізнав тебе, Зачинателю. Навіщо ти вбив нас?

Вогонь охопив його голову.

Відвернувшись од нього, я витер лезо меча об траву і заховав його у піхви. Тоді підняв із землі ноші та й пішов собі далі. Відповідати на котячі запитання мені зовсім не хотілося.

Помалу починав розуміти зміст того, що відбувалося тут.

Подеколи мені й тепер уві сні ввижається охоплена вогнем котяча голова, і я прокидаюся, увесь зарошений потом. Моє тіло б'є дрібний дрож, густа ніч здається ще темнішою, а з непроглядної темряви проступають химерні постаті, які не описати жодними словами.

Замок Ґанелона був оточений наповненим водою ровом, міст до вхідної брами з огляду на пізню пору вже підняли. Кожен ріг високого фортечного муру вінчала вартова башта. За стінами також стриміли вежі, чимало з них сягали вгору ще вище, ніж вартові споруди. Гострі шпилі лоскотали черево низьким темним хмарам, заступали вечірні зорі, які одна за одною спалахували в небі й кидали чорні тіні на схил височенького пагорба, на котрому стояла Ґанелонова цитадель. У кількох вежах уже світилось, і вітер доніс до мене слабкий відгомін голосів.

Зупинившись навпроти моста, я поклав ноші з пораненим на землю, приставив руки до рота і на весь голос гукнув:

— Еге-ге-гей!.. Ґанелоне! Прийми двох подорожніх, яких застала в лісі ніч!

Почувши брязкіт металу по каменю, я зрозумів, що хтось уважно дивиться на нас згори. Покосився в той бік, звідкіля линув брязкіт, однак мій зір іще не відновився повністю, йому бракувало колишньої гостроти.

— Хто там? — озвався чийсь голос, низький та гучний.

— Поранений рицар Ланс і Корі з Кабри, який приніс його сюди.

Я чув, як він переказує мої слова другому вартівникові, а той третьому, і так далі низкою.

Після кількох хвилин чекання так само низкою прийшла відповідь.

— Відійдіть трохи далі! Зараз ми спустимо міст, і ви зайдете в замок!

Він ще не закінчив, як у темряві зарипіли невидимі ланцюги, і незабаром на землю біля нас, важко гупнувши, опустився міст. Узявши на руки ноші з пораненим, я рушив до вхідної брами.

Ось так я доставив сера Ланцелота Озерного до замку Ґанелона, котрому я вірив, як рідному братові. Тобто не вірив жодному його слову.

Навколо зчинилася метушня, і незабаром мене оточили озброєні люди. Утім, ніхто з них не виказував ворожості, в їхніх очах була тільки цікавість. Я ступив на широкий, замощений каменем замковий двір, освітлений смолоскипами. Чимала його частина була зайнята похідними постелями. У ніс ударила мішанина із запахів поту, диму та коней, до всього того домішувались аромати їжі. Тут, усередині фортеці, квартирувала невеличка армія.

Довкруж швидко утворився натовп. Люди з цікавістю дивилися на мене, неголосно про щось перемовляючись. Потім з юрби вийшли двоє у повному бойовому спорядженні; один з них, торкнувши мене за плече, сказав:

— Ходіть із нами.

Довелося піти, куди вони мені показали: я — посередині, вони — з боків. Люди, які стояли колом, розступилися, пропускаючи нас. Іззаду з рипінням почали підіймати міст через рів.

Ми наблизилися до головної замкової вежі з чорного каменю. Опинившись усередині неї, пройшли коридором до зали, де, мабуть, відбувалися всякі прийоми, та повернули до сходів. Мій проводжатий, який ступав праворуч, жестом показав мені підійматися. На другому поверсі ми зупинилися перед важенними дубовими дверима, й один з охоронців постукав у них.

— Заходьте, — озвався чийсь голос. На превеликий мій жаль, мені він видався дуже знайомим.

Ми зайшли.

Він сидів за масивним дубовим столом біля широкого вікна, що виходило в замковий двір. Чорна сорочка та чорні штани, поверху — коричнева шкірянка. На ногах його були чоботи з темної шкіри, на які вільно спадали холоші. На широкому поясі бовтався кинджал із роговим руків'ям. Меч — не бозна-який довгий — лежав перед ним на столі. Він мав руді волосся й бороду, в яких проблискували нитки сивини, та чорні, мов ебенове дерево, очі.

Поглянув спочатку на мене, потім — на двох охоронців, які заносили до зали ноші.

— Перекладіть його на ліжко, — розпорядився він. І додав: — Родеріку, подбай, щоб він мав усе необхідне.

Родерік, його лікар, був чоловік у літах і не справляв враження людини, здатної чимось нашкодити. Мене це трохи заспокоїло. Не для того я ніс Ланса стільки часу, щоб він стік тут кров'ю.

Тоді Ґанелон обернувся до мене і запитав:

— Де ти його знайшов?

— На п'ять ліг південніше вашого замку.

— Хто ти такий?

— Люди звуть мене Корі, — відповів я.

Він зміряв мене пильним поглядом, його губи, прикриті вусами та вигнуті, мов тіло хробака, скривились у посмішці.

— І яка роль відведена тобі у цьому дійстві?

— Не розумію, на що ви натякаєте, — сказав я.

Плечі я опустив, а говорив неголосно, розтягуючи слова. Борода моя була довша, ніж його, і припорошена пилом. Я знав, що виглядаю старішим. Він вивчав прийшлого, намагаючись зрозуміти, хто я та звідки, і помалу я усвідомлював, яку думку він має про мене.

— Я запитав, чому ти вирішив йому допомогти? — пояснив Ґанелон.

— А як же інакше! Людина людині товариш і брат, ну й усе таке.

— Ти не тутешній?

Я мовчки кивнув.

— Гаразд, можеш гостювати тут стільки, скільки забажаєш.

— Дякую, я у вас не забарюся. Може, вже завтра піду собі далі.

— Роби як знаєш, а зараз вип'ємо по келиху вина, й ти розповіси мені, коли та як знайшов Ланцелота.

І я розповів.

Ґанелон уважно, не перериваючи, слухав мою розповідь, на жодну мить не зводячи з мене проникливого погляду. Я завжди скептично ставився до вислову «палити очима», вважав його банальним, беззмістовним, однак зараз мені так не здавалося. Ґанелон буквально пропікав мене поглядом. Увесь вечір я терзався думкою, що ж він знає про мене, у чому підозрює.

А потім навалилася втома: вона пазурами вчепилась у мене, і я почав куняти. Напруження дня, що минув, вино, тепла зала — все це зробило свою справу, й у мене несподівано виникло відчуття, що я стою у зальному куті та неначе збоку слухаю свої слова й бачу себе. Немовби роздвоївшись, я бачив себе так, як і будь-яких інших людей. І з усією очевидністю зрозумів, що до колишньої моєї витривалості мені ще дуже далеко, дарма що вистачило сил пронести Ланселота. А ще я з подивом відзначив, що в мене труситься рука.

— Я дуже перепрошую, — долинув до мене мій голос, — але, боюся, денна втома таки бере своє...

— Звісно, звісно, — сказав Ґанелон. — Продовжимо розмову завтра. А поки що тобі слід відіспатися. Приємних сновидінь!

Сказавши це, Ґанелон підкликав одного з охоронців і наказав йому відвести мене до опочивальні. Напевне, я добряче шпортався йдучи, бо пригадую, як той підтримував мене за лікоть і скеровував у потрібному напрямку.

Ту ніч я проспав як убитий. Сон мій був глибокий, безбарвний і тривав аж чотирнадцять годин.

Уранці в мене нили, мабуть, кожен м'яз, кожна кісточка.

Прокинувшись, вирішив насамперед умитися. Чиясь добра душа залишила на високому комоді миску з водою, мило та рушник.

У роті досі дерло від дорожньої куряви, очі різало від деревного пуху. Я сів, годину за годиною пригадуючи вчорашній день.

У колишні часи я без упину ніс би Ланцелота й п'ять, і десять ліг, а потім почувався б так, мовби нічого не було. У колишні часи я, долаючи опір суперника, зміг зійти на вершину Колвіру і вступити в Амбер.

Та все це так і залишилось у колишніх часах. І несподівано я почувся такою руїною, якою, либонь, виглядав ув очах людей.

Так не піде, з цим треба щось робити!

Вага й сили поверталися до мене дуже повільно. Отже, треба діяти так, щоб це відбувалося швидше.

І тоді я вирішив, що тиждень-два здорового життя та посилених тренувань — це саме те, що потрібно. Ґанелон, наскільки міг зрозуміти з його поведінки, мене не впізнав. Це влаштовувало мою особу. Мабуть, скористаюся його гостинністю, адже вона стала як ніколи доречною.

Дійшовши цього висновку, я подався на пошуки кухні. Знайшовши її, поснідав на славу. Власне, вже наближалась обідня пора, та для мене, позаяк тільки-но прокинувся, це був таки сніданок. Дуже хотілося курити, хоча й те, що курива не мав, викликало у мені якусь хворобливу радість. Мойри[39], змовившись, уважно стежили, щоб я дотримувався обраної лінії.

Після сніданку вийшов у двір, туди, де гомонів яскравий, метушливий день. Тривалий час просто спостерігав за людьми, які займалися тим, чим зазвичай займаються військові у перервах між боями.

У дальньому кінці двору тренувалися лучники, вони дзвеніли тятивою, намагаючись поцілити в мішені, прикріплені до в'язок сіна. Я зауважив, що на великих пальцях у них наперстки, а тятиву вони беруть не трьома пальцями, як, скажімо, робив би я, а на східний копил, тож трохи спантеличився. Що ж це за Тінь? Мечники у двобоях орудували не тільки лезами, а й вістрями мечів, а клинків і манер фехтування яких тут тільки не було! Я спробував на око оцінити кількість воїнів, виходило з вісімсот. І це лише тут, у дворі, а скільки їх ще поза двором? Цього я не знав. Кольори облич, волосся та очей були теж різними, від білосніжних до смоляно-чорних. Бренькання тятиви і брязкіт клинків перемішалися з різноманітними акцентами, хоча мова всіх була одною-єдиною. В Авалоні розмовляли тою самою мовою, що й у Амбері.

Поки я стояв дивлячись, один з мечників махнув рукою, сигналізуючи про закінчення бою, опустив зброю, витер чоло і відійшов убік. Його суперник виглядав ще порівняно свіжо, і я вирішив скористатися нагодою провести невеличкий тренувальний двобій.

Підійшовши до них ближче, показово всміхнувся й назвався:

— Я Корі з Кабри. Стежив за вами, і мені сподобалось, як ви б'єтеся. — Тоді обернувся до чорнявого здоровила, котрий з насмішкуватим виглядом перезирнувся зі своїм напарником, який відпочивав, і запитав: — Не хочеш пофехтувати зі мною, поки твій друг відпочине?

Не припиняючи всміхатися, він пальцем показав собі на рот, опісля на вухо. Я повторив запитання кількома різними мовами, однак він усе одно мене не зрозумів. Тоді я показав на меч, потім по черзі на здоровила, на себе, і нарешті до нього дійшло, чого добиваюся. Його низький на зріст партнер протягнув мені свого меча. Йому, схоже, сподобалася те, що я пропонував.

Я взяв у нього меч. Він був трохи коротшим і важчим, аніж мій Ґрейсвандір. (Ґрейсвандір — це мій меч, і тут я вперше згадую про нього. Він заслуговує на окрему розповідь, але не певен, що варто говорити про нього тепер, коли ви ще не знаєте всіх перипетій, котрі змусили мене обрати ту дорогу, на яку я став. Ну принаймні тепер, почувши цю назву, вже точно знатимете, про що мова.)

Я зробив кілька помахів, щоб рука звикла до меча, зняв плащ, відкинув його вбік і зайняв оборонну позицію.

Мій візаві пішов у наступ. Відбивши його напад, я зробив контр-випад. Супротивник відбив мій удар і знову перейшов в атаку. Я вдруге відбився від нього, зробив оманний рух і кинувсь у наступ... За п'ять хвилин двобою зрозумів, що мені протистоїть гідний суперник. Однак я зрозумів і те, що володію мечем краще за нього. Супротивник двічі зупиняв бій і просив іще раз показати деякі рухи, які я застосовував. Схоплював він їх на льоту. Хвилин через п'ятнадцять воїн почав широко всміхатися. Мабуть, це була та межа, досягнувши якої, більшість його супротивників просто не мали сил протистояти такій навалі (якщо, звісно, їм щастило протриматися цей час, бо витривалість у здорованя була надзвичайною). Коли збігло двадцять хвилин, усмішку змінило здивування. Зрештою, воно й зрозуміло: чи міг би хтось, поглянувши на мене, бодай подумати, що я протримаюся стільки часу, та ще й у бою з умілим суперником? Але що може знати простий смертний про можливості того, хто народився в Амбері?!

Коли ми билися вже двадцять п'ять хвилин, суперник умився потом, одначе продовжував фехтувати. Мій брат Рендом виглядом та поведінкою нагадує астматичного підлітка, проте і з ним ми якось фехтували двадцять шість годин із гаком, намагаючись з'ясувати, хто з нас протримається довше. (Якщо вас цікавить результат цього бою, то скажу, що першим припинив його я. Річ у тому, що наступного дня мав важливу зустріч, і мені не хотілося виглядати на ній утомленим.) Якби не та зустріч, ми фехтували б ще довше. Тепер, хоча й не був готовий до подібного дійства, знав, що можу знесилити сьогоднішнього супротивника. Як не крути, а він таки проста людина, звичайнісінький смертний.

За пів години, коли він почав важко дихати, а його реакція притупилася, стало зрозуміло: ще кілька хвилин — і воїн мене розкусить. Тоді я підняв вільну руку, меч опустив до землі, як це робив мій попередник. Зупинивши бій, суперник кинувся до мене й міцно обняв за плечі. Я не второпав із його балаканини ні слова, проте зрозумів, що він був задоволений розминкою. Як і я.

Після цього двобою мене трохи нудило. Відчуття не з приємних.

Однак я пам'ятав, що це тільки початок дороги, і дав собі слово сьогодні займатися доти, доки вистачить сил, увечері наїстися досхочу, вночі як слід відіспатись, а вранці почати все знову.

А потім пішов до лучників. Освоївшись серед них, я позичив там лук і, використовуючи трипалий хват[40], висадив по мішенях близько сотні стріл. Вийшло непогано. Після стрільби з лука певний час спостерігав, як вершники орудують піками, щитами та булавами. Надивившись, пішов собі далі й став споглядати тренувальний рукопашний бій.

Я попросився до цих воїнів, і коли вони мене прийняли, подолав одного за одним аж трьох суперників. І тільки після рукопашної почувся по-справжньому втомленим. Я був як вичавлений лимон.

Спітнілий, засапаний, важко опустився на ослінчик у затінку. Всі мої думки крутилися навколо Ланса, Ґанелона і майбутньої вечері. Хвилин через десять я повернувся до відведених мені апартаментів і ще раз узяв ванну.

До того часу встиг зголодніти як вовк, тому й вирішив піти пошукати обіду, а якщо пощастить, то й вивідати щось нове.

Щойно я вийшов зі спальні, як мене перестрів охоронець — той самий, який учора відводив мене спати. Привітавшись зі мною, він сказав:

— Коли задзвонять до обіду, лорд Ґанелон чекатиме, щоб ви прийшли до нього і розділили з ним обідню трапезу.

Подякувавши за люб'язне запрошення, я запевнив, що прийду неодмінно, і повернувся до себе. Впавши на ліжко, я провалявсь аж до обіду. А коли вдарив дзвін, пішов до господаря замку.

Тіло моє починало ломити від болю, на мені красувалося кілька свіжих синців. От і чудово, подумав я, нехай усі вважають, що я старіший, аніж насправді. Коли постукав у Ґанелонові двері, мені відчинив молодий паж. Ще один паж чаклував над столом та біля вогнища, і коли я зайшов, перший паж узявся допомагати своєму товаришеві накривати стіл.

Ґанелон, у зеленій сорочці, зелених штанах і зелених чоботах, оперезаний зеленим поясом, сидів у кріслі з високою спинкою. Він устав назустріч, привітався.

— Мені, сер Корі, уже доповіли про ваші сьогоднішні екзерсиси, — мовив він, потискаючи мою руку. — Після такого якось сильніше проймаєшся вірою в те, що ви змогли пронести Ланса стільки часу. Мушу визнати, маєте набагато більше міцності, ніж можна подумати, бачачи вас. Не сприйміть як образу...

Я всміхнувся.

— Ну та що ви, яка ж це образа...

Він запропонував мені сісти, дав келих світлого вина. Як на мій смак, воно було надто солодким.

— Зустрівшись із вами вперше, я подумав би, що вкладу вас однією лівою. Однак ви несли Ланса на руках аж п'ять ліг, а дорогою порішили двох бридких котяр. І ще Ланс розповів мені про керн, який ви склали з величезного каміння...

— До речі, як він почувається? — урвав я Ґанелона.

— Довелося виставити в спальні варту, щоб примусити його відпочити і набратися сил. Цей здоровило намагався встати з ліжка й піти по табору. Але, Богом клянуся, Ланс не вийде зі спальні раніше, ніж через тиждень!

— Тобто, його здоров'я покращується?

Ґанелон ствердно кивнув.

— Тоді за повернення Ланса в стрій!

— За це я вип'ю!

Ми випили вина, і Ґанелон сказав:

— Якби моє військо складалося з таких людей, як ви і Ланс, усе було б зовсім інакше.

— Що — все?

— Маю на увазі коло і його хранителів, — пояснив Ґанелон. — Ви про них ще не чули?

— Ланс щось казав... Але мало.

Один паж вартував біля великого кавалка яловичини, що смажився на слабкому вогні. Час від часу він повертав вертел і сприскував м'ясо вином. Коли запах смаженини долинув до мене, у животі моєму завурчало. Ґанелон усміхнувся. Другий паж пішов на кухню по хліб.

Ґанелон довгенько сидів мовчки. Він допив перший келих і налив собі другий. Я неквапно досьорбував перший.

— Що вам відомо про Авалон? — нарешті запитав Ґанелон.

— Якщо чесно, то не так уже й багато, — відповів я. — Чув колись пісню бродячого співця:

Там, де тече свята ріка,

Сиділи і плакали ми.

Де ти, наш славний Авалон?

Пропав ти у хмарах пітьми.

В наших руках лежать мечі,

Затуплені в лютих боях,

Повісили ми свої щити

Ген на столітніх дубах.

Вежі сріблясті, гострий шпиль —

Усе потонуло в крові.

Скільки до Авалону миль?

І жодної — і всі[41].

— Невже Авалон справді пропав? — запитав Ґанелон.

— Гадаю, співець був трохи не в собі. А стосовно Авалону, то про нього нічого не знаю. Просто пісня причеплива, от і згадалася мені.

Ґанелон, відвернувшись, кілька хвилин мовчав. Коли ж він нарешті заговорив, голос його звучав інакше.

— Авалон. Була колись на білому світі така країна. І я у цій країні жив, давно, багато років тому. А те, що Авалон пропав, чую вперше.

— Як же вас занесло з Авалону аж сюди? — поцікавивсь я.

— За це маю дякувати Корвіну з Амбера, тамтешньому правителю і чародієві. Цей Корвін віз мене крізь морок та безумства і покинув отут, на страждання й на погибель. Натерпівсь я тут, що й казати, а скільки вже разів був на волосок од смерті!.. Хотів відшукати дорогу назад, та в кого не спитаю, про Авалон ніхто ні сном ні духом. У кого тільки я не запитував! І в чаклунів, і навіть в однієї тварюки з кола, перш ніж ми її порішили. Ніхто й гадки не мав, що то за Авалон і як туди проїхати. Точнісінько як у тій пісні: «Скільки до Авалону миль? І жодної — і всі». А ви не пам'ятаєте, як звали того співуна?

— На жаль, ні.

— А ота Кабра, з якої ви родом, вона де?

— Далеко на сході, за багато морів, — пояснив я. — Далеко-далеко звідси. Це — острів-королівство.

— А чи можна якось зробити так, аби воно допомогло нам військом? Я заплачу щедро.

Я заперечливо похитав головою.

— Це маленьке королівство, воно ніколи не мало великих армій, а на те, щоб доплисти туди, треба кілька місяців. І ще кілька місяців на дорогу назад. Окрім того, про службу за гроші там зроду-віку не чули, та й не такі місцеві жителі войовничі, щоб робити з них найманців.

— Як же миролюбний народ міг породити такого воїна, як ви? — запитав Ґанелон і знову зміряв мене пильним поглядом.

Я спокійно продовжував пити вино.

— Ну, до зброї мені не звикати, — відповів. — Свого часу вишколював королівську гвардію.

— А якщо я запропоную вам піти на службу до мене і зайнятися вишколом моїх воїнів?

— Що ж, мабуть, залишусь у вас на кілька тижнів, позаймаюся з ними, — пообіцяв я.

Він легенько кивнув, тоді ледь усміхнувся міцно стуленими губами і мовив:

— Сумно слухати пісню про те, що Авалон пропав. Та якщо він пропав, то й того, хто вигнав мене з Авалону, теж, напевне, нема серед живих. — Він осушив келих. — Таки дочекався цей чортяка свого часу, коли вже й він не міг собі зарадити, — замислено протягнув Ґанелон. — Хоча невелика, а все-таки втіха. Що ж, тоді в нашій війні проти тих пекельних тварюк можна на щось сподіватися.

— Вибачте, — озвавсь я, гадаючи, що саме час це сказати, — але якщо ви маєте на увазі Корвіна з Амбера, то він, коли все сталося, залишився живим.

Келих хруснув у руці Ґанелона.

— Ви знаєте Корвіна? — здивувався він.

— Ні, але доводилося про нього чути, — збрехав я. — Кілька років тому зустрічався з його братом — його звали Бранд. І він розповів мені про місце, що зветься Амбер, та про битву. Корвін й іще один його брат — на ім'я Блейз — зібрали військо і пішли війною на Еріка, старшого брата, який править зараз у Амбері. У розпал битви Блейз упав з гори Колвір, а Корвін потрапив у полон. Після коронації Еріка Корвіна осліпили й кинули до темниці в підземеллях Амбера. Там він, мабуть, і досі мучиться, якщо не віддав Богові душу.

Поки я це говорив, Ґанелон побілів, як стіна.

— Усі імена, які ви зараз називали, — Бранд, Блейз, Ерік, — Корвін згадував їх при мені, — мовив співбесідник. — Щоправда, відтоді стільки часу збігло... А як давно це сталося?

— Років з чотири тому.

— Він усе-таки не заслужив такої долі...

— Після того, що зробив з вами?

— Розумієте, — відказав Ґанелон, — у мене було досить часу, аби обміркувати все, і я можу сказати: в тому, що сталось, я теж добряче винуватий. Корвін був сильним — набагато сильнішим за вас чи за Ланса, а ще — справедливим і мудрим. Повеселитися він теж умів, що було, то було. Дуже шкода, що Ерік повівся з ним так жорстоко, краще б убив. Не можу сказати, що відчуваю до Корвіна якусь приязнь, однак ненавидіти його не маю за що, принаймні тепер. Ні, що не кажіть, цей Корвін заслуговує на кращу долю.

Прийшов другий паж, приніс кошик хліба. Паж, який смажив м'ясо, зняв його з вертела, склав на тацю і поставив на стіл.

— Ну що, покуштуємо? — Ґанелон кивнув у бік страви, підвівсь і рушив до столу.

Я прийняв його запрошення. Їли ми з Ґанелоном мовчки, лише подеколи перекидалися короткими фразами.

Наталувавшись так, що було важко дихати, я, для полегшення травлення, хильнув келишок солодкого вина, а потім на мене напало позіхання. Коли позіхав утретє, Ґанелон не витримав.

— Чорт забирай, Корі! Ви позіхаєте так смачно, що вже й мене заразили!

І він ледве втримавсь, аби не позіхнути й собі.

— Мабуть, треба подихати свіжим повітрям, — запропонував Ґанелон, підвівшись з-за столу.

Ми пішли попід замковим муром, повз вартових, які стояли по периметру. При вигляді Ґанелона вони негайно виструнчувалися й салютували. Той вітався з ними, перекидався кількома словами, і ми прошкували далі. Дійшовши до зубчастої стіни, зупинилися перепочити. Посідавши на каменях, з насолодою вдихали вечірнє повітря — свіже, вологе, напоєне ароматами лісу — і дивилися на сутінкове небо, де одна за одною спалахували зорі. Камінь холодив моє тіло. Мені раптом здалося, що я бачу мерехтіння далекого моря. Десь унизу, нижче пагорба, закричав нічний птах.

Із невеличкого кисета на поясі Ґанелон дістав тютюн, люльку, набив її, прим'яв тютюн у чашечці й почав кресати вогонь. Якби не сумовитий вигин губ кутиками вниз та випнуті жовна, що пролягли майже до перенісся, можна було б сказати, що в його обличчі, освітленому снопиком іскор, є щось диявольське. Прийнято вважати, що усмішка диявола недобра, зловісна, та Ґанелон був просто засумований.

Запахло тютюновим димом.

Нарешті Ґанелон заговорив, неголосно і неквапно.

— Пам'ятаю Авалон. Родом я зі шляхетної сім'ї, та не можу сказати, що відзначався якоюсь шляхетністю. Швидко змарнував увесь свій спадок і подався в розбійники: грабував подорожніх. Згодом приєднався до зграї таких самісіньких лайдаків, як і я. Якось зрозумів, що виділяюся з-поміж них силою, і тоді очолив цю злочинну ватагу. За наші голови було оголошено нагороду. Моя голова коштувала найбільше.

Тепер він говорив швидше, голос його став чистішим, а слова розповіді лунали відголосом із минулого.

— Авжеж, я добре пам'ятаю Авалон, — повторив він, — царство срібла та тіней, прохолодних водойм. Зорі світили, як вогні, а зелень завжди буяла так, неначе надворі літо. Юність, кохання, краса — все це було у мене в Авалоні. Швидкі скакуни, блискучий метал, м'які губи, темний ель... Честь... — він скрушно хитнув головою.

— Одного дня, вже в пізніші часи, — по хвилі продовжив Ґанелон, — коли в королівстві палала війна, тамтешній правитель оголосив помилування тим злочинцям, які підуть разом з ним на заколотників. Звали того правителя Корвін. Я зголосився на його заклик і вирушив на війну. Дослужився до капітана, потім став воєначальником. Ми перемагали у баталіях, придушували заколоти. У королівстві знову запанував мир, і я залишився при дворі Корвіна. Гарні були часи! Згодом на кордоні час від часу почали виникати сутички, та ми завжди перемагали в них. Корвін доручив мені самому з'ясовувати все з порушниками спокою. Він хотів одружитися з дочкою дрібного шляхтича і, щоб вивищити його, подарував йому герцогство. А річ у тому, що я вже сам давно облизувався на те герцогство, та й Корвін якось натякнув мені, що колись воно стане моїм.

От я й розлютивсь, як дідько, і коли мене з бойовим загоном відіслали на південний кордон, де постійно траплялись якісь заворушення, я зрадив сюзерена та своїх воїнів. Багато мого люду полягло тоді, а в королівство вторглися чужинці. І лорд Корвін, щоб не пустити їх далі, мусив теж братися до зброї. Сили загарбників були великі, я сподівався, що вони захоплять королівство. Та Корвін, хитрий лис, їх обдурив і переміг. Я кинувся навтіки, але мене зловили та привели до нього, він мав винести вирок. Не ставши перед ним плазувати, я плюнув у нього і прокляв. Ненавидів навіть землю, на яку ступала його нога. Засуджений до кари має право триматися гідно і стріти кінець як справжній чоловік. Корвін пообіцяв мені, що, беручи до уваги мої старі заслуги, не каратиме мене на смерть. Я відповів, щоб він запхав свою великодушність собі в одне місце, і мені стало зрозуміло, що лорд знущається.

Наказавши відпустити мене, Корвін підійшов ближче. Я добре знав, що за бажання він убив би мене голіруч. Хотів зчепитися з ним, але з того нічого не вийшло. Одним ударом він збив мене з ніг і оглушив. Коли опритомнів, то вже лежав упоперек його коня, примотаний до крупа. Зрозуміло, що й Корвін був там. Усю дорогу він читав мені нотації. Я вперто мовчав. Ми проминали різні землі, як чудові, так і жахливі, й це остаточно утвердило мене в думці, що він обдарований силою чарів. Не думаю, що в усьому Авалоні знайшовся б хоч один мандрівник, який бував у тих краях, котрими везли мене того дня. Коли ми приїхали, Корвін зачитав мені свій вирок (мене було засуджено до вигнання з Авалону), відв'язав мене від коня, зсадив на землю, тоді розвернувся та поскакав світ за очі.

Розказавши це, Ґанелон замовк, почав розпалювати люльку, що встигла згаснути, а коли розкурив її, повів далі:

— Синці, забої, сліди від укусів — такого добра я завжди мав удосталь. Мені однаково перепадало від людей та звірів. Дивуюсь, як я взагалі там вижив. Із усіх куточків цього королівства Корвін вибрав для мене найгірший. Та от одного дня мені всміхнулась удача. Якийсь пихатий латник зажадав, щоб я забирався з його дороги, бо він, бачите, не мав як проїхати. І тут мені стало байдуже, загину чи ні. Я обізвав його вилупком рябої хвойди й порадив забиратися під три чорти. Рицар кинувся на мене, та я вхопив його спис, упер вістрям у землю, і нападник злетів з коня. Я вихопив кинджал ворога, і в нього з'явилася друга усмішка — на горлянці. Отак я роздобув собі коня та зброю. А там наставала пора віддячувати тим, хто був зі мною нелюб'язний. Я повернувся на велику дорогу й зібрав собі зграю таких самих розбишак, як я. З кожним днем наша зграя зростала. Коли нас було кілька сотень, ми мали вовчий апетит. Без зусиль могли захопити невелике містечко і зробити з ним усе, що заманеться. Місцеві ополченці нас боялися. Гарне було життя, хоча й не настільки, як в Авалоні, якого вже не побачу. Всі заїзди тремтіли від страху, коли чули тупіт наших коней, а подорожні за нашої появи мочили штани. Ха! Таке життя тривало кілька років. Великі воїнські загони намагалися нас вистежити й знищити, але нам щоразу вдавалося вислизнути чи підстерегти їх із засідки. А потім звідкись узялося це чорне коло, і головне, ніхто не брався пояснити, чому та як воно з'явилося.

Він енергійно пахнув люлькою, дивлячись кудись у далечінь.

— Розповідали мені, що все почалося з маленького кола поганок, багато західніше цього місця. У центрі того кола знайшли мертву дівчинку. Той чолов'яга, який на неї натрапив, — а це був батько дівчинки, — через кілька днів сконав у страшних корчах. За колом невдовзі закріпилася недобра слава. Воно швидко зростало — за кілька місяців було з пів ліги в поперечнику. Всередині кола трава висихала і ставала сріблястою, наче метал, однак вона була жива. Дерева скрючувалися, листя на них чорніло. Воно ворушилося навіть тоді, коли не було вітру, а між деревами носились і витанцьовували нетопирі. А сутінкової пори було видно, як там блукають дивні тіні — вони ніколи не виходили за межі кола, — а вночі там горіли вогні, такі, як маленькі багаття...

Коло зростало та зростало, і ті, що мешкали неподалік від нього, втікали — не всі, але більшість. Дехто залишався. Казали, що в тих, хто зостався, була якась угода з пекельними тварюками. А коло зростало та зростало, мов кола від кинутого у воду каменя. І людей, які вирішили залишитися в тому колі, більшало. Я спілкувався з ними, бився з ними, вбивав їх. Складалося враження, що в їхньому нутрі вже було щось мертвотне. Голосам цих людей бракувало виразності та глибини, притаманних людям, які думають, перш ніж сказати, і добре розуміють, що говорять. Їхні обличчя рідко виражали якісь почуття, вони нагадують посмертні маски. Потім ці виродки почали виходити за межі кола, зграями, і займалися мародерством. Людей вони вбивали, аби просто позбавити життя. Чинили звірства і паплюжили наші святині. А відступаючи, палили все вогнем. Однак ніколи не чіпали предметів зі срібла. Потім, через багато місяців, з кола почали вигулькувати й інші створіння, на кшталт тих пекельних котів, що ви убили.

Опісля зростання кола вповільнилося, воно майже зупинилося, неначе досягло певної межі. А ось тварюк із нього побільшало, тепер кого там тільки не було! Траплялися навіть такі, які нападали серед білого дня. Коли вони спустошували вщент околиці кола, воно знову бралося зростати, захоплюючи ці сплюндровані місця. Тепер розширялося тільки так. Старий король Утер, який тривалий час намагався мене впіймати, уже й думати забув про моїх розбишак й усі свої сили кинув на те, щоб не дозволити цьому клятому колу розширюватися далі. Мене воно теж починало непокоїти, перспектива бути з'їденим під час сну якимось потойбічним кровосмоком не дуже втішала. І тоді я зібрав своїх людей — п'ятдесят п'ять чоловіків, лише тих, які зголосилися самі, проти волі нікого не силував, і якось післяобідньої пори ми поїхали туди. Набрівши на юрму тих людців з мертвотними пиками (вони палили заживо козла на кам'яному вівтарі), ми атакували цю мерзоту. Одного захопили в полон, примотали мотузками до того ж кам'яного вівтаря і допитали як слід. І він розповів нам, що те коло зростатиме доти, доки не вкриє всю землю, від моря до моря. А нам, якщо хочемо врятувати свої шкури, не залишається нічого іншого, як приєднатися до них. Тут один з моїх розбишак ударив його кинджалом, і він сконав. Таки сконав, бо я добре знаю, що таке мрець, адже не раз відправляв людей на той світ.

Коли ж кров отієї почвари скропила камінь, він раптом зайшовся нелюдським реготом. Така громового сміху я у житті не чув! Нас ніби обклало зусібіч гуркотом грози. Тоді він сів, уже бездиханний, і його тіло охопило полум'я. Поки горіло, воно весь час міняло свої обриси, доки не стало таким, як у того козла, якого вони спалювали там, на вівтарі, тільки більшим. А потім він заговорив: «Забирайтеся звідси геть, нікчемні смертні! Та вам уже не вирватися з цього кола!» І будьте певні, ми негайно кинулися навтіки! Небо над нами почорніло від нетопирів та інших тварюк. Загупали чиїсь копита. Ми їхали, тримаючи мечі напоготів, і вбивали все, що до нас наближалося. Чого там тільки не було! І велетенські коти, як ті, котрих убили ви, і тварюки повзучі, стрибучі й ще казна-які. Коли ми під'їжджали до меж того кола, нас помітив один з королівських дозорів і кинувся нам на підмогу. З п'ятдесяти п'яти воїнів, які були зі мною, назад повернулося тільки шістнадцять. Дозор теж недорахувався тридцяти бійців.

Коли королівські солдати побачили, хто перед ними, вони схопили мене і притягли до Утера. Тобто сюди. Раніше це був замок Утера. Я й розповів йому, де був, що бачив та робив. Король запропонував мені те саме, що й Корвін багато років тому: я і всі мої люди отримують прощення за всі наші діяння, але за це ми разом воюємо проти хранителів кола. Після зустрічі з отими пекельними виродками я чудово розумів, що або ми покінчимо з клятим колом, або воно покінчить із нами. Тому без вагань пристав на Утерову пропозицію. А потім мене звалила з ніг якась хвороба. Казали, я три дні лежав і марив. Коли криза минула, я був слабкий, мов немовля. Трохи пізніше мені стало відомо, що всі, хто вирвався зі мною з кола, пережили те саме. Троє померло. Зустрівшись із тими, хто вижив, я пояснив їм усю ситуацію, і вони погодилися служити королю. Дозори на околицях чорного кола були посилені, однак це не могло зашкодити його зростанню. З кожним роком воно розширялося. Вже й не знаю, скільки битв із пекельними тварюками ми провели. Я впевнено рухався службовою драбиною, поки не став правою рукою Утера (колись у Корвіна також був його заступником). Наші битви ставали дедалі запеклішими. Зграї тварюк, які лізли з пекельного жерла, були чимраз більшими. У кількох баталіях ми зазнали поразки. Тварюки захопили кілька наших передових постів. А трохи згодом, це було серед ночі, з кола на нас посунули полчища тамтешніх людей і тварюк! Ні до, ні після ми не зустрічалися з таким нашестям цих почвар.

Король Утер сам повів своє військо у битву, хоч я і відмовляв його як міг. Старий він уже був для подібних баталій. Тієї ночі Утер загинув, і королівство залишилося без очільника. Я хотів зробити наступником Утера свого помічника Ланцелота, бо він гідний чоловік, набагато достойніший, аніж я... Погляньте-но, як дивно інколи повертається життя. Ще живучи в Авалоні, знав я одного Ланцелота, як дві краплі води схожого на тутешнього, але цей Ланцелот, тільки-но ми зустрілися, не знав мене. Якось дивно це все... Ну, хай там як, а Ланцелот відмовився посісти трон, і мені довелося стати старшим. Я страх як цього не хотів, але нічого не вдієш. І ось уже років зо три я воюю з почварами, намагаюся не пустити їх далі. Усе моє єство бунтувало проти цього, казало, щоб утікав геть. Хіба я щось винний цим людям? І яке мені діло до того, що кляте коло постійно зростає? Міг спокійно перебратися за море й оселитися на якомусь острові, куди за мого життя це коло точно не дістанеться, і щасливо там мешкати, забувши про всі негаразди. Хай йому чорт! Не хотів брати на себе цю ношу! А вона все одно на мені!

— Чому? — запитав я його, і звук мого голосу видався мені дивним, не таким, як завжди.

Ґанелон не відповів.

Потім він вибив свою люльку. Натоптав її тютюном. Запалив, узявся розкурювати.

Якийсь час ми сиділи й мовчали. Нарешті Ґанелон знову озвався:

— Навіть не знаю. Колись спокійно міг убити людину, вдарити її ножем у спину за пару чобіт. Та що міг — я робив так, коли мені були потрібні пара чобіт чи щось інше. А тут... Тут зовсім інше. Ці почвари нищать усіх без розбору, а я чи не єдиний у нашому королівстві, хто може дати їм хоч яку-небудь відсіч. Чорт! Знаю, що колись і я знайду тут свою смерть і мене поховають разом з іншими. Однак сидіти склавши руки — то не вихід! Маю стримувати це нашестя стільки, на скільки мені вистачить сил.

Голова моя проясніла від нічної прохолоди, думки отримали, так би мовити, друге дихання, хоча тіло ще били легкі дрижаки.

— А Ланс не міг би їх очолити? — поцікавивсь я.

— Думаю, що міг би. Йому це під силу. Однак є ще одна причина. Мені здалося, що та тварюка з козлячим тілом, яка лежала на вівтарі, ким би вона не була, мене побоюється. Я ж був там, і козлоподібний сказав мені, що вже не повернуся назад. Але ж якось я вийшов з кола, хоча й було мені після того непереливки. Він знає, що увесь цей час саме я очолював боротьбу проти нього. Ми перемогли в тій лютій нічній січі, коли загинув король Утер, і я знову зустрівся зі згаданою почварою, хоча вона була в іншій подобі. Козлоподібний упізнав мене, й можливо, саме моя присутність тут якось утримує його в колі.

— На що він був схожий?

— Із вигляду ніби людина, але на голові — козлячі роги, та ще очі червоні. Він був на рябому скакуні. На якийсь час ми зійшлися в двобої, потім у вирі баталії нас розкидало в різні боки. А втім, мені то було тільки на руку, бо цей покидьок мало-помалу став мене долати. Коли ми схрестили мечі, він знову заговорив, і я впізнав його голос, який, здавалося, заповнив усю мою голову. Він сказав, що я дурень та щоб і думати забув про можливість його подолати. Але настав ранок, і поле бою залишилося за нами. Ми погнали почвар назад у коло, наздоганяли їх і добивали. Козлорогий на рябому коні врятувався.

— Ота битва була не остання, — по хвилі додав Ґанелон, — однак з усіх найзапекліша. Якщо я покину королівство, то з кола знову вийдуть полчища пекельних тварюк, адже вони збираються там просто зараз. Не знаю як, та козлорогий знатиме про це — дізнався ж він, що Ланс іде з донесенням про нагромадження військ усередині кола, і підіслав своїх охоронців, аби вони вбили його на зворотному шляху. Тепер він знає і про вас, а отже, змушений буде замислитися. Лише останній дурень знехтує появою такого силача, як ви, не зацікавиться, хто він такий і звідки взявся. Я залишуся тут і битимуся, поки не загину. Це — мій обов'язок. Тільки не запитуйте, чому. Сподіваюся, перш ніж загинути, зможу хоча б дізнатися, звідки взялися коло і той козлорогий.

Раптом навпроти моєї голови щось часто-часто залопотіло. Я миттєво ухилився, щоб не зіткнутися з невидимим створінням, та, як виявилося, дарма. Це був лише птах. Білий птах. Він опустився мені на ліве плече і сів, приглушено воркуючи. Я підставив йому руку, і птах перескочив на неї. До ноги птаха була примотана записка. Відчепивши її, я прочитав та зібгав у долоні. Втупив очі в далечінь, неначе намагався роздивитися щось дуже віддалене, невидиме.

— Що сталося, сер Корі? — скрикнув Ґанелон.

Записка, яку я передав колись туди, де мав опинитись у майбутньому, накреслена моєю рукою і послана з птахом моїх побажань, могла потрапити лише туди, куди неминуче мав потрапити і я. Пишучи її, я й гадки не мав, що опинюся тут. Та все ж таки я тримав її, читав віщування, які сам написав.

— Що це? — зацікавився Ґанелон. — Що приніс вам цей птах? Якесь послання?

Я ствердно кивнув. Простягнув йому папірець. Не удавати ж, ніби у мене в руках нічого нема; Ґанелон добре бачив, як я відмотував записку й брав її. «Я повернуся», — було написано у тій цидулці. І моє ім'я. Він роздмухав люльку й при світлі жару прочитав написане.

— То він живий? І хоче повернутися сюди? — запитав Ґанелон.

— Схоже, що так.

— Дуже дивно, — протягнув він. — Щось нічого не второпаю...

— Може, нам обіцяють підтримку? — сказав я, відпускаючи птаха. Той двічі клокнув, описав наді мною коло — і полетів.

Ґанелон недовірливо похитав головою.

— Нічого не розумію...

— Дарованому коневі в зуби не заглядають, — підсумував я. — Вам удалося зупинити зростання кола, але не більше.

— Чиста правда, — погодився Ґанелон. — Хтозна, може, він його знищить.

— А ще можливо, що це жарт, — додав я. — Жорстокий жарт.

Ґанелон знову похитав головою.

— Навряд. Не його це манера. Цікаво, що у нього на думці?

— Пропоную перенести наші здогади на ранок, — сказав я.

— А нам нічого іншого й не залишається, — мовив Ґанелон, стримуючи позіхання.

Ми підвелися, пройшли під стіною назад і побажали один одному доброї ночі. Я так-сяк доплентався до ліжка, впав — і, наче в яму, проваливсь у сон.

2

І знову день. І знову біль у всьому тілі. Нові переживання. Хтось приніс мені нового плаща, що було дуже доречно. Я ж твердо вирішив набирати вагу, а Ґанелон напевне не забув мої кольори. Бороду вирішив не зголювати, адже він пам'ятав мене не таким волохатим. І коли Ґанелон був поряд зі мною, я щосили намагався говорити гак, щоб голос мій звучав інакше. А свій Ґрейсвандір запхав під ліжко.

Увесь залишок тижня я посилено займався. Працював до сьомого ноту, бився доти, доки біль не відступив, а м'язи мої стали знову міцними. Гадаю, за той тиждень я погладшав фунтів на п'ятнадцять. Мало-помалу до мене поверталося колишнє самовідчуття.

Це королівство звалося Лоррейн, і так само звали її. Якби мені захотілося навішати вам на вуха локшини, то неодмінно повідав би, що ми стрілися на галявині позаду замку; мовляв, вона збирала там квіти, а я вийшов подихати свіжим повітрям. Така собі дешева казочка для панянок.

Гадаю, з мого боку не було б чимось неввічливим віднести Лоррейн до розряду тих дамочок, яких ніколи не бракує в обозі військових колон. Ми зустрілися наприкінці насиченого дня, що минув за роботою в основному зі шаблею та булавою. Коли я побачив Лоррейн уперше, вона стояла край дороги, чекаючи нового залицяльника. Всміхнулася мені, я всміхнувсь у відповідь, кивнув і пішов у своїх справах. Наступного дня побачив її знову й, проходячи мимо неї, кинув: «Привіт». І більше нічого.

Наші випадкові зустрічі відбувалися наче за розкладом. Коли добігав кінця мій другий тиждень у замку і я важив уже поза сто вісімдесят фунтів та почувався відповідно до ваги, якось вирішив, що проведу ніч з нею. На той час уже чудово знав, і хто вона, і чим займається, й це мене цілковито влаштовувало. Але тієї ночі ми займалися зовсім не тим, чим зазвичай займаються люди за подібних обставин. Ні.

Ми з Лоррейн просто сиділи і розмовляли. А потім дещо сталося.

Волосся у неї було рудувате, із сивими нитками, хоча на вигляд я не дав би їй і тридцяти. Сині-сині очі. Гостреньке підборіддя. Біленькі рівні зуби та вічно усміхнений рот (принаймні мені вона постійно всміхалася). Говорила трохи гундосячи, її волосся було задовге, надто густо накладена пудра приховувала втому й ластовиння на обличчі. Одяг її був кричущо-яскравий і щільно прилягав до тіла. Але вона мені подобалась. Сумніваюся, що подобалася мені вже тоді, коли я запросив її на ніч, адже й на гадці не мав захоплюватись її принадами.

Куди нам було податись, окрім моєї спальні? І ми пішли до мене. На той час я був уже командиром загону, мав певні привілеї, тож зміг попросити, щоби вечерю, а на додачу й зайву пляшку вина принесли до мене в кімнату.

— Люди тебе побоюються, — повідомила вона. — Вони кажуть, що ти не знаєш утоми.

— Знаю, — озвавсь я, — можеш мені повірити.

— Авжеж! — погодилася вона, труснувши довгими локонами та всміхаючись. — Як можна жити і не знати, що таке втома?

— Саме так! — підтвердив я.

— Скільки тобі років?

— А тобі?

— Джентльмен не ставить жінці таких запитань.

— А леді?

— Коли ти тут тільки-но об'явився, вважали, що тобі п'ятдесят з гаком.

— А тепер?

— А тепер ніхто не знає, що думати з цього приводу. Сорок п'ять? Сорок?

— Ні, — сказав я.

— От і я так не думаю. Ось тільки борода твоя всіх спантеличує.

— На те вона й борода...

— Зо дня у день ти кращаєш. Більшаєш...

— Дякую. Я й справді почуваюся зараз краще, ніж коли прибув сюди.

— Сер Корі з Кабри... — проказала вона. — А де вона, ця Кабра? Яка вона? Візьмеш мене туди з собою, якщо гарненько попрошу?

— Я міг би це пообіцяти, але не хочеться дурити тебе.

— Знаю. Та почути це від тебе було б дуже приємно...

— Якщо так, то гаразд. Візьму тебе туди. Домовилися.

— А ти справді такий добрий, як люди кажуть?

— Боюся, що ні. А ти?

— Нічого особливого. Бажаєш уже в ліжко?

— Не дуже. Охочіше поговорив би з тобою. Ось, візьми вина.

— Дякую... За твоє здоров'я!

— І твоє...

— Де ти навчився так вправлятися з мечем?

— Природні задатки плюс умілі наставники.

— ...а ти всю дорогу ніс Ланса на руках і перебив ту нечисть...

— Люди люблять перебільшувати.

— Але ж я теж не сліпа! Інші й нігтя твого не варті. Тому Ґанелон і вирішив, що з тебе буде толк. А він розуміється на людях як ніхто. У мене було чимало друзів-мечників, я бачила їх за роботою. Та ти їх усіх на капусту порубав би! Кажуть, ти вмілий наставник. Люди тебе люблять, хоч і побоюються. Проте люблять.

— І чим я їх відлякую? Силою? Але ж на світі багато силачів. Тим, що подовгу махаю мечем?

— Підозрюють, що в тобі є щось надприродне.

Я засміявся.

— Ні, стосовно вправності, то я лише на другому місці. Хоча ні, вибачай, радше на третьому. Але старатимуся...

— А хто ж перед тобою?

— Мабуть, Ерік з Амбера.

— Хто він?

— Надприродна істота.

— Ерік найвправніший?

— Ні.

— А хто ж?

— Бенедикт з Амбера.

— Він теж надприродна істота?

— Так, якщо ще живий.

— Дивний ти... — проказала Лоррейн. — Але чому? Скажи мені, ти також надприродна істота?

— Давай ще по келиху.

— Вино вдарить у голову...

— Чудово! — я налив вина.

— Ми всі помремо, — сказала вона.

— Рано чи пізно — так.

— Маю на увазі інше: ми всі загинемо від лап цієї нечисті.

— Чому ти так кажеш?

— Сили нерівні.

— То чому ж ти тут?

— А мені більше нема куди подітись. Інакше чого б запитувала у тебе про Кабру?

— І тому прийшла сьогодні сюди?

— Ні. Прийшла, бо дуже хотіла побачити, який ти є.

— Я — атлет, який порушує режим. Ти народилася десь тут?

— Так. У лісі.

— А навіщо зв'язалася з цими людьми?

— Чому б і ні? Як не крути, це краще, ніж зо дня у день місити босими ногами свиняче лайно.

— У тебе що, не було чоловіка? Постійного, маю на увазі.

— Був. Тільки його вже нема. Це він знайшов оте... магічне коло.

— Вибач, що запитав.

— Не треба вибачення. Він жив тим, що йому вдавалося вижебрати або вкрасти. Роздобуде трохи грошей, тоді нап'ється, припреться додому і давай мене лупцювати. Яка я була рада, коли мені зустрівся Ґанелон!..

— То, по-твоєму, ця нечисть буде нам не по зубах?

— Так.

— Може, й справді... Але я вважаю, що стосовно цього ти помиляєшся.

Вона понизала плечима.

— Ти будеш битися разом з нами?

— Гадаю, так.

— Кого не запитай, ніхто не каже так або ні навпростець, у кожного якась обмовка. Це вже цікаво... Хочеться побачити, як будеш битися з козлорогим...

— Чому?

— Найімовірніше, то їхній ватажок. От якщо вб'єш його, ми можемо й перемогти. Тобі він цілком по зубах.

— Мушу перемогти його.

— Маєш якусь особливу причину?

— Так.

— Щось дуже особисте?

— Еге ж.

— Хай тобі пощастить!

— Дякую.

Вона допила вино, і я налив їй знову.

— Знаю, що козлорогий — потойбічна істота... — додала.

— Чому б нам не змінити тему?

— Добре. А ти зробиш мені послугу?

— Яку?

— Одягнися завтра в обладунки, візьми спис і дай добрячої прочуханки Гаральдові — тому пихатому ватажкові кіннотників.

— За що?

— Минулого тижня він мене побив, так само, як робив це Джарл. Зможеш це зробити?

— Авжеж.

— І поб'єш його?

— Чому б і ні? Можеш вважати, що він уже побитий.

Жінка підвелась і пригорнулася до мене.

— Я люблю тебе.

— Маячня.

— Добре. А якщо скажу, що ти мені просто подобаєшся?

— Так уже краще. Я за...

Аж раптом моєю спиною пробіг крижаний вітерець, від якого заніміло все тіло. Я мимоволі застиг, опираючись тому, що пробивалося до мене, затьмарювало мій розум.

Хтось мене явно шукав. Не сумніваюсь у тому, що це був хтось із Амбера, і він мав мою карту чи щось дуже подібне за дією. Помилитись я не міг. Якщо то був Ерік, то це означало, що я недооцінив його силу, коли під час нашого останнього контакту напалмом випалював його свідомість. У те, що це міг бути Рендом, не вірив, адже він сидів у тюрмі, а в те, що його відпустили, вірив ще менше. Якщо це Джуліан або Каїн, то пішли вони до біса. Блейз, найімовірніше, вже на тому світі. Можливо, то був Бенедикт. Окрім нього, залишалися Джерард, Бранд і сестрички. З них тільки Джерард не бажав би мені зла. Я вирішив, що краще не ризикувати і не дізнаватися особи контактера. Врешті-решт, мені вдалося відгородитися від спроби виклику. На це знадобилося зо п'ять хвилин. Коли все було позаду, я пітнів і тремтів усім тілом.

Лоррейн дивилася на мене великими від подиву очима.

— Що це було? — запитала вона. — Ти ж ніби не сп'янів, та й я твереза.

— Звичайний приступ, зі мною таке час від часу трапляється, — пояснив я, аби позбутись її цікавості. — Якась хвороба, підчепив на островах.

— Я бачила чиєсь обличчя, — повідомила Лоррейн. — Чи то на долівці, чи то у мене в голові. Це був чоловік у літах. Одягнутий у зелене, дуже схожий на тебе, тільки борода в нього сива.

Не витримавши, я дав їй ляпаса.

— Брешеш! Ти не могла...

— Я розповіла лише про те, що бачила. І не бий мене! Не знаю, що це означало! Хто б то був?

— Мабуть, мій батько. Але ж, Боже ти мій, як це дивно...

— Що ж то було? — знову запитала вона.

— Приступ, — сказав я. — Зі мною це інколи трапляється, і людям тоді починає здаватися, що на замковій стіні чи на долівці вони бачать мого батька. Але не хвилюйся, то незаразна хвороба.

— Бридня! — відрізала вона. — Ти брешеш мені.

— Знаю. Однак, будь ласка, не згадуй більше про це.

— Чому ж?

— Тому, що я тобі подобаюся, — нагадав їй. — Ще пам'ятаєш? А ще тому, що завтра всиплю перцю Гаральдові, як ти й просила.

— Твоя правда, — сказала вона, і мене знову почало трусити. Лоррейн принесла з мого ліжка ковдру, накинула мені на плечі та подала вино.

Поки я пив, вона присіла коло мене, схиливши голову на моє рамено. Я обійняв її за плечі. За вікном по-диявольськи завив вітер, і одночасно з тим виттям по шибках часто-часто затарабанив дощ. На мить мені здалося, що у віконницю хтось стукає. Лоррейн тихесенько заскиглила.

— Не подобається мені це! — поскаржилася вона.

— Мені теж. Замкни двері на засув, бо вони тільки на гачку.

Поки жінка замикала двері, я розвернув наші крісла передом до єдиного вікна. Потім дістав з-під ліжка Ґрейсвандір, витягнув його з піхов і загасив у кімнаті світло, залишивши тільки свічку на столі праворуч.

Опісля знову сів, поклавши меч собі на коліна.

— Що ти надумав? — запитала Лоррейн, сідаючи ліворуч од мене.

— Буду чекати, — сказав я.

— На що?

— Там у пітьмі хтось лазить, але хто це, не знаю.

Жінка здригнулась і підсунулася ще ближче до мене.

— Знаєш, тобі, мабуть, краще піти, — порадив я.

— Розумію це, — сказала вона, — але мені страшно виходити звідси. Якщо буду тут, ти ж захистиш мене, правда?

Я непевно хитнув головою.

— Не знаю, чи й себе зможу оборонити...

Вона торкнула мій Ґрейсвандір.

— Який розкішний меч! Скільки живу, такого не бачила.

— Цей меч — єдиний у всьому світі, — сказав я.

Найменший мій порух озивався дивовижною грою барв на блискучому лезі. То воно здавалося залитим нелюдською помаранчевою кров'ю, то відливало білим, наче перший сніг або жіночі перса. Лезо змінювалося щоразу, коли мене пронизував моторошний холодок.

Я згадував недавню спробу контакту і намагався зрозуміти, як Лоррейн удалося побачити те, що залишилося невидимим мені. Вона настільки точно описала батькове обличчя, що про якийсь випадковий збіг не могло бути й мови.

— Ти не така, як усі... — зауважив я.

Жінка мовчала, поки свічка не кліпнула разів чотири-п'ять, тоді сказала:

— Є в мене невеличкий дар: бачу те, чого не помічають інші. Щоправда, у моєї матері це виходило краще. А бабуся, кажуть, узагалі була чаклункою. Мені до них обох далеко. Щось я, звичайно, вмію, але дуже мало. Крім того, вже багато років не користувалася цим даром. Від нього маю більше клопоту, ніж користі.

Вона знову змовкла, і я уточнив:

— Наприклад?

— Свого чоловіка привернула чарами, — пояснила жінка, — і бачиш, чим це обернулося для мене. Але якби я цього не зробила, то була б така нещасна... Я хотіла мати гарну дочку — а накликала це... — Лоррейн затнулася, і я зрозумів, що її душать сльози.

— Що накликала? Нічого не розумію...

— Я вважала, ти знаєш, — прохлипала вона.

— Ні, боюся, що таки не знаю.

— Та дівчинка, яку знайшли мертвою у чарівному колі, вона — моя дочка. Я була переконана, що тобі це відомо...

— Співчуваю, Лоррейн, щиро співчуваю...

— Як я хочу спекатися свого дару!.. Не користуюся ним уже купу часу. Але він не дає мені спокою. Через нього бачу всілякі віщі сни і знамення, одначе вони стосуються щоразу того, над чим я не владна. Тож бажаю втратити цей дар, хай він труїть життя комусь іншому, а не мені!

— Але цього якраз і не станеться. Боюся, Лоррейн, що ви з тим даром нерозлучні до скону.

— Чому ти так вважаєш?

— Колись мені частенько зустрічалися такі люди, як ти. А ти що подумала?

— У тебе теж є щось подібне, так?

— Так.

— Ага, то ти відчуваєш, що надворі хтось є, еге ж?

— Так.

— І я відчуваю. А що воно там робить, знаєш?

— Шукає мене.

— Я теж відчуваю це. Навіщо ти йому?

— Хтозна, може, хоче помірятися зі мною силою. Воно знає, де я. І не може не цікавитися мною, знаючи, що я — на боці Ґанелона...

— Це козлорогий?

— Не знаю. Хоча, навряд.

— Чому?

— Дивись: якщо він хоче мене знищити, з його боку не дуже розумно вдатися до пошуку тут, у ворожому лігві, де я маю підтримку. Гадаю, це хтось із його прислужників. І, напевне, мій батько хотів... Ні, не знаю. Якщо цей прислужник знайде мене і вивідає моє ім'я, то знатиме, з якого боку підійти сюди. Коли йому вдасться вбити мене, для них це буде величезним плюсом. Якщо ж я вб'ю його, то козлорогий матиме уявлення, якою силою я володію. В будь-якому разі він на крок випереджає мене. То який йому сенс ризикувати головою і рогами, якщо у цьому акті нашої вистави такого можна спокійно уникнути?

Свічка спалювала час хвилина за хвилиною, а ми сиділи й чекали в огорнутій пітьмою спальні.

— Знайде тебе і вивідає твоє ім'я... — задумливо повторила Лоррейн. — Що все це означає? Що воно зробить із твоїм ім'ям?

— Відкриє його козлорогому, — пояснив я.

— Ти вважаєш, що воно звідкись знає тебе? — запитала Лоррейн.

— Можливо, що так, — сказав я.

Лоррейн відсунулася подалі від мене.

— Не бійся, я нічого тобі не зроблю, — мовив я.

— Боюся, бо таки зробиш... — відповіла вона. — Я знаю! Але хочу тебе! Чому я тебе хочу?

— Не знаю.

— Там тепер точно щось є! — у голосі Лоррейн зазвучали істеричні нотки. — Воно поряд! Зовсім поряд! Послухай! Послухай!!!

— Ану цить! — крикнув я, відчуваючи на зашийку холодне поколювання, яке помалу обвивалося навколо горла. — У дальній кут, за ліжко, уже!

— Я боюся темряви, — заскиглила Лоррейн.

— Утікай туди, бо оглушу тебе і занесу силоміць. Тут ти тільки заважатимеш.

І тільки-но Лоррейн метнулась у протилежний кут кімнати, за вікном щось заляскало, зашкрябало по каменю, перекриваючи шум бурі.

А за мить я побачив пару червоних, як розпечені жарини, очей. Одразу ж відвернувся. Невідоме створіння стояло на виступі підвіконня та впритул дивилося на мене.

Воно було високе, понад шість футів заввишки, з великими гіллястими рогами, що росли йому з чола. Нічим не прикрита шкіра мала попільно-сірий колір. Без статі, з величезними шкірястими крилами, які губилися в темряві. У правій руці чудовисько тримало короткий масивний меч, усе лезо котрого вкривали руни, а лівою схопилося за віконну решітку.

— Зайдеш — і зустрінеш свою смерть, — гучно вимовив я, спрямовувавши вістря Ґрейсвандіра в груди чудовиську.

Воно реготнуло. Стояло у вікні та сміялося з мене. Чудовисько знову спробувало перехопити мій погляд, але я уникав цього. Якщо воно зазирне мені в очі, то дізнається, хто я такий, так само, як отой пекельний кіт у лісі.

Чудовисько заговорило, і голос його нагадував звуки фагота.

— Ти не він, — проказало воно, — ти менший і старший. Та все ж... Цей меч... він був тільки у нього. Хто ж ти такий?

— А ти? — запитав я.

— Моє ім'я — Стріґальдвір. Приклич мене — і я з'їм твоє серце та печінку.

— Прикликати? Я й вимовити таке ім'я не зможу, а від мого цирозу в тебе буде розлад шлунка. Іди геть!

— Хто ти? — повторило чудовисько.

— Міслі, гаммі гра'діль, Стріґальдвір, — промовив я, і чудовисько підстрибнуло так, наче його хтось ударив.

— Ти хочеш вигнати мене таким простеньким заклинанням? — запитало воно, зручніше вмощуючись на вікні. — Я не з нижчих створінь.

— Тобою трохи тіпнуло, чи мені це здалося?

— Хто ти? — знову запитало чудовисько.

— Тебе це не стосується, потворо! Сонечко, сонечко, полети додому...

— Я зобов'язаний чотири рази запитати в тебе, хто ти такий, але ти все одно не скажеш. Зате після того я можу зайти і вбити тебе. Хто ти?

— Чорта з два, — сказав я, підводячись. — Спробуй зайти сюди — і згориш!

Чудовисько відірвало решітку й, увірвавшись за нею до кімнати, згасило свічку.

Я кинувся йому назустріч, Ґрейсвандір натрапив на темний порунований меч, посипались іскри. Трохи ближнього бою, тоді я відскочив назад. Мої очі вже звикли до напівтемряви, тож бачив не гірше, ніж при світлі. Чудовисько також мало непоганий зір. Воно було сильніше за людину, та як на те пішло, я теж не ликом шитий. Ми кружляли по кімнаті. Нас обдував крижаний вітер, а при проминанні вікна в лице мені вдарили холодні краплі дощу. Коли Ґрейсвандір уперше дістав чудовисько — це був націлений у груди ріжучий удар, — воно не видало жодного звуку, лише по краях його рани затанцювали крихітні язички полум'я. Коли мій меч дістав його вдруге — я влучив йому в передпліччя, — воно закричало, почало сипати прокльонами.

— Я висмокчу з твого скелета весь кістковий мозок! — гримнуло чудовисько. — Повисушую кістки і пороблю з них флейти! Я заграю на них, і душа твоя буде корчитись у безплотній агонії!

— А ти непогано гориш, — констатував я.

На якусь частку секунди він уповільнив свій рух, і це був шанс для мене.

Я відбив його темний меч убік і зробив ідеальний випад. Вістря Ґрейсвандіра було націлене прямісінько в груди чудовиська. І я таки пробив їх наскрізь.

Стріґальдвір завив, проте втримався на ногах. Він вирвав з моїх рук Ґрейсвандір, навколо його рани танцювали омахи полум'я. Вогонь пожирав тіло потвори. Стріґальдвір ступив крок до мене, я підняв з долівки ослінчик і наставив його між собою та потворою, аби відгородитися від неї.

— Моє серце не в грудях, яку вас, людей, — кинув Стріґальдвір.

Він зробив випад, та я заблокував його удар стільцем і на додачу поцілив йому в око ніжкою. Відкинувши ослінчик, я зробив крок назустріч, схопив Стріґальдвіра за праве зап'ястя та різко крутнув. Тоді щосили рубонув його ребром долоні у плече. Почувся сухий хрускіт, і порунований меч із брязком упав на долівку. Потвора влупила мене лівою рукою в голову і збила з ніг.

Коли я впав, вона кинулася по меч. Я спіймав її за щиколотку і щосили рвонув.

Стріґальдвір розтягнувся на долівці, я впав на нього й намацав горлянку. Його ліва рука шукала моє обличчя, однак я впер підборіддя в груди і прикрився рукою.

Ще сильніше стиснув пальці на його горлянці, й тут погляд ворога зустрівся з моїм. Цього разу я вже не відводив очей. Щось колихнулось у глибинах моєї підсвідомості, й ми обидва побачили те, про що знали.

— Ти! — прохрипіло чудовисько, та я ще сильніше стиснув пальці, й життя покинуло його, червоні очі стали скляними.

Я підвівся, поставив ногу на мертве тіло супротивника і витягнув Ґрейсвандір.

Коли діставав клинок, труп чудовиська охопило полум'я і він згорів дощенту, залишивши на долівці тільки чорну пляму.

Після того, як усе закінчилося, Лоррейн вийшла зі схованки. Я обійняв даму за плечі, вона попросила відвести її додому та побути там з нею, поки вона не засне. Так ми й зробили. Просто лежали на ліжку, і Лоррейн постійно плакала, поки нарешті заснула.

Ланс, Ґанелон і я, верхи на конях, стояли на високому пагорбі. Передобіднє сонце світило нам у спину, ми оглядали місцевість, що відкривалася з пагорба. Її вигляд підтверджував мої здогади.

Схожість зі скрюченим лісом, що ріс південніше Амбера, була разючою.

О батьку, батьку! Що ж я накоїв? Подумки запитував я себе про це, хоча відповідь була вже відома: переді мною, скільки бачило око, тягнулося чорне коло.

Я дивився на коло через ґратчасте забрало: чорна, мовби випалена, пустка, що тхнула падлом. Усі ці дні я жив, не підіймаючи забрала. Люди дивилися на мене як на дивака, проте моє становище давало мені право бути ексцентричним. Я ходив із забралом уже більше двох тижнів, відтоді, як здолав Стріґальдвіра. Спустив його наступного ранку після бою, якраз перед прочуханкою Гаральду, як обіцяв Лоррейн, і я вирішив, що оскільки мій обхват грудей збільшився, мені було б краще приховувати своє обличчя.

Тепер я важив чотирнадцять стоунів[42] і знову почувався так, як у старі часи. Знав, що коли мені вдасться очистити від нечисті королівство Лоррейн, то матиму шанс принаймні спробувати здійснити те, чого хотів найбільше, і, може, навіть домогтися успіху.

— Так от воно яке, — мовив я. — Не бачу, щоби там збирались якісь орди.

— Треба проїхати північніше, — порадив Ланс, — і будьте певні, як споночіє, вони там будуть.

— Далеко звідси?

— Ліги три-чотири. Вони теж не стоять на місці.

Щоб досягнути цього кола, нам знадобилося два дні їзди. Вранці ми наткнулися на дозор і дізналися від нього, що всередині кола щоночі збираються орди почвар. Вони проводять там якісь навчання, а з настанням ранку ховаються у глибині кола. Ще я дізнався, що над колом постійно клубочаться грозові хмари, щоправда, там до грози так і не доходить.

— То що, поснідаємо тут і ідемо на північ? — запитав я.

— Чом би ні? — відказав Ґанелон. — Я голодний як вовк, а час не підганяє.

Спішившись із коней, ми перекусили в'яленим м'ясом і напилися з фляг.

— Щось таки не розумію того послання... — вголос розмірковував Ґанелон, смачно відригнувши після їжі й погладивши себе по животі. Натоптавши люльку, він закурив. — У вирішальній битві він буде разом з нами чи ні? І якщо збирається нас підтримати, то де він тепер? Битва відбудеться зо дня на день.

— Забудь про нього і навіть не згадуй, — порадив я. — Це, напевне, був жарт.

— Не можу, чорт забирай! — вигукнув Ґанелон. — Щось у цій справі не так, як мало би бути!

— Про що мова? — запитав Ланцелот, і тільки тепер я зрозумів, що Ґанелон нічого йому не розповів.

— Мій колишній сеньйор, лорд Корвін, прислав поштовим птахом дивне послання, в якому написано, що він іде до нас, — пояснив Ґанелон. — Я вважав його мертвим, а він розсилає листи. І що з усім оцим робити, досі не знаю...

— Корвін? — перепитав Ланс, і я затамував подих. — Корвін з Амбера?

— Так, з Амбера й Авалону.

— Забудь про той лист.

— Чому?

— Це тип без совісті та честі, й гріш ціна всім його обіцянкам.

— Ти з ним знайомий?

— Чув про нього. Колись, багато років тому, він був правителем у цьому королівстві. Чи ти вже забув історії про молодого демона-правителя? Всі вони, владолюбці, одним миром мазані. І Корвін був нічим не кращий, просто правив давно. Найліпшим у його правлінні був день, коли він зрікся трону й утік, бо стало зрозуміло: невдоволення правлінням Корвіна виросло настільки, що ось-ось змете його.

Неправда! Чи все так і було?

Амбер відкидає нескінченне число відображень, чимало тіней-відображень відкидав і мій Авалон. Це ставало можливим тому, що там жив я. Мене могли знати в багатьох світах, навіть де я ніколи не бував, але там мешкали мої тіні, й кожна з них, де краще, де гірше, відтворювала мої вчинки та думки.

— Мене ніколи не цікавили старі байки, — відказав Ґанелон. — Мені не дає спокою інше: чи це та сама людина, яка правила тут? От що цікаво.

— Дуже цікаво, — погодивсь я, аби показати свою обізнаність у цьому. — Але ж якщо він правив тут багато років тому, то вже, мабуть, помер чи перетворився на руїну.

— Корвін знався на чаклунстві, — нагадав Ланцелот.

— Той, про якого кажу я, точно знався, — підтвердив Ґанелон, — бо так витурив мене з Авалону, що вже жодним чародійством його не знайдеш.

— Ти ніколи про таке не казав, — здивувався Ланцелот, — І як же це сталося?

— Тобі ні до чого знати, — відрубав Ґанелон, і Ланцелот знову замовк.

Я дістав люльку — два дні тому завів власний причандал для паління, — а Ланцелот вийняв свою. Люлька була глиняна, тягнула гаряче й міцно. Розкуривши, ми сиділи і всі троє зосереджено пахкали димом.

— Що ж, дотепну штуку він утнув... — озвався Ґанелон. — Але годі про неї.

Більше про послання ми не говорили, хоча нікому з нас воно не виходило з голови.

І якби не породження тьми, з якими ми боролися, було б дуже приємно сидіти тут. Несподівано в мене виникло відчуття якоїсь близькості до них обох. Захотілося щось сказати, та я ніяк не міг зметикувати, що саме.

Мою проблему розв'язав Ґанелон, який вирішив повернутися до невідкладних справ.

— Отже, ти хочеш на них напасти, поки вони не атакували нас? — запитав він.

— Саме так, — підтвердив я. — Бити ворога на його ж території.

— У тому-то й штука, що це його територія, — мовив він. — Ті тварюки знають на ній кожну п'ядь, на відміну від нас, і хто скаже, кого вони можуть прикликати собі на підмогу?

— Убий козлорогого, і вони посиплються, мов картковий будиночок, — зауважив я.

— Так то воно так. А може, й не так. Може, ти в нас це зможеш? — сказав Ґанелон. — Не впевнений, що я його подужаю, хіба що дуже пощастить. Надто підле створіння, щоб отак просто вмерти. Мені здається, що я й тепер не гірший, аніж кілька років тому, але можу й помилятись. А якщо таки охляв? Завжди ненавидів цю чортову роботу, яка примушує сидіти на місці!

— Знаю, — кивнув я.

— І я, — озвався Ланцелот.

— Слухай, Лансе, — сказав Ґанелон, — а чи не прислухатися б нам до поради нашого друга? Атакувати самим.

Ланс, очевидно, хотів стенути плечима і сказати у відповідь щось ухильне. Але натомість мовив:

— Так. Останнього разу вони нас ледь не дотиснули. Тієї ночі, коли загинув король Утер, ми були на волосок від поразки. Чує моє серце: якщо не вдарити по них тепер, наступна битва може стати для них переможною. Авжеж, їм доведеться попітніти для цього, ми ж просто так не здамося. Проте боюсь, їм це може вдатися. Давайте з'ясуємо детально, що маємо, а вже тоді розробимо наш план атаки.

— От і добре, — погодився Ґанелон. — Мене так само нудить від чекання. Нагадаєш мені, коли повернемось, і ми ще раз усе обмізкуємо.

На цьому наша нарада закінчилася.

Після обіду ми поїхали на північ і, заховавшись між пагорбами, дивилися згори на чорне коло. Почвари всередині нього справляли якийсь ритуал і займалися муштрою. Я оцінив їхню кількість у чотири тисячі. Ми мали воїнів тисячі дві з половиною. Ще в почвар були всякі тварюки: летючі, стрибучі, повзучі — ті, які шуміли ночами. Та ми володіли міцними серцями. Куди ж без них...

Кілька хвилин двобою сам-на-сам проти їхнього ватажка — і боротьба людей та нечисті закінчилася на користь однієї з ворогуючих сторін. Немає нічого легшого. Я не міг сказати цього відверто своїм супутникам, але то було чистою правдою.

Як не крути, відповідальність за все, що творилось усередині та поблизу кола, лежала на мені. Я це все спричинив, тож мушу покласти цьому край, якщо, звісно, вистачить сил.

Та от чи вистачить? Не був певен.

Під впливом страху, болю та гніву я згарячу вивільнив цю нечисть, і вона, тим чи іншим способом, являлась у кожному з існуючих світів. От що означає виголошене спересердя прокляття амберського принца!

Усю ніч ми спостерігали за ними, хранителями кола, а коли настав ранок, поїхали назад.

Рішення визріло: ми наступаємо!

За всю зворотну дорогу ніхто за нами так і не слідував. Повернувшись до замку Ґанелона, ми взялися розробляти подробиці операції. Бійці рвались у бій, і ми вирішили вдарити по ворогові впродовж пів місяця.

Уночі я розповів про все Лоррейн. Мене чомусь не облишало почуття, що вона мусить це знати. Я мав досить можливостей, щоб перенести її в іншу Тінь, навіть тієї ночі, аби тільки дама не була проти. Та Лоррейн не погодилася.

— Я залишуся з тобою, — сказала вона.

— Як хочеш.

Я не став їй казати про своє відчуття, ніби все перебуває у моїх руках, та схоже, вона й так це знала й чомусь довіряла мені. На її місці я не поспішав би з довірою, ну, та це вже не мій клопіт.

— Зрозумій, усе може закінчитися по-різному... — попередив я.

— Знаю, — твердо сказала Лоррейн, і я переконавсь, що їй справді відомо, що й до чого.

Тоді ми перейшли від балачок до іншого заняття, а пізніше заснули.

Лоррейн наснився сон.

Уранці вона сказала мені:

— Я бачила сон.

— Що ж тобі снилося?

— Майбутня битва, — відповіла жінка. — Я бачила, як ти зійшовсь у двобої з козлорогим.

— І хто переміг?

— Не знаю. Зате поки ти спав, я зробила одну штуку, що могла б тобі допомогти...

— Не варто було клопотатися, — сказав я. — Я спроможний сам про себе подбати.

— А потім мені приснилось, як я помру.

— Давай я заберу тебе в безпечне місце. Є у мене одне на прикметі...

— Ні, моє місце тут, — відповіла Лоррейн.

— Не подумай, що я хочу прив'язати тебе до себе, просто можу врятувати від того, що ти бачила уві сні. Повір, таке мені під силу.

— Вірю, але залишуся тут.

— Не будь дурною.

— Дай мені зостатися.

— Як знаєш... Слухай, я ж навіть можу переправити тебе на Кабру...

— Ні! Не треба.

— Курка безмозка!

— Знаю. Я кохаю тебе.

— ...безмозка й тому дурна. Не кохаю тебе, а ти подобаєшся. Пам'ятаєш?

— Ти його переможеш, — запевнила Лоррейн.

— Іди до дідька, — сказав я.

Опісля вона плакала, тихенько підвиваючи, і плакала доти, поки я її знову не заспокоїв.

У цьому була вся Лоррейн.

3

Якось уранці я почав перебирати у пам'яті все, що було в моєму житті. Про братів та сестер думав так, неначе вони — гральні карти, хоча то було неправильно, і я знав це. Згадав клініку, в якій до мене повернулася притомність, і битву за Амбер, і Лабіринт у Ребмі, й час у товаристві Мойри, яка тепер цілком могла належати Еріку. А ще того ранку думав про Блейза та Рендома, Дейдру, Каїна, Джерарда — і, звичайно ж, про Еріка. Звісно, це був ранок перед боєм, і ми стояли табором неподалік від кола. Дорогою на нас кілька разів нападали, але то були дрібні групки хранителів. Перебивши нападників, ми рухалися далі. Діставшись наміченого місця, отаборилися, виставили охорону й пішли відпочивати. Ніч проминула спокійно, ніхто нас не тривожив. Прокинувшись, я взявся міркувати, чи не думають мої брати й сестри про мене так само, як я про них. Якщо так, то це сумно.

Усамітнившись у невеличкому гаю, збив у шоломі мильну піну і зголив бороду. А потім став неквапно вбиратись у свої поношені кольори. Був знову твердий, мов камінь, чорний, як земля, та злий, наче диявол.

Цей день вирішував усе. Я опустив забрало, натягнув кольчугу, застібнув пояс і вчепив Ґрейсвандір. Накинути плаща, застібнув його на шиї срібною трояндою, і цієї миті мене знайшов посильний — сповістити, що все майже готове.

Я поцілував Лоррейн, яка таки наполягла на тому, що буде тут. Потім сів на коня, свого чалого Стара, і рушив уперед.

Там зустрів Ґанелона й Ланцелота.

— Ми готові, — сказали вони.

Я викликав своїх воєначальників і дав їм останні настанови. Командири відсалютували, повернули коней та роз'їхалися.

— Уже скоро, — сказав Ланцелот, розкурюючи люльку.

— Як твоя рука?

— Краще, а особливо після того, як ти вчора над нею почаклував. Просто ідеально.

Піднявши забрало, я також почав розпалювати люльку.

— Ти збрив бороду? — здивувався Ланцелот. — Я без неї тебе навіть не уявляю...

— Так краще прилягає шолом, — пояснив я.

— Бажаю нам усім удачі, — сказав Ґанелон. — Не знаю ніяких богів, та якщо хтось із них нас підтримає, буду їм дуже вдячний.

— Бог один, — сказав Ланс. — І я молюся, щоб він був з нами.

— Амінь, — мовив Ґанелон, теж розкурюючи люльку. — На цей день.

— Він буде наш, — мовив Ланцелот.

— Так, — погодився з ним я. Сонце розворушило схід, уранішні птахи струсонули повітря. — Схоже, так воно й буде.

Ми докурили, вибили з люльок попіл, заховали їх у кисетах. Затягнули ремені, позастібали пряжки на обладунках, і Ґанелон сказав:

— Що ж, починаймо.

Підлеглі мені командири один за одним відрапортували про готовність моїх бійців.

З'їхавши схилом пагорба наниз, ми скупчилися перед початком кола. Жодного руху всередині, жодного натяку на присутність якихось бійців.

— І що ж наш Корвін? — запитав, звертаючись до мене, Ґанелон.

— Він з нами, — сказав я, і Ґанелон зміряв мене дивним поглядом; схоже, тільки тепер помітив троянду, а тоді енергійно кивнув.

— Давай команду, Ланцелоте, — скерував він, коли всі вже були у зборі.

Ланцелот дістав меч.

— В атаку! — вигукнув він, і крик його озвався стоголосою луною.

До того, як почало щось відбуватися, ми встигли подолати всередині кола пів милі. В авангарді їхали п'ятсот вершників. Примчали чорні кіннотники, й ми дали їм бій. Вони були зім'яті через п'ять хвилин, опісля ми рушили далі. І тут у небі загуркотів грім.

Засяяли блискавки, линув дощ.

Чорні хмари нарешті розродилися грозою.

Тонка лінія піхоти, в основному зі списами, перегородила нам шлях, намірившись стояти до останнього. Гадаю, кожен з нас відчув, що пахне засідкою, однак ми все-таки навалилися на противника. А потім нам у фланги вдарила кіннота.

Ми розвернулись їй назустріч, і почалася битва не на життя, а на смерть. Бій тривав хвилин зо двадцять... Ми трималися, чекаючи основних наших сил. А потім ті дві сотні, що залишилися живими, поскакали далі...

Люди. Ті, кого ми вбивали та хто вбивав нас, були людьми — із сірими, похмурими обличчями. Але не вони мене цікавили. Я шукав іншого...

Вони звідкись з'являлись, і, як я бачив, прохід, крізь котрий уся та нечисть пролазила в коло, не давав змогу проникнути всім одночасно, пропускаючи не більше певного числа за одиницю часу. Скільки саме? Цього я знати не міг. Поки що...

Ми зійшли на узвишшя. Ген-ген у долині лежала темна цитадель.

Я підняв меч.

Ми спустилися в долину, і тут вони атакували нас.

Вони сичали, квакали та лопотіли крилами. Отже, зрозумів я, люди в нього вже закінчилися. Ґрейсвандір палахкотів, як блискавка, як портативний електричний стілець. Я разив їх, щойно наближались, і вони помирали, охоплені полум'ям. Праворуч такий самісінький вогнистий слід залишав після себе Ланцелот. Він безперервно ворушив губами, очевидно, молився за вбитих. Ліворуч орудував Ґанелон, і за його конем також тягнулася низка вогнищ. Освітлювана блискавками цитадель щоразу ближчала.

Сотня чи приблизно стільки з нас рвонули вперед, і мерзенні тварюки розліталися наліво й направо.

Сотня нас, уцілілих, бурею мчала вперед, і тварюки встеляли своїми тілами наш слід.

Біля воріт цитаделі нас зустріла піхота — люди разом із тварюками. Ми налетіли на них.

Їх було більше, ніж наших бійців, але нам не залишалось іншого виходу.

Мабуть, ми дуже сильно відірвалися від своєї піхоти, та зараз я думав про інше. Час — от що було тепер найважливіше!

— Треба пробитися всередину! — вигукнув я. — Він там!

— Але він мій! — прокричав Ланцелот.

— Він уже чекає вас! — вигукнув Ґанелон, винищуючи нечисть коло себе. — Рвіть, коли зможете! Я підтримаю!

Ми косили їх без передиху, а потім шальки похилилися на їхній бік. Супротивник тиснув і тиснув на нас: і ті, які були у людській подобі, й ті, в котрих людське перемішалося з тваринним. Стягнувшись докупи, тримали колову оборону, коли підоспіла піхота, забрьохана від ніг до голови, і з ходу кинулася в бій. Ми знову метнулися до воріт, і цього разу до них добулися. Нас залишалося сорок-п'ятдесят.

Ми увірвались у двір цитаделі. Там теж були озброєні почвари, проте ми зім'яли і їх.

Нас було вже не більше дюжини, коли ми прорвалися до підніжжя чорної вежі. Тут дочікувався загін охорони — останній заслін.

— Давай! — закричав Ґанелон, коли ми спішилися з коней та врізалися в гущу охоронців.

— Давай! — закричав і Ланцелот. Я не знав, кому вони адресували заклики: один одному чи мені? Врешті-решт вирішив, що кричали мені, тож кинувся сходами вгору.

Я знав: він неодмінно буде там, у найвищій вежі. Треба викликати його на герць і перемогти. Не знав, чи вистачить сил на це, але був зобов'язаний так зробити, адже тільки мені відомо, звідки він прийшов, до того ж, я був тим, хто прикликав його.

Сходи впирались у важкі дерев'яні двері. Посмикав за ручку, та двері були замкнені зсередини. Тоді я щосили вдарив по них ногою, і вони з гуркотом обвалились усередину.

Він стояв біля вікна. Людське тіло в легкому панцирі, козляча голова, широкі плечі.

Переступивши поріг, я застиг.

Коли двері впали, він обернувся до виходу і тепер намагався вловити мій погляд через сталеве забрало.

— Смертний, ти зайшов недозволенно далеко, — з погрозою промовив він. — Та чи справді ти смертний?

У його руці зблиснув меч.

— Запитай у Стріґальдвіра, — порадив я.

— То це ти вбив його... — здогадався козлорогий. — Він узнав твоє ім'я?

— Може, й дізнався...

Зі сходів позаду мене долинули чиїсь кроки. Я відступив ліворуч од дверей.

До кімнати влетів Ґанелон.

— Стій! — закричав я йому.

Він застиг наче вкопаний.

— Ось він де! — Ґанелон обернувся до мене. — І хто ж це такий?

— Мій гріх проти того, що я любив, — пояснив я. — Не підходь до нього. Він мій.

— Будь ласка, як скажеш, — Ґанелон був нерухомий, ніби статуя.

— Ви серйозно? — запитав козлорогий.

— Зараз побачиш! — крикнув я, кидаючись до нього.

Та він не забажав фехтувати зі мною. Натомість зробив те, чого навіть найдурніший фехтувальник не дозволив би собі.

Він метнув у мене меч вістрям уперед, як блискавку. Звук цього польоту був оглушливий, наче грім. І зовні відлунням прокотивсь оглушливий гуркіт грози.

Я відбив меч Ґрейсвандіром, як звичайний удар. Клинок увіткнувся в долівку і спалахнув сліпучим сяйвом. Знадвору йому відповіла не менш сліпуча блискавка.

На мить кімнату освітило сяйво, разюче, наче магнієвий спалах, й одразу ж козлорогий міцно схопив мене.

Він притиснув мої руки мені до боків і торохнув рогами в забрало — раз, потім другий...

Я напружив усі сили, й хватка козлорогого почала слабшати.

Тоді я випустив Ґрейсвандір з рук, рвонувсь — і звільнився від його захвату.

Несподівано наші очі зустрілися.

Ми вдарили разом — і разом відскочили.

— Володарю Амбера! — гукнув козлорогий. — Чому б'єшся проти мене? Ти ж сам відкрив для нас дорогу в ці світи...

— Відкрив, а тепер шкодую, що був нерозважливий, і хочу виправити помилку.

— Надто пізно — і місце для такої справи ти обрав дуже дивне, — ній знов ударив, до того ж так стрімко, що я не встиг закритися від удару. Мене відкинуло назад і вдарило в стіну. Швидкість у нього була просто вбивчою.

Він підняв руку, накреслив у повітрі якийсь знак, і перед моїми очима постало видіння — Двір Хаосу. Моє волосся стало дибки, й крижаний вітер обпік мені душу, коли я зрозумів, що накоїв.

— Бачиш? — сказав козлорогий. — Ти пустив нас сюди. Допоможи нам тепер, і ми воздамо тобі все, що належить тобі.

Якусь мить я вагавсь. Ану як сказане — правда, і він справді може  це зробити. Аби лиш я погодився на його умови.

Та коли все мине, козлорогий буде моїм заклятим ворогом. Ставши союзниками на хвилину, ми вчепимося в горло одне одному відразу ж, як кожен з нас отримає те, чого хоче, а темні сили на той час будуть іще могутнішими. І все ж таки, якби мені заволодіти містом...

— То що, домовилися? — запитав він. Голос його був різким та схожим на козляче мекання.

Я подумав про Тіні, про інші світи, що лежали за Тінню...

Мої руки повільно потягнулися вгору, розстібнули ремінець на шоломі... Тоді я відкинув його, і козлорогий начебто розслабився.

Гадаю, Ґанелон у цей час просувався вперед.

Я довгим стрибком дістав козлорогого і вбив його у стіну.

— Ні! — крикнув я.

Пальці його — такі, як у людини, — намацали мою шию тоді, коли я вчепився йому в горло.

Я щосили стиснув пальці на шиї чудовиська і почав викручувати її. Мабуть, те саме робив зі мною козлорогий.

Щось хруснуло, ніби суха гілляка. Не знаю, чия шия зламалася, його чи моя, а от те, що шия в мене боліла, це точно.

Розплющивши очі, я найперше побачив над собою небо. Мене поклали горілиць на ковдру, постелену на землі.

— Боюся, він збирається жити далі, — почувся голос Ґанелона, і я повільно повернув голову в його бік.

Він сидів на краєчку ковдри, меч тримав на колінах. Поряд із Ґанелоном була Лоррейн.

— Як справи? — запитав я.

— Ми перемогли, — сповістив Ґанелон. — Як ти сказав, так усе й сталося. Коли ця тварюка сконала, усе закінчилось. Їхні люди попадали мертві, а тварюки згоріли.

— От і добре.

— Сиджу оце тут та й думаю: куди поділася моя ненависть до тебе?

— Є якісь міркування?

— Я б не сказав. Може, тому, що ми з тобою схожі. Не знаю.

Я всміхнувся Лоррейн.

— Як добре, що твоє пророцтво влучило пальцем у небо. Битва вже закінчилась, а ти жива.

— Смерть уже тут, — мовила вона, не відповідаючи на усмішку.

— Тобто?

— Люди досі розказують, як лорд Корвін скарав на смерть мого діда: його привселюдно волочили кіньми, а потім четвертували за те, що він очолив одне з перших повстань проти лорда.

— То був не я, — сказав я дамі, — а одна з моїх тіней.

Проте Лоррейн лише похитала головою:

— Корвіне з Амбера, я є тим, ким я є.

Сказавши це, вона підвелася й пішла.

— Що це було? — поцікавився Ґанелон, зовсім не звернувши уваги на слова Лоррейн. — Ота потвора, котра була у вежі, — вона хто?

— Моє породження, одна з тих тварюк, яких я накликав, наклавши на Амбер прокляття. Цим відкрив потворам, котрі живуть по той бік Тіні, шлях у справжній світ. Вони відшукують найлегші дороги та стежки і йдуть ними в Амбер. Тут за таку дорогу правило коло. В інших місцях воно може виглядати зовсім інакше. Той шлях, який тягнувся через вашу тінь, я закрив. Тож тепер можеш жити й не тужити.

— Це тому ти тут?

— Ні, — сказав я. — Якщо чесно, то ні. Я йшов на Авалон, коли мені зустрівся Ланцелот. Не кидати ж його напризволяще, на смерть! Я приніс його сюди, ну а тут, крок за кроком, засмоктала мене ця історія, тим паче, що і я приклав до неї руку.

— На Авалон? Отже, ти казав неправду, він не знищений?

Я заперечно похитав головою.

— Не зовсім так. Наш Авалон загинув, але в Тіні я можу відшукати якусь його подобу.

— Візьми мене з собою...

— Ти при своєму розумі?

— Так, просто хочеться ще раз поглянути на землю, звідки я родом, навіть якщо це мені чимось загрожуватиме.

— Я не маю наміру там жити, — попередив я, — а готуватимуся до війни. Є в Авалоні рожевий порошок, яким ювеліри шліфують каміння. Якось в Амбері я ненароком з'ясував, що у вогні він вибухає. Отже, йду, щоб роздобути цього порошку, наробити рушниць і озброїти ними військо. Ми візьмемо Амбер, і я нарешті отримаю трон, на який претендую.

— А ті тварюки, котрі живуть за Тінню? Ти про них казав...

— Опісля займуся ними. Коли ж програю, то цим доведеться зайнятись Еріку.

— Ти колись казав, що він випалив тобі очі та кинув у камеру в підземеллі?

— Так і було. Очі в мене виросли нові. А я втік.

— Ти просто демон.

— Не тільки ти це кажеш. Та я вже не сперечаюся.

— То візьмеш мене з собою?

— Якщо ти ще не передумав. Але май на увазі, цей Авалон не такий, як той, у котрому ти мешкав, — попередив я.

— Та ні, в Амбер!

— Ти збожеволів!

— Ні. Просто давненько бажаю побувати в цьому казковому містечку. Після того, як побачу Авалон, мабуть, захочеться повоювати десь іще. Скажи, я був поганим полководцем?

— Та ні.

— То навчиш мене вправлятися з отими штуками, які звуться рушницями, а я допоможу тобі у найвеличнішій з усіх баталій. Ще кілька літ — і я зійду на дідугана. Візьми мене з собою...

— Може статися й так, що кістки твої білітимуть коло підніжжя Колвіру, разом з моїми.

— Хто може знати наперед, чим закінчиться битва? Я таки ризикну, — підтвердив Ґанелон.

— Роби як знаєш. Можеш іти.

— Дякую тобі, володарю.

На ніч ми розбили табір там, де стояли, а вранці рушили назад до замку. Я спробував знайти Лоррейн, з'ясував, що вона втекла з Мелкіном, одним із нижчих чинів, з котрим колись у неї був роман. Я знав, Лоррейн була засмучена, однак вона могла хоча б вислухати мої пояснення подій, про які їй відомо лише з чужих слів. Тож вирішив наздогнати втікачку.

Я осідлав свого Стара, поміркував, перебираючи всі напрямки, в яких вони могли поїхати, обрав найімовірніший — і поскакав. Учинок Лоррейн був абсурдним, та я не міг її ні в чому звинувачувати. Якби козлорогого вбив не я, а хтось інший, то його зустрічали б не так, як мене, коли б він повернувся до замку. Люди ще добре пам'ятали страшилки про тутешнього Корвіна, і кожна розповідь про нього мала демонський присмак. Люди, з якими я працював, з якими бився пліч-о-пліч, тепер дивилися на мене очима, де був не тільки страх; щойно побачивши мене, швидко опускали погляд чи переводили його на щось інше. Може, боялися, що захочу залишитися тут, стати їхнім правителем. І, думаю, кожен полегшено зітхнув — окрім Ґанелона, звісно, — коли я збирався в дорогу. Ґанелон, той, напевне, боявся, що я, всупереч своїм обіцянкам, не повернусь, аби забрати його. Тому він, мабуть, і просився поїхати разом зі мною по Лоррейн. Однак це була справа, яку я мав залагодити сам-один, без сторонньої допомоги.

Я був здивований, що Лоррейн означала для мене щось більше, ніж випадкова знайома, і її втеча таки зачепила мене за живе, і був твердо переконаний, що перш ніж пускатись у мандри, жінка мала б попередити про такий намір. А там, якщо вона справді вважала, що її серце належить цьому смертному, благословлю їх, та й по всьому. Ну, а якщо з'ясується, що Мелкін затесався поміж нас випадково, постараюся зробити так, аби вона залишилася зі мною. Казковий Авалон почекає, поки я, дізнавшись усе, вирішу: ставити у цій історії крапку чи дати їй певне продовження?

Мій кінь скакав по залишеному сліду, а в заростях щебетали птахи. День тішив яскравим сонцем, синім небом, зеленим спокоєм лісів. Лихо покинуло цю землю. Я радів, що мені вдалося бодай трохи виправити зло, яке сам і породив. Зло? Чорт забирай, я натворив зла більше, ніж будь-хто з людей, однак десь, ненароком, підчепив ще й таке поняття, як сумління, і тепер воно мало нагоду пишатися мною, що буває, зізнаюся, нечасто. Що ж, думалося, візьму Амбер і дам їй трохи більше волі. Ха!

Я їхав на північ, місцями, в яких ще не був. Сліди чітко показували, що недавно тут проскакали два вершники. Увесь цей день, від ранку до пізнього вечора, минув у дорозі. Час від часу я спішувавсь, оглядаючи дорогу. Коли врешті споночіло і стало так темно, що годі було вгледіти якісь сліди, я зауважив невеличкий видолок — кількасот ярдів ліворуч — і вирішив заночувати там. Шия моя ще боліла, й уві сні я бачив козлорогого. «Допоможи нам тепер, і ми воздамо тобі все, що належить тобі», — казав він. Почувши від нього ці слова, я прокинувся з прокляттям на вустах.

Коли ранок тільки-но висвітлював небо, я осідлав коня і рушив далі. Ніч була холоднючою, та й день тримав мене у крижаних ручищах півночі. На траві лежав іній, а плащ мій, що правив уночі за постіль, відсирів.

До полудня в цей світ повернулося таке-сяке тепло, слід на траві посвіжішав. Отже, відстань між мною та втікачами скорочувалася.

Побачивши Лоррейн, я спішився з коня й підбіг до неї. Вона лежала під кущем відцвілої шипшини. Колючки роздряпали їй щоку і плече. Мертва, проте вбита недавно, бо кров не засохла на пробитих клинком грудях, а тіло ще не захололо.

Каміння, щоб зробити керн, тут не було, тож я нарізав Ґрейсвандіром дерну та обклав ним жінку там, де знайшов. Мерзотник познімав її браслети, каблучки та інкрустовані самоцвітами гребені, які й були всім її майном. Перш ніж накинути на неї плащ, я мав закрити її очі, і тут руки мої затремтіли, а очі застелив туман. Чимало часу я провів у цьому стані.

А потім поїхав далі й дуже скоро наздогнав його. Він летів стрімголов, неначе за ним гнався диявол. Утім, якщо він так вважав, то був недалекий від правди. Усе, що робилося потім, я виконав без єдиного слова — і коли скидав його з коня, і пізніше. На відміну від нього, я обійшовся без меча. Закинув його ламане-переламане тіло на високий дуб, а коли через деякий час обернувся, воно було чорне від гайвороння.

Усі каблучки, гребені, браслети я повернув законній власниці й лише тоді закрив могилу дерном. Глава, що звалася «Лоррейн», закінчилась. Те, ким ця жінка була чи бажала коли-небудь стати, завершилося тут, так само, як добігла до кінця розповідь про зустріч і розлуку принца Корвіна та Лоррейн з однойменного королівства; й здається мені, в цій історії відбилось усе моє життя, бо принц Амбера — то невід'ємна частина вселенського зла, а також сила, що його породжує, і щоразу, коли згадую про совість, чийсь голос у мені незмінно відказує: «Ха!» У дзеркалах багатьох правосудь мої руки забарвлені кров'ю. Я є частиною того зла, яке є у світі та в Тіні. Подеколи уявляю себе злом, котре покликане протидіяти іншому злу. Коли мені трапляються такі, як Мелкін, я їх знищую, а того Великого Дня, про який нам говорять пророки і у який вони самі не дуже вірять, того Дня, коли світ остаточно звільниться від зла, я теж порину в темряву, ковтаючи прокльони. А може, навіть і раніше, ніж настане той День, принаймні так мені тепер здається. Та хай там як... До того часу не вмиватиму рук своїх і не дам цим рукам спочивати без діла.

Розвернувши коня, я поскакав назад, до замку Ґанелона, який хоч упізнав мене, та навряд чи колись зрозуміє.

4

Ми двоє — Ґанелон і я — щодуху гнали коней дикими, чудернацькими шляхами, які вели нас до Авалону по казкових галявинах і жахливих рівнинах, під мідяною каравелою сонця, під острівцями ночей, розігрітими аж до білого жару, допоки острівці ставали золотими, з діамантовими розсипами, а місяць плив у небі, мов дивний лебідь. День надимав весняну зелень, ми встигли переплисти повноводу річку та переїхати через гірський хребет, перш ніж відчули морозяне дихання ночі. Я вистрілив стрілу свого бажання у самісіньке серце опівночі, й вона, залишаючи у небі вогненний слід, метеором полетіла на північ. Єдиний дракон, який трапився нам дорогою, був кульгавий. Побачивши нас, він більш аніж швиденько поспішив у схованку. Дракон дихав важко, з присвистом, випалюючи маргаритки на своєму шляху. Птахи з яскравим оперенням, пурхаючи туди-сюди, були нам за дороговказ; звуки наших розмов дзвінким відлунням відбивалися від прозорих озер. Я заспівав, і незабаром Ґанелон підхопив мою пісню. Ми були в дорозі вже більше тижня, і земля, небо, вітер — усе промовляло мені, що Амбер недалеко.

Сонце скотилося за гори, загасивши день, і ми зупинилися на нічліг поблизу лісового озера. Ґанелон узявся розпаковувати речі, а я тимчасом вирішив скупатися. Вода була прохолодною, приємно бадьорила тіло, і я довгенько хлюпався у тому озерці.

Поки там купався, мені кілька разів видавалося, що в лісі хтось скрикує. Втім, це могло й почутися, бо ліс був дивовижний, і я не дуже переймався тим, що в ньому діялося. Однак усе-таки швидко вдягнувся та поспішив назад до табору.

І поки йшов, знову чув цей крик — принижене благання про пощаду. Підходячи до табору, зрозумів, що Ґанелон із кимось розмовляє.

Нарешті я ступив на галявину, де ми зупинилися на нічліг. Повсюди валялася наша поклажа, дрова були складені для багаття, але воно ще не горіло.

Ґанелон сидів навпочіпки під дубом, а на дубі перед ним хтось висів.

Білявий жевжик із молочним обличчям. Це все, що я міг би сказати, окинувши його побіжним поглядом. Виявляється, не так просто описати людину, коли вона висить перед тобою догори ногами за кілька футів од землі.

Руки незнайомця були зв'язані за спиною, він теліпався на мотузці, яка одним кінцем була прив'язана до нижньої гілки, а другим оповивала його праву щиколотку.

У такому положенні він говорив — відповідав на запитання Ґанелона короткими скоромовними фразами. Лице його блищало від слини та поту. Він не висів спокійно, а розгойдувався вперед-назад. На щоці в цього жевжика червоніло садно, перед сорочки прикрашали кілька кров'яних цяток.

Зупинившись, я вирішив поки що не втручатися в їхню розмову, а подивитися, що буде далі. Ґанелон не з тих, які безпричинно вішають людей униз головою, тож я не дуже поспішав пройматися жалем до незнайомця. Не знаю, що випитував у нього Ґанелон таким цікавим способом, але я не сумнівався: усе, що сказав жевжик, буде мені цікаво не менш, ніж вивідувачеві. Також хотілося подивитися, що казатиме і як триматиметься Ґанелон, адже ми зараз нібито союзники. А від кількох хвилин, вимушено проведених сторчака, ще ніхто не помер...

Коли погойдування тіла почало сповільнюватися, Ґанелон тицьнув вістрям меча жевжика в груди, той загойдався сильніше, а на грудях проступила нова червона цятка. Нещасний відчайдушно заволав. Із його обличчя я нарешті збагнув, що це — зовсім зелений юнак. Ґанелон, коли хлопець гойднувся від нього, витягнув меча так, що його вістря лише на кілька дюймів не сягало того місця, де при зворотному русі мала опинитися шия бідолахи. Найостаннішої миті він забрав зброю, а коли жевжик, відчайдушно звиваючись, заволав: «Пощадіть!», весело засміявся.

— Далі, — заохочував Ґанелон. — Викладай мені все.

— Я сказав усе, — запевняв хлопець. — Більше нічого не знаю.

— Чому ж так?

— Вони пролетіли повз мене, мов вихор! Я навіть не побачив їх як слід!

— Чому ти не залишився з ними?

— Вони були на конях. А я пішки.

— Чому не пішов за ними?

— Був оглушений.

— Оглушений? Та ти просто злякавсь! І втік!

— Ні!

І знову Ґанелон наставив клинок вістрям до хлопчини, і знов останньої миті забрав меча.

— Ні! — кричав юнак.

Меч укотре зарухавсь у його бік.

— Так-так! — закричав полонений. — Я злякався.

— І тоді дременув?

— Так! Я побіг. І біг не зупиняючись...

— І нічого не знаєш про те, що було після того?

— Не знаю.

— Брешеш.

Ґанелон знову ворухнув мечем.

— Ні! — заблагав хлопець. — Будь ласка...

Нарешті я зрушився з місця й гукнув:

— Ґанелоне!

Він обернувся в мій бік, усміхнувсь і опустив клинок. Хлопчисько благальним поглядом уп'явся в мене.

— І що це у нас коїться? — поцікавивсь я.

— Ха! — скрикнув Ґанелон і ляснув полоненого по стегну. Той закричав. — Злодюга, дезертир... і може повідати нам багато цікавого.

— То спусти його на землю, щоб і мені було чути, — попросив я.

Повернувшись до хлопця, Ґанелон рубонув по мотузці. Нещасний упав на землю і захлипав.

— Я спіймав його, коли він збирався привласнити дещо з наших припасів, ну й вирішив розпитати в нього, що це за місця, — пояснив Ґанелон. — Він з Авалону, тільки-но прибув.

— Тобто як?

— Дві ночі тому тут була серйозна битва, він належав до піхотинців. У розпал бою, не витримавши, дав драла.

Хлопчисько закричав щось, протестуючи, і Ґанелон пригостив його копняком.

— Стули пельку! — прикрикнув він. — Зараз я говорю — переказую з твоїх слів!

Хлопець, гойдаючись боком, мов краб, дивився на мене широкими, сповненими благання, очима.

— Бій? І хто з ким бився? — уточнив я.

Ґанелон, похмуро всміхнувшись, сказав:

— Та сама пісня. Навала потойбічної пошесті, тутешні люди огризалися, то тут, то там спалахували сутички, і ось нарешті авалонське військо дало потворам генеральний бій.

— Он як?

Я пильніше поглянув на хлопця, і він, не витримавши мого погляду, втупив очі у землю. Однак я встиг помітити у них страх.

— Жінки, — вів далі Ґанелон, — бліді фурії з якогось пекла, прекрасні й бездушні. Зброя, обладунки — все як годиться. Довге біле волосся. Очі — крижані. На білих конях, які дихають вогнем і ласі до людського м'яса. Нападають уночі, з лабіринту печер, що з'явилися в горах кілька років тому, після землетрусу. Налітають, вибивають усіх, окрім молодих чоловіків, а їх хапають і забирають до себе. Потім багато хто з тих бранців з'являвсь у їхньому війську: бездушні піші воїни, котрі йшли слідом за авангардом. Судячи з опису, такі самі, як і ті живі мерці з кола, котрі воювали проти нас.

— Але багато з них залишилися живими, коли були звільнені, — уточнив я. — І виглядали вони не бездушними, а радше такими, що втратили пам'ять, як і я свого часу. Тільки одне дивує. Якщо ті бліді вершниці з'являються вночі, чому б тоді за дня не завалити ці печери каміняччям?

— Казав цей звитяжець, що так і робили, — пояснив Ґанелон, — тільки користі з того не було жодної. Вони все одно виривались і ставали ще сильнішими, ніж раніше.

Хлопчисько набув попелясто-сірого кольору, однак, спіймавши мій запитальний погляд, ствердно кивнув.

— Їхній воєвода — тут його називають Хранителем — уже багато разів відбивав їхні напади, — продовжував Ґанелон. — Навіть провів якусь частину ночі з їхнім ватажком, блідим сучиськом Лінтрою, та чим вони займалися, переговорами чи розвагами, не знаю. Але користі це не дало ніякої. Наскоки тривали, а сили нападниць росли та росли. Врешті-решт, Хранитель вирішив стягнути всі сили в єдиний кулак і вдарити по цих пекельних тварюках. Він сподівався, що, розбивши їх ущент, покладе край їхнім нападам. І от у розпал баталії наш герой дременув з поля бою, — підсумував Ґанелон, махнувши мечем у бік хлопця. — І ми навіть не знаємо, чим закінчилася вся ця історія.

— Усе так і було? — запитав я у хлопця.

Той відвів погляд од вістря меча, на мить зазирнув мені в очі та повільно кивнув.

— Цікаво, — сказав я Ґанелону. — Дуже цікаво. Мене не облишає відчуття, що їхня проблема перетинається з нашою, яку ми тільки нещодавно розв'язали. Було б цікаво знати, хто ж там переміг.

Кивнувши, Ґанелон перехопив зручніше рукоять меча.

— Що ж, якщо він більше нам не потрібен...

— Чекай. Цей хлопчисько намагався вкрасти щось їстівне, так?

— Угу.

— Розв'яжи йому руки. І нагодуй як слід.

— Та ж він хотів нас обікрасти!..

— Чи це не ти розповідав мені, що вбив людину за пару чобіт?

— Так, але там була інша історія.

— Як це?

— Мене з ними не спіймали.

Після цих слів я не витримав і засміявся. Сміявсь і не міг зупинити регіт. Спочатку Ґанелона це розлютило, тоді збентежило. А потім він теж засміявся.

Хлопчисько дивився на нас, як на двох придуркуватих маніяків.

— Гаразд, — сказав нарешті Ґанелон, — гаразд.

Він схилився над зв'язаним, дужим поштовхом перекинув його долілиць і перетяв мотузку, що тримала п'ястки.

— Ходи, хлопче, — сказав Ґанелон, — зараз ми тебе підгодуємо, — він підійшов до наших клунків і розкрив кілька пакунків з їжею.

Підвівшись, юнак поклигав за ним. Жадібно накинувся на їжу, що дав йому Ґанелон. Хлопець часто та голосно плямкав, на жодну мить не відриваючи очей від Ґанелона. Якщо все розказане було правдою, моє завдання серйозно ускладнювалося. Війна роздирала країну, і знайти у ній те, що потрібно мені, буде значно складніше. Крім того, дивний ворог та його руйнівна міць також не вселяли оптимізму.

Я взявся допомагати Ґанелону розкласти невелике багаття.

— Як це змінює наші плани? — поцікавився він.

Вибір я мав невеликий. У кожній з тих Тіней, які були поблизу місця, що я обрав, коїлося приблизно те саме. Можна, звичайно, перейти у світ, де нема війни, але тоді я опинився б не там, куди хотів потрапити. І не знайшов би там того, чого шукав. Якщо сили Хаосу вічно чинять мені перепони на моєму шляху через Тіні у те місце, й якому я бажаю опинитися, то це означає, що моє бажання і є причиною цього втручання, й хоч-не-хоч, а доведеться щось із цим робити, і чим раніше, тим краще. Окільних шляхів тут не було. Такі правила гри, й нема на кого нарікати за них, адже встановив їх не хто інший, як я.

— Ми поїдемо далі, — сказав я. — Бо це і є те саме місце, куди я бажаю потрапити.

Хлопець коротко скрикнув, а тоді — можливо, почуваючись моїм боржником після того, як я не дав Ґанелону зробити в його тілі ще кілька дірок, — застеріг мене:

— Не їдьте в Авалон, сер! Ви не знайдете там нічого доброго! Вас уб'ють!

Усміхнувшись йому, я подякував за попередження. А Ґанелон хихикнув і сказав:

— Давай прихопимо його із собою, хай відповість за дезертирство перед трибуналом.

Почувши це, хлопчисько зірвався на ноги і кинувся бігти.

Усе ще сміючись, Ґанелон дістав кинджал і вже прицілився, щоб метнути його навздогін втікачеві, та я стукнув його по руці, й зброя пролетіла далеко від мішені. Хлопчисько зник у гущі лісу, а Ґанелон усе ще сміявся.

Опісля, підібравши кинджал із землі, сказав:

— Шкода, що ти не дав мені його прикінчити.

— Я так вирішив.

Ґанелон понизав плечима.

— Якщо вночі він повернеться назад і переріже нам горлянки, боюся, ти будеш іншої думки. Але вже не зможеш думати...

— Можливо. Тільки він такого не зробить, і ти це добре розумієш.

Знову стенувши плечима, Ґанелон нанизав на прут кусень м'яса і почав гріти його над вогнем.

— Чого війна його навчила, то це давати драла, — визнав Ґанелон. — Може, нам пощастить, і ми прокинемося завтра живі та неушкоджені.

Він відкусив шмат м'яса й став жувати. Мені сподобалося те, чим займався Ґанелон, і я також узяв кусень м'яса.

Набагато пізніше, коли стояла глупа ніч, я прокинувся від тривожного сну й лежав, споглядаючи зорі, що мерехтіли крізь запону листя. Якась частинка мого розуму, котра відповідала за знамення, мертвою хваткою вчепилась у того хлопця й не давала спокою ні мені, ні йому. Минуло ще чимало часу, поки я знову зміг заснути.

Уранці ми засипали попіл землею й поїхали далі. Пообідньої пори вступили в гори, а вже наступного дня вони залишилися позаду. Час од часу на дорозі траплялися свіжі ознаки того, що хтось тут проїхав, хоча ми нікого так і не зустріли.

Того ж дня ми проминули кілька ферм і хатин, однак не зупинилися коло жодної з них. Той дикий, нелюдський маршрут, яким вивозив колись у вигнання Ґанелона, я відкинув одразу. Хоча такий шлях був набагато коротшим, з іншого боку, я усвідомлював, що моєму попутникові він завдасть чимало неприємних відчуттів. Окрім того, мені був потрібен час на роздуми, а всякі пригоди мене від них лише відволікали б. Але тепер довга дорога добігала кінця. Також того дня по обіді ми опинилися під небом Амбера, і замість привітальних слів я стрів його мовчазним захватом. Місцина, якою ми їхали, мало чим відрізнялася від Арденського лісу. Однак тут не сурмив мисливський ріг, не було і Джуліана з його Морґенштерном, і його жахливих гончаків, котрі гналися за нами, коли я востаннє був у Арденському лісі. Тільки птаство кричало та пурхало у величезних, мов церковні бані, кронах, цокотіли білки, дзявкотіли лисиці й шумів водоспад. І пишалися квіти у затінку — білі, сині, рожеві...

Приємно прохолодив тіло полуденний легіт. Він мене так уколисав, що повною несподіванкою стали кілька свіжих могил край дороги, на які ми наткнулися за поворотом. Трохи далі ріс терен і тягнувсь утоптаний видолок. Ми затрималися коло них ненадовго, та крім того, що вже побачили, не знайшли там нічого.

Поїхавши далі, натрапили на ще кілька подібних поховань та обпалених невеличких лісків. Дорога там була вже витоптана вщент, а кущі пообіч шляху потрощені, як це буває при проходженні полчищ людей і тварин. Подеколи в повітрі зависав запах згарищ, і час від часу ми пришвидшували крок, аби скоріше проминути напівобгризену тушу коня, що неймовірно смерділа.

І хоча далі дорога була вже чистенька, небо Амбера більше не тішило моє серце.

День хилився до вечора, ліс помітно рідішав, і раптом Ґанелон помітив на південному сході цівку диму. Ми з'їхали на першу стежину, що вела вбік та, схоже, обминала Авалон. Важко було сказати, скільки нам ще залишалось, однак ми обидва бачили, що потрібної місцини досягнемо аж тоді, коли стемніє.

— Їхнє військо... воно досі в полі? — запитав Ґанелон.

— Або це — військо їхніх завойовниць.

Ґанелон, похитавши головою, оголив меч.

Із наближенням сутінок я зійшов з дороги й попрямував на звук струмка, що дзюрчав десь поруч. Струмок був чистий і прозорий, він ніс із гір у долину прохолодну воду. Я взяв освіжаючу ванну, підстриг бороду, яка вже встигла відрости, струсив з одягу дорожню куряву. Ми наближалися до мети нашої подорожі, й хотілося виглядати велично; принаймні настільки велично, наскільки мені дозволяли похідні умови. Ґанелон, побачивши мої старання, теж сполоснув лице водою, а потім шумно висякався.

Я стояв над струмком і, часто кліпаючи, дививсь у небеса омитими очима. Бачив, як вибілюється місяць і як чіткішають його розпливчасті краї. Зі мною таке було вперше в житті. Я не зводив погляду з цього видива. Намилувавшись місяцем, пробігся очима по небу, по низці хмар, горах за кількасот метрів звідси, по деревах, що росли вдалині. Потім знову вп'явсь у місяць, яскравий і чітко окреслений. Радість була безмежною, очі бачили так, як колись.

Почувши мій сміх, Ґанелон відсахнувся, та доправлятися до причин радості не став.

Перемагаючи бажання затягнути пісню, я знову осідлав коня, виїхав на дорогу, і ми рушили далі. Темніли, глибшаючи, тіні, зірки розсипалися в небі над нами, проливаючи сяйво крізь гілля дерев. Я набрав повні груди нічного повітря, затримав дихання на мить — і видихнув. Знову був самим собою, і це відчуття мені подобалося.

Порівнявшись зі мною, Ґанелон упівголоса проказав:

— Б'юсь об заклад, там будуть вартові.

— Звісно, — погодивсь я.

— То, може, краще їхати не дорогою?

— Ні. Не хочу, аби хтось подумав, що я криюсь. А якщо і приїдемо зі супроводом, то невелика біда. Хто ми? Подорожани, та й по всьому.

— А як почнуть доправлятися, звідки, куди і навіщо?

— Ну то скажемо їм, що ми — найманці. Прочули, що в їхньому королівстві війна, і подалися шукати заробітку.

— Твоя правда. Ми й схожі на них. Сподіваюся, вони матимуть час приглянутися до нас краще.

— А якщо й не приглянуться, то які з нас мішені?

— Так то так, тільки це мене не дуже тішить.

Я вслухавсь у тишу, аби не проґавити тупіт копит по дорозі. Дорогу, якою ми їхали, важко було назвати прямою. Вона звивалася чи не щокроку, і лише коли спереду завиднів підйом, стала прямою. Ми піднялися, ліс навколо нас тепер був ще рідкішим.

Коли виїхали на вершину пагорба, перед нами несподівано відкрився краєвид, який розтягнувся на кілька миль.

Ми зупинили коней біля стрімкого прямовисного обриву метрів десять-п'ятнадцять завглибшки, за яким починалася полога долина, що тягнулася з милю, а далі переходила в порослі рідким лісом пагорби. По всій долині горіли похідні багаття, а в центрі її було розбито кілька наметів. Неподалік паслися коні, багато коней, і, за моєю оцінкою, табір налічував кількасот осіб.

— Принаймні з вигляду нормальні люди, — сказав, зітхнувши, Ґанелон.

— Так.

— ... ну, а коли вони ще й воїни нормальні, то вже давно стежать за нами. Надто вигідне місце, щоб не поставити тут вартових.

— Правда.

Ззаду почувсь якийсь шум. Не встигли ми обернутись, як чийсь голос скомандував:

— Ані руш!

Він пролунав зовсім близько. Я таки повернув голову на звук і побачив чотирьох чоловіків. Двоє стояли, націлившись у нас арбалетами, інші двоє тримали мечі.

Один із них ступив два кроки до нас і наказав:

— Злізайте з коней! Сюди, на цей бік! Повільно!

Ми спішились і повернулися до них лицем, тримаючи руки подалі від зброї.

— Хто ви такі? Звідки приїхали? — запитав він.

— Ми найманці, приїхали з Лоррейн, — відказав йому я. — Чули, що тут у вас бентежно, от і шукаємо, куди б піти на службу. Ми йшли у табір, отой, що в долині. Він ваш, надіюся?

— А якщо я скажу, що цей табір не наш, а ми — передовий дозор загону, який збирається по ньому вдарити?

Я понизав плечима.

— А хоч би й так! Чи не хоче ваш загін заручитися підтримкою пари вояк?

Незнайомець сплюнув.

— Хранителю такі вояки й задарма не потрібні, — повідомив він. І додав: — Із яких країв будете?

— Зі сходу, — відповів я.

— Не так давно були в дорозі у вас якісь труднощі?

— Та ні, — я понизав плечима. — А що, мали бути?

— Навіть не знаю... — не дуже впевнено сказав незнайомець. — Здайте зброю. Вас проведуть у наш табір. Там допитають — про все, що ви могли бачити на сході незвичайного.

— Нічого незвичайного ми там не бачили, — запевнив я.

— Бачили, не бачили, може, вас там ще й нагодують... Але на службу навряд чи візьмуть. Битва вже відбулася, ви трохи запізнились. А зараз здайте зброю.

Він підкликав до себе ще двох чоловіків (вони ховалися за ближніми деревами), познімав із нас пояси з мечами й наказав тим двом звести нас у долину. Ми взяли коней за повіддя, наші супутники побрали нашу зброю, і щойно ми намірилися йти, як той, котрий нас допитував, крикнув:

— Стривайте!

Я обернувся до нього.

— Ви! — звернувся він до мене. — Як вас звати?

— Корі, — відповів я.

— Стій спокійно!

Він підійшов ще ближче, майже впритул. Секунд десять вдивлявсь у моє обличчя.

— А в чому річ? — запитав я.

Замість відповісти, вивідувач розпустив гаман, що висів у нього на поясі, видобув з нього жменю монет і підніс їх собі під самісінькі очі.

— Прокляття! — вилаявся незнайомець. — Дуже темно, а палити вогонь не можна.

— Навіщо палити? — здивувавсь я.

— А менше з тим! — махнув він рукою. — Розумієте, мені здалося, що я вас десь бачив, але де? В нас ще трапляються старовинні монети з таким профілем, як у вас. А деякі з них навіть досі в ходу.

— Правда, схожий? — звернувся вивідувач до арбалетника, найближчого до нього.

Той опустив арбалет, підступив і, зупинившись за кілька кроків, пильно в мене вдивився.

— Так, — кивнув він нарешті, — правда, схожий.

— Про що це ви? З кимось мене порівнюєте?

— Та був у нас один такий... Давно, мене й на світі не було.

— І мене теж не було. Добре... — арбалетник понизав плечима. — Та це неважливо. Ідіть, Корі. Чесно відповідайте на запитання, і вам нічого не буде.

Я розвернувсь і пішов, а він стояв у місячному сяйві, здивовано дивлячись мені вслід та шкрябаючи потилицю.

Наші супутники виявилися не з балакучих, але нам це було тільки на руку.

Спускаючись схилом у долину, я весь час міркував над словами хлопчиська і намагався вгадати, чим закінчилося протистояння, про яке він казав. Я знайшов той світ, який шукав, і тепер мені треба було дізнатися тутешнє розташування сил.

У таборі витала приємна мішанина запахів людей та коней, диму багать і смаженого м'яса, шкіри й олії. Освітлені сяйвом вогню таборяни розмовляли, гострили клинки, лагодили амуніцію... Хтось їв, хтось грав у азартні ігри, хтось спав чи пив, а хтось витріщався на нас, коли ми й наші коні прошкували мимо них, прямуючи до трьох пошарпаних наметів, розбитих у центрі долини. Коли проминали цих людей, усі, хто говорив, чомусь замовкали.

Побіля другого за розміром намету нам наказали зупинитися.

Один із наших супровідників заговорив з вартовим. Той кілька разів похитав головою і знаком показав у бік найбільшого намету. Так вони спілкувалися кілька хвилин. Поговоривши з вартовим, наш проводжатий повернувся й почав домовлятися про щось із напарником, який чекав лівіше нас. Нарешті він йому кивнув і підійшов до мене, а другий гукнув до себе чоловіка від найближчого вогнища.

— Усі офіцери на військовій раді в наметі Хранителя, — повідомив він. — Зараз ми стриножимо і пустимо пастися ваших коней. Знімайте поклажу та вмощуйтеся тут. Капітана доведеться трохи почекати.

Я кивнув, і ми зняли поклажу й почистили коней. Потім поплескав свого Стара по шиї і передав його невисокому кульгавому чоловічкові, який повів мого гривастого та Вогнедишного (так звався кінь Ґанелона) на пасовище.

Посідавши на свої пакунки, ми чекали. Один супровідник приніс нам гарячого чаю, я пригостив чоловіка тютюном, і вони вдвох зникли десь за нашими спинами.

Я мовчки дивився на великий намет, потягував чай і згадував Амбер та невеликий нічний клуб у Брюсселі, на Вулиці М'яса й Хліба, в Тіні, що зветься Земля, де колись провів чимало часу. Коли розживусь у цьому світі ювелірним порошком, котрий потрібен мені як повітря, то знову повернуся до Брюсселя, щоб залагодити справу з торгівцями на збройній біржі. Я усвідомлював, що виконати моє замовлення буде складно і дуже недешево, оскільки саме під нього доведеться запускати кілька нових виробничих процесів. Живучи на Землі, я професійно займався військовою справою, і в мене там залишилися такі-сякі знайомства, якими й збирався скористатися. На все, за моїми оцінками, мало піти кілька місяців. Я поринув у деталі майбутньої оборудки, і час для мене пролетів приємно та швидко.

Ми прочекали приблизно півтори години, поки в найбільшому наметі зарухалися тіні. Ще за кілька хвилин відкинулося полотнище при вході, й із намету почали неквапно виходити люди, перемовляючись та знову зазираючи в намет. Двоє останніх затрималися на порозі, усе ще розмовляючи з кимось, хто залишавсь усередині. Решта розійшлися в інші намети.

Ті двоє, котрі були при вході, повільно задкували від намету, продовжуючи говорити з тим, хто всередині. Я чув лише звуки їхньої розмови, слів зрозуміти вже не міг. Двоє ще позадкували, їхній співрозмовник теж зарухавсь, і я на коротку мить побачив його. Світло падало на нього ззаду, до того ж, ті двоє продовжували затуляти його собою, однак я встиг запримітити, що він худий і дуже високий.

Наші охоронці застигли як укопані, показуючи своїм виглядом, що з двох один і був тим самим капітаном, про якого йшлося раніше. Я не зводив з них очей, бажаючи лиш одного: щоб вони відступили ще далі, аби можна було краще роздивитись їхнього ватажка.

Невдовзі вони таки розступились, а за кілька секунд ватажок ступив крок уперед.

Спочатку я ще сумнівався, чи це справді він, чи так жартують світло й тіні... Та ж ні! Він зарухався знову, і якусь часину мені ніщо не заважало розглядати його. Капітан не мав частини правиці нижче ліктя. Рана була дуже забинтована, і я зрозумів, що руку він утратив зовсім недавно.

Тоді, широким рухом лівої, здорової руки капітан одкинув край наметового полотна. Оцупок його правиці смикнувсь, і разом з тим щось смикнулось у глибинах моєї свідомості.

Довге пряме каштанове волосся, по-особливому випнута щелепа...

Ось він вийшов надвір. Вітер підхопив його плащ, війнув ним праворуч од нього, відкриваючи жовту сорочку та коричневі штани. Плащ був вогнисто-оранжевим. Неприродно швидким рухом лівиці він спіймав край плаща і накинув назад, прикриваючи куксу.

Я зірвався на ноги, й він різко крутнув головою в мій бік.

Погляди наші зустрілись, і кілька серцебиттів ми стояли не рухаючись.

Двоє начальників теж повернулися в мій бік. Та ось нарешті він посунув їх убік та розмашистим кроком попрямував до мене. Ґанелон щось забурчав собі під ніс і також швиденько підвівся. Для наших охоронців такий поворот став теж цілковитою несподіванкою.

Він зупинився, не доходячи до мене кількох кроків, його карі очі пробігайся по мені. Всміхався він, мабуть, рідко, проте цього разу зобразив якусь подобу посмішки.

— Ходімо зі мною, — сказав капітан, повертаючи до намету.

І ми пішли за ним, залишивши свою поклажу там, де вона лежала.

Поглядом він звільнив від пильнування двох начальників, зупинився при вході й жестом запросив нас у намет. Ми зайшли, він — услід за нами, засмикнувши полотнище. Я оглянув намет: скатка з постіллю, столик, ослінчики, зброя, похідна скриня... На столику блимав лойовий каганець, лежали книги, карти, стояли пляшка й келихи. Інший каганчик моргав нам зі скрині.

Капітан потиснув мені руку, вдруге всміхнувся й сказав:

— Корвіне, ти все-таки живий...

— Живий і навіть дихаю, — сказав я, теж всміхаючись. — Скільки літ, скільки зим!

— Що правда, то правда. А хто твій друг?

— Його звати Ґанелон.

— Ґанелон... — повторив Бенедикт. Він кивнув йому, та руки не подав.

Тоді Бенедикт одійшов від нас до столу і наповнив вином три келихи. Один подав мені, другий — Ґанелону, а третій підняв сам.

— Твоє здоров'я, брате! — проголосив Бенедикт.

— І твоє.

Ми випили.

— Присідайте, — він махнув у бік найближчого ослона, сам усівся за стіл. — Ну що ж, ласкаво просимо до Авалону.

— Дякую вам... Хранителю.

Бенедикт зморщився.

— Не сказати б, що це прізвисько незаслужене... — протягнув не вельми охоче, продовжуючи роздивлятися моє лице. — Цікаво, чи міг сказати про себе те саме попередній хранитель?

— Це було в дещо іншому місці, — сказав я. — Гадаю, міг.

Бенедикт понизав плечима.

— Звісно, — мовив він. — Ну, та досить про це! Де ти був? Чим займавсь? Як опинився тут? Розкажи про себе. Он скільки часу минуло...

Я кивнув на знак згоди. Як не прикро, але родинний етикет та співвідношення сил вимагали, щоб я відповів на його запитання й тільки потім розпитував сам. Він був старший за мене, а я, нехай і випадково, вдерся до його володінь. Ні-ні, я жодним чином не соромився засвідчити йому свою шанобу. З усього сонму моїх родичів Бенедикт був одним із тих небагатьох, кого я поважав та відчував до них щось схоже на любов. А ще мені страх як кортіло заатакувати його запитаннями. Надто довго ми не бачилися, щодо цього він мав цілковиту слушність.

Наскільки відвертим я міг бути з ним? Адже не мав і найменшої гадки про те, з ким Бенедикт дружив, а з ким був на ножах. Я не бажав відкрити причини його добровільного вигнання з Амбера, згадавши неправильні реалії. Мав би почати з чогось доволі нейтрального, а під час розповіді, слово за слово, витягувати щось із нього. Навіть одне не до ладу мовлене слово могло видати, що я знаю причини його добровільного вигнання, а цього мені не хотілось. Отже, треба почати з чогось нейтрального і вже у ході розмови з'ясовувати, що й до чого.

— Та починай уже, — озвався Бенедикт. — І чесно кажучи, мені однаково, які новини будуть першими.

— Почати можна всяко, — проказав я. — Важко, навіть не знаю... Найкраще, мабуть, повернутися до самісінького початку і повести всю розповідь звідтіля.

Я знову пригубив вина з келиха.

— Так, — вирішив я. — Так буде найпростіше, хоча більшість подій спливли у мене в пам'яті порівняно недавно.

По хвилі я почав оповідь:

— Коли минуло кілька років після того, як ми розбили Місячних наїзників з Ґенеша і ти покинув Амбер, ми з Еріком не на жарт посварилися. Звісно, це була сварка за те, хто має стати спадкоємцем. Батько знову почав вовтузню навколо свого зречення, але наступника не назвав. І тут одразу спалахнули давні суперечки на тему, хто має більше прав на трон Амбера, як же без цього! Ніхто не заперечуватиме того факту, що ти й Ерік — мої старші брати, але ж і Фієлла, наша з Еріком мати, побралася з батьком, коли він покинув Клімнею... Вони...

— Досить! — гаркнув Бенедикт і так влупив по столу, що він аж затріщав.

Каганець затрусився, розплескав олію, однак якимось дивом устояв. Тієї ж миті полотнище при вході відіпнулось, у проході постав стривожений вартовий. Бенедикт мовчки зиркнув на нього, і той щез.

— Не хочу встрявати у суперечку про те, наскільки законним є наше походження, — сказав тихенько брат. — Оте сумнівне задоволення — одна з причин, які ще на початку примусили мене відмовитися від них. Прошу тебе, говори без цих ліричних відступів.

— Гм... добре, — погодивсь я, легенько прокашлюючись. — Як я уже сказав, ми кілька разів добряче через це посперечались. А одного чудового вечора нам здалося, що лише слів недостатньо. І ми побилися.

— Дуель?

— Навіщо зайві церемонії? Я назвав би це так: у нас одночасно виникло бажання умертвити один одного. Принаймні бій тривав дуже довго, й Ерік мене переміг, навіть хотів стерти на порох. Трохи забігаючи наперед, додам, що все це зміг пригадати років п'ять тому, — Бенедикт з розумінням кивнув, і я продовжив. — Про те, що сталось одразу після того, як я знепритомнів, можна тільки здогадуватися, та Ерік ледь не вбив мене, й то власноруч. Коли я отямився, то був у Тіні з назвою Земля, в місті, яке зветься Лондон. Там тоді лютувала чума, і я теж підчепив цю хворобу. А коли очуняв, то все, що відбувалося до Лондона, з моєї голови як вітром видуло. Кілька століть провів у тій Тіні, усе намагаючись відповісти на запитання, хто я такий. Об'їздив цю Тінь уздовж і впоперек, час від часу вв'язувавсь у якісь кампанії. Я навчався в їхніх університетах, спілкувався з найавторитетнішими умами, консультувався зі світилами медицини... Та що б не робив, моє минуле залишалося для мене таємницею. Достеменно знав, що відрізняюся від більшості людей, і щосили намагався приховати це. Страх як злостився, бо міг мати все, що хотів, окрім одного, того, чого бажав над усе: знати, хто я такий і ким був колись.

Знову прокашлявшись, продовжив:

— Збігали роки, але цей гнів і це бажання не минали. А потім я потрапив в аварію, травмував голову, і згадана біда запустила ланцюжок тих змін, які й пробудили мої найперші спогади. Було це п'ять років тому, та іронія долі в тому, що маю серйозні підстави вважати: в аварії винний Ерік. І судячи з усього, весь цей час на Землі жила Флора й наглядала за мною.

Я потягнув далі ланцюжок своїх припущень:

— Ерік, найімовірніше, не ризикнув укоротити мені віку власноруч. Він бажав моєї смерті, але не хотів, щоби слід від неї вів до принца Амбера. Тож просто закинув мене в таку Тінь, де я не мав шансів вижити, а сам повернувся додому і розказав усім, що ми посварилися. Мовляв, я розізлився на весь білий світ і поскакав казна-куди, однак пригрозив йому, що повернуся. Того дня ми якраз полювали в Арденському лісі, лише Ерік та я, і більше ні душі.

— Дуже дивно, — урвав мене Бенедикт, — що двоє заклятих суперників за подібних обставин вирішують поїхати на полювання...

Я сьорбнув із келиха вина й посміхнувся.

— Можливо, я надто спрощую. Могло бути й так, що ми двоє радо схопилися за цю нагоду пополювати вдвох. Ерік, я — і більше ні душі.

— Розумію, — кивнув Бенедикт. — Отже, все могло повернутися зовсім інакше?

— Ну, так одразу й не скажеш... Навряд чи я зайшов би настільки далеко. Але, звісно, кажу так тепер. Людям, знаєш, властиво змінюватися... А тоді?.. Напевне, я зробив би з ним те ж саме. Не ручаюсь, але й не заперечу.

Бенедикт кивнув знову, а я ледь не скипів. Утім, мій гнів майже відразу переріс у здивування.

— На щастя, не збираюся нічим виправдовувати свої вчинки, — вів я далі. — Повернімося до моїх припущень. Відтоді Ерік стежив за мною. З одного боку, був дуже розчарований тим, що я вижив, а з іншого, його цілком влаштовувало те, що нічого не можу зробити. Він прилаштував Флору наглядати за мною, і між нами тривалий час панував мир. А потім (це знову ж таки моє припущення) наш татусь зрікся трону й щез, залишивши невирішеним питання спадкоємця...

— Чорт забирай, — перервав Бенедикт, — та не було ніякого зречення! Він просто взяв і мов крізь землю провалився. Вранці його спальня виявилася порожньою, навіть ліжко не було розстелене. Записок, котрі могли б щось пояснити, там теж не знайшли. Всі бачили, як він ішов до себе, але ніхто не зафіксував, щоби він виходив. Але навіть на це довгенько дивилися без найменших підозр. Спочатку всі подумали, що він знову подався у Тіні, може, шукати нову наречену. Минуло ще багато часу, поки ми щось запідозрили. Або це такий новий спосіб зрікатися трону.

— Таких деталей я не знав, — довелося визнати мені. — Мабуть, твої постачальники інформації були ближчі до центру подій, ніж мої.

Бенедикт лише кивнув, збудивши у моїй голові тривожні роздуми про те, з ким він підтримував зв'язки в Амбері. Наскільки я міг судити, у ті дні він був більшим прихильником Еріка.

— А ти сам коли навідувався туди востаннє? — запитав я навмання.

— Років двадцять із гаком тому, — відповів Бенедикт. — Але я постійно з кимось контактую.

Отакої! І всі мої братики та сестрички про це ні пари з уст! Ясна річ, Бенедикт не міг не розуміти того, що я витлумачу його слова як застереження — чи, може, навіть як загрозу. Мій розум гарячково працював. Без сумніву, Бенедикт мав колоду наших карт. Я подумки розклав їх віялом і почав поквапливо перебирати зображених на них людей. Рендом стверджував, що нічого не знає про те, де перебуває Бенедикт. Давно не було чути Бранда, й ніхто не знав, де він. Я давно підозрював, що він живий, але ув'язнений десь у малоприємному місці та не має змоги тримати в курсі амберських подій. Флора теж відпадала: донедавна вона перебувала на Землі. Левелла нині у Ребмі, Дейдра також там, та й коли ми востаннє бачилися в Амбері, її не дуже шанували там. Фіона? Джуліан говорив, що вона десь на півдні, але де саме, він не знав. І все ж невідомо, як Фіона там опинилася?

Отже, залишаються Джуліан, Джерард і Каїн. Та Ерік власною персоною. Еріка можна викреслити. Він не змальовував би деталі батькового «зречення» в такому стилі, як повідав про них Бенедикт. Джуліан був за Еріка, однак не забував і про свої високі інтереси. Він міг би поділитися тим, що знав, якби в майбутньому це обіцяло йому виграш. Те саме з Каїном. Стосовно Джерарда, то він завжди вражав мене тим, що більше дбав про добробут Амбера, ніж сушив собі голову, хто успадкує трон. З іншого ж боку, Джерард не був великим прихильником Еріка і виступив би радше на підтримку Блейза чи мене, ніж його. І, як на моє переконання, легко міг би вирішити, що поінформованість Бенедикта про події в Амбері — це страхування від нещасних випадків для всього королівства. Отже, це майже напевне був Джерард. Джуліан мене ненавидів, із Каїном ми не були ні великими друзями, ні запеклими ворогами. А щодо Джерарда, то з ним мене пов'язували приємні спогади з часів мого дитинства. Я мав чимскоріше з'ясувати, з ким Бенедикт підтримує стосунки. Сам він цього не скаже, принаймні поки не знає моїх нинішніх намірів. Його зв'язок з Амбером будь-якої хвилини міг бути використаний як проти мене, так і мені на користь. Усе залежало від його волі та ще від того, з ким він виходив на зв'язок. Таким чином, цей зв'язок був мечем та щитом Бенедикта, і не дуже приємно, що він так явно дав мені це зрозуміти. Я вирішив списати його надмірну настороженість на свіже поранення, адже точно знав, що за весь час не заподіяв йому жодної неприємності. Отож, і я мав поводитись обережніше, ніж звичайно. Сумно таке розуміти, коли зустрічаєш брата після стількох років розлуки...

— Цікаво, — озвавсь я, обережно повертаючи келих. — Якщо все так, як ти говориш, то виходить, що всі ми пороли гарячку.

— Не всі, — поправив мене Бенедикт.

Я відчув, як моє обличчя заливає рум'янець.

— Так, перепрошую, — сказав я Бенедиктові.

Він недбало кивнув.

— Будь ласка, продовжуй.

— Що ж, розвиваємо припущення далі, — знову потягнув нитку оповіді я. — Якоїсь миті Ерік вирішив, що трон застоявся порожнім і що пора сказати своє слово. А ще він, мабуть, надумав, що амнезія амнезією, але цього не досить, тож краще остаточно поховати мої претензії на королівство. І цього разу Ерік улаштував мені аварію, в Тіні з назвою Земля. Ця аварія мала стати фатальною, проте не судилося.

— Звідки знаєш? Знову здогади?

— Опісля Флора підтвердила це мені, так само, як і те, що вона теж була задіяна у цій афері.

— Дуже цікаво. А далі?

— Сильний забій голови зробив зі мною те, чого раніше не міг домогтися навіть Зіґмунд Фройд, — вів я далі. — У пам'яті спливали відголоски спогадів, вони ставали чіткішими та зрозумілішими, а надто тоді, коли я зустрівсь із Флорою і пройшов через кілька випробувань, котрі ще більше оживили мою пам'ять. Я зміг переконати сестру, що пам'ять повернулася повністю, і вона, вже не приховуючи нічого, розказала мені й про людей, і про події. А потім, як чорт з табакерки, вигулькнув Рендом. Він утікав, бо на нього напали...

— Напали? Хто? І чому?

— Потвори з якоїсь Тіні. А що вони не поділили, й досі не знаю.

— Цікаво, — проказав Бенедикт, і я, хоч-не-хоч, з ним погодився. Ще у темниці в Амбері я часто згадував про це і намагався з'ясувати, чому ж це на сцені, на передньому плані так несподівано вигулькнув Рендом, та не один, а переслідуваний лихими тварюками. Відколи я його зустрів і аж поки ми розійшлися в різні боки, нам постійно загрожували якісь небезпеки. Я був надто заклопотаний своїми негараздами, а він не дуже поспішав розповісти про справжні причини своєї появи. Виникала ця думка й тоді, коли Рендом щойно з'явився, тільки для мене то було не так важливо, тож я швидко перестав про це думати. Пізніші події взагалі примусили мене про це забути, допоки я не опинивсь у темниці, і ось тепер знову згадав про Рендома. Цікаво? Надзвичайно. Чи насторожує? Безперечно.

— Мені вдалося зробити з Рендома помічника, — вів далі я. — Він був переконаний, що я торую шлях до влади, хоч єдине, що мене тоді цікавило, — це відновлення власної пам'яті. Рендом погодився допомогти мені з поверненням в Амбер, і йому це вдалося. Майже вдалося, — уточнив я. — Ми потрапили до Ребми. На той час Рендом уже знав, що трапилося зі мною насправді, й запропонував, аби я пройшов Лабіринт і таким способом відновив свої спогади. Гріх було не скористатися слушною нагодою, тож я це зробив. Ніщо мені не заважало здійснити задумане, а потім я скористався властивостями Лабіринту й перенісся в Амбер.

Бенедикт усміхнувся.

— Боюся, Рендом був не в захваті від цього, — зауважив він.

— Радіти точно не мав од чого, — кивнув я. — Рендом смиренно прийняв вирок Мойри та одружився з Віаллою — сліпою дівчиною із середовища її придворних. За вироком, він мав прожити з нею щонайменше рік. Я про це дізнавсь уже потім. Дейдра теж залишилася в Ребмі. Ми зустріли її дорогою туди, вона саме втікала з Амбера. Отак утрьох ми й заявилися до Ребми. І вона залишилася там, як і Рендом.

Я осушив келих, і Бенедикт знаком показав мені налити ще. Пляшка була майже порожня, тож він видобув зі скрині нову, і ми знову наповнили келихи. Я зробив чималенький ковток. Це вино було кращим за попереднє. Мабуть, із припасів, які Бенедикт тримав для себе.

— У палаці, — повів я далі розповідь, — мені вдалося проникнути до бібліотеки і роздобути у ній колоду карт. Це, власне, й було головною метою моїх відвідин. Більше я нічого не встиг зробити, бо мене застукав Ерік, і ми почали битися на мечах. Там саме, у бібліотеці. Я поранив його, міг би навіть порішити, але втрутилась охорона, і мені довелося втікати. За допомогою карти я викликав Блейза, й він перетягнув мене до себе в Тінь. Ну, а решту ти, мабуть, уже чув від інших. Як ми з Блейзом спільно виступили на Амбер, як зазнали невдачі. Він падав зі схилу Колвіру. Я кинув йому свою колоду карт, Блейз упіймав її. Наскільки зрозумів, серед мертвих його ніхто не бачив. Щоправда, там і висота нівроку, хоча тієї миті на морі був приплив. Тож навіть не знаю, загинув він тоді чи вцілів.

— Мені теж невідомо, — сказав Бенедикт.

— От, потім мене ув'язнили в темниці, а Ерік став королем. Мені випала честь бути його помічником на коронації, хоч я трохи й брикнув. Спершу я надягнув корону на себе, і тільки потім той бастард — у родовому значенні цього слова — зірвав її з мене й натягнув на свою балабушку. А тоді він звелів осліпити мене і знову запроторити до темниці.

Бенедикт посунувся вперед, вдивляючись мені в обличчя.

— Так, — погодився він, — про це я вже чув. Як вони таке зробили?

— Розпеченим залізом, — сказав я, мимохіть поморщившись і ледь утримуючись від того, щоб затулити очі руками. — На щастя, я знепритомнів, так і не дочекавшись кінця тортури.

— Залізо доторкалося очей?

— Так, — сказав я. — Гадаю, так.

— І скільки часу тобі знадобилося на відновлення зору?

— Років через чотири я вже знову зміг бачити. А щодо остаточного відновлення, то воно тільки-но завершилось. От і виходить, що всього — років зо п'ять.

Бенедикт відкинувся назад, зітхнув і ледь-ледь усміхнувся.

— Добре, — мовив він. — Ти мене обнадіяв. Декому з наших уже доводилося втрачати певні частини тіла, потім у них вони, звичайно, відростали, але так, щоб утратити руку чи ногу... Скажімо, зі мною це вперше.

— О, так, — сказав я. — Якщо зібрати все докупи, список буде нівроку. Свого часу я, можна сказати, з року в рік вів такий облік... Колекція різних обрубків, багато з них уже давно забуті, та наскільки можу судити з чужого (й не тільки) досвіду, це здебільшого пальці на руках і ногах, та ще кінчики вух. Тож я сказав би, шанси на те, що рука відросте, в тебе достатньо високі. Не відразу, звичайно, але відросте. — І додав: — Чудово, що лівою ти фехтуєш не гірше, ніж правою.

Усмішка на обличчі Бенедикта то з'являлася, то щезала. Він знову взяв келих. Ні, мій брат явно не був налаштований пояснювати мені, що з ним сталося.

Я вкотре потягнув зі свого келиха. Розповідати Бенедикту про Дворкіна не бажав. Мені хотілось, аби цей чаклун якнайдовше залишався козирем у мене в рукаві. Ніхто з нас не знав усіх його можливостей, до того ж, він був явно божевільним. Однак ним можна верховодити. Навіть татусь якоїсь миті почав боятися Дворкіна, от і запроторив його подалі від гріха. Про що ж казав чаклун мені тоді у камері? Батько ув'язнив Дворкіна після його заяви, що він знає, як можна знищити Амбер. Якщо це не фантазії шаленця і саме через те він був позбавлений волі, то наш батько діяв набагато шляхетніше, ніж повівся б на його місці я.

Старий дивак був надто небезпечний, щоб залишати його живим. Хоча, з іншого боку, батько намагався вилікувати чаклуна від безумства. Дворкін казав щось про цілителів, яких він розлякував або знищував силою чарів. У моїх спогадах він досі залишався мудрим, добрим стариганом, безмежно відданим батькові та всій нашій родині. І поки зберігалася бодай якась надія, я не міг уявити, як можна ні з того ні з сього вбити Дворкіна. Він був ув'язнений у такому місці, втекти з якого неможливо. Але чаклун, коли йому там стало нудно, просто взяв та вийшов зі своїх апартаментів. Ніхто не може пересуватися через Тіні в Амбері, з тієї причини, що там їх нема, тож те, що зробив Дворкін, виходило за рамки принципів, покладених в основу карт, і не вкладалось у мене в голові.

Дворкін покинув те місце, де був, і перш ніж повернувся назад, я вмовив його, аби він і для мене зробив схожий вихід із камери. Так я перенісся у маяк на Кабрі, де трохи оклигав, а потім рушив далі, й дорога привела мене у Лоррейн. Найрадше, ніхто з наших і досі не знав, що саме Дворкін допоміг мені втекти. Як розумію, наша сім'я завжди відзначалась особливими здібностями, та саме Дворкін розібрав їх по кісточках та втілив у формі Лабіринту і родинних карт. Колись він частенько намагався завести з нами мову щодо цих матерій, але більшості з нас вони видавалися надто абстрактними і нудними. Ми, хай нам грець, надзвичайно практична сім'я! Бранд, схоже, був єдиний, хто виказував хоч якийсь інтерес до балачок Дворкіна. Та ще Фіона. Ледь не забув про неї. Вона теж інколи слухала Дворкіна. І ще наш любий татусь. Він знав стільки всього, що нам і не снилося, але з нами не обговорював жодних високих матерій. Він узагалі не розбещував нас своєю увагою, у нього завжди було більш ніж досить справ, про які ми й гадки не мали.

Можливо, в тому, що стосувалося основ буття, він знав не менше за Дворкіна. Просто вони по-різному використовували знання, і в цьому — головна відмінність між ними. Дворкін — передусім митець, художник. А ким є наш батько, я й дотепер не дуже розумію. Він ніколи не втаємничував нас у свої справи, але гріх скаржитися на те, що був черствий чи поганий. Коли батько спілкувався з нами, то не скупився на подарунки для нас, на розваги. Але наше виховання він завжди передоручав придворним. Мені навіть здається, просто терпів нас, так, як можна терпіти неминучі плоди своїх пристрастей. Якщо чесно, то мене дуже дивує, що наша сім'я не налічує й двох десятків братів та сестер. Нас тринадцять, додайте сюди двох братів і сестру, котрих, як я знав, не було вже й на світі, — оце й усі плоди захоплень батька за півтора тисячоліття. І нібито було ще кілька осіб, вони жили задовго до нас і вже давно покинули цей світ. Та навіть із ними то не вельми вражаючий показник для велелюбного владики.

По правді сказати, ми теж не вирізнялися великою плодючістю. Щойно котрийсь із нас ставав самостійним і здатним рухатися через Тіні, як батько виряджав його на царювання до якоїсь Тіні, щоб він там жив-поживав і добра наживав. Отак я опинився в Авалоні, від якого тепер залишився тільки спогад. Наскільки мені відомо, про походження батька знав лише він. І я не зустрічав людей, які б пам'ятали ті часи, коли на світі не було Оберона. Дивно? Не знати, звідки родом твій батько, коли у тебе в розпорядженні століття, аби вдовольнити власну допитливість. Дивно. Проте наш батько був потайливим, проникливим і сильним, хитрим. Ми також, хто більше, хто менше, успадкували від нього ці риси.

Я відчував, що він бажає нам безжурного життя й процвітання, та щоб при цьому ми не були загрозою його владарюванню. Однак, коли раптом заходила мова про нього самого чи про давно минулі дні, то, як на мене, зароджувалось у ньому якесь внутрішнє напруження. Він неначе боявся, що ми дізнаємося більше, ніж нам треба знати. Підозрюю, що сама думка про Амбер, яким править не він, а хтось інший, була б нестерпною для батька. Подеколи він жартома бурчав про своє зречення від трону, але мені завжди здавалося, що робить це умисно, аби побачити, як ми відреагуємо. Батько чудово розумів, що у разі його зникнення чекає Амбер, однак не вірив у те, що це колись станеться. І жоден з нас не знав усіх його обов'язків та прав, його таємних зобов'язань.

Чим далі, тим більше я утверджувався в думці, що жоден з нас не достойний посісти батьків трон. Не вельми приємне відкриття, та що поробиш... У мене не раз виникало бажання списати на батька цю нашу нерівність, але, як на лихо, я надто довго знався з Фройдом, щоб не вгледіти в цьому егоїстичних мотивів. А крім того, у мене починали виникати сумніви у законності наших претензій. Якщо зречення не було і наш батько живий, то нам світило б щонайбільше регентство. Я не мав великого бажання сидіти на троні, чекати повернення батька і при цьому не знати, чим воно закінчиться. Зізнаюся чесно: боявся його, і то небезпричинно. Тільки дурний не убоїться вищих сил, яких не розуміє. Проте, хай би як називався цей титул, король або регент, я мав на нього більше прав, аніж Ерік. Відтак, я просто зобов'язаний боротися за нього. І якщо з батькового темного минулого мала постати якась сила та прийти мені на допомогу, й силою цією був би Дворкін, то краще, щоб ніхто не знав про нього ні сном ні духом, принаймні доти, доки я не здійсню свої наміри.

«І навіть тоді, — запитував я себе, — коли ця сила може зруйнувати Амбер, знищити всі його відображення, а заразом увесь світ, що я знав?» І сам собі відповідав: «Навіть тоді, коли це так. Хіба можна довіряти кому-небудь таку силу?» Що й казати, ми дуже практична сім'я.

Я випив ще вина, дістав люльку, прочистив її і набив тютюном.

— Оце, власне, й усе на сьогодні, — мовив до Бенедикта, оглядаючи плоди своїх старань, і потягнувся до каганчика, щоб прикурити. — Коли до мене повернувся зір і вдалося втекти з темниці, я покинув Амбер. Якийсь час мешкав у Тіні з назвою Лоррейн, там зустрів Ґанелона, і тепер ми тут.

— З якою метою?

Прикуривши, я всівсь і знову поглянув на Бенедикта.

— Бо тут неподалік був Авалон — той Авалон, який я знав колись.

Я навмисно не обмовився про те, що знав Ґанелона й раніше, і сподівався, що він зрозуміє мене так, як треба. Ця Тінь лежала порівняно близько від нашого Авалону, тож і місцевість, і більшість тутешніх звичаїв не мали б видаватися Ґанелону чужими. Не знаю, чи дасть це мені якісь вигоди у майбутньому, але наразі буде краще, якщо Бенедикт нічого про таке не знатиме.

Як і сподівався, він пропустив це мимо вух. Його увага була прикута до того, що здавалося йому цікавішим.

— Твоя втеча... — зацікавився він. — Як тобі це вдалося?

— Авжеж, без допомоги тут не обійшлося, — зізнавсь я. — З камери мене витягли. А потім... Словом, там є кілька ходів, про які навіть Ерік не знає.

— Розумію... — кивнув Бенедикт. Запитувати він нічого не запитував, але ж напевне сподівався, що я продовжу розповідь і назву своїх рятівників.

Пахнувши димом, я задоволено відкинувся назад, усміхаючись.

— Добре, коли є друзі, — сказав він, неначе погоджуючись із моєю думкою, якою я втішався, але не озвучив її. Врешті обізвався:

— Гадаю, що будь-хто з наших знайде в Амбері кілька вірних людей...

— Хочеться у це вірити, — відказав Бенедикт. І додав: — Я чув, що двері в твоїй камері були добряче подовбані, а ще ти спалив там лежак та розмалював стіни.

— Було діло, — погодився я з ним. — Довге ув'язнення так чи інакше впливає на розум людини. На мене воно точно подіяло. Пережив навіть періоди, і то чималі, коли мені здавалося, що я взагалі втратив розум.

— Не заздрю тобі, брате, після всього, що ти пережив, — похитав головою Бенедикт. — Аж ніяк не заздрю. Що збираєшся робити?

— Ще не визначився.

— А що скажеш на пропозицію залишитися тут?

— Навіть не знаю. Яка у вас обстановка?

— Я тут тепер за старшого, — пояснив Бенедикт. Було помітно, що він не вихваляється, а констатує факт. — Вважаю, що ми тільки-но знищили головну загрозу нашому королівству. І якщо не помиляюся, то нас чекає поки що порівняно спокійне життя. Ціна була, щоправда, високою, — він зиркнув на обрубок правиці, — але якщо невдовзі обстановка внормується, то значить, ми недаремно заплатили сповна.

І Бенедикт почав описувати справи в королівстві. Зображена картина загалом співпадала з тією, яку змалював нам у лісі молодий дезертир. Брат розповів мені про битву та перемогу в ній. Очільниця пекельних дів була вбита, її вершниці чкурнули хто куди. Більшість їх також перебили, а виходи з печер завалили камінням. Бенедикт вирішив залишити на полі бою невеликий загін, щоб зачистив територію, а його розвідники прочісували околиці, виловлюючи тих, хто не загинув у боротьбі.

Він жодним словом не обмовився, що зустрічався з Лінтрою — так звали очільницю пекельних дів.

— А хто вбив Лінтру? — запитав я.

— Це вдалося зробити мені, — відповів Бенедикт, несподівано смикнувши куксою і болісно кривлячись, — хоч визнаю, що з першим ударом на мить забарився.

Я відвернувся, те саме зробив Ґанелон. Коли знову повернувся до Бенедикта, обличчя його стало нормальним, а рука опустилася.

— Корвіне, ми шукали тебе, ти це знаєш? — запитав він. — І Бранд тебе розшукував, прочесав купу Тіней, і Джерард. Ти вгадав: Ерік розповів усе так, як тобі й думалося. Та ми не дуже вірили його словам, і пошуки тривали. Раз у раз викликали тебе через карту, але ти мовчав. Напевне, травма голови якось блокує виклик. Цікаво... Ти не відповідав на наші сигнали, і ми вже схилялися до висновку, що тебе нема серед живих. Потім до пошуків долучилися Джуліан, Каїн та Рендом.

— Он як? Що, справді?! Ти мене ошелешив!

Бенедикт усміхнувсь. Я теж усміхнувсь і сказав:

— О!

Той факт, що на мої пошуки дружно кинулися всі, означав, що їх турбувало не так моє благополуччя, як можливість отримати доказ братовбивчого наміру Еріка. З таким серйозним компроматом на руках було легше скинути Еріка з трону чи принаймні зробити його трохи поступливішим.

— Шукаючи тебе неподалік від Авалону, — провадив далі Бенедикт, — я натрапив на це королівство, воно мене й причарувало. Тоді на ці землі було шкода дивитися, кілька людських поколінь знадобилося б на те, щоб повернути їм колишній блиск. Я починав це робити на знак пам'яті про тебе, а з часом полюбив і тутешній народ, і загалом королівство. Люди вважають мене своїм Хранителем, тож довелося ним стати.

Мене його розповідь і зворушила, і розтривожила. Чи не хотів Бенедикт натякнути мені, що свого часу я геть занапастив цей край і він затримався тут, щоб облаштувати його належним чином? Так би мовити, прибратися після меншого брата. Чи, може, мав на увазі інше? Зокрема, те, що я любив це місце (або якесь інше, дуже схоже на це), і він старанно впорядкував його, прагнучи зробити таким, яким хотів би бачити його я? Ні, мабуть, стаю сентиментальним.

— Приємно чути, що мене шукали, — по хвилі сказав я, — і надзвичайно добра новина, що ти — Хранитель цього краю. Я був би не проти його побачити, бо він нагадує мені той Авалон, у якому я жив. Ти не будеш проти, якщо я ознайомлюся з ним ближче?

— І це все, чого тобі хочеться? Просто погостювати тут?

— Поки це єдине, що спало на думку.

— То знай: твою тінь, яка колись тут правила, ніхто не згадує добрими словами. Тутешніх немовлят не нарікають ім'ям Корвіна, і я йому тут не брат.

— Зрозуміло, — сказав я. — Моє ім'я — Корі. Старими друзями ми можемо бути?

Бенедикт кивнув.

— Моїм старим друзям тут раді завжди, — сказав він.

Усміхнувшись, я кивнув. Мене ображало, що він допускає, ніби я можу мати серйозні плани на тінь іншої тіні. І це я, той, який відчув на чолі — нехай і на коротку мить! — холодне полум'я корони Амбера!

Цікаво, міркував далі, а що сказав би Бенедикт, якби дізнався, що я, коли вже говорити по суті, маю прямий стосунок до появи пекельних наїзниць? І якщо розвивати таку логіку далі, то й у тому, що Бенедикт утратив руку, є моя провина. Втім, я вирішив просунутися в минуле ще на крок і перекласти цю провину на Еріка. Зрештою, то його вчинок спричинив моє прокляття!

І все одно, я дуже сподівався, що Бенедикт про це ніколи не дізнається.

Страх як кортіло з'ясувати, яку позицію займає він стосовно Еріка. Коли зроблю хід, на чий бік пристане — на його, на мій чи залишиться осторонь? До того ж, я був більше ніж певен, що він ламає голову над тим, угамувалися мої амбіції чи продовжують тліти, і якщо вони тліють, то що робитиму далі. Отже...

Хто з нас першим порушить цю тему?

Зробивши кілька добрячих затяжок, я допив вино з келиха, налив ще, тоді знову затягнувся. Прислухався до звуків у таборі, свисту вітру, вурчання в шлунку...

Бенедикт ковтнув вина. А потім запитав:

— Які в тебе плани?

Неначе просто так, як про щось малозначуще.

Я міг би сказати, що не маю нічого конкретного, що просто радію свободі, щасливий, бо живий і можу бачити... Ще міг би мовити, що ситий по горло, принаймні тепер, і взагалі жодних планів не маю...

...І Бенедикт чудово зрозумів би, що я нахабно брешу. Він знав мене як облупленого.

І тоді я сказав:

— Чи тобі не знати моїх планів...

— Якщо звернешся до мене по підтримку, то відповім тобі відмовою, — застеріг Бенедикт. — Амбер і так переживає нелегкі часи, а тут ще ти зі своїми амбіціями...

— Ерік — узурпатор.

— Я бачу в ньому регента, от і все. У такий час кожен з нас, хто висловить претензії на трон, наразиться на звинувачення у захопленні влади.

— Тобто, ти віриш, що батько живий?

— Так. Живий, але в скруті. Він робив кілька спроб зв'язатися зі мною через карти.

Мені вдалося зберегти вираз байдужості. Отже, так було не тільки зі мною.

Якби я почав розповідати про нашу останню розмову, це виглядало б як лицемірство, безпринципність та безсоромна брехня. Адже тоді, п'ять років тому, під час того напівзабутого контакту, батько сказав мені посісти трон. Хоча він мав на увазі, найімовірніше, регентство...

— Ти не підтримав Еріка, коли він зайняв трон, — сказав я. — Чи підтримаєш його тепер, коли він на троні, якщо раптом хтось виступить проти нього?

— Я вже казав, — відповів Бенедикт. — Для мене Ерік — просто регент. Не скажу, що я в захваті від нього, але не хочеться, щоб у Амбері знову спалахнула якась міжусобиця.

— І ти його підтримаєш?

— Усе, що я хотів сказати, вже мовлено. Ти завжди будеш бажаним гостем в Авалоні, тільки не думай, що я дам тобі скористатися ним як плацдармом для наступу на Амбер. Не знаю, що думаєш про це ти, зате тобі відомо, як вважаю я.

— Так, ти все прояснив, — кивнув я Бенедикту.

— Тепер, коли ти вже знаєш, і далі бажаєш погостювати в Авалоні?

— Уже вагаюся, — зізнавсь я. — А це твоє бажання — не допустити війни в Авалоні, — воно однакове для всіх?

— Тобто?

— Хочу сказати, що коли комусь запрагнеться, не питаючи мого дозволу, повернути мене до Амбера, — битимуся до останнього, аби лише не повторилася стара історія.

Жорсткі зморшки на обличчі Бенедикта розгладилися, погляд ледь потупився.

— Тільки не подумай, що видам тебе, Корвіне. Невже вважаєш, що я такий жорстокий і хочу, щоб тебе ув'язнили в тюрмі, осліпили, а може, й накоїли щось гірше? Тут ти завжди будеш бажаним гостем, а свої страхи й амбіції залишай на кордоні.

— У такому разі я хочу тут погостювати, — сказав я. — Війська в мене нема, та й не по рекрутів приїхав сюди.

— То знай: у нас тобі завжди будуть раді.

— Дякую, Бенедикте! Не сподівався зустрітися з тобою тут, тож дуже радий, що це сталося.

Він ледь помітно порожевів і кивнув.

— Мені також приємно, — мовив Бенедикт. — Скажи чесно: я перший з наших, кого ти зустрів після втечі?

Я кивнув, підтверджуючи це.

— Так. І згоряю від цікавості, як вони... Є якісь важливі новини?

— Ніхто не вмер, усі живі, — повідомив Бенедикт.

Ми обидва засміялись, і я зрозумів, що доведеться вислухати всі сімейні плітки стосовно мене. А зрештою, воно було того варте.

— Я ще збираюся побути тут, у полі, — сказав Бенедикт. — Дозори пильнуватимуть доти, доки не стане остаточно зрозуміло, що жодна нападниця не вціліла. Мабуть, пробудемо тут з тиждень, поки закінчимо.

— Он як? То що, перемога не була остаточною?

— Гадаю, що була, просто люблю доводити почате до кінця. Потратимо трохи часу, зате впевнимося, що все чисто...

— Розумно, — погодивсь я.

— ...Тому, якщо не прагнеш залишатися в таборі, чому б тобі не поїхати у місто, бути ближче до центру подій? Я маю в Авалоні кілька жител. Спеціально для тебе тримаю невелику садибу. Як на мене, там непогано. Це недалеко від міста.

— Уже неймовірно сильно хочу його побачити...

— Вранці дам тобі карту і листа до мого економа.

— Дякую, Бенедикте!

— Приїду до тебе відразу, як закінчимо тут, — сказав він, — а поки це не сталося, посилатиму щодня гінців. Вони триматимуть тебе в курсі наших справ.

— Чудово, братику!

— Тоді знайди собі затишний закут, — порадив Бенедикт. — Думаю, що сигнал на сніданок ти не проспиш.

— Таке просипаю рідко, — сказав я. — Не будеш проти, якщо ми заночуємо там, де залишилася наша поклажа?

— Жодних заперечень! — сказав Бенедикт, і ми покінчили з вином.

Коли залишали намет, я, відкидаючи полотнище при вході, різким порухом руки зісунув його на кілька дюймів убік. Бенедикт побажав нам на добраніч, і, коли я відпускав полотнище назад, він стояв уже спиною до виходу й нічого не бачив. Так і не помітив шпарини завширшки кілька дюймів, яку я залишив у наметовій стінці.

Я постелив собі далеченько від наших клунків, обличчям до намету Бенедикта, а клунки, лаштуючись, підсунув ближче. Ґанелон здивовано поглянув на мене, я лише мовчки кивнув і очима показав на намет. Він поглянув туди, з розумінням кивнув і взявся стелитися правіше.

Прикинувши, який у нього зріст, я сказав:

— Знаєш, я б залюбки помінявся з тобою місцями. Що скажеш?

Аби виглядати природнішим, підморгнув.

— Та мені без різниці, — стенув плечима Ґанелон.

Табірні вогні гаснули один за одним, більшість воїнів уже спали. Лише вартові, які походжали з боку в бік, кілька разів звернули на нас увагу. Над табором стояла цілковита тиша, і жодна хмаринка не затуляла зоряного неба. Я добряче втомивсь, а запахи диму й сирої землі приємно лоскотали ніздрі, навіваючи спогади про інші часи та місця, про тамтешні походи і нічний відпочинок.

Та замість того, щоб склепити очі, я переніс один із клунків, кинув його в головах, сів, обпершись на нього, знову натоптав люльку і закурив.

Поки Бенедикт походжав наметом, я двічі перебазовувався з місця на місце. На кілька секунд брат узагалі зник з поля зору. Ось у наметі зарухалося дальнє світло, і я зрозумів, що він підійшов до скрині. Знову з'явившись, Бенедикт розчистив стіл і вдруге ненадовго зник. Повернувшись, усівся за стіл у такій самій позі, як перед тим. Я трохи посунувся, щоб краще бачити ліву руку Бенедикта.

Він гортав чи то книжку, чи щось завбільшки як книжка. Також, можливо, щось перебирав. Невже карти? Ну звісно ж, вони.

Я дорого заплатив би за те, щоб побачити карту, котру він тримав у руках. Ще чимало віддав би, аби мати напохваті Ґрейсвандір, на той випадок, коли хтось увійде до намету не через вхід, крізь який я дививсь, а якось інакше. У долонях і п'ятах поколювало, як це буває перед втечею чи боєм.

Та Бенедикт і далі залишався сам.

Він просидів нерухомо близько чверті години. Коли ж нарешті ожив, то заховав карти кудись у скриню та відразу загасив каганці.

Сторожа розміреним кроком ходила по табору, й Ґанелон захропів.

Вибивши люльку, я заховав її в кисет на поясі.

Завтра, подумки сказав сам собі. Якщо тільки прокинуся, то все буде гаразд...

5

Пожовуючи стеблинку, я лежав на траві коло річки і, сперши голову на руки, дививсь, як крутиться млинове колесо на протилежному березі. Над плесом, де кипіла піна, мінилася барвами невелика веселка, і час від часу вітер доносив до мене краплі води. Безперервне плюскотіння води та шум колеса глушили решту звуків лісу. Цим млином давно ніхто не користувавсь. Я милувався ним, бо вже кілька століть не бачив нічого подібного. Дивився на колесо і, слухаючи шум води, не просто відпочивав. Було в цьому видовищі й щось гіпнотичне.

Ми гостювали в Бенедикта третій день, і Ґанелон ходив у місто шукати розваг. Учора я теж вирушив разом з ним і з'ясував усе, що мене цікавило. Сьогодні ж мені не до розваг. Приймати рішення та діяти потрібно було швидко. У таборі все пройшло як по маслу. Бенедикт припильнував, щоб нас як слід нагодували, дав нам обіцяні карту та лист. Ми покинули табір, коли сходило сонце, а в полудень були вже у маєтку. Зустріли нас добре, показали, хто де житиме, а після того ми подалися до міста, де й пробули.

Бенедикт ще кілька днів збирався провести в полі. І поки його тут не було, я мав провернути одну справу. А це означало, що на мене чекає пекельна скачка. Про щедру на задоволення неквапну подорож не могло бути й мови. Мусив якнайшвидше пригадати всі потрібні тіні та вирушати у дорогу.

Гостини в цьому відображенні, що так нагадувало Авалон, можна було б назвати цілющими, якби не мої далекосяжні плани та постійні перешкоди на шляху до їхнього здійснення. Вони перетворилися на справжню манію, я повсякчас думав тільки про них. Та розуміти суть проблеми — це одне, й зовсім інше — її розв'язати. Тому всі ці знайомі краєвиди та звуки лише на короткий час відволікли увагу, після чого я знову з головою поринув у свої величні задуми.

Справа мала скластися бездоганно. Я збиравсь однією поїздкою вполювати двох зайців. Головне — зробити все непомітно, щоб не збудити нічиїх підозр. А це означало, що від пізнього вечора аж до самісінького ранку тут не буду. Я домовився з Ґанелоном, щоб у разі чого він прикрив мене.

Голова моя погойдувалася в такт рипінню колеса. Я вигнав із думок увесь непотріб та почав пригадувати, як має виглядати цей пісок, які в нього колір і температура, який там вітер, запах солі у повітрі, хмари в небі...

Потім задрімав. Мені снився сон, але не про місце, котре я шукав.

Увижалося величезне колесо рулетки, й на тому колесі стояли ми — всі-всі-всі. Мої брати та сестри, я, ще якісь люди — і ті, яких я знав колись, і ті, яких знаю тепер. Воно крутилося, й ми хто опускавсь, а хто підіймавсь. Усі, хто був на тому колесі, мали свої сектори. Опиняючись у найвищій точці, ми вимагали зупинити колесо, та воно оберталося далі, й ми починали обурено верещати. Раптом колесо сповільнило хід. Я був саме на підйомі. Переді мною догори ногами висів хтось білявий, він благав та погрожував, проте його крики тонули в мішанині голосів. Обличчя нещасного потемніло, скривилося, на нього було страшно глянути. Після того, як я рубонув по мотузці, що тримала його за щиколотку, він упав і зник з очей.

Я був уже на шляху до вершини, як колесо сповільнилося знову, і раптом побачив Лоррейн. Вона енергійно махала рукою, підкликала до себе і гукала мене на ім'я. Я потягнувся до неї — дама була переді мною наче на долоні. Я хотів її, хотів їй допомогти. Та колесо понесло мене далі, й вона загубилася з виду.

— Корвіне!..

Я не звертав уваги на крики Лоррейн, бо дістався майже до верху. Крик пролунав удруге, та я вже згрупувавсь усім тілом, готуючись стрибнути вгору. Якщо це бісове колесо не зупиниться там, де хочу, то доведеться стримувати його самому, попри ризик зірватись і розбитися на смерть. І я приготувався до стрибка. Колесо клацнуло ще...

— Корвіне!..

Колесо віддалилося, потім поближчало, тоді почало танути у повітрі... Переді мною знову крутилося млинове колесо, а у вухах бринів звук мого імені, то виринаючи, то потопаючи, змішуючись із плюскотом води та розчиняючись у ньому.

Я протер очі, пригладив волосся, і коли робив це, мені на плечі впало кілька кульбабок та хтось неголосно захихотів у мене за спиною.

Мерщій обернувшись, відразу ж побачив її.

Вона стояла кроків за дванадцять від мене, висока струнка темноока шатенка з короткою стрижкою. На ній був фехтувальний жакет, у правій руці вона тримала рапіру, в лівій — захисну маску. Дивилася на мене і сміялася. Зуби її були білі та рівні, хоча й дещо задовгі. Мініатюрний ніс і засмаглі щоки вкривало ластовиння. Від неї віяло тією життєвою силою, що так вабить до себе й вигідно відрізняється від звичайної симпатичності. А надто — з висоти прожитих літ...

Вона відсалютувала рапірою і сказала:

— До бою, Корвіне!

— Чорт забирай, хто ти така? — запитав я, тільки зараз зауваживши на траві неподалік од себе фехтувальний жакет, рапіру і маску.

— Ні запитань, ні пояснень, — сказала вона. — Лише після бою.

Надягнувши маску, чекала.

Я встав, узяв із землі жакет. Краще провести з дівчиною бій, аніж сперечатися з нею і намагатися щось довести. Мене не дуже надихав той факт, що їй відоме моє ім'я, і чим більше я про це думав, тим більше мені починало здаватися, що ми з нею знайомі.

Що ж, битися то битися, подумав я, впихаючись у жакет і застібаючись. Узяв рапіру, надягнув маску.

— Гаразд, — озвався, коротко відсалютував дівчині та ступив крок уперед. — Гаразд.

Вона теж зробила крок мені назустріч, і ми зійшлись. Я дав їй змогу атакувати.

Почала супротивниця дуже швидко: удар — фінт — фінт — випад... Мій випад був удвічі швидший, однак вона з не меншою моторністю відбила його й відступила. Тоді я почав помалу також відступати, щоб витягнути дівчину до себе. Вона засміялась і з новими силами напала на мене. Рухи її були бездоганні, й дівчина це знала. Їй хотілося похизуватися переді мною. Двічі ледве не дістала мене, обидва рази низьким випадом, і мені це дуже не сподобалося. Коли вона пішла у третій випад, я спіймав її на зустрічному русі. Супротивниця впівголоса, беззлобно, лайнулася, визнаючи свій промах, і, не вагаючись ні миті, атакувала мене знову. Зазвичай мені не подобається фехтувати з жінками, байдуже, наскільки вони аси, але від цього поєдинку я отримав справжнє задоволення. Вправність, грація її атак, витримка захоплювали мене. Я милувався нею та із задоволенням відбивав удари. Мені стало цікаво, у кого вона перейняла цей стиль. Спочатку хотів нашвидку виснажити її фізично, закінчити бій, а тоді вже про все розпитати. Але якоїсь миті впіймав себе на думці, що не проти й далі битися з нею.

Втоми вона не видавала. Це наводило мене на певні роздуми. Ми гасали берегом річки, то в один бік, то в другий, безупинно брязкаючи клинками. Я вже навіть утратив лік часу.

А збігло його чимало, перш ніж дівчина тупнула каблуками та опустила у фінальному салюті клинок. Це означало закінчення бою. Тоді, зірвавши маску, всміхнулася знову.

— Дякую! — мовила вона, важко дихаючи.

Я теж відсалютував, рвонув з обличчя схожу на пташину клітку ґратчасту маску, а поки морочився з ремінцями та пряжками, знімаючи фехтувальний жакет, дівчина підійшла до мене і, перш ніж я щось зрозумів, поцілувала в щоку. Їй навіть не довелося ставати навшпиньки. Я зніяковів, однак спромігся витиснути із себе усмішку. Не даючи оговтатися, вона взяла мене за руку і повела до місця нашої зустрічі.

— Я прихопила кошик для пікніків, — повідомила.

— Чудово. А я саме зголоднів. І ще мені неймовірно цікаво...

— Розповім тобі все, що тільки захочеш, — весело пообіцяла вона.

— То, може, скажеш для початку своє ім'я?

— Дара. Мене назвали Дарою, на честь бабусі.

Сказавши це, мельком поглянула на мене, мовби чекаючи, як я відреагую. Не хотілося розчаровувати, тож я кивнув і повторив її ім'я.

— Чому ти назвала мене Корвіном? — поцікавився я.

— Бо це твоє ім'я, — сказала Дара. — Я впізнала тебе.

— Звідки ж ти мене знаєш?

Вона відпустила мою руку.

— А от і кошик! — Дара дістала з-поза стовбура дерева кошик, який стояв там на розлогому корінні, що випиналось із землі.

Я мовчки спостерігав за нею.

— Сподіваюся, мурах тут ще нема, — поглянула вона, тоді зайшла у надрічковий затінок і розстелила на траві скатертину.

Почепивши фехтувальне спорядження на гілки найближчого куща, я зауважив:

— Як це ти примудрилася притягти на собі стільки всього?

— Мій кінь стоїть там, трохи нижче за течією, — Дара махнула головою в той бік.

Почала діставати з кошика пакунки й викладати їх на скатертину.

— Аж там? Чому ж так далеко? — здивувавсь я.

— А тому, що я хотіла підійти до тебе так, щоб ти мене не бачив. Якби почув звук копит, то відразу прокинувся б, погодься?

— Мабуть, так, — кивнув я.

Вона замовкла, вдаючи глибоку задуму, але не витримала й засміялася.

— А от першого разу ти мене не почув. Я ще...

— Першого разу? — позаяк Дара дуже хотіла, здивувати мене, я не зміг відмовити їй у цьому задоволенні.

— Так, тоді я ледве не наїхала на тебе, — пояснила вона. — Ти спав як убитий. Я побачила, хто тут ніжиться, й одразу ж повернулася взяти кошик та фехтувальне спорядження.

— Ага. Тепер зрозумів.

— Підходь ближче, сідай, — припросила дівчина. — Пляшечку відкоркуєш?

Вона поставила пляшку там, де мало бути моє місце, обережно розгорнула пакуночок із парою кришталевих келихів і поставила їх на середину «столу». Я сів.

— Найцінніший кришталь Бенедикта, — зауважив, витягуючи з пляшки корок.

— Так, — кивнула Дара. — Обережніше з келихами, коли наливатимеш вино, щоб не перекинути їх. Цокатися, гадаю, не варто.

— Таки не варто, — погодивсь я і розлив напій. Дара підняла келих.

— За возз'єднання, — проголосила вона.

— Яке возз'єднання?

— Наше.

— А хіба ми вже зустрічалися?

— Не будь занудою, — махнула рукою Дара і приклалася до келиха.

Я понизав плечима.

— Що ж, за возз'єднання.

Потім Дара взялася до їжі, я зробив те саме. Вона так насолоджувалася ореолом таємничості, який створювала навколо себе, що я вирішив їй підіграти — чому б не зробити людині приємно!

— І де ж ми зустрічалися? — запитав я. — У якомусь палаці? Чи, може, в гаремі?..

— А може, й у Амбері, — сказала вона. — В Амбері ти був...

— В Амбері? — здивувавсь я. Раптом згадав, що в руках — безцінний кришталь Бенедикта. Голос у мене був явно схвильований. — Та хто ж ти така, врешті-решт?

— ...ти був в Амбері — такий самовпевнений красень, усі жінки захоплювалися тобою, — розповідала Дара. — І ще там була я, мала сіра мишка, яка захоплено дивилася на тебе з віддалі. Сіра... чи то пак, непоказна... не дуже виразна... маленька Дара... Тільки знай: я з тих, котрі пізно розквітають... я втратила спокій через такого серцеїда... — Я буркнув під ніс щось не дуже пристойне, Дару це розсмішило: — Чи, може, скажеш, не було такого? — наполягала вона.

— Не було, — сказав я, беручи ще кусень м'яса та окраєць хліба. — Здається, то було в борделі, де я потягнув собі спину. Тієї ночі напився...

— Ти пам'ятаєш! — вигукнула Дара. — Там був мій приробіток. А вдень я об'їжджала диких коней.

— Здаюся, — сказав я і підлив ще вина.

У цій дівчині було щось із біса знайоме мені, й це неабияк дратувало. Але ж її вигляд, манери — усе свідчило про те, що їй років сімнадцять, не більше. Дуже вагома підстава вважати, що наші життєві доріжки ніде не перетиналися.

— Це Бенедикт навчив тебе так фехтувати? — поцікавивсь я.

— Він.

— То хто ж Бенедикт тобі?

— Ну, звісно ж, коханець! — не приховала вона. — Він дарує мені діаманти, хутра... і ми разом фехтуємо.

Вона знову засміялася.

Я продовжував пильно вивчати її обличчя. Так, це було можливо...

— Я образився, — сказав нарешті.

— Чим? — запитала Дара.

— Бенедикт не пригостив мене сигарою.

— Сигарою?

— Ти його дочка, правда ж?

Дівчина зашарілася, проте хитнула заперечно головою.

— Ні, — запевнила вона. — Але ти вже близенько до істини...

— Онука? — запитав я.

— Ну... щось на кшталт того.

— Не зрозумів...

— Він любить, коли я кличу його дідусем. Хоча насправді Бенедикт — батько моєї бабусі.

— Розумію. А є ще хтось такий, як ти?

— Ні, я одна.

— А мама, бабця?..

— Обоє померли.

— Як?

— Точніше, їх убили. Два вбивства, і щоразу тоді, коли дідусь від'їздив до Амбера. Мабуть, тому він стільки часу там уже не був. Не хоче залишати мене без нагляду, хоча прекрасно знає, що я не дам себе образити. Ти, Корвіне, й у цьому переконався, правда?

Я кивнув. Це вже дещо прояснювало. Скажімо, я починав розуміти, що саме примусило Бенедикта стати тутешнім Хранителем і залишитися тут. Дарі ж треба було десь жити, а про те, щоб повернути її до Амбера, він і думати не хотів. Ба, навіть більше, Бенедикт робив усе можливе, аби жоден з нас не дізнався про її існування. Адже через неї можна було б впливати на нього. Та якщо все це так, як же він допустив наше знайомство? Щось тут не сходилося...

— Не віриться, що Бенедикт прийде й радітиме від того, що ти зараз тут, — сказав я. — Дивися, влетить тобі на горіхи!

— Ти такий, як і він! Дідько з вами, я вже доросла!

— А хіба я це заперечував? Просто заковика в тому, що ти маєш бути не тут, хіба ні?

Замість відповіді вона ковтнула вина. Те саме зробив і я. Після кількох хвилин, заповнених ніяковим мовчанням та жуванням, вирішив змінити предмет розмови й запитав:

— А як ти зрозуміла, що я — це я?

Вона дожувала, зробила ще ковток вина і широко всміхнулася:

— Мені допоміг мій портрет. А ти що подумав?

— Який портрет?

— Той, що на карті, — пояснила Дара. — Коли я була маленькою, ми часто гралися картами. Так я перезнайомилася з усією ріднею. І заодно дізналася, що ти й Ерік — найкращі після Бенедикта фехтувальники. Тому-то я...

— У тебе є своя колода? — перервав я.

— Якби ж то... — сказала вона, ображено надимаючи губи. — Дід не дав мені жодної. А в нього є кілька колод, знаю достеменно!

— Он як? І де ж він їх зберігає?

Примруживши очі, Дара пильно поглянула на мене. От чорт! Еге ж, трохи стриманості мені не завадить.

Але на запитання вона відповіла:

— Одну колоду він завжди тримає при собі, а де інші, не знаю. А що, він їх тобі ніколи не показував?

— Та я його й не просив, — відбрехався. — Ти знаєш їхнє істинне призначення?

— Коли мені давали карти, то завжди попереджали, щоб не робила цього, того, ще чогось... От я й вирішила, що ці карти особливі, але що саме в них особливого, мені ніхто ніколи не казав. Отже, то не просто карти, так?

— Угу.

— Я так і знала. Дід з ними завжди дуже обережний... А ти маєш таку колоду?

— Маю, тільки я її позичив.

— Розумію. І зараз ти хотів би скористатися тими картами для здійснення складного та лихого наміру.

Я понизав плечима.

— Хотів би, тільки наміри мої банальні й примітивні.

— Наприклад?

Я похитав головою.

— Якщо Бенедикт чомусь і досі не забажав, щоб ти знала, як працюють ці карти, то я теж не скажу.

Дара щось невдоволено буркнула.

— Ти боїшся його, — раптом заявила вона.

— Я дуже поважаю Бенедикта, а крім того, він мені як-не-як брат.

Вона засміялася.

— А фехтує він краще за тебе?

Я відвернувся. Скидалося на те, що там, звідки Дара щойно приїхала, ще не чули останніх новин. Адже всі городяни, з якими я спілкувався, вже знали, що Бенедикт утратив руку. Такі новини розлітаються зазвичай блискавично. Ні, хай дізнається про Бенедиктову руку від кого завгодно, але тільки не від мене.

— Можеш думати так, як хочеш, — урешті відповів я. — А ти де була?

— В одному гірському селі, — сказала Дара. — Дідусь відвіз мене в гори і залишив у своїх друзів. Така собі родина Тесі. Не чув?

— Ні, не чув.

— Я вже бувала у них, — провадила далі вона. — Дідусь переправляв мене туди щоразу, коли тут ставало неспокійно. Село те не має наймення, тож я називаю його просто селом. Воно трохи дивне, і люди в ньому теж дивакуваті. На нас вони дивляться мовби на щось особливе, я сказала б, що навіть обожнюють. Зі мною поводилися так, неначе я для них казна-яка велика цінність. Та коли намагалася щось дізнатися, вони як води в рот набирали. Їхати туди недовго, але тамтешні гори зовсім не такі, як тут, і небо інше. Та що небо — там геть усе не таке, як у нас! Коли потрапляю туди, мене щоразу лякає відчуття, немов зворотного шляху нема. Колись давно намагалася повернутися назад сама, але заблукала. Від Тесі мене завжди забирав дідусь, і з ним дорога була зовсім не важка. Усе, що він наказував їм стосовно мене, Тесі виконували чітко й незаперечно. А до діда ставилися, мовби до божества.

— Він і є божество, — сказав я. — Для них.

— Ти казав, що не знаєш їх...

— Мені й не треба їх знати. Досить того, що я знаю Бенедикта.

— Як це у нього виходить? Розкажи, — попросила Дара.

Я лише заперечно похитав головою.

— А ти як це робиш? — опісля запитав я у неї. — Ти ж якось опинилася тут, правда?

Вона допила вино і простягнула келих. Я наповнив його, підняв очі... Дівчина сиділа, схиливши голову на правий бік та зморщивши чоло. Її очі дивилися кудись удалечінь.

— Я справді не знаю, — сказала Дара, підіймаючи келих і механічно відпиваючи вино, — хоч убий, не знаю, як у мене це вийшло... — Лівою рукою вона почала гратися з ножем, потім міцно стиснула його в руці. — Ставала сама не своя, скаженіла від люті, коли дідусь ховав мене там. Говорила, що хочу залишитися тут і битись, однак він примушував мене сідати верхи та їхати з ним, і невдовзі ми прибували в те сільце. Як — не знаю. Я тут з'явилася на світ, тут виросла. Об'їздила всі тутешні околиці вздовж і впоперек, на сотні ліг у кожен бік. Та скільки не шукала, так і не знайшла того села. А з дідом тільки-но виїжджаєш, минає зовсім мало часу — і ми вже в гостях у Teсі...

Відколи я була у них востаннє, збігло кілька років, я вже доросліша, можу краще судити про те чи інше. І взяла собі за мету, що назад повернуся сама, — говорячи це, вона машинально то водила ножем по траві, то втикала його у землю. — І от я дочекалася ночі й почала вивчати зорі, щоб за ними визначати шлях. Та на мене чекала цілковита несподіванка. У небі не було жодної відомої зірки! Жодного знайомого сузір'я! Тоді я повернулася в дім і спробувала скласти все докупи. Це трохи лякало мене, я не знала, що маю робити. Наступного дня намагалася витягнути щось нове з тих Тесі та інших селян, але де там! Усе було, як у страшному сні! Вони або дурні, або прикидалися, щоб збити мене з пантелику. Там не просто не було дороги, щоб повернутися звідти сюди — вони й гадки не мали, що крім їхнього «тут» може існувати ще якесь «там».

Коли настала ніч, я знову звірилась із зорями й побачила, що все залишилося без змін. Ще трохи, і вже погодилася б із ними, що нема ніякого «там», — Дара водила ножем по траві, мов гострила його. Потім узялася вимальовувати ним візерунки. — Ще кілька днів намагалася знайти дорогу назад. Гадала, відшукаю наш слід і повернуся по ньому, та від сліду тільки спогад... Тоді зрозуміла, що мені залишається одне. Щоранку я сідала на коня і їхала, кожного разу в інший бік, їхала до полудня, тоді повертала назад. Та хоч би раз натрапила на місце, яке було б мені знайоме! Вже й не знала, що думати. З кожним днем лягала у ліжко все злішою та злішою. Моє розчарування наростало, однак міцніла і рішучість будь-що відшукати зворотний шлях до Авалону. Дід мав-таки побачити, що я давно вже не дитина, і почати поводитися зі мною як з дорослою.

На хвильку змовкнувши, Дара продовжила:

— А потім, десь за тиждень, мені почали снитися кошмари. Тобі коли-небудь снилося, що ти кудись біжиш, біжиш, біжиш, а в підсумку нікуди не прибігаєш? Ось таке мені снилося, тільки там було ще палаюче павутиння. Але, власне, це було не павутиння, я не побачила там жодного павука, і вогню як такого там теж не було. Просто я опинялась у тій штуці всередині, усе носилася по ній та через неї. Проте насправді я не рухалася. То вже не зовсім так, як кажу, просто не знаю, як це можна описати. Але не здавалася, мені страх як хотілося... хотілося вирватися з того павутиння. Коли ж прокидалася, то стан у мене був такий, немовби не спала в ліжку, а важко-важко гарувала. Багато ночей мені снився цей сон, і щоразу він здавався сильнішим, тривалішим та дедалі реальнішим.

Після цих слів Дара зітхнула й повела далі:

— Та ось одного дня я прокинулася, відголоски сну ще свердлили розум, проте вже знала, що зможу повернутися додому. Ще навіть як слід не прочунявши, вирушила у зворотний шлях і таки подолала його весь! За всю дорогу я не зробила жодної зупинки. Цього разу не дуже зважала на довкільні ландшафти, а майже безупинно думала про Авалон.

І от, поки я їхала, усе довкола ставало знайомішим та знайомішим, і врешті-решт опинилася тут. Лише тоді остаточно прокинулася, принаймні так мені здалося. Тесі, їхнє село, гори, зорі — усе це тепер здавалося мені сном. І я зовсім не була певна, що змогла б відшукати дорогу до них. Дивно, Корвіне, правда? Ти не міг би мені пояснити, що сталося?

Я підвівсь, обійшов скатертину із залишками нашого обіду й сів біля Дари.

— Ти запам'ятала, як виглядає те палаюче павутиння без павуків і без вогню? — запитав я у неї.

— Та нібито...

— Ану дай мені ножа, — попросив я.

Вона простягнула.

Я взяв і вістрям почав водити по землі, довершуючи мазанину дівчини. Одні лінії подовжував, інші домальовував, а деякі затирав. Поки робив це, вона не зронила ні слова, уважно стежачи за кожним моїм рухом. Закінчивши, я відклав ніж убік, і ми довго сиділи й мовчали.

Першою порушила мовчанку Дара.

— Так, це воно, — мовила вона і перевела погляд з малюнка на мене. — Але як ти здогадавсь? І звідки знаєш, що мені снилося?

— Зараз поясню, — сказав я. — Те, що тобі снилося, закладене у наших генах. Не знаю, як це описати... Той факт, що воно тобі снилось, означає, що у твоїх венах тече амберська кров. Те, що ти робила потім, називається «пересуватися між Тінями». А оте павутиння, котре бачила уві сні, — не що інше, як Великий лабіринт Амбера. Нам, нащадкам королівського роду, цей лабіринт дає владу над Тінями, Розумієш мене?

— Боюся, що не дуже, — зізналася Дара. — Мабуть, таки ні, не розумію. Мені доводилося чути, як дідусь кляне Тіні, але я ніколи не розуміла, що саме він мав на увазі.

— Отже, ти не знаєш, де Амбер?

— Не знаю. Дідусь ніколи мені не казав. Він розповідав про Амбер та про рідню. Але я не знаю навіть, у якій він стороні. Відомо тільки, що дуже далеко.

— Коли хочеш потрапити до Амбера, байдуже, в який бік іти, — сказав я. — Просто потрібно...

— Так! — перервала мене Дара. — Я забула про це. Тоді думала, що він дурить мене чи смішить. Розумієш, Бранд говорив мені те самісіньке. Ось тільки як це зрозуміти?

— Бранд? Коли тут був Бранд?

— Давно, багато років тому, — відповіла Дара, — Я була ще маленькою. Він частенько сюди наїздив. Я його дуже любила і безжально йому докучала. А він розповідав мені бувальщини, вчив різних ігор...

— А коли це було востаннє?

— Ну... — прикинула вона, — років вісім-дев'ять тому. Мабуть, що так.

— А ще когось із наших бачила?

— Еге ж, — кивнула Дара, — тут були Джуліан і Джерард. Кілька місяців тому.

На мене раптом накотило почуття повної беззахисності. Отже, Бенедикт розповів мені не все, далеко не все... Для мене краще було б отримати від нього кепську пораду, ніж не знати ні про що. Хоча, з іншого боку, коли знаєш усе, то більше приводів для невдоволення. Головне лихо Бенедикта — він надто чесний. Мені брат радше не скаже нічого, ніж збреше. Та хай там як, тепер доводиться остерігатися неприємностей, а часу в мене було обмаль, тож треба діяти якнайскоріше. Так, пекельної скачки мені не минути. А поки я ще не від'їхав, потрібно дещо встигнути і тут. Тільки часу обмаль... От халепа!

— Скажи, а ти вперше їх бачила? — запитав я.

— Так, — сказала Дара, — і для мене ця зустріч була дуже важкою. — Вона замовкла, важко зітхнула. — Дідусь заборонив мені навіть згадувати, що ми рідня. Для них я була його вихованкою. А навіщо така таємничість, він не захотів пояснити. Прокляття!

— Якщо Бенедикт так зробив, то, я впевнений, на те були відповідні причини.

— Знаю. Та коли чекаєш зустрічі з родиною, а потім не можеш навіть зізнатися, хто ти така, від того аж ніяк не легше. Ти не знаєш, чому він зі мною такий?

— Амбер нині переживає не кращі часи, — сказав я, — і справи ще не скоро поліпшаться. А чим менше народу знатиме про твоє існування, тим меншою буде ймовірність, що тебе втягнуть у цю круговерть, де всього можна сподіватися. Повір, він робить це для твого блага.

Упівголоса лайнувшись, Дара сказала:

— Не треба мені такого блага. Можу сама постояти за себе.

— Ти добре фехтуєш, — погодивсь я. — На превеликий жаль, життя — то не лише двобої на рапірах.

— Знаю. Я не дитина. Але...

— Жодних «але»! На місці Бенедикта я зробив би так само. Крім того, захищаючи тебе, він захищає і себе. Мені дивно, як він узагалі дозволив Бранду дізнатися про твоє існування. А якщо йому нашепчуть, що ти вже й зі мною знайома, то дідусь геть оскаженіє.

Голова Дари різко сіпнулася, широкі від подиву очі вп'ялись у мене:

— Але ж ти не робитимеш нічого такого, що нам зашкодить? Ми... ми ж усе-таки родичі.

— Чорт забирай, звідкіля ти можеш знати, навіщо я сюди приїхав і що в мене на думці? — накинувся на неї я. — А може, саме зараз ти запхала свою голову до петлі, ще й Бенедикта потягнула за компанію?

— Зізнайся. Ти жартуєш, так? — Дара повільно звела ліву руку, немов бажаючи відгородитися від мене.

— Не знаю. Мені цього не треба... Та й не казав би я нічого, якби справді намислив щось лихе, правильно?

— Ну... мабуть, що так, — погодилася Дара.

— А зараз скажу тобі те, про що Бенедикт мав би давно розповісти, — вів я далі. — Ніколи, за жодних обставин не довіряй своїй рідні — нікому! Це може бути набагато небезпечніше, ніж довіритися першому-ліпшому перехожому. Коли маєш справу з незнайомцем, завжди є шанс на порятунок. Із нашими цей номер не пройде.

— Ти це всерйоз?

— Серйозніше не буває.

— І тобі також не можна вірити?

У відповідь я усміхнувся.

— Ну що ти, я зовсім не такий, як інші. Бо я — суцільні великодушність, доброта і доблесть! Можеш мені довіряти завжди та в усьому.

— Добре, — мовила Дара, і я засміявся. — Добре, — вперто повторила вона. — Ти нам нічого не зробиш. Я впевнена в цьому.

— Розкажи мені про Джерарда та Джуліана, — попросив я, трохи ніяковіючи. Коли мені хтось щиро вірить, я завжди ніяковію. — Навіщо вони приїздили?

Дара хвильку помовчала, зміряла мене пильним поглядом і відказала:

— Я й так уже розповіла тобі достатньо, хіба ні? Ти правий. Ніколи не знаєш, де межа обережності. Вважаю, зараз твоя черга розповідати.

— Чудово! Ти вже вчишся поводитися з нами так, як треба. То що тебе цікавить?

— Де те село? І Амбер? Між ними є щось спільне, правда? І що ти мав на увазі, кажучи: байдуже, в який бік їхати, так чи інакше потрапиш до Амбера? Та що це за Тіні, про які ви говорите?

Піднявшись із землі, я глянув на Дару згори донизу. Подав їй руку. Тепер дівчина виглядала ще молодшою, в очах був помітний переляк, однак руку вона прийняла.

— Куди?.. — запитала, теж підводячись.

— Сюди, — і я повів її на місце, де спав, а перед тим спостерігав за колесом та водоспадиком. Вона хотіла щось сказати, проте я зупинив.

— Просто стій і дивися, — застеріг її.

Тож вона мовчки дивилася на воду, що спадала на колесо, на бризки, котрі розліталися навсібіч, на колесо, яке крутилося без упину, а я тимчасом спробував зосередитися.

А через деякий час сказав їй:

— Ходімо!

Узявши її під лікоть, повів до лісу.

Ми ішли вдвох поміж деревами, коли на сонце наповзла хмара і тіні поглибшали. Пташині голоси порізкішали, від землі потягнуло сирістю. Ми прошкували від дерева до дерева, й листя на деревах ставало дедалі довшим та ширшим. Сонце вийшло з-за хмари, сяйво його пожовтішало. За поворотом стежки, по якій ми ступали, побачили виноградну лозу. Оглушливо, до хрипоти кричало птаство, якого все більшало та більшало. Стежка побігла вгору. Я провів Дару мимо гранітного виступу вище по схилу. Щось приглушене, як віддалений гуркіт, прокотилося позаду нас. Тепер ішли безлісою прогалиною, і небо змінювало свої барви у нас на очах. Ось ми злякали велику коричневу ящірку, що ніжилася на камені...

Коли огинали другу кам'яну брилу, Дара сказала:

— Навіть не підозрювала, що тут є такі місця. Ще ніколи сюди не ходила...

Я промовчав: коли розсуваєш тінь за тінню, не варт відволікатися на розмови.

Далі перед нами виник знову ліс. Наша стежка підіймалась і губилася в хащах. Зараз дерева були тропічними велетами, що схилилися над папороттю, а звуки змінилися на гавкіт, сичання, дзижчання... Ми йшли стежкою, а гуркіт навколо дедалі дужчав, здавалося, земля аж здригалася від нього. Дара міцно трималася за мою руку. Мовчала, проте її очі не пропускали нічого. Ми простували повз великі пласкі бліді квіти, повз калюжі, в які згори крапала вода. Повітря помітно потеплішало, наші тіла вкрив рясний піт. Гуркіт перетворився на могутній рев, і коли незабаром ми знову вийшли з лісу на прогалину, цей рев став схожим на невпинний гуркіт грому. Я підвів Дару до краю обриву й знаком показав їй, щоби вона подивилася вниз.

Зриваючись зі скелі, він падав із висоти тисячу футів — потужний водоспад, що гамселив по сірій річці, наче по ковадлу. Плин води був стрімким і потужним, бульбашки й клапті піни встигали подолати чималеньку відстань, перш ніж остаточно розчинялись у воді. Навпроти, приблизно за пів милі від нас, наполовину видиме через веселку і туман, крутилося важке й блискуче велетенське колесо, мовби йому надав маху велет-невидимка. А високо в небі летючими розп'яттями колували великі птахи.

Стояли ми там довгенько. Розмовляти при такому гуркоті неможливо, та й жодної потреби в цьому не було. Нарешті Дара відірвалася від води й обернула до мене примружений, сповнений глибокої задуми погляд. Я кивнув їй, очима показав на ліс, і ми вирушили туди, звідки прийшли.

Поверталися тією самою дорогою, щоправда, роботи в мене цього разу було значно менше. Шум ущух, ми могли б говорити, але Дара мовчала. Мабуть, вона зрозуміла, що причиною всіх тих змін був я сам, і не хотіла мені заважати.

Заговорила дівчина аж тоді, коли опинилися знову на березі нашої річки, навпроти водяного колеса.

— Те місце було таке саме, як і село?

— Так. Тінь, відображення.

— І таке, як Амбер?

— Ні. Амбер відкидає ці Тіні. Їм можна надавати різних форм, але потрібно знати, як це робиться. Те місце з водоспадом було Тінню, село було Тінню, і цей наш Авалон — також Тінь. Будь-який світ, який тільки можна уявити, неодмінно існує десь поміж Тінями.

— ...і ти, і дід, і решта родичів — усі ви можете пересуватися між цими Тінями й зупинятися там, де бажаєте?

— Саме так.

— Отже, і я, повертаючись із села, також перемістилася між Тінями?

— Виходить, що так.

Дара замислилась, усвідомлюючи зміст почутого. Її чорні брови опустилися на пів дюйма, ніздрі від частого дихання роздувалися, наче маленькі міхи.

— Я теж це вмію... — підсумувала вона. — Ходити, куди захочу, робити те, що бажаю!

— Ця здатність притаманна тобі від народження, — пояснив я.

І наступної миті Дара поцілувала мене — несподівано, пристрасно. Поцілувавши, вона відразу ж відвернулася, війнувши волоссям над тонкою шиєю, немов намагалась окинути поглядом усю місцевість.

— Якщо так, то мені під силу будь-що, — мовила вона.

— Є певні обмеження і небезпеки...

— У житті не без цього, — смиренно додала дівчина. — Скажи, а як навчитися цим керувати?

— Ключ до всього — Великий Лабіринт Амбера. Щоби пробудити у собі цю здатність, треба пройти його від початку до кінця. Лабіринт намальований на підлозі підземної зали в палаці Амбера. Він чималенький. Ти стаєш на нього з краю, там, де вхід, і наполегливо пробираєшся до центру. Лабіринт опиратиметься тобі, тож пройти його не так просто, як можна подумати. Якщо зупинишся чи захочеш зійти з Лабіринту, не подолавши до кінця, то він тебе просто знищить. А пройшовши його, отримаєш владу над Тінями і силу змінювати їх.

Вона побігла назад до галявини, де ми бенкетували, й почала уважно вивчати малюнок, накреслений на землі.

Я спокійно подався за нею, і коли підійшов, дівчина сказала:

— Я маю неодмінно потрапити до Амбера та пройти Лабіринт!

— Навіть не сумніваюся, що й Бенедикт такої самої думки. Колись ти неодмінно пройдеш Лабіринт.

— Колись? — стрепенулася Дара. — Зараз — я маю зробити це зараз! Чому дідусь тримав це в таємниці від мене?

— Тому, що зараз тобі нема що там робити. Ситуація в королівстві така, що чим менше людей знає про твоє існування, тим краще для нього і для тебе самої. Поки що Амбер перед тобою закритий. Тимчасово.

— Але ж це несправедливо! — обурилася Дара, змірявши мене палючим поглядом.

— Ще й як несправедливо, — погодивсь я. — Але таке життя. І не я в цьому винний.

Остання фраза далася мені трохи важче за попередні. Що не кажи, а частина моєї провини тут таки є.

— То навіщо ти мені про це розповідав, якщо я однаково нічого не можу зробити? — з докором продовжила Дара. — Краще б мовчав...

Я спробував її заспокоїти:

— Ну, не так уже все й погано. От ще трохи, і справи в Амбері поліпшаться. Чекати залишилося недовго...

— Як я про це дізнаюся?

— Бенедикт буде в курсі. Й коли це станеться, дасть тобі знати.

— Він не з тих, які охоче діляться новинами!

— А тобі це навіщо? Погані новини псують настрій. Бенедикт тобою опікується, піклується про тебе — чи тобі цього мало? Все, що має зробити для тебе, він зробить, тож за це можеш бути спокійною. Аби слушна пора.

— А якщо не зробить? Тоді ти мені допоможеш?

— Зроблю все, що зможу.

— А як мені тебе знайти? Як передати звістку?

Я всміхнувся. Наша розмова сама собою перетекла в потрібне мені річище. Що ж, про важливі деталі міг промовчати, ніхто мене не тягнув за язик. Буде досить і того, на чому я зможу зіграти в майбутньому...

— Карти, — повів я. — Фамільні карти Таро. Це не просто вияв теплих почуттів до нашої родини. За допомогою цих карт ми спілкуємося між собою. От візьми мою карту, зосередься на ній, дивися на неї, не відводячи очей, відкинь усі зайві думки... Уяви, що це не карта, а реальний я, і починай розмовляти зі мною. А потім побачиш мене справжнього, я тобі відповім.

— От саме цього дід казав мені не робити, коли карти опинялися в моїх руках!

— То й не дивно.

— А як діють карти?

— Про це — іншим разом, — пообіцяв я Дарі. — Послуга за послугу, не забула? Я розповів тобі про Амбер і Тіні, а тепер ти розкажи мені, навіщо приїздили Джуліан та Джерард.

— Гаразд, — погодилася Дара. — Хоча що розповідати? Це було вранці, місяців п'ять тому... може, шість. Дідусь обрізав дерева за палацом — він любить це робити сам, — і я там була разом з ним. Отже, стоїть дідусь на драбинці, чикає туди-сюди секатором, а це раптом, ні сіло ні впало, застиг наче вкопаний. Секатор опустив — і завмер, не ворушиться. Ну добре, думаю, притомився, вирішив відпочити, і гребу собі далі — я листя громадила граблями. А потім чую — він говорить... Не бубонить собі під ніс, ні, а саме говорить, неначе з кимось розмовляє. Вирішила, що це він мені каже. Що таке, запитую, дідусю? А він мене не чує. Тепер, коли мені відомо про фамільні карти, розумію, що він розмовляв з кимось із вас. Може, навіть із Джуліаном. Ну, Джуліан чи ні, не знаю, але після розмови дідусь скоренько зліз з драбини, сказав мені, що мусить відлучитися на кілька днів, і поспішив у дім. Та не встиг відійти далеко, як зупинився та повернувся назад. Тоді-то він і сказав мені: якщо б до нас заїхали Джуліан та Джерард, то маю назватися його опікункою. Мовляв, я дочка його вірної прислуги, яка померла. А невдовзі дідусь сів на коня і поїхав, прихопивши двох коней на зміну. Меч теж був при ньому.

Дарі перехопило подих, опісля вона продовжила:

— Повернувся він опівночі, й не сам, а з ними обома. Джерард був ледве живий. Ліва нога переламана, весь лівий бік потовчений так, що живого місця нема. Джуліану теж добряче перепало, правда, кістки були цілі. У нас вони пробули трохи менше місяця. Я ще не бачила, щоб рани на людях загоювалися так швидко. Поправившись, обоє позичили у діда пару коней і поїхали. Після того не приїжджали.

— Про свої рани вони щось казали?

— Пояснили, що ускочили в якусь халепу. От і все. З ними про це не дуже поговориш.

— Що за халепа? Де?

— Десь на Чорній дорозі. Кілька разів я чула краєм вуха, як вони її згадували.

— І де ця Чорна дорога?

— Не знаю.

— А що саме вони говорили про неї?

— Кляли її на чому світ. Тільки й усього.

Я подивився на пляшку і, побачивши, що там ще залишилося трохи вина, розлив його у келихи.

— За возз'єднання, — проказав, всміхаючись і протягуючи Дарі її келих.

— За возз'єднання, — погодилася дівчина.

Ми випили.

Вона заходилася прибирати наш бенкетний «стіл», я їй допомагав. До мене повернулося відчуття невідкладності.

— Коли захочу з тобою зв'язатись, як скоро це можна зробити? — запитала Дара.

— Через три місяці. Дай мені три місяці.

— І де ж тебе тоді шукати?

— В Амбері. Сподіваюся, що там.

— А тут ти надовго?

— Не дуже. Зараз маю відвідати одне місце. Та завтра планую повернутись. І після того погостюю у вас ще кілька днів.

— Шкода, що так мало...

— Шкода. Я з превеликим задоволенням погостював би у вас ще, а особливо тепер, коли познайомився з тобою.

Дара зашарілася й зробила вигляд, що дуже зайнята складанням кошика. Я почав збирати фехтувальні обладунки.

— Тепер ти додому? — запитала вона.

— До стаєнь. Їду просто зараз.

Дара підняла кошик.

— То вирушаймо разом. Мій кінь там.

Кивнувши, я пішов за нею до стежки праворуч.

— Якщо я все правильно розумію, — сказала дівчина, — жодна душа не має знати, що ми були разом, так? А особливо дідусь.

— Це було б дуже розумно.

Дзюрчання потічка, що вливавсь у річку і біг далі, аж до моря, дедалі тихішало й зовсім ущухло, та ще якийсь час було чути рипіння колеса, котре, почеплене на вісь, розтинало річечку надвоє.

6

Невпинність, безперервність руху важливіша, ніж швидкість, із якою ти рухаєшся, можливо, й не завжди, але частенько. Коли йдеш і напружуєш уяву, то зсуваючи, то розсуваючи тіні, завжди є певний ризик, що тебе знесе вбік. І от коли починаєш відчувати, що таки відносить, ти обираєш таку швидкість руху, яка тобі зручніша.

Отже, я їхав повільно, проте неухильно, цілковито володіючи ситуацією. Не варто було гнати Стара чвалом. І людині подеколи складно адаптуватися до змін, особливо, коли вони відбуваються швидко, а що казати про тварин — істот, які не здатні до самонавіювання! Вони сприймають ці зміни значно важче, ніж люди, а деякі взагалі шаленіють.

Дорога вивела мене до дерев'яного містка над річкою. Я перебрався на другий берег і якийсь час їхав уздовж течії. Далі лежало місто, я збирався його обминути й добиратися далі, до моря. Шлях був тінистим та прохолодним. Ґрейсвандір бовтався на поясі.

Ідучи на захід, я незабаром дістався підніжжя тамтешніх гір. Вирішив, що грою з тінями займуся пізніше, коли підіймуся на вершину, з якої бачитиму все місто — найвелелюднішу територію цього королівства, дуже схожого на мій Авалон.

Місто звалося так само, як і те, й у ньому мешкало та працювало кілька тисяч людей. Щоправда, срібних веж тут було трохи менше, й річка розтинала це місто не так, як у моєму Амбері, а дещо під іншим кутом та південніше, до того ж, була й ширшою разів у вісім. Була вона сама собою така широка, чи люди розкопали її річище — цього я не знав. Над кузнями та корчмами клубочився дим, легкий південний вітер зносив його на північ. Вузькими вуличками рухалися мешканці — хто верхи, хто пішки, хто у кареті, а хто на каретному передку. Люди заходили і виходили з осель, крамниць, заїжджих дворів. Над конов'язями пурхали зграйки пташок, вони то сідали на землю, то знову злітали. Мляво маяли на вітрі вимпели і прапори на вежах. Вода іскрилась у річці, в повітрі коливалося марево. Місто було далеко, і я не міг виокремити людських голосів та металевого брязкання, гупання молотів і скреготу пил, гуркотіння коліс та рипіння візків — усе зливалося в суцільний, нероздільний гомін. Так само не розрізняв окремих запахів, та хоч би й досі залишався незрячим, мені достатньо було б потягнути носом, аби зрозуміти, що там, у долині, розкинулося місто.

Я дивився на нього з гірської вершини, і на мене накотила ностальгійна хвиля, хлюпнувши уривками щемливих спогадів. Невидима сила магнітом тягнула туди, у те місце, яке мало таку саму назву, що й давно зникла тінь. Життя в отій тіні було простим та безхитрісним, і там я почувався щасливішим, аніж тут.

Та чи можна прожити так довго, як я, не виробивши у собі рятівної здатності ще в зародку притлумлювати всі наївні почуття, котрими нерідко прагне озватися душа. У нашому роду сентиментальність не в пошані.

Колишні дні зосталися в минулому, Авалону більше не було, а я нинішній безроздільно належав Амберу. Розвернувши коня, спрямував його на південь. Бажання домогтися свого було сильне як ніколи. Ні, Амбере, тебе я не забуду...

Сліпучий диск у небі замість сонця, виття вітру у вухах... Я їхав, і небо ставало дедалі жовтішим, яскравішим, поки не почало нагадувати пустелю, перекинуту над землею та сперту на обрій. Чим нижче по схилу, тим більшало гірських валунів, тим частіше траплялися дивні фігури, що їх виточив з каменю вітер. Щойно я опустився у долину, як почалася піщана буря. Довелося замотати обличчя плащем і примружити очі. Стар неголосно раз у раз іржав та постійно хропів, однак уперто рухався вперед. Пісок, камінь, вітер... і небо, вже помаранчевого кольору... і пасма шаруватих хмар, до яких хилилося сонце...

А тоді — довгі тіні, вітер, що зменшує пориви, тиша... Тільки цокіт копит по камінню, та ще звуки дихання...

Імла, коли тіні злилися в одну, а сонце опустилось у хмари... Склепіння здригається від грому... Далекі предмети неприродно чіткі... Наелектризоване повітря, холодне й неприродно синє... Знову гуркіт грози...

Праворуч од мене — хитка прозора завіса дощу... Блакитні розколини блискавок посеред скупчення хмар... Різке пониження температури, чіткий, розмірений поступ... увесь світ — однобарвна картина...

Завіса вивергає грім і викрешує блискавки, щоразу ближче до нас... Двісті метрів... півтораста... Тут!

Нижній край волочиться по землі, виорює рівчаки, жене піну... Повітря наливається сирим землистим запахом... Шумно форкає Стар... Кидок уперед...

Із дощової стіни повзуть цівки води, земля вкривається чорними смугами, плямами... Десь вибухають грязьові фонтанчики, а в іншому місці вода спокійно плине далі... Цівки збираються широкими потоками... Куди не глянь, усюди бризки та потоки...

Високий схил попереду... Відчуваю, як працюють м'язи Стара, коли він перескакує потічки й потоки, долає рухому завісу дощу... Виблискують на кам'яному тлі копита коня... він несе мене вище і вище... піняві потоки вирують під нами... сотні шумів зливаються в суцільне ревище...

Вище... вже сухо... зупиняюся викрутити поли плаща... Унизу, трохи ззаду й правіше, об підніжжя скелі, на якій стоїмо, б'ється розбурхане грозою море...

А зараз — далі, вглиб суходолом, туди, де чекають поля конюшини та вечір... приплив шумить нам навздогін...

Зробити небеса чистішими, а зорі — ясними, вкрапити кілька хмарин...

Край дороги майнуло збіговисько виючих червонооких тварюк... вони бігли і вили... Тінь... зелені очі... тінь... жовта... тінь... пропала...

Навколо мене — темні вершини у снігових шапках... сніг, сухий та шорсткий, мов пісок, кружляє під подувами гірського крижаного вітру... дрібний, наче сіяне борошно... У пам'яті спливає спогад: Італія, Альпи, я іду на лижах... Поривчастий вітер, хвилі снігу, кам'яні стіни гір... Біле полум'я на нічному морозі... Лютий холод пробирає ноги у промоклих чоботах... Спантеличений Стар хропе, намацує копитом землю, перш ніж ступити далі, недовірливо крутить головою...

Якісь тіні за скелею... Схил не такий крутий... сухий вітер, сніг рідішає...

Звивиста, як серпантин, дорога, двері в тепло... Нижче, все нижче і нижче, у ніч, під мінливі зорі...

Сніг, що сипав ще годину тому, зараз безмежно далекий... Переді мною — пишна зелень та рівненька долина... Над головами збурюють нічне повітря птахи, вони хрипко висловлюють невдоволення: ми завадили їхньому святу, мимохіть відігнавши від падла.

І знову неквапно, туди, де під тепленьким вітерцем вруняться трави... Кашляння кота, який полює... Тінню майнуло стрибуче створіння, схоже на оленя... У небі ненав'язливо спалахують зірки... До ніг мало-помалу повертається чутливість...

Стар став дибки, заіржав і поскакав учвал, наляканий невидним звіром... Я довго заспокоював коня, ще довше чекав, коли вщухне його дрож...

Рогатий місяць посріблив бурульками верхівки далеких дерев... Світний туман — як дихання вологої землі... У нічному світлі танцюють метелики...

На мить земля здригнулась, увігнулася, немов усі гори переступили з ноги на ногу... Роздвоєні зірки... Сяйво навколо місяця-гантелі... І долина, і повітря над нею — усе наповнилося леткими силуетами...

Земля, заведений годинник, що цокає і раптом замовкає... Незворушність... Інерція... Зірки та місяць у єднанні душ...

Трохи на захід, обминути лісок, що дедалі густішає... нічні джунглі — зміїне шаленство під масляним покровом...

На захід, на захід... Десь там річка із широкими чистими берегами, вона вже точно доведе мене до моря...

Стукіт копит, сновигаючі тіні... дотик нічного повітря до мого обличчя... Майнули яскраві створіння на темних та високих стінах, на сяйливих вежах... Приємні пахощі витають у повітрі... Видіння спливає... тіні...

Я і кінь злилися в одне ціле й стали схожими на кентавра. Стар та вершник під однією на двох пропотілою шкірою... Наші напружені рухи синхронні, ми навіть дихаємо в унісон: глибокий вдих — різкий видих, знову вдих — знову видих... Шия кентавра огорнута громом, ніздрі, широко роздуваючись, вселяють жах... Ми, п'ядь за п'яддю, ковтаємо землю...

Сміємося, чути запах води... Дерева ліворуч од нас — зовсім близько, рукою дістанеш...

Ось ми поміж дерев... Гладка кора, чіпкі ліани, лапате листя, краплини роси... посріблене місяцем павутиння, комахи, ув'язнені в ньому... пружний торф під ногами... Світна пліснява на впалих стовбурах...

Чиста прогалина... шелест високої трави...

І знову дерева...

І знову запах річки...

Звуки, уже трохи згодом... Звуки... Схоже на сміх дзюркотіння води...

Звуки, ближчі, гучніші, уже зовсім поряд... Небо вигинається вгору, втягуючи черево, дерева... Прозоре, з вологим прохолодним присмаком... А зараз наліво, до річки, крок за кроком... Плин спокійний, легкий... Ми за ним...

Попити... Поплюскавшись на мілині, Стар припадає до води і так іде, допоки не заходить по жижки... Всмоктує воду, як потужний насос, із ніздрів вистрибують хмарки водяного пилу... Тепер угору, проти течії, вода хлюпає по чоботах... Стікає мені з голови, біжить по руках... Я сміюся, Стар повертає голову на сміх...

Знову вниз, уздовж річки — чистої, плавної, хвилястої... прямої, ширшої, повільної — це вже трохи далі...

Ліс то густішає, то рідішає...

Проблиск світла на сході...

А зараз — схилом донизу... Ліс рідішає... Тепер видно скелі, навколо знову згущується мла...

Найперші, ледь відчутні ознаки моря: запах з'явивсь — і знову пропав. Цокіт копит назустріч холоднечі — супутниці ночі... Знову запах солі у повітрі...

Голий камінь — і жодного деревця... Крутий спуск, я спрямовую коня вниз... Чим далі, тим крутіший схил...

Сполохи між кам'яними стінами... Зрушене каміння щезає в наростаючому потоці, шум каменепаду тоне в гуркотінні грому... Ущелина глибшає і ширшає... Нижче, ще нижче... Ще далі...

Небо на сході знову світлішає, схил уже не такий крутий... І знову на губах солоний присмак, сильніший, аніж раніше...

Сланець і гравій... Тепер повернути й униз, більше світла... Спокійно, рівно, без напруження...

Легіт і світло, легіт і світло... Далі — за скельний виступ... Натягнути повіддя...

Піді мною розкинувся суворий морський берег. Дюни тягнулися довжелезними низками, південно-західні вітри терзали їх, змітали пісок з їхніх спин, і крізь піщане марево проглядався віддалений обрис ранкового моря.

Зі сходу блискучою поверхнею бігла також блискуча рожева доріжка. То тут, то там поміж мінливими пісками темніли латки гальки. Зазублені скелі здіймалися над хвилями. А між мною й масивними дюнами, що були сотні футів заввишки, ген-ген, височіючи над диявольським берегом, лежала зрита-перерита долина з кутастими скелями і гравійними розсипами. Ворушачи довгими тінями, вона виринала з пекельної ночі у благодатне сяйво дня.

Так, це було воно.

Спішившись, я спостерігав, як сонце витягує на видноту суворий і яскравий день.

Слід було дочекатися нормального освітлення. Ця місцевість як дві краплі води скидалася на місцину у Тіні з назвою Земля, де я жив колись у вигнанні, тільки була безлюдна. Тут не було ні бульдозерів, ані вібруючих сит, ані негрів з мітлами, ні суперзахищеного міста Ораньєнмунд[43]. Ні тобі рентгенівських апаратів, ні колючого дроту, ні озброєних охоронців — нічого такого тут не було. Аж ніяк. У цих місцях ніколи не було ні сера Ернеста Оппенгеймера, ні «Об'єднаних алмазних копалень Південно-Західної Африки»[44], ні уряду, який дав дозвіл на злиття інтересів прибережних копалень. Тут, за чотириста миль від Кейптауна, лежала пустеля Наміб — смуга піщаних дюн і скель, яка у найширшому місці не перевищувала дюжини миль. Ця пустеля тягнулася вздовж безлюдного узбережжя на три сотні миль уздовж гір Ріхтерсвельда[45], в чиїй тіні я зараз і стояв. Тут, на відміну від інших копалень, діаманти траплялися в піску, як послід від птахів. І звичайно, я завбачливо прихопив із собою граблі й решето.

Розпакувавши припаси, приготував сніданок. Мене чекав курний спекотний день.

Просіваючи дюни, я згадував Дойля, маленького ювеліра з пишною чуприною, жовто-червоним обличчям і прищавими щоками, який мешкав у Авалоні. «Ювелірний порошок? — здивувався він. — Навіщо мені порошок, та ще й у кількості, достатній для армії ювелірів на дюжину їхніх життів?» Я знизав плечима. «Не все одно, навіщо? Я ж плачу тобі гроші. Ну, якщо знайшовся новий спосіб застосування цієї субстанції, то треба бути повним йолопом, щоб...» Словом, він просто неспроможний постачити мені потрібну кількість порошку, та ще й лише за тиждень. Крізь усмішку-шпарину проривалися тихенькі здушені смішки. «Тиждень? Ні, та що ви! Ні, ні і ще раз ні!.. Не смішіть мене, будьте серйозні!..» — «Добре, все зрозумів. Вельми вам дякую, то, може, ваш колега, чия майстерня трохи далі по вулиці, зможе мені допомогти знайти потрібну кількість порошку? До речі, як щодо нешліфованих алмазів? Днями я отримую партію...» — «Діаманти, мені не почулося? Чекайте-но, чекайте!» Який щасливий збіг, Дойля завжди цікавили діаманти... «Чудово, але ж мене цікавив порошок, якого у вас нема...» Застигла в повітрі рука. Мабуть, він дещо погарячкував, запевняючи, що не зможе дістати порошок для шліфування. Те, що я сказав про велику кількість, збило його з пантелику... Але ж матеріалів, з яких виробляють порошок, хоч греблю гати, та й формула не така вже й складна. Авжеж, він не бачить причин, що завадили б зробити це. Навіть за тиждень. Так, то що там з діамантами?..

І коли я вийшов із крамнички Дойля, все було погоджено.

Багато хто з людей, яких я знав, вважають, що порох вибухає. Але це неправильно. Він не вибухає, а швидко горить, виділяючи гази, що примушують кулю летіти. Ви натискаєте на спусковий гачок, ударник б'є по капсулеві, той вибухає і запалює порох, який, своєю чергою, виштовхує кулю, запресовану в гільзу, розганяє її каналом ствола, і далі куля летить уже сама. З притаманною нашій родині завбачливістю я багато років експериментував з різними горючими сумішами. Страшенно розчарувався, відкривши, що порох в Амбері не горить. І жоден з випробуваних там капсулів не вибухнув. Мене втішало тільки те, що не лише я виявився неспроможним притягнути до Амбера вогнепальну зброю. Набагато пізніше, під час чергових відвідин Амбера, я полірував браслет, який привіз у подарунок Дейдрі. Закінчивши роботу, викинув ганчірку із залишками порошку в камін. Щастя моє, що порошку там зосталося мало, а біля каміна я був сам.

Шліфувальна суміш, сама собою, виявилася чудовим детонатором. Якщо додати до неї достатню кількість інертної речовини, то вона вже не вибухала, а горіла, чого я й прагнув досягти.

Цим спостереженням не поділився ні з ким. Щось ніби підказувало: настане пора, коли згадана суміш допоможе мені досягнути омріяних цілей. А цілі у мене більш ніж серйозні. На превеликий жаль, я не встиг скористатися цією властивістю шліфувального порошку — завадила суперечка з Еріком. Чимало справ довелося відкласти на потім. Коли все нарешті змінилося, доля звела мене з Блейзом, який готувався виступити на Амбер. Я б не сказав, що він потребував моєї допомоги, але взяв мене із собою, мабуть, для того, щоб тримати на виду. Якби я озброїв його вогнепальною зброєю, він став би непереможним, і тоді я виявився б йому не потрібним. А що важливіше: якби ми тоді захопили Амбер, як Блейз і замислював, це породило б недвозначну ситуацію: більша частина війська та всі воєначальники були вірними Блейзу. І тоді мені знадобилося б дещо, що вирівняло б силовий баланс. Скажімо, кілька бомб та кількасот рушниць.

Якби моя пам'ять відновилася хоч на місяць раніше, все могло б повернутись інакше. Тепер я сидів би на троні Амбера, а не тут, під палючим сонцем, змарнілий та здорожений, на мене не чекали б ще одна пекельна скачка і колючий букет проблем, які потрібно розв'язати.

Я засміявсь і сплюнув, аби не наковтатися піску. Чорт забирай, та ми ж самі створюємо всі оті «якби»! Яке мені діло до того, що могло статись, але не сталося!.. Ні, треба думати про щось інше. Скажімо, про Еріка...

Не вважай, брате мій, що я забув той день! Закованого у кайдани, мене силою опустили навколішки перед троном. Уже після того, як я поклав корону собі на голову, за що був побитий. Коли мені вдруге дали цю корону, я жбурнув її в тебе, але ти впіймав її і тільки всміхнувся. Шкода, що я не влучив тобі у голову, але й корона залишилася непошкодженою, і це трохи втішало. Бо корона розкішна... З чистого срібла, із сімома зубцями, інкрустована смарагдами, яким програє будь-який діамант. На скронях — по великому рубінові... Того дня ти сам себе коронував, усе було обставлено пихою та помпою. А не забув ти ще свої слова, які сказав одразу після коронування? Я їх дуже добре пам'ятаю. Зал ще горлав: «Хай живе король!», а ти прошепотів мені на вухо: «Тільки-но твої очі бачили найпрекрасніше видовище, яке ти тільки можеш уявити». А тоді наказав: «Охороно! Забрати Корвіна до кузні та випалити йому очі! Нехай сьогоднішні події стануть для нього останнім, що він побачив у житті! А потім ув'язніть його в найглибшій, найтемнішій камері та підземеллях Амбера, і нехай навіть згадка про нього піде в забуття!»

— Зараз ти правиш Амбером, — мовив я вголос. — Але в мене є очі, я все пам'ятаю, та й мене ще ніхто не забув.

Ні, подумав я. Загорнися в своє царювання, Еріку. Мури Амбера високі й товстелезні. Не витикайся за них. Оточи себе сталлю мечів, від якої не буде найменшої користі. Щоб захиститися, ти намагаєшся обкласти свій дім землею, наче мураха. Знаєш, що поки я дихаю, про безпеку і спокій тобі краще забути. Еріку, я попередив тебе, що повертаюся. Чекай мене! Я добуду собі в Авалоні рушниці, розтрощу твої двері, змету з лиця землі твоїх захисників. І знову все буде так, як тоді, коли ми билися з тобою на мечах. Билися недовго, бо прийшли твої люди та врятували тебе. Тоді мені вдалося пролити кілька крапельок твоєї крові. Тепер проллю її всю.

Я підібрав ще один чималенький алмаз, уже, здається, шістнадцятий, і, радіючи, поклав його у мішечок на поясі.

Позираючи на призахідне сонце, подумав про Бенедикта, Джуліана та Джерарда. Що могло їх об'єднувати? Хай би що це було, мені не до шмиги жодна комбінація з участю Джуліана. Зате Джерарда я не боявсь. Якби я був упевнений, що там, у таборі, Бенедикт розмовляв саме з ними, то спав би, й у вус собі не дуючи. Та якби то був Джуліан, мене це мало б дуже насторожити. Більше за Джуліана міг непокоїти хіба що Ерік. Якби він знав, де я зараз, мені могло б стати вельми непереливки. Я почувався ще надто слабким для відкритої боротьби.

Цілком допускав, що якби Бенедикт захотів мене здати, він легко знайшов би якесь виправдання цьому. Бенедикт розумів, що будь-які мої дії (а він чудово знав, що сидіти склавши руки не збираюся) спричинять міжусобицю в Амбері. Я розумів його, в чомусь навіть погоджувався з ним. Бенедикт над усе ставив цілісність королівства. На відміну від Джуліана, це була людина твердих принципів, і мені дуже жаль, що мої з ним стосунки складаються не найкраще. Я щиро сподівався, що переворот та моє сходження на трон здійсняться швидко й безболісно, як видалення зуба під наркозом, і коли все відбудеться, ми з ним опинимося на одному боці. А тепер, після знайомства з Дарою, мені хотілося цього ще дужче.

Тих слів, які він мені сказав, було мало, щоб почуватися спокійно. І я навіть не міг перевірити, чи справді він збирається пробути в полі увесь тиждень, чи, може, уже домовляється з амберським військом, готує мені пастку, будує темницю для мене чи й копає могилу. Треба було поспішати, хоч би як хотілося затриматися в Авалоні.

Я заздрив Ґанелону, що б він там не робив — гуляв у шинку чи розважався в борделі, бився з кимось навкулачки чи полював на гірських схилах. У будь-якому разі він був удома. Я вирішував, залишити його тут, щоби він далі впивався життям, чи взяти із собою в Амбер, як Ґанелон і просив? Якщо залишу його тут, а сам зникну, до нього можуть виникнути запитання, а якщо до дізнання долучиться й Джуліан, нічим добрим це не закінчиться. У кращому разі Ґанелон стане вигнанцем на рідній землі (а він таки вважав це королівство рідним), у гіршому — його зітруть на порошок. А якщо він навіть і вціліє, то легко стане на злочинний шлях, і втретє йому це навряд чи минеться безкарно. Як не крути, а доведеться дотримати слова та прихопити Ґанелона. Хіба що він передумає і захоче залишитися тут. Якщо це станеться... Що ж, я міг навіть позаздрити тим розбійницьким перспективам, які відкривалися перед ним в Авалоні. Адже сам був би не проти затриматися тут надовше, покататися з Дарою у горах, поблукати полями, лісами, поплавати річкою на човні...

Отже, я згадав Дару. Знав про її існування, і це трохи змінювало ситуацію. Не можу сказати, наскільки, але змінювало. Попри всі наші чвари, як великі, так і дрібні, ми, діти Амбера, продовжуємо почуватись єдиною сім'єю, завжди цікавимося новинами про братів та сестер, із непідробною цікавістю стежимо, хто яке місце посів у мінливій картині родинних стосунків. І скільки разів було так, що з інтересом вислухана свіжа плітка вберігала від убивчого удару. Інколи я уявляю все наше сімейство як зборисько змалілих засушених сварливих баб, зайнятих чимось середнім поміж відпочинком і стрибками через бар'єри.

Я ще не знав, куди вписати Дару в цій картині. Вона й сама до пуття не розуміла, де її місце. Що ж, крок за кроком, і дівчина це з'ясує. Щойно всі родичі дізнаються про неї, від покровителів та вчителів не буде відбою. Тепер, коли я просвітив її стосовно наших властивостей, це питання лише часу. Рано чи пізно вона стане повноцінним учасником наших ігрищ. Під час розмови у ліску я здавався собі змієм-спокусником, але ж, чорт забирай, не можна позбавляти її права на знання! Вона так чи інакше про все дізналася б, то вже краще швидше, щоб мати більше можливостей для хоч якогось захисту. Для її ж блага!

Авжеж, цілком можливо — і найімовірніше, так воно й було, — що мама і бабуся Дари жили, не маючи й гадки про власне походження...

Куди це незнання привело? Дара казала, що їх убили.

А чи не сталося так, подумав я, що довга рука Амбера дістала обох аж із Тіні? І якщо це факт, то чи не потягнеться вона знову?

Бенедиктові варто було захотіти, й він став би таким самим настирним, підлим та жорстоким, як і будь-хто з нас. А може, й ще жорстокішим. Без вагань вступив би у боротьбу, захищаючи свій інтерес. Якби потрібно було убити брата чи сестру, він пішов би на це без найменших вагань. Схоже, Бенедикт вірив у те, що коли ніхто з наших не знатиме про існування Дари, а вона буде у повному невіданні стосовно свого походження, це захистить її від можливих загроз. Якщо він дізнається про мої витівки, мені добряче перепаде на горіхи, і це стало ще однією причиною мого поквапного від'їзду. А Дарі я розповів усе аж ніяк не для того, щоб насолити Бенедиктові. Просто хотілося, щоб із дівчиною не сталося нічого поганого, а Бенедикт, як здалося мені, з цим не дуже справляється. Поки повернуся, вона матиме достатньо часу, щоб усе обміркувати. В неї буде чимало запитань до мене, і я обов'язково скористаюся нагодою застерегти її та втаємничити у деякі подробиці.

Я заскрипів зубами.

Та чи потрібно це мені? Почну правити Амбером, і все буде зовсім не так, як тепер. Неодмінно не так...

Чому ніхто досі не винайшов спосіб змінити людську сутність? Колись, потрапивши до тіні, я втратив пам'ять, розпочав нове життя — і що? Залишився тим самим Корвіном, що й колись. Було б від чого впасти у розпач, якби не одна обставина: Корвін, який сидів у моєму нутрі, цілком мене влаштовував.

На тихій річковій гаті я змив із себе куряву й піт. Із голови не виходила Чорна дорога, що так отруювала життя моїм братам. Скільки всього я ще мав зрозуміти!..

Ґрейсвандір поклав так, щоб він був напохваті. Коли слід через Тіні ще свіжий, будь-хто з наших родичів може відстежити мене за ним. На щастя, ніщо не перервало мого омиття, а на зворотному шляху тричі траплялися різні створіння, примушуючи братися за меч.

А втім, цього і слід було чекати, оскільки назад я їхав значно швидше...

Коли завів Стара до стайні, було ще темно, хоча світанок уже топтався на порозі дня. Я почистив коня, котрий був надто збуджений після скачки, поговорив з ним, заспокоюючи, погладив по шиї, тоді заповнив ясла кормом і напоїв гривастого. Із протилежного стійла вітально заіржав Дракон — жеребець Ґанелона. Я розчистив місце між водяною помпою і задньою стінкою стайні. Де б притулитися, щоби хоч трохи подрімати?

Конче мав відпочити. Кілька годин сну — і я буду знову готовий до великих звершень. Але сон під дахом Бенедикта — це було б вершиною тупої нерозважливості. Ні, Корвін не з тих, хто дозволить узяти себе голіруч! Я частенько казав, що хотів би померти у ліжку, проте в глибині душі мріяв, щоб у глибокій старості на мене наступив слон, коли займатимуся любов'ю.

А втім, моя упередженість не поширювалася на Бенедиктові запаси віскі, якого мені так кортіло ковтнути. В будинку було темно. Я тихенько пробравсь усередину, пройшов на кухню і відшукав там буфет.

Налив собі міцного віскі, випив, налив ще й відійшов з келихом до вікна. Вид відкривався ген-ген куди. Будинок стояв на схилі пагорба, місце для нього Бенедикт вибрав гарне.

— «Білів під місяцем широкий шлях...» — процитував я вірш і здивувався, почувши, як звучить мій голос. — «...а блідий місяць плив...»

— Так і є! Так і є, Корвіне, хлопчику мій, — озвався раптом голос Ґанелона.

— Я й не бачив, що ти там сидиш, — проказав до нього неголосно, не відвертаючись од вікна.

— Бо сиджу тихенько, не галасую, — іронічно пояснив Ґанелон.

— Он як! Скільки ж ти випив?

— Аніскілечки, — мовив Ґанелон. — Принаймні поки що. Але якщо ти хочеш бути чемним хлопчиком і подаси мені келишок...

Я обернувся.

— Чому ж сам не наллєш?

— Мені боляче ворухнутися.

— Добре.

Повернувшись до буфета, я налив келих віскі та подав Ґанелону. Він повільно підніс посудину до рота, кивнув мені, дякуючи, і пригубив.

— Добре як! — зітхнув. — Може, хоч трохи полегшу свої страждання...

— З кимось побився, — здогадавсь я.

— Побився, і то не з одним, — не заперечив Ґанелон.

— То носи свої побої, як і належить воїнові, й не примушуй, аби я тебе жалів.

— Так я ж переміг!

— Боже праведний! Куди ж ти сплавив трупи?

— О, це були не такі слабаки, як можеш подумати! А винне в усьому дівчисько!

— Ну, тоді скажу так: бачили очі, що купували.

— Та ні, не в тому річ. Боюся, підвів під монастир себе й тебе.

— Як?

— Я ж не знав, що вона тут господиня. Заходжу, отже, у дім, настрій у мене пречудовий, дивлюся — вона. Я навіть не подумав, що вона не покоївка...

— Дара? — уточнив я, внутрішньо напружившись.

— Вона. Лапнув її за зад, поцілуй, кажу, мене, кралечко... — Ґанелон застогнав. — А вона як схопить! Підняла мене над долівкою і тримає! Пояснила мені, що вона — господиня. А тоді відпустила... Якщо ти забув, нагадаю: я важу вісімнадцять стоунів. Словом, веселе було приземлення.

Ґанелон знову припав до келиха, а я тихенько засміявся.

— От і вона засміялася, — невесело повідомив він. — Потім допомогла мені підвестись, і я б не сказав, що дівчина була нелюб'язною до мене. Звісно, попросив у неї пробачення... Твій брат, мабуть, рідкісний силач. Скільки живу, ще не стрічав такого дужого дівчиська. Уявляю, що вона може зробити з людиною... — У голосі його зазвучали благоговійні нотки. Повільно хитнувши головою, він осушив келих. — Сказав би я, що мені було незручно, але це не так. Мені було страшно!

— Вона прийняла твоє вибачення?

— О, так! Знаєш, Дара була дуже люб'язна зі мною. Сказала, щоб я забув про цю пригоду, і пообіцяла, що теж забуде.

— То чому ж ти не спиш після такого бурхливого дня?

— Чекав на тебе, але не знав, коли ти повернешся. Маю до тебе серйозну розмову...

— Що ж, я вже повернувся.

Ґанелон повільно підвівся, узяв келих і запропонував:

— Давай вийдемо звідси.

— Погоджуюся.

Дорогою він прихопив пляшку віскі (щодо цього я також був не проти), і ми вийшли на стежку, яка тяглася через сад за будинком. Дійшовши до старої кам'яної лавки під крислатим дубом, Ґанелон усівся, налив віскі собі та мені, ковтнув з келиха і заявив:

— А твій брат непогано розуміється на питві!

Сівши біля нього, я натоптував собі люльку.

— Отже, я попросив пробачення й відрекомендувавсь, і ми ще трохи потеревенили, — продовжив Ґанелон. — Щойно дізнавшись, що ми з тобою — разом, вона забажала знати все і про Амбер, і про Тіні, й про тебе та всю твою рідню.

— І ти їй щось розповів? — запитав я, черкнувши сірником.

— Не розповів би, навіть якби захотів, — сказав Ґанелон. — Я ж не знаю відповіді на жодне з її запитань.

— Добре...

— Та це навело мене на деякі роздуми. Скидається на те, що Бенедикт не поспішає відкривати дівчині всі ваші таємниці, та, схоже, розумію, чому. Знаєш, Корвіне, я б сім разів подумав, перш ніж щось сказати Дарі. Якась вона надто допитлива...

Пахнувши люлькою, я кивнув:

— Є на те причина, і то дуже вагома. Але радий, що ти навіть під дією алкоголю не втрачаєш голову. Дякую, що розповів.

Він понизав плечима і знову сьорбнув віскі.

— Гарна прочуханка — і похмілля мов не було. А крім того, мені добре тоді, коли добре тобі.

— Цілком можливо. Як тобі цей Авалон, подобається?

— Цей? — здивувався Ґанелон. — Та то ж і є мій Авалон. За стільки років тут змінилися тільки люди, але не місце. Сьогодні їздив на Тернове поле — колись я там подужав Джека Хейлі, й уся його банда переметнулася до мене. І це було те самісіньке Тернове поле.

— Тернове поле... — повторив я, намагаючись пригадати.

— Так, то мій Авалон, — не вгавав Ґанелон, — і я повернуся сюди доживати віку, якщо залишимося живими в Амбері.

— То ти ще не передумав іти зі мною?

— Та я все життя мріяв побачити Амбер... Точніше, відколи дізнався про нього. До речі, від тебе, у ті добрі старі часи.

— Сказати правду, я й не пригадую, що казав тобі щось про Амбер. Напевне, це була якась небуденна історія...

— О, ми так напилися тієї ночі!.. Я слухав тебе, забувши про все на світі. Ти аж сльозу пустив, коли почав розповідати про могутню гору Колвір, про золоті й зелені шпилі міста, описував його площі, навіси, тераси, фонтани та квіти... Тоді твоя розповідь не здалася мені довгою, а потім з'ясувалося, що ти розказував майже всю ніч. Коли ми йшли на бокову, вже починався ранок! Господи! Здається, я міг би накреслити карту Амбера! Тож не можу померти, не побачивши його.

— Не пригадую тієї ночі, — повільно мовив я. — Мабуть, тоді добряче наклюкався.

Реготнувши, Ґанелон сказав:

— Колись ми вміли погуляти. І люди ще не забули нас. Розказують про обох то те, то се... Інколи, звичайно, прибрешуть, як про будь-кого, хто жив давно-давно. Але ж, чорт забирай, чи є на світі хоч одна людина, про яку не придумали б небилиць?

Я нічого йому не відповів, мовчки пахкав люлькою, думаючи.

— ...і тому змушений поставити тобі одне-два запитання...

— Запитуй, Ґанелоне.

— Якщо підеш на Амбер — це сильно ускладнить твої стосунки з Бенедиктом?

— Хочу знати це не менше, ніж ти, — зізнавсь я. — Гадаю, що так... однак тільки спочатку. Але мушу зробити все до того, як він потрапить сюди, а в тому, що потрапить, навіть не сумніваюся: хтось обов'язково сповістить його про те, що діється в Амбері. Зрозуміло, Бенедикт буде з таким-сяким військом. Звісно, він може і сам заявитися, головне, щоби хтось вийшов із ним на контакт, але ця його поява нічого не дасть. Отже, ні. Бенедикт завжди був проти чвар, котрі шкодять Амберу, а це означає, що він підтримає будь-кого, хто збереже його цілісність. Отож, коли я скину з трону Еріка, найбільшим прагненням Бенедикта буде негайно покласти край нашим чварам, і тому він не заперечуватиме проти мого царювання. Хоча завжди буде проти того, щоб я взяв королівство силоміць, тут уже нічого не вдієш.

— Власне, до цього я й вів. Якщо все пройде, як ти кажеш, то чи не станеться так, що він тебе люто зненавидить?

— Навряд. Це — політика у чистому вигляді, а ми давно знаємо один одного. Крім того, знайти спільну мову нам завжди було легше, ніж, скажімо, з Еріком.

— Розумію. Тоді ще одне. Тепер я разом з тобою, Авалон — під владою Бенедикта. От я і подумав: якщо колись мені вдасться повернутися сюди, то чи не зненавидить він мене? Ну, за те, що я тобі допомагав?

— Дуже в цьому сумніваюся. Не такий він чоловік. І не був таким ніколи.

— То слухай далі. Бог свідок, я бувалий вояка, і якщо нам удасться здобути Амбер, і Бенедикт знатиме, що я не пас там задніх, як гадаєш, чи міг би він узяти мене до себе в полководці? По-перше, у нього нема руки, а по-друге, я знаю тутешні околиці як свої п'ять пальців. Якщо захоче, відведу його на Тернове поле і розкажу про ту баталію. Чорт забирай! Я служитиму йому вірою та правдою, так само, як тобі.

І він засміявся.

— Вибач. Я хотів сказати: краще, ніж тобі.

Неголосно теж засміявшись, я відпив віскі.

— Це буде непросто, — попередив я Ґанелона. — Авжеж, я тільки за. Але не дуже вірю, що колись ти зможеш увійти до нього в довіру. Надто вже скидається на хитрощі з мого боку.

— Чортова політика! Я зовсім не те мав на увазі! Служити, воювати — ось і все, що я вмію! І ще — люблю Авалон!

— Вірю. Та чи повірить тобі Бенедикт?

— Хіба йому, однорукому, завадить надійний помічник? Він міг би...

Я знову засміявсь, однак одразу ж замовк, адже звук сміху чути здалеку. Та й про почуття Ґанелона забувати не варто.

— Вибач, брате — сказав я. — Вибач, будь ласка. Просто ти не розумієш. Ще не до кінця усвідомив, з ким ми розмовляли в наметі тієї ночі. Може, ти бачиш у Бенедиктові звичайного чоловіка, таку собі безруку каліч. Але повір мені, це не так, Я Бенедикта боюся. Він зовсім не такий, як інші мешканці Тіней чи реального світу. Це — збройний владика Амбера. Ти можеш уявити тисячоліття? Тисячу років? Уявив? А кілька тисячоліть? І спробуй тепер зрозуміти думки людини, яка все своє життя чи не щодня має справу зі зброєю, стратегією, тактикою... От як, наприклад, сьогодні. Якщо ти застав Бенедикта у невеличкому королівстві, за командуванням крихітним військом з різного наброду, а на задвірку його дому бачиш підстрижений газон, то це ще нічого не означає. Вся військова наука клекоче в його голові. Він мандрував із Тіні в Тінь, спостерігав за однією і тією ж битвою у різних варіаціях, часом — ледве відмінних, аби лише перевірити свої теорії військового мистецтва. Командував такими величезними арміями, що ти з дня на день спостерігав би, як крокують колони, і не було б їм кінця. Так, утрата руки не додала йому вправності, але повір, я аж ніяк не хочу зійтися з ним у бою, зі зброєю чи голіруч. Нам несказанно пощастило, що Бенедикт не плекає королівських амбіцій, інакше давно вже сидів би на троні! Якби ж він виказав таке бажання, клянусь, я вмить забув би про свої претензії та присягнув би на вірність йому. Його я справді боюся.

Ґанелон надовго замовк, а я хлюпнув собі ще трохи віскі, бо починало дерти в горлі.

— Так, мені цього не зрозуміти, — нарешті погодився він. — Та я був би щасливим, якби він просто дозволив мені повернутися в Авалон.

— За це можеш бути спокійний. Я знаю.

— Дара казала, що сьогодні отримала від нього звістку. Бенедикт вирішив повернутися швидше. Може, навіть завтра.

— Чорт! — вилаявсь я, підводячись із лавки. — Тоді нам треба їхати, і то якнайскоріше. Тільки б Дойль не підвів... Зранку вирушаємо до нього, треба трохи поквапити старого. Хочу виїхати звідси до того, як повернеться Бенедикт!

— Ага, то цяцянки вже в тебе?

— Так.

— А можна поглянути на них?

Відв'язавши поясний мішечок, я подав його Ґанелону. Він попустив шнурок, витягнув кілька камінчиків, розклав їх на правій долоні й почав обережно перебирати кінчиками пальців.

— Не вражає, — протягнув він. — Хоча, може, просто замало світла. О, щось блиснуло! Ні...

— Вони й не мають блищати, бо їх ще не огранили. А взагалі, в твоїх руках — добрячий статок.

— Диво та й годі, — сказав Ґанелон, повертаючи камінці у мішечок і затягуючи шнурок. — І тобі це нічого не вартувало...

— Ну, не так уже й нічого.

— А все одно, за стільки часу надбати такий статок — щось тут не так...

Ґанелон віддав мішечок мені.

— Коли все буде зроблено, подбаю, щоби тобі дістався теж гарний статок, — пообіцяв я йому. — Такий собі втішний приз, на випадок, якщо Бенедикт не дасть тобі якогось місця.

— Тепер, коли знаю, хто він такий, мені ще більше хочеться служити під його керівництвом.

— Що ж, поживемо — побачимо.

— Так. Дякую тобі, Корвіне. Як готуватимемося до нашого від'їзду?

— Треба, щоб ти хоч трохи відпочив, бо підійму тебе раненько. Старові з Драконом навряд чи сподобається бути запряжними, але то таке. Позичимо в Бенедикта фургон і поїдемо нібито до міста. Я вже подбаю, щоб усі тут про це знали. А потім вирушимо до ювеліра Дойля, з яким я домовлявся, заберемо вантаж і відразу ж відбудемо в Тіні. Чим швидше ми все зробимо, тим важче буде Бенедикту взяти наш слід. Якщо матимемо в Тінях бодай пів дня фори, знайти нас виявиться майже неможливо.

— А що може примусити Бенедикта рвонути відразу за нами? — уточнив Ґанелон.

— Він не вірить мені ні на гріш — і правильно робить. Тепер чекає, яким буде мій наступний хід. Бенедикт розуміє: я щось тут шукаю, але не знає, що саме. І він був би не проти з'ясувати це, щоб однією загрозою для Амбера стало менше. Коли побачить, що ми вшилися остаточно, то зрозуміє: я знайшов те, чого шукав, і неодмінно захоче дізнатися, що це таке.

Ґанелон позіхнув, потягнувся й осушив келих.

— Так, тепер нам справді не завадить відпочити. Для швидкої їзди не зайве мати свіжу голову... Розумієш, тут ще одне, не знаю, як сказати. Спершу я був ошелешений, але тепер, коли ти розповів про Бенедикта стільки цікавого, мабуть, радше спантеличений.

— Що таке?

Ґанелон підвівся з лавки, акуратно взяв пляшку і показав на стежку.

— Якщо підеш нею далі, — сказав він, — то проминеш живопліт між маєтком та лісом, потім, кроків через двісті, побачиш ліворуч молодий лісок. У ньому є улоговина, футів чотири завглибшки, а в тій улоговині — свіжа могила. Присипана листям, гілками, втоптана, але все одно її видно. Я наткнувся на неї, коли вийшов подихати свіжим повітрям і проходив повз ту улоговину.

— Чому вирішив, що то могила?

Ґанелон реготнув.

— Коли в ямі лежить чиєсь тіло чи навіть кілька тіл, то таке називають зазвичай могилою. Там було мілко, і я покопирсався палицею в землі. У могилі чотири тіла — три чоловічих та одне жіноче.

— Убиті давно?

— Не дуже. За моєю оцінкою — буквально кілька днів тому.

— Ти там нічого не чіпав?

— Корвіне, я ж не такий дурний....

— Вибач. Але я маю від чого нервуватися, бо нічого не розумію.

— А що тут розуміти? Мабуть, зробили Бенедикту якусь прикрість, от він і поквитався з ними.

— Може, й так. Які вони з вигляду? Як убиті?

— Нічого особливого. Віку середнього. У всіх перерізані горлянки, крім одного — тому розпанахали живіт.

— Дивно... Так, добре, що ми скоро від'їжджаємо. Нам вистачає своїх проблем, ще бракує встрявати в тутешні чвари.

— Правду кажеш. То що, на бокову?

— Ти йди. А я маю ще дещо зробити...

— Радиш мені відпочити, а сам не йдеш, — пробурчав Ґанелон, вирушаючи до будинку. — Чого б я тут сидів і тріпав собі нерви?

— Не хвилюйся, не буду.

— То на добраніч.

— Уранці зустрінемося.

Він рушив стежкою, і якийсь час я дивився йому вслід. Ґанелон, звичайно, мав слушність щодо відпочинку, але я ще не міг зробити так. Я знову повернувся до своїх планів, перевіряючи, чи не випустив чогось із уваги. Допивши віскі, поставив пляшку на лавку, підвівся та пішов, залишаючи за собою обривки шнурочків тютюнового диму. Десь за спиною крізь зелень цідилося місячне сяйво, до світанку було, за моєю оцінкою, ще кілька годин. Твердо вирішив провести решту ночі просто неба, мав тільки підшукати місце, придатне для такого сну.

Ідучи стежкою, я, звичайно, добрів до ліска. Трохи поштрикавши палицею землю, пересвідчився, що там не так давно копали. Витягувати з неї трупи, та ще й при мертвотному світлі місяця, мені не хотілося. Та й чого б я мав не довіряти Ґанелону! Навіщо я сюди приплентався? Мабуть, якийсь уроджений потяг до всього брудного та ницого. Ночувати десь тут, по сусідству з мерцями, мені теж не бажалося.

І тоді подався на північно-західну околицю саду. Знайшовши місцину, що не проглядалася з будинку, за живоплотом, у високій пахучій траві, я кинув на землю плащ, сів, роззувся... Витягнув ноги в прохолодну траву та зітхнув.

Не баритися довго, вирішив я. Тіні — діаманти — рушниці — Амбер. Я вже був на шляху. Рік тому гнив у темниці, не раз переступаючи хитку межу, що розділяла розум та безумство. Так часто, що спогади про це варто б геть витерти з пам'яті. Тепер був вільний, зміцнілий і зрячий, мав план дій. Я став грозою, котра знову шукає, над ким вибухнути, ще страшнішою, ніж колись. Цього разу мій успіх не буде заручником чужого наміру. Доможуся свого чи зазнаю поразки — тепер усе в моїх руках.

Усвідомлювати це було так само добре, як відчувати траву, а ще — приємне тепло алкоголю, що розтікалося всім тілом. Я вибив люльку, солодко позіхнув і почав моститися до сну.

Раптом удалині щось ворухнулося. Підвівшись на ліктях, я вдивлявсь у пітьму, чекаючи повторення руху. Чекати довелося недовго. Стежкою хтось ішов — безшумно і раз у раз зупиняючись. Ось постать зникла під деревом, де сиділи ми з Ґанелоном, і довгенько не з'являлась. Опісля вона знову з'явилася, ступила кілька кроків і зупинилася, неначе придивляючись до того місця, де був я. Нарешті рушила в мій бік.

Це була Дара.

Проминувши скупчення чагарів, вона випливла з тіні, й блідий місяць освітив обличчя дівчини. Розуміючи це, Дара всміхнулася, явно адресуючи цю усмішку мені, та сповільнила крок. Дійшовши до мене, зупинилась і сказала:

— Наскільки розумію, лорде Корвіне, спальні нашого дому вам не підходять?

— Не в тому річ, — пояснив я. — Такої чудової ночі ноги самі несуть надвір, на свіже повітря.

— Напевне, і минулої ночі вони тебе кудись носили, — мовила Дара, — хоча був дощ. — Вона сіла на плащ коло мене. — Де ти провів ту ніч — просто неба чи в приміщенні?

— Не в приміщенні, — сказав я. — Але не спав. Чесно кажучи, відколи ми з тобою розійшлися, ще не склепив очей.

— Де ж ти був?

— Біля моря, промивав пісок.

— Нічого цікавого, так?

— Нудота рідкісна.

— Знаєш, після нашої прогулянки крізь Тіні я стільки всього передумала...

— Можу уявити...

— Я теж мало спала. Чула, як ти заходив у будинок, розмовляв з Ґанелоном, а коли він повернувся сам, зрозуміла, що ти десь тут, просто неба.

— Правильно зрозуміла.

— Послухай, Корвіне, я просто зобов'язана потрапити в Амбер! І пройти Лабіринт.

— Знаю. Колись це станеться.

— Якнайскоріше, Корвіне. Якнайскоріше!

— Даро, ти ще молода. У тебе все життя попереду...

— Дідько! Стільки років живу на світі, а про це навіть гадки не мала! Невже ніяк не можна влаштувати, щоб це сталося тепер?

— Не можна.

— Чому? Тобі ж нічого не вартує доправити мене в Амбер через Тіні, а там я пройшла б ваш Лабіринт...

— Якщо нам пощастить і нас не вб'ють одразу, то ув'язнять у сусідніх камерах. Або повисимо з тобою на дибі, а потім обох таки стратять.

— За що? Ти ж принц Амбера як-не-як! Маєш право робити все, що хочеш.

Я засміявся.

— Але ж я порушив закон, дорогенька. І якщо повернуся в Амбер, то мене стратять, і це ще у кращому разі. У гіршому ж — придумають щось набагато цікавіше та болючіше. Втім, беручи до уваги останні події, я все-таки схиляюся до думки, що смерть моя буде швидкою. І можеш бути певна, всіх моїх супутників чекатиме те саме, що й мене.

— Оберон так не вчинив би.

— Вчинив би, аби лише вагома причина. Та це порожні балачки. Оберона нема, а мій брат Ерік сидить на троні та корчить із себе правителя.

— Коли це сталося?

— Кілька років тому, якщо за мірками Амбера.

— Чому він хотів тебе вбити?

— Бо інакше я вбив би його, це ж ясно як день.

— І ти справді його вбив би?

— Так, і я вб'ю. Гадаю, що дуже скоро.

Повернувшись, вона поглянула мені в очі.

— Навіщо?

— Для того, щоб зайняти трон. Він — мій згідно із законом, розумієш? Ерік узяв його силою, він узурпатор. Я тільки недавно визволивсь із його полону, де мучився кілька років. Та Ерік припустився помилки, дозволив собі надмірну розкіш: він залишив мене живим, щоб час від часу тішити себе, споглядаючи моє понівечене тіло. Йому навіть у страшному сні не могло привидітися, що зможу вирватися на волю і знову кинути виклик. А зрештою, я теж про це не мріяв. Тож коли мені вже пощастило і доля дала другий шанс, не буду таким добродушним, як Ерік, досить з мене своїх помилок.

— Але ж він тобі брат...

— Повір мені, мало хто в світі знає це краще, ніж він або я.

— І як скоро збираєшся здійснити... свої наміри?

— Я вже казав тобі. Знайди колоду карт і зв'яжися зі мною. Місяців через три. Якщо не зможеш зв'язатися, а в мене все йтиме за планом, то я зв'яжуся з тобою сам, щойно зійду на трон. І ось тоді, менш як за рік, ти пройдеш Лабіринт.

— А якщо програєш?

— Тоді тобі доведеться зачекати трохи довше. Поки Ерік не впевниться, що його панування — це всерйоз і надовго, а Бенедикт нарешті визнає його правителем. Бачиш, він не дуже хоче це робити. Бенедикт не перший рік тримається подалі від Амбера, і не знаю, як Ерік, а з інших уже мало хто вірить, що він ще живий. І якщо Бенедикт тепер об'явиться, то йому доведеться визначатися: він за Еріка чи проти нього? Якщо підтримає Еріка, це тільки зміцнить його владу, а Бенедикт не захоче такої відповідальності. Якщо ж він виступить проти Еріка, це неминуче призведе до заколоту, а відповідати за це йому теж не захочеться. Себе ж у ролі короля він не бачить за жодних обставин. Отже, тільки повна відсутність Бенедикта гарантує такий-сякий спокій в Амбері. Якщо ж він, об'явившись, відмовиться підтримати кого б то не було, можливо, це й не матиме для нього жодних наслідків. Та це буде те саме, що не визнати владу Еріка, і може стати знову гаряче. Якщо ж Бенедикт заявиться в Амбер з тобою, він буде змушений підкоритися Еріку, бо той знайде, як вплинути на нього через тебе.

— Тобто, якщо ти програєш, не бачити мені Амбера як своїх вух!

— Я лише описав тобі своє бачення ситуації. Безперечно, є ще якісь чинники, про котрі я нічого не знаю. Скільки часу мене там не було!

— Ти просто зобов'язаний перемогти! — вигукнула Дара. І несподівано запитала: — А мій дідусь тебе підтримає?

— Навряд. Хоча життя може перекинути все з ніг на голову. Я знаю, що він живий і що у нього є ти. Мені не потрібна його підтримка. Не чинитиме перепон — і на тому спасибі. А він не чинитиме, якщо діятиму блискавично та успішно. Йому не сподобається, що мені відомо про тебе, та коли він побачить, що зичу тобі лише добра, усе вляжеться само собою.

— Чому ти не скористаєшся мною? Гадаю, це було б логічно...

— Так. Але несподівано з'ясувалося, що я до тебе не байдужий... — сказав Дарі. — Тож це відпадає.

Дівчина засміялася.

— Отже, я тебе причарувала! — резюмувала вона.

Я задоволено гмикнув.

— Так, доволі вишуканим способом — за допомогою клинка.

Раптом Дара стала серйозною.

— Завтра дідусь повертається сюди, — повідомила вона. — Оцей твій Ґанелон, він сказав тобі?

— Так.

— І це якось змінює твої плани?

— Робитиму все швидко і вшиюся ще до приїзду Бенедикта.

— А він що зробить?

— По-перше, розізлиться, мов дідько, якщо побачить тебе тут. По-друге, йому стане з біса цікаво, як ти дісталася сюди крізь Тіні та чи я вже знаю, хто ти така.

— І що йому відповісти?

— Розкажеш, як ти повернулася. Це додасть йому трохи поживи для роздумів про тебе і твоє становище. Якщо запитає про мене, поясни: твоя жіноча інтуїція підказала тобі, що не варто мені довірятись, і ти обрала таку саму тактику, як із Джуліаном та Джерардом. Якщо запитає, де я, то повідом йому, що ми взяли фургон і поїхали в місто. Мовляв, повернемося назад не дуже пізно.

— А насправді ви куди збираєтеся?

— У місто, ненадовго. Але назад уже не повернемось. А з міста — якнайшвидше рушимо далі, щоби Бенедикт не вистежив мене по сліду через Тіні.

— Заради тебе постараюся затримати його, на скільки зможу... А ти перед від'їздом не збирався попрощатися зі мною?

— Планував розповісти це вранці. Але декому тут не спиться, і ми випереджаємо події.

— То я задоволена, що... не заснула... А як збираєшся підкоряти Амбер?

Я похитав головою.

— Ні, мила Даро. Кожен принц, який щось затіває, мусить мати свої таємниці. Тому нехай це залишається моїм секретом.

— Ніколи б не подумала, що в Амбері така недовіра і змова на змові.

— Що ж тут дивного? Всюди знайдеш щось подібне, просто в різних місцях воно по-різному себе виказує. Інакше й бути не може, адже будь-яка Тінь є відображенням Амбера.

— Складно для розуміння...

— Колись ти все второпаєш. А поки що просто не думай про це.

— Тоді скажи мені інше. Якщо я вже трохи навчилася ходити через Тіні, ще не подолавши Лабіринт, ти не міг би мені описати, як робиш це? Для кращого розуміння.

— Ні! — відрізав я. — Нема чого гратися з Тінями, коли ти робиш перші кроки. Це й після проходження Лабіринту не завжди безпечно, а в твоєму становищі — повне безглуздя. Один раз тобі пощастило, на цьому й зупинися. Більше про це — ні слова, для твого блага, до речі.

— Що ж, хай буде по-твоєму, — погодилася Дара. — Вибач мені. Вважаю, що можна й почекати.

— Мабуть, що можна. Не ображаєшся?

— Ні... — вона засміялася. — Мабуть, якби ти й розповів, знання це не стало б мені корисним. Вважаю, ти, Корвіне, добре знаєш, що робиш. Приємно, що комусь не байдуже до моїх справ та сподівань.

Я теж усміхнувся. Дара подалася вперед і торкнулася моєї щоки. Я обернувся до дівчини. Її обличчя повільно наближалося до мого. Усмішка злетіла з розтулених вуст, очі заплющилися. Ми поцілувались, і я відчув, як її руки обплели мою шию, плечі... Те саме зробив і я. Від мого здивування не залишилося й сліду, воно розчинилось у солодкому поцілункові, знітилося від тепла її тіла й остаточно випарувалося від мого бажання.

Якщо про це довідається Бенедикт, він не розізлиться, ні — він озвіріє.

7

Монотонно рипів фургон, сонце хилилося до горизонту, виливаючи на землю залишки денного тепла. За моєю спиною, розлігшись між ящиками, задавав хропака Ґанелон. Як я заздрив йому, що він може хропіти і ні про що не думати! Спав Ґанелон уже кілька годин, тоді як я третій день не склеплював повік.

Від міста ми від'їхали миль на п'ятнадцять. Наш шлях тягнувся на північний захід. Дойль ще не до кінця виконав моє замовлення, і ми з Ґанелоном умовили його, щоби він прикрив свою крамничку та вплинув на процес. Щоправда, довелося добряче полаятися, потріпати собі нерви, а потім ще кілька годин прочекати. Я був надто заведений, аби спати, а крім того, який може бути сон, коли їдеш через Тіні.

Зусиллям волі відігнав силу і втому, знайшов кілька хмарин та зробив собі тінь. Фургон котився добре в'їждженою дорогою з глибокими коліями. Вона була огидного жовтавого відтінку й хрускотіла під колесами повоза. Бура трава безживно схилилася край дороги, дерева тут були куці, покручені, з грубою шорсткою корою. Раз у раз на дорозі траплялися виходи сланцевих порід.

Я щедро заплатив Дойлю за порошок, який він виготовив, і купив у нього гарний браслет, збираючись наступного дня подарувати його Дарі. Діаманти брязкали в мішечку на поясі, Ґрейсвандір висів напохваті. Стар і Дракон ступали твердо, впевнено. Кожен крок наближав мене до мети.

Цікаво, подумав я, чи вже повернувся додому Бенедикт? Скільки часу йому знадобиться, щоб зрозуміти, куди я поїхав? Якби він хотів щось мені заподіяти, я був перед ним беззахисний, як немовля. Бенедикт міг знайти мене в будь-якій Тіні, аби лише слід, а слід після мене залишався нівроку. Хоча, з іншого боку, а що мені було робити? По-перше, ніяк не обійтися без фургона, а це обмежувало швидкість пересування. По-друге, я був не в тому стані, щоби дозволити собі нову пекельну гонитву. Через наростаючу втому та притуплені відчуття Тінями орудував обережно, неквапно. Сподівався, що, тасуючи їх та збільшуючи відстань, мені вдасться створити нездоланний бар'єр між Бенедиктом та мною. Проїхавши ще дві милі, ми перебралися з Тіні, в якій вечоріло, до Тіні, де сонце стояло в зеніті. Щоправда, й там і там небо було затягнуте хмарами. Я навмисне обрав такий день, адже мені було потрібне світло сонця, а не його спопеляючий жар. Опісля спромігся здійняти легкий вітерець. Він збільшував імовірність дощу, але справа того вартувала. Не можна ж прагнути всього й одразу.

Увесь цей час я відбивався від дрімоти і насилу протистояв спокусі розштовхати Ґанелона та, особливо не мудруючи, збільшити наш гандикап на кілька миль, поки він правитиме кіньми, а я спатиму. Однак це було надто ризиковано, а ми тільки починали шлях. Мене чекало ще чимало роботи. По-перше, треба було збільшити освітлення. По-друге, підшукати кращу дорогу, бо від триклятої жовтої глини вже починало нудити. По-третє, необхідно було розігнати хмари. І ясна річ, я мав увесь час тримати в пам'яті кінцевий пункт мандрівки...

Потерши собі очі, я кілька разів глибоко вдихнув. Перед очима та в голові все танцювало, від монотонного рипіння повоза й стукоту копит хилило на сон. Я вже не відчував ані погойдувань, ані підстрибувань і провалювань фургона на нерівностях. Клював носом, віжки безвольно теліпалися в руках і раз навіть випали з них. Щастя моє, що коні бігли дорогою так, немовби і без мене добре знали, куди прямуємо.

Невдовзі шлях повів полого догори. Тепер навколо нас був ранок. Небо над нами почорніло, і знадобилося ще кілька миль дороги та пів дюжини викрутасів, аби хоч трохи розігнати цей щит із хмар. Якщо раптом почнеться гроза, земля під ногами перетвориться на кашу з бруду та води. Я поморщивсь, уявивши подібну картину, і перемістив увагу з неба на дорогу.

Ми проїхали напівзруйнованим мостом над пересохлим річищем. На другому боці дорога була вже рівніша і не така жовта. У міру того, як фургон котився далі, вона ставала темнішою, плоскішою, твердішою, а трава при дорозі — чимраз зеленішою... І тут почався дощ.

Якийсь час я пручався стихії, аж ніяк не бажаючи віддавати їй зелену траву та рівненьку дорогу на темному ґрунті. Від зусиль розболілася голова, проте злива закінчилася, не проїхали ми й чверті милі, в небі знову засяяло сонце. Сонце... довгождане сонце.

Ми з торохтінням котилися далі, й незабаром дорога змією заковзала між яскраво-зеленими деревами через якусь западину. Ми скотились у прохолодний видолок, подолали невеликий місток над смужкою води на дні майже пересохлого річища. Я їхав, уже намотавши віжки на руку, бо безбожно куняв. Думки навідувалися ніби здалеку, і я, з останніх сил намагаючись зосередитись, їх перебирав, відкидав, розпрямляв...

Із переліску праворуч од мене птахи обережно, невпевнено проголошували новий день. Прозорі намистини роси висіли на листі, на травах. Повітря було прохолодним, крізь зелене листя тільки-но почало пробиватися косе проміння вранішнього сонця...

Але загальне пробудження, що панувало в цій Тіні, аж ніяк не могло обманути моє стомлене тіло, і я полегшено зітхнув, коли у фургоні нарешті завовтузився й почав чортихатися Ґанелон. Якби він продовжував спати, довелося б його розштовхати.

Добре, що так. Я м'яко натягнув віжки, і коні, зрозумівши мене, зупинилися. Поставивши фургон на гальмо (ми ще не проїхали підйом), я намацав пляшку з водою.

— Егей! — озвався Ґанелон, побачивши, що я п'ю. — Мені ще трохи залиш!

Я передав йому пляшку.

— Зараз твоя черга правити, — сказав Ґанелону. — А я мушу поспати.

Він добрячих пів хвилини дудлив з пляшки воду, тоді шумно перевів подих.

— Угу, — мугикнув Ґанелон, перевалюючись через край повоза на землю. — Зачекай лише хвильку. Природа кличе.

Він зійшов на узбіччя, я ж заповз у фургон і, пристосувавши собі замість подушки складений плащ, розтягнувся на ложі, де кілька хвилин тому хропів Ґанелон.

Ще за мить почув, як мій попутник утеліжився на передок. Він відпустив гальмо, фургон смикнувсь. Ось Ґанелон цокнув язиком і весело ляснув віжками.

— Зараз ранок? — голосно уточнив у мене.

— Так.

— Боже правий! Отже, я проспав цілий день і всю ніч!

Засміявшись, я пояснив йому:

— Ні. Просто я почаклував тут із Тінями. Ти спав годин шість-сім.

— Нічого не розумію... Але тобі вірю. І де ми тепер?

— Їдемо далі на північний захід, — сказав я. — Зараз приблизно за двадцять миль од міста і миль за двадцять п'ять від Бенедиктового дому. Ну й через Тіні покаталися, само собою.

— Що я маю робити?

— Просто їдь дорогою і нікуди не повертай. Чим далі ми опинимося, тим краще.

— А Бенедикт ще може наздогнати нас?

— Боюся, що так. Тому-то не варто давати коням відпочити.

— Зрозумів. І ще. Чи слід остерігатися чогось конкретного? — поцікавився Ґанелон.

— Ні.

— Коли тебе збудити?

— Ніколи.

Він замовкнув, а я, чекаючи, коли мене захопить сон, розмірковував про Дару. Ну звісно, про кого ж іще? Весь день я тільки й думав, що про неї.

Усе це було для мене цілковитою несподіванкою. Я навіть не сприймав її як жінку, поки вона не опинилася в моїх обіймах і не примусила поглянути на себе іншими очима. А вже за мить після того замість моєї голови думав спинний мозок, звівши всю розумову діяльність до дії первинних інстинктів, як це колись мені пояснював Зіґмунд Фройд. І винний у цьому був не алкоголь, бо, по-перше, випили ми небагато, а по-друге, не сказав би, що він сильно на мене впливає.

Чому ж тоді я так хотів знайти причину не в собі, а у комусь (або чомусь) іншому? Чому, чому... тому, що вчинок мій був аморальним, принаймні так здавалося. Вона була мені родиною? Так, але дуже далекою, а це вже не має значення. Ні, тут щось інше. І не сказав би, що скористався нею, як старий ловелас наївним дівчам. Зрештою, вона сама шукала мене серед ночі, розуміючи, що робить. Просто обставини примусили мене засумніватись у собі в самісінький розпал подій.

Коли я вперше завів з нею мову, а потім запропонував прогулянку в Тіні, мені хотілося здобути більше, ніж її довіру та родинну приязнь. Прагнув, аби хоч якась частинка її вірності, довіри та приязні до Бенедикта перейшла на мене. Якби раптом з'ясувалося, що з Бенедиктом нам не по дорозі, своя людина у ворожому таборі була б дуже до речі. Я сподівався, що зможу використати її, якщо справи мої підуть кепсько і в цьому виникне необхідність. Усе це було так. Проте моя свідомість відмовлялася повірити у те, що все, що відбувається між нами, пояснювалося тільки цим. Хоча і цим також, чого вже прикидатись! І саме через те я почувавсь як обпльований, якщо не сказати гірше. Але чому? Свого часу мені доводилось і не таке виробляти, й це не дуже мучило моє сумління. Боровся з цим почуттям, не бажаючи зізнаватися в тому, та відповідь була вже відома.

Я — небайдужий до цієї дівчини. Ось так, та й по всьому. Це відрізнялося від дружніх почуттів між мною та Лоррейн, що інколи виникають між людьми, побитими життям; не було схоже це й на вибух пристрасті, як у мене з Мойрою перед тим, як я удруге пройшов Лабіринт. Тепер усе було не так, зовсім не так... Я знав Дару без року тиждень, тому жодного логічного пояснення тут не було і бути не могло. У мене за плечима — не одне прожите століття. І все одно... Давно я не почувався так, як зараз. Уже навіть забув, що бувають такі почуття, й ось вони знову нагадують про себе. Не хотів закохуватись у неї. Принаймні не бажав цього тепер, а далі як вийде. Ще краще — взагалі не закохуватися. З якого боку не поглянь, вона була мені не пара. Дара — ще дитина. Все те, чого вона могла б захотіти, все, що здалося б їй новим і чарівливим, — усе це я пережив давно й безповоротно. Ні, все не так, усе неправильно. Не варто закохуватись у це дівчисько. Ні, в жодному разі...

Ґанелон мугикав непристойну пісеньку, дико фальшивлячи. Фургон трусивсь і рипів. За поворотом дорога пішла на підйом. Сонце різко вдарило у вічі, я затулився від нього рукою. Мене долала дрімота, і незабаром я проваливсь у сон.

Коли я прокинувся, сонце перевалило за полудень. Настрій був поганенький. Я досхочу напився води, хлюпнув трохи на долоню та протер очі. П'ятірнею пригладив волосся, оглянув місцевість.

Навколо нас буяла зелень, купки дерев чергувалися з рівнинами, порослими високою травою. Фургон далі котився ґрунтовою дорогою, добре в'їждженою та доволі рівненькою. Небо було високе, хмаринки раз у раз набігали на сонце, і тінь на землі регулярно змінювалася світлом. Подував легкий вітерець.

— Ти повернувся до життя! Чудово! — вигукнув Ґанелон, коли я, перелізши через передню стінку, сів збоку від нього. — Коні втомилися, Корвіне, та й мені бажано хоч трохи розім'яти ноги, — сказав він. — І їсти хочеться, аж кишки марша грають. Що скажеш?

— Гаразд. Візьми правіше, туди, де тінь, зробимо там привал.

— Бажано проїхати трішечки далі, — сказав Ґанелон.

— Це так важливо?

— Важливо. Хочу дещо показати тобі...

— Ну давай.

Ми подолали ще з пів милі. За поворотом дорога взяла північніше. Невдовзі доїхали до пагорба. Піднявшись на його вершину, побачили за ним ще один пагорб, крутіший за перший.

— І скільки нам ще їхати? — поцікавивсь я.

— Давай підіймемося на другий пагорб, — сказав Ґанелон. — От звідти все й побачимо.

— Як скажеш...

Коні напружилися, підіймаючись крутим схилом наступного пагорба; зіскочивши, я взявсь їм допомагати, підпихаючи фургон. Коли ми врешті виїхали на вершину, піт, перемішаний з курявою, не додавав приємних відчуттів, зате мою сонливість як рукою зняло. Ґанелон натягнув віжки, зупиняючи коней, і поставив повіз на гальмо. Зупинившись, видерся на верх фургона, підвівся там на повен зріст, обернувся наліво і, приставивши до лоба долоню дашком, роздивлявся щось на віддалі.

— Корвіне, лізь-но сюди! — гукнув він нарешті.

Я подерся нагору по задній поверхні повоза. Ґанелон сів навпочіпки і подав мені руку. З його допомогою я видерся на верх фургона й став поруч із ним. Він махнув рукою вбік від дороги, я поглянув туди і побачив її.

За три чверті милі від нас тягнулася широка чорна смуга. Вона лежала набагато нижче того місця, де стояв повіз, і ми бачили її як на долоні. Той відтинок, що нам було видно, мав близько пів милі завдовжки та кількасот ярдів завширшки. Він зміївся, роблячи два повороти, проте ширина його залишалася незмінною. Дерева, що де-не-де траплялися в цій смузі, були чорними від коренів до вершечків. І вгадувався там якийсь незрозумілий рух. Що то за рух, сказати було важко. Можливо, вітер ворушив почорнілу траву на краю смуги. І було ще стійке відчуття, що в отій чорноті щось безупинно плине — наче вода у тихій темній річці.

— Що це таке? — запитав я Ґанелона.

— Я чекав, що ти мені поясниш, — розвів руками він. — Думав, це стосується твоїх чаклунських штучок із Тінями.

Повільно похитавши головою, я заперечив.

— Не сперечаюсь, я був дуже сонний, та якби мені довелося витягнути з Тіней щось подібне, запам'ятав би це. Як ти дізнався, що там є ця смуга?

— Поки ти спав, ми кілька разів то віддалялися від неї, то зближалися зі смугою. Не подобається мені це. Воно так сильно щось нагадує... А тобі?

— Еге ж! Хоча краще було б навпаки.

Ґанелон кивнув.

— Скидається на те трикляте коло у Лоррейні. От що воно нагадує.

— Чорна дорога...

— Що?

— Чорна дорога, — повторив я. — Тоді я не розумів, що вона має на увазі, але зараз до мене доходить. Кепські справи, дуже кепські...

— Знову якийсь недобрий знак?

— Боюся, що так.

Ґанелон вилаявся.

— І що, нас скоро теж накриє чорна смуга? — поцікавився він.

— Малоймовірно, хоча й можливо.

Ґанелон спустився з фургона на землю, я — за ним.

— Тоді пропоную знайти пасовище для коней і самим підкріпитися, — сказав він.

Я погодився. Ґанелон узяв віжки, і ми рушили далі. Знайшовши гарне місце при підніжжі пагорба, зупинилися.

Ми пробули там майже годину. Говорили здебільшого про Авалон: про Чорну дорогу не обмовилися жодним словом, хоча думки мої раз по раз поверталися до неї. Так, не завадило б поглянути на цю дорогу зблизька.

Можна було рухатися далі, тож я знову взявся за віжки. Трохи відпочивши, коні жваво рвонули вперед.

Ґанелон сидів зліва і без упину говорив. Я тільки зараз почав розуміти, як багато означало для нього дивовижне повернення в рідний край. Цей чоловік устиг відвідати чимало місць, у яких був завсідником до свого вигнання, побував на полях аж чотирьох баталій, де відзначився вже тоді, коли повернув собі добре ім'я. В його спогадах було чимало такого, що зворушило мене до глибини душі. Ґанелон дивним чином поєднував у собі золото й глину. Якби він був сином Амбера, то не осоромив би наш рід.

Ми швидко долали милю за милею, поступово зближаючись із Чорною дорогою, і раптом мій мозок пронизав знайомий удар. Передавши віжки Ґанелону, я сказав:

— На!.. Керуй!..

— Що таке?

— Потім!.. Просто їдь!..

— Гнати швидко?

— Ні. Нехай коні йдуть звичайним кроком. І постарайся трохи помовчати.

Заплющивши очі, я взявся руками за голову і почав зводити уявну стіну між свідомістю та думками, чого б вони не стосувалися. Вдома нікого нема!.. Зачинено на обід!.. Обійдемося без адвокатів!.. Дане майно нікому не належить!.. Просимо не турбувати!.. Обережно, злий пес!.. Будьте уважні — можливий кам'яний обвал!.. Стережись автомобіля!.. Будівля підлягає знесенню у зв'язку з переплануванням території!..

Хватка послабшала, потім знову подужчала, ожила, довелося блокувати вдруге. Опісля накотила третя хвиля, проте я впорався й з нею.

І раптом усе закінчилося.

Полегшено зітхнув, потер, масажуючи, очі.

— Усе, минулося, — мовив я.

— Що це було?

— Хтось пробував поспілкуватися зі мною за нашим особливим взірцем. Ставлю десять проти одного, що це Бенедикт. Мабуть, знайшов щось таке, від чого у нього виникло непереборне бажання перехопити і зупинити нас. Давай мені віжки, я правитиму. Більш як упевнений, він ось-ось ув'яжеться за нами.

Ґанелон передав мені віжки.

— Які у нас шанси на те, що ми відірвемося від нього?

— Поки що високі. Як на моє переконання, відстань між ним і нами збільшилась. Ще трохи поворожу з Тінями, хай тільки в голові хоч трішечки проясниться.

Знову я пильнував за шляхом, і він почав звиватися, зміїтися, певний час пролягаючи паралельно до чорної смуги, а потім став зближатися з нею. Врешті відстань між нами та нею скоротилася до кількох сотень ярдів.

Ґанелон довгенько вивчав чорну смугу, потім нарешті сказав:

— Дуже нагадує мені одну місцину... Крихітні омахи полум'я, що танцюють навколо предметів, постійне відчуття якогось руху, ледь уловимого краєчком ока...

Я закусив губу. Моє тіло вкрив рясний піт. Я намагався віддалитися від смуги, та постійно наражався на невидимий спротив. Не відчував монолітної нерухомості, як тоді, коли намагався вступити у Тіні в Амбері. Тут було зовсім інше відчуття — неминучості.

Ми безперешкодно переносилися з Тіні в Тінь. Сонце підіймалося дедалі вище до зеніту. Мене не тішила перспектива зустріти ніч біля чорної смуги. Небо стало не таким блакитним, дерева навколо повищали, а вдалині вже виднілися гори. Невже ця дорога пронизувала наскрізь усі Тіні?

Мабуть, що так. Інакше як знайшли б її Джерард та Джуліан, а знайшовши, зайнялися нею? Не зайнятися нею вони не могли, бо надто зловісно вона виглядала.

Неприємно було усвідомлювати, але, найімовірніше, я був безпосередньо причетний до появи цієї дороги. Щоб їй провалитися!

Досить довго ми їхали паралельно до неї, розділені чималенькою відстанню. Якоїсь миті наш шлях почав наближатися до неї, і невдовзі між нами та чорною смугою залишилася сотня футів. Потім пів сотні...

...І нарешті вони перетнулися — чорна смуга й наш битий шлях. Я зупинив коней, натоптав люльку, закурив і, пускаючи хмарки диму, роздивлявся чорну смугу. Стар і Дракон були не в захваті від чорної ділянки, яку мали зараз пройти. Невдоволено форкаючи, вони поривалися на узбіччя.

Чорна дорога навскіс перетинала битий шлях, і щоб їхати далі, ми мали конче її перетнути. Крім того, частину тутешнього краєвиду ховала низка невисоких скель. На краях чорної смуги і латок, розкиданих біля підніжжя скель, коливалася важка трава. Між латками клубочився туман, над ямами висіли хмари випарів. Небо тут було темніше, з бруднуватим відтінком, неначе закопчене. Стояла мертва тиша — не тиша спокою, а зовсім інша, неначе хтось невидимий заховався там, затамувавши подих.

А потім почувся пронизливий крик. Кричала ніби дівчина. Або доведена до відчаю стара карга.

Кричали десь праворуч, за скелями. Все це було підозріло. Але ж, чорт забирай, а раптом це справді людина!

Я передав віжки Ґанелону, зіскочив на землю і витягнув з піхов Ґрейсвандір.

— Спробую з'ясувати, що й до чого, — повернувши праворуч, перескочив рівчак, що тягнувсь уздовж дороги.

— Не затримуйся.

Продершись через зарості густого чагарника, я вибрався на кам'янистий схил. Подолав такі самі зарості з іншого боку, спускаючись донизу, й подерся другим, вищим схилом. Коли ліз, крик повторивсь, але цього разу до нього додалися нові звуки. Нарешті я піднявся на вершину, з якої відкривався вид удалечінь.

Чорнота починалася нижче, футів за сорок від мене, а в глибині її, футів за півтораста від краю, розгорталося дійство.

Видовище було, можна сказати, майже безбарвним, якщо не брати до уваги вогню. Жінка, вся в білому, з розпущеним чорним волоссям, що сягало до пояса, стояла, прив'язана до стовбура чорного дерева, а під ногами у неї диміла, розгоряючись, купа хмизу. Пів дюжини волохатих чоловіків-альбіносів, майже повністю голі, метушилися навколо нещасної, на ходу продовжуючи роздягатися. Вони щось бурмотіли, сміялися, пхали палиці у палаючий хмиз, штурхали ними жінку і раз у раз хапали себе за попереки. Вогонь уже досягнув жіночої одежі, тканина затліла. Довга сукня роздерта на смуги, а з-під неї прозирає принадна жіноча фігура. Лиш обличчя не видно — воно оповите димом.

Я метнувся на Чорну дорогу, перескочив потемнілу траву, що звивалася мов жива, і перш ніж ті білі почвари встигли щось зрозуміти, одного з них я обезголовив, а другого заколов. Решта з криками накинулися на мене, розмахуючи палицями.

Мій Ґрейсвандір невтомно рубав їхню плоть і заспокоївся лише тоді, коли останній альбінос випустив дух, перетворившись на купу безмовного посіченого м'яса. Понівечені тіла ворогів сочилися чорною рідотою.

Я повернувся до вогню, затримуючи дихання, ногами розкидав багаття, підступив до нещасної ближче та розрубав її пута. Вона з риданнями впала мені в обійми.

І тільки тепер побачив, яке в неї обличчя, чи то пак, те, що його заміняло: суцільна маска кольору слонової кості, овальна, з округлою поверхнею й без будь-яких рис, якщо не вважати такими двох прямокутних отворів для очей.

Я відтягнув жінку подалі від вогню та чорної рідоти. Часто дихаючи, вона прилинула до мене всім тілом, щосили налягаючи, втискаючись у мене. Витримавши пристойну, як мені здавалося, паузу, я спробував відсторонитися від неї. Проте вона мене не відпускала, була напрочуд сильною.

— Не бійся, все гаразд, — мовив я. Можливо, це були трохи інші слова, та знаю напевне, що сказав якусь принагідну банальність.

Вона не відповіла нічого.

Жінка гладила моє тіло, лагідно, хоч і незграбно, й це починало мене бентежити. З кожною миттю я хотів її дедалі більше. Раптом несподівано для себе зрозумів, що теж гладжу незнайомку по волоссю, пещу її тіло...

— Не бійся, все добре, — повторив я. — Хто ти? За що вони хотіли тебе спалити? Хто вони?

Жінка не відповіла. Перестала плакати, продовжуючи часто дихати, але вже по-іншому.

— Чому на тобі це?

Я потягнувся за маскою, однак незнайомка різко закинула голову назад.

А втім, це не мало жодного значення. Я був зневолений, безсилий, як боги епікурейців, хоча щось холодне, тверезе, сидячи у мені, прекрасно розуміло неприродність цього потягу. Чомусь хотів її, був готовий заволодіти нею.

Тут мене окликнув Ґанелон, і я спробував обернутися.

Але жінка не дала мені цього зробити. Вона тримала мене із силою, якої я не сподівався від неї.

— Дитя Амбера, — пролунав напівзнайомий голос, — ми дякуємо тобі за все те, що дав нам, і зараз ти станеш повністю нашим.

Знову почувся голос Ґанелона, добірна лайка лилася безперервним потоком.

Я напружив усі сили, щоб звільнитися від її хватки, і вона послабшала. Швидким рухом руки зірвав з незнайомки маску.

Створіння, що тримало мене, розлючено скрикнуло, і коли я звільнився остаточно, згасаючим голосом проказало:

— Амбер потрібно знищити!

Ніякого обличчя під маскою я не побачив. Там не було нічого — цілковита порожнеча.

Сукня ганчіркою повисла на моїй руці. Істота наче розчинилася в повітрі.

Різко крутнувшись назад, я побачив Ґанелона, який незграбно розпластався на краю чорноти. Його ноги були неприродно вивернуті. Меч у руці Ґанелона раз у раз підіймавсь і падав, але по чому він б'є, я не бачив.

Рвонувся до нього.

Чорна трава, через яку я перескакував, коли кидався рятувати жінку, намоталася йому на ноги — на щиколотки, на литки. І коли він рубав її, інші стебла, звиваючись та вигинаючись, намагалися впіймати його руку з мечем. Ґанелону вдалося частково звільнити свою праву ногу, і я, сильно подавшись уперед, допоміг йому закінчити цю справу.

Обійшов його зі спини, тримаючись подалі від трави, жбурнув убік маску, яку, виявляється, досі тримав у руці. Впавши на чорне, вона відразу ж загорілася.

Я схопив Ґанелона під пахви й щосили потягнув до себе. Трава відчайдушно пручалася, та врешті я його звільнив. А потім завдав Ґанелона на плечі й, перестрибуючи через залишки зчорнілої трави, що відділяли нас від звичної зеленої порослі, виніс на дорогу.

Ґанелон так-сяк підвівся, важко спираючись на мене, нахилився вперед і поляскав себе по ногах.

— Заніміли, — поскаржився. — Неначе не мої.

Я допоміг йому дошкандибати до фургона. Схопившись руками за стінку, Ґанелон почав завзято гупати ногами по землі.

— Таке відчуття, ніби голкою штрикають, — сказав. — Знову починається... О-о-о!..

Він заледве перейшов до передка. Я допоміг залізти на сидіння, вмостився туди сам.

— Отак вже краще, — мовив Ґанелон, зітхнувши. — Ноги стають знову такими, як були. Та чортова трава витягла з них усю силу. І не тільки з ніг — з усього тіла. А що у тебе?

— Не обмануло нас наше знамення...

— І що будемо робити?

Узявши віжки, я відпустив гальмо.

— Насамперед переїдемо Чорну дорогу, — сказав я. — Ознайомимося з нею краще. Тримай меча напоготові.

Ґанелон кивнув і поклав клинок собі на коліна. Коні не хотіли ступати на чорне, але я легенько ударив їх віжками, і вони рушили з місця.

В'їхавши у чорну смугу, ми немов потрапили в чорно-білу кінохроніку про Другу світову війну. Все, що було довкола, здавалося віддаленим та гнітюче діяло на нерви. Навіть рипіння фургона і стукіт копит лунали трохи приглушено й через це ніби віддалилися. Задзвеніло у вухах — то був тихенький безперервний дзвін. Трава біля дороги ворушилася при нашому наближенні, та я уважно стежив за тим, аби триматися на достатній відстані від неї. Кілька разів ми пірнали у згустки туману. Вони не мали ніякого запаху, але дихати в них було важче. Коли наблизилися до першого пагорба, я взявся розсувати Тіні.

Ось ми об'їхали пагорб.

Нічого.

Темна, покрита випарами смуга нікуди не поділася.

І тут я розлютився не на жарт. Видобув з пам'яті образ Лабіринту, згадав його палаючі хитросплетіння. І ризикнув знову спробувати пограти Тінями.

Одразу ж розболілася голова. Біль розпеченим дротом пронизав голову від лоба до потилиці й так і залишився там. Мене це розлютило ще більше, і я з подвоєними силами взявся зсувати чорну смугу в небуття.

Увесь світ навколо став непевним і хитким. Клапті туману погустішали, вони потоками котилися через дорогу. Контури предметів стали нечіткими, розмазаними. Я махнув віжками, коні прискорили крок. У голові в мене пульсувало, й було таке відчуття, що ще трохи — і вона розлетиться на друзки.

Та голова вціліла, зате почав колотися довкільний простір...

Задвигтіла земля, де-не-де пішли тріщини, а на додачу — ніби цього було мало — все засмикалося, наче в судомах. А тріщини, що покраяли землю, були не просто пустотами.

Це виглядало так, неначе хтось ударив по столі зі складеною головоломкою-пазлом. Повсюдно зяяли розриви, в яких з'являлися зелена галузка, блискуча вода, шматочок блакитного неба, цілковита чорнота, біла порожнеча, цегляний фронтон, обличчя за віконною шибою, вогонь, уламок зоряного неба...

До того часу коні мчали галопом, а я ледве стримувався, щоб не закричати від болю.

Над нами прокотився гомін, у якому змішалися різні звуки: людські голоси, механічні шуми. Мені здалося, що я чую Ґанелонове чортихання, одначе не був у цьому впевнений. Я боявся, що можу знепритомніти від болю, та попри це зціпив зуби і вирішив, що триматимуся, скільки вистачить сил. Подумки прикликав до себе Лабіринт, як помираючий прикликає Бога, і вся енергія моєї душі була спрямована на те, аби скинути цю чорну смугу в небуття.

А потім тиск відступив, і я побачив, що коні щосили женуть уперед, до зеленого поля. Ґанелон ухопився за віжки, я теж кричав на коней, поки вони не зупинилися. Чорна дорога залишилася позаду.

Я швидко обернувся назад. Те місце, де ми щойно їхали, тремтіло, ніби вкрите товщею води. Однак слід після нас був зелений та чіткий, наче міст над бурхливою річкою. Трава з його країв також зеленіла.

— Це було навіть гірше, ніж та скачка, коли ти вивозив мене з Авалону, — зізнався Ґанелон.

— Мабуть, що так, — погодивсь я і лагідно заговорив до коней, повертаючи їх на звичайну дорогу, щоб їхати далі.

Світ, у якому ми опинилися тепер, тішив око яскравими барвами, а дерева, поміж котрими їхали, виявилися велетенськими соснами. Повітря було напоєне їхніми пахощами. У сосновому гіллі стрибали білки, пурхали птахи. Тутешній ґрунт був темнішим, і, мабуть, родючішим. Скидалося на те, що зараз ми — на більшій висоті, ніж перед тим, як перетнули чорну смугу. Добре, що нам удалося перейти в іншу Тінь, і то у таку, в яку мені хотілося!

Дорога наша вигнулася, ненадовго повернула назад, тоді пролягла знову прямо. Час від часу перед очима з'являлася Чорна дорога. Вона тягнулася неподалік від нас праворуч. Ми досі їхали більш-менш паралельно до неї. Чорна дорога таки направду прорізала Тіні. Видно було, що тепер вона знову осіла, виставивши напоказ свою мерзенну суть.

Голова моя, на щастя, перестала боліти, трохи відлягло від серця. Ми виїхали на підвищення, з якого відкривався гарний вид на лісисті горби. Ці місця нагадали мені Пенсильванію, де я був багато років тому.

Я потягнувся.

— Як твої ноги? — поцікавився я в Ґанелона.

— Усе гаразд, — відповів він, озираючись на дорогу. — Корвіне, у мене дуже гострий зір...

— І?..

— Бачу вершника за нами, він скаче, наче навіжений.

Я піднявсь, обернувсь. І схоже, мимоволі охнув, коли впав на сидіння та смикнув за віжки.

Вершник був ще надто далеко від нас, щоб сказати напевне, хто це такий, по той бік Чорної дороги. Та якщо помислити, то хто міг мчати за нами на шаленій швидкості? Я вилаявся, давши волю почуттям.

Ми саме наближалися до гребеня пагорба. Обернувшись до Ґанелона, я попередив:

— Будь готовий до нової пекельної гонитви.

— Це Бенедикт?

— Мабуть, так. Ми згайнували забагато часу. Бенедикт уміє їздити з неймовірною швидкістю, а надто через Тіні... й особливо, коли він сам.

— І все ж таки ти віриш, що ми зможемо від нього відірватися?

— От зараз і дізнаємося, — відповів я Ґанелону. — Чекати залишилося недовго.

Я цокнув язиком до коней і знову ляснув віжками. Ми піднялися на гребінь, й у лице нам ударив крижаний вітер. Повернули вбік, і скеля ліворуч заступила небо. Ми проминули її, проте мла залишилася, й дрібні кристалічні сніжинки, наче жала, впиналися в наші обличчя та руки.

За кілька секунд ми знову повернули вниз, а легенький сніжок перетворився на завірюху, що заліплювала очі. Несамовито завив у наших вухах вітер, підстрибуючи, торохтів фургон, який зносило то вліво, то вправо. Я швидко вирівняв його. Куди не глянь, усе було білим, дорогу також закурило снігом. При диханні з рота йшла пара, на деревах та скелях поблискували крижинки.

Рух, тимчасове притуплення почуттів. От що було нам потрібно...

Ми гнали далі, а сердитий вітер кусався, бив і завивав у вухах. Шлях почали перегороджувати замети.

Обігнувши поворот, ми вискочили із завірюхи. Світ був далі закутий у льодяний панцир, мимо нас пролітали поодинокі сніжинки, та з-за хмар вийшло сонце, заливши землю світлом, і ми знову помчали вниз...

Проскакавши крізь туман, випірнули в голій кам'янистій пустці, раз у раз подзьобаній ямами. Щоправда, снігу тут уже не було...

Повернувши праворуч, опинилися на сонячній рівнині й тепер поїхали, петляючи поміж високими одноманітними стовпами із синювато-сірого каменю...

І ген-ген удалині, праворуч, так само тягнулася Чорна дорога.

Нас обпекло хвилями жару, земля довкіл запарувала. У кратерах кипіла з бульканням якась рідота, додаючи до затхлого повітря смердюче амбре. Калюжки блищали, наче пригорща бронзових старовинних монет.

Обіч дороги почали вивергатися гейзери, і коні, скаженіючи від страху, рвонули вперед. Земля плювалася киплячою водою, час від часу блискучі водяні полотна перетинали дорогу, ледь не влучаючи у нас. Небо над нами набрало кольору міді, сонце скидалося на зів'яле яблуко. Вітер був як засапаний пес.

Затремтіла земля, і далеко ліворуч гора позбулася вершини. Принишклий у її нутрі вогонь зірвав верхівку та жбурнув високо в небо. Від сильного удару, що розколов землю, ми ледь не оглухли. Ударна хвиля прокотилася над нами, захитала, загойдала фургоном. Ми помчали до пасма гір з чорними вершинами. Земля продовжувала труситися, дув ураганний вітер. Коли дорога повернула не в той бік, куди нам було треба, ми, звернувши з неї, поїхали навпростець рівниною. Гори дедалі ближчали, танцюючи в тремтячому повітрі.

Відчувши на плечі Ґанелонову руку, я обернувся. Він щось кричав, але слів його не було чути. Тоді Ґанелон махнув рукою назад, і я озирнувся. Там не побачив нічого такого, що могло б мене здивувати. Розбурхане повітря було повне пилу, попелу та різного сміття. Тож я понизав плечима і повернувся знову до гір.

Біля підніжжя найближчої з них щось темніло. Я скерував коней туди.

З'їхавши у низовину, побачили його — широкий вхід до печери, що прозирав з-за хмари пилу та безперервного потоку гравію.

Я ляснув батогом над конями, й ми, здолавши чвалом останніх пів тисячі ярдів, на повному ходу влетіли у печеру.

Там одразу ж осадив коней і пустив їх спокійною ступою.

Долівка печери понижувалася. Ми обігнули поворот і опинились у широкому гроті з високим склепінням. Через отвори у склепінні сюди вливалося світло й круглими плямами падало на сталактити, на тремтячі зелені озерця. Земля продовжувала двигтіти, слух помалу повертався до мене. Я побачив, як неподалік тріскає на шматки масивний сталагміт, почув приглушений, мовби через вату, шум від його падіння.

Ми проїхали по мосту, перекинутому над чорним, наче ніч, вузьким проваллям. Цей міст був, напевне, з вапняку, бо щойно ми минули його, як він з гуркотом упав у безодню.

Згори, як дощ із неба, сипалися дрібні уламки, час від часу падали й великі брили. У тріщинах і западинах стін світилися зеленим та червоним латки плісняви, виблискували вигнуті прожилки із самоцвітами мінералів; великі кристали й квіти зі світлого каменю лише додавали краси цій суворій, не дуже привітній місцині. Ми їхали через низку з'єднаних поміж собою просторих печер, уздовж пінної річки, що впадала у чорне провалля.

Довжезна галерея штопором вгвинчувалася догори. Я почув приглушений голос Ґанелона:

— Здається, там щось рухалося... ніби вершник... там, на вершині пагорбка... я встиг його побачити мигцем... он там.

Ми вкотились у ширшу печеру.

— Якщо це таки Бенедикт, йому доведеться добряче попітніти, аби наздогнати нас! — крикнув я. Тієї ж миті земля під нами задвигтіла, і там, де ми тільки-но проїхали, щось із гуркотом обвалилося.

Ми продовжували їхати вперед та вгору, над головою заблимали отвори, через які синіло небо.

Стукіт копит і торохтіння фургона мало-помалу набули нормальної гучності, навіть відлуння зазвучало. Земля під нами більше не тремтіла, над головами пурхали пташки, світло дедалі яснішало.

Ще один поворот — і ми опинилися перед отвором, низьким та широким, за яким яснів білий день. Проминули зазублену арку, фургон підскочив на замшілому камені, й нарешті викотилися на гравійну смугу, що серпом протяглася по схилу між велетенськими деревами і губилася в лісі далеко внизу. Я знову цокнув язиком, підганяючи коней.

— Вони ось-ось попадають від утоми, — нагадав Ґанелон.

— Знаю. У будь-якому разі скоро відпочинуть.

Гравій хрускотів під колесами. Дерева приємно пахнули.

— Ти помітив її? Там, унизу, праворуч?

— Що?.. — почав я, повертаючи голову. І здивовано охнув.

Десь за милю від нас так само, як і раніше, тягнулася пекельна Чорна дорога.

— Через скільки ж Тіней вона йде? — запитав я.

— Схоже, що через усі, — припустив Ґанелон.

Я повільно хитнув головою.

— Сподіваюся, це не так.

Ми їхали далі, донизу, під синім небом та звичайним сонцем, котре, як завше о цій порі, хилилося до західного небокраю.

— А я, чесно кажучи, уже навіть боявся виїздити з тієї печери, — зізнався трохи згодом Ґанелон. — Навіть гадки не мав, що може чекати назовні.

— Коні зовсім видихаються, — пояснив я йому. — Мусив їх пригальмувати. Якщо той, кого ми помітили, і справді Бенедикт, то кінь у нього першокласний. Бачив, як він його гнав? А ще треба було подолати всі ті перешкоди... Словом, гадаю, Бенедикт повернув назад.

— А може, йому до цього не звикати? — припустив Ґанелон, коли ми, взявши праворуч, утратили з виду вихід із печери.

— І таке може бути, — погодивсь я, й мені пригадалася Дара. Чим вона тепер займається?

Ми невпинно котилися вниз, і я повільно, непомітно для ока переміщував Тіні. Дорога, якою рухалися, постійно відхилялася праворуч, тож я вилаявся, коли зрозумів, що ми знову наближаємося до чорної смуги.

— Щоб їй провалитися! Нав'язлива, як страховий агент! — сказав я, відчуваючи, як моя злоба переростає у ненависть. — Коли матиму час, обов'язково знищу її!

Ґанелон промовчав — він саме дудлив воду з пляшки. Втамувавши спрагу, передав посудину мені, я теж напився.

Урешті-решт ми виїхали на рівнину, але дорога й тут вихилялася то в один бік, то в другий. Коням стало легше, а вершникові наздоганяти нас такою покрученою дорогою було б важче.

Десь за годину я відчув певну полегшу, і ми зупинилися, щоб відпочити й підкріпитись. Уже закінчували трапезу, коли Ґанелон, який майже не відривав очей від схилу пагорба, підвівся та приставив дашком руку до брів.

— Ні! — скрикнув я, зриваючись на ноги. — Очам не вірю!

Із пащі печери вилетів самотній вершник. Я бачив, як він на мить зупинився, тоді почав спускатися дорогою.

— Ну й що будемо робити? — поцікавився Ґанелон.

— Пакуймо поклажу та їдьмо далі. Принаймні хоч на якийсь час відкладемо неминуче. Мені ще треба все обміркувати.

І ми покотилися далі спокійно, на відміну від моїх думок, котрі на шаленій швидкості змінювали одна одну. Мав же бути якийсь спосіб зупинити Бенедикта. І дуже бажано зробити це, не вдаючись до вбивства.

Та скільки я не розмірковував, нічого путнього на думку не спадало.

Якщо не брати до уваги Чорної дороги, котра підступала дедалі ближче, ми були у приємній місцині, де настало тихе надвечір'я. Проливати тут кров було б просто блюзнірством, а тим паче, якщо це моя кров. Я боявся зустрічі з Бенедиктом навіть тепер, коли він був спроможний фехтувати тільки лівою. Ґанелон нічим мені не допоможе, хоч як би хотів. Боюся, того, що він є, Бенедикт і не помітить.

За поворотом я знову легенько змістив Тіні, й наступної миті зачув ледве помітний запах диму. Зісунув Тіні ще раз.

— Скоро він нас дожене! — застеріг Ґанелон. — Я тільки що бачив... Дим... вогонь... ліс горить!..

Засміявшись, я озирнувся. Схил наполовину був огорнутий димом, помаранчеве полум'я жерло зелень лісів, і навіть долинав тріск вогню. Коні, яких ніхто не підганяв, пішли швидше.

— Корвіне, це ти?..

— А хто ж!.. Якби спуск був крутим та безлісим, я влаштував би тут каменепад.

Небо над нами почорніло від птахів. Ми наближалися до Чорної дороги. Дракон, закинувши голову, заіржав. Його губи вкрила піна. Він спробував рвонути вскач, опісля став дибки й замолотив копитами у повітрі. Стар, налякано захропівши, кинувся праворуч. Кілька секунд я приборкував коней, і коли це нарешті вдалося, пустив їх навскач.

— Він усе ще за нами! — прокричав Ґанелон.

Я лайнувся, і ми щодуху погнали вперед. Дорога, якою мчали, мало-помалу зближалася з чорною смугою. Ми опинилися на довгому і прямому, як стріла, відрізку. Озирнувшись, я побачив, що вогонь охопив увесь схил і по ньому тягнеться тільки дорога, схожа на потворний шрам. Саме тоді вгледів переслідувача. Він доїжджав до середини схилу й гнав, як вершник на Кентуккійському дербі[46]. Боже мій, що ж то за кінь під ним! Із якої він Тіні?

Я натягнув віжки, спочатку легенько, тоді дужче, і ми нарешті сповільнили хід. Тепер від Чорної дороги нас відділяло кілька сотень футів. Встиг помітити, що спереду, недалеко від нас, ця відстань зменшувалася до футів тридцяти-сорока. Коли ми туди дістались, я всіма правдами й неправдами завів коней у цей проміжок між дорогою та чорнотою і зупинив. Гривасті налякано тремтіли. Віддавиш віжки Ґанелону, я видобув із піхов Ґрейсвандір і повернувся на дорогу.

А зрештою, чому б і ні? Місце зручне, чисте й рівне. А може, це чорне пустище, що так контрастувало з барвами життя, водночас сусідячи з ними, виливало ниці думки, котрі дрімали у надрах моєї свідомості.

— І що тепер? — запитав Ґанелон.

— Тепер ми нізащо не втечемо від Бенедикта, — пояснив я. — І якщо він пройде крізь вогонь, то буде тут через кілька хвилин. Продовжувати втечу нема жодного сенсу. Зустріну свого брата тут.

Ґанелон намотав віжки на бокову жердину і потягнувся за мечем.

— Ні, — зупинив я його. — Якщо вважаєш, що це чимось мені допоможе, мушу тебе розчарувати. Зроби краще от що: віджени цей фургон трохи далі та чекай. Якщо все минеться, ми знову поїдемо. Якщо ж ні — здавайся Бенедикту і не надумай опиратися. По-перше, йому потрібен я, а по-друге, ніхто, крім нього, не зможе повернути тебе в Авалон. І він поверне. Так ти принаймні хоч додому потрапиш.

Ґанелон зам'явся.

— Роби, як кажу, — підігнав я його. — І навіть не пробуй перечити.

Він опустив очі. Знову взяв віжки. Поглянув на мене.

— Удачі! — нарешті сказав Ґанелон і ляснув віжками.

Я зійшов на узбіччя дороги, обрав позицію перед скупченням невисокої порості, міцно стиснув у руці Ґрейсвандір та чекав. Зиркнувши на чорну смугу, став знову дивитися на дорогу.

І незабаром він з'явивсь, огорнутий вогнем та димом. Навколо нього тріщало й падало палаюче гілля. Так, це був Бенедикт. Обличчя чимось замотане, кукса правої руки — задерта, щоб прикрити очі. Він мчав, страшний, наче привид із пекла. Пронизавши зливу іскор та попелу, Бенедикт вилетів на відкриту прогалину і поспішив дорогою донизу.

Невдовзі я почув гупання копит. З мого боку було б набагато шляхетніше, якби, чекаючи на Бенедикта, я тримав Ґрейсвандір не в руках, а у піхвах. Але якщо так зроблю, то невідомо, чи встигну витягнути його назад.

І раптом я спіймав себе на думці, що намагаюся відгадати, яким хватом Бенедикт триматиме клинок та якої він форми? Прямий? Кривий? Якої довжини? Брат однаково добре володіє всіма видами зброї. І колись він навчав мене відбивати атаки...

Укласти Ґрейсвандір у піхви могло б стати не тільки шляхетним, а й розумним учинком. Може, перш ніж нападати, Бенедикт не відмовиться поговорити зі мною, а я все надмірно ускладнюю? Та хай там як, а чим ближчав стукіт копит, тим сильнішало розуміння, що я боюся це зробити.

Перш ніж Бенедикт з'явився в полі зору, я встиг тільки раз обтерти від поту долоню. Доїхавши до повороту, брат стишив хід коня. Мабуть, побачив мене тоді ж, коли я його. І скерував гривастого прямо на мене. Кінь ішов уже повільніше, та схоже, зупиняти його Бенедикт не поспішав.

Це було щось містичне. Не знаю, якими ще словами можна це описати. Бенедикт наближався, мої думки випереджали час, і виникало відчуття, ніби при наближенні того чоловіка, який був мені братом, я мав вічність на роздуми. Одяг його був забруднений, лице — почорніле від диму та кіптяви, а кукса правої руки стирчала так, неначе він хотів щось показати. Звір, на якому скакав Бенедикт, був високим конем у чорну та червону смуги, з густою червоною гривою та пишним червоним хвостом. Та, попри всі переваги, це був лише кінь: очі його закочувались, із губ злітали клапті піни, а дихання було таким важким, що стало шкода тварину. Меч Бенедикта висів у нього за спиною — з-за правого плеча стирчала довга рукоятка. Все ще сповільнюючи хід та не зводячи з мене очей, він з'їхав із дороги, узявши трохи ліворуч од мене, різко смикнув повід, одразу ж відпустив його і далі керував конем лише колінами. Ліва рука Бенедикта піднялася, немов у вітальному жесті, описала дугу над головою і взялася за меч. Клинок вислизнув із піхов без жодного звуку, описав красиву дугу над Бенедиктовою головою і завмер, готовий до смертельного удару. Лезо меча дивилося назад, відходячи від лівого плеча, й було схоже на крило зі тьмяної сталі, з тонким, мов нитка, блискучим краєм. Образ брата на баскому коні — величного, неперевершеного — вогнем відкарбувавсь у моєму розумі, й це видовище, як не дивно, мене розчулило. Цього раз його клинок був довгим і кривим, як серп, мені вже доводилося бачити, як Бенедикт вправляється такою зброєю. Тільки тоді ми були союзниками і воювали проти спільного ворога, котрий починав здаватися мені непереможним. Та одної прекрасної ночі мій брат довів, що це не так. Тепер же, коли він заніс цей клинок наді мною, мене приголомшило усвідомлення того, що можу вмерти. Ніколи ще не переживав його з такою гостротою. Зі всього світу наче здерли пласт, і я відразу зрозумів, що таке смерть.

Минула мить. Я відступив у лісок і став так, щоби мати змогу скористатися перевагою, яку надавали дерева. На дюжину футів зайшовши у середину заростів, змістився на кілька кроків ліворуч. Останньої миті кінь Бенедикта став дибки, форкнув і заіржав, роздуваючи вологі ніздрі. Потім повернувся, роздираючи копитами дерен. Блискавично, як жаб'ячий язик, зметнулася рука Бенедикта, і меч пройшов, наче ніж через масло, крізь стовбур деревця, що мало дюймів зо три в поперечнику. Принаймні так мені здалось. Якусь мить деревце ще стояло прямо, тоді повільно похилилося до землі.

Важко бухнули у землю чоботи, і Бенедикт широким кроком рушив до мене. Я навмисне обрав цей лісок — тут довге лезо брата матиме чимало перешкод у вигляді гілок та стовбурів.

Проте, йдучи до мене, він без видимих зусиль розмахував туди-сюди мечем, залишаючи після себе слід із викошених деревець. Якби супротивник не володів такою пекельною вправністю!.. Якби це був не Бенедикт!..

— Бенедикте, — звернувся я до нього звичним тоном, — вона вже доросла і може сама вирішувати, що їй можна, а що ні.

Але він і вухом не повів. Ішов собі далі, розмахуючи довжелезним клинком. Меч зі свистом розтинав повітря та з тихим тюканням перетинав черговий стовбур, майже не вповільнюючи свого руху. Я підняв Ґрейсвандір і націлив вістря у Бенедиктові груди.

— Не підходь, Бенедикте, — застеріг я його. — Я не хочу битися з тобою.

Він підняв меч для атаки і сказав тільки слово:

— Убивця!

Його рука ворухнулась — і меч мій був відведений убік. Наступний випад Бенедикта я відбив, а коли контратакував, він, відкинувши мене, почав знову насідати.

Та цього разу я й не думав контратакувати. Просто захищався від його ударів, відступав і врешті-решт зайшов за дерево.

— Не розумію, — вигукнув я, відбивши донизу меч, коли він, ковзнувши по деревному стовбурові, ледь не прохромив мене. — Я давно нікого не вбивав. А тим паче в Авалоні.

Знову тюкнуло — й дерево повалилося на мене. Я ухиливсь і, відбиваючись, відступав далі.

— Убивця! — повторив брат.

— Ти про що, Бенедикте? Не розумію!

— Брехун!

І тут я вирішив упертися й стояти до останнього. Прокляття! Загинути за те, чого не робив — це вже було занадто!

Я контратакував, блискавично як міг, вишукуючи огріхи у захисті супротивника. Однак їх там не було.

— Хоч би пояснив, що й до чого! — крикнув я. — Чуєш?

Та схоже, з розмовами було покінчено. Бенедикт насів на мене, і мені довелося знову відступити. Фехтувати з Бенедиктом було те саме, що виступити проти льодовика. У мене виникла підозра, що брат несповна розуму, та це втішало слабко. Був би на місці Бенедикта хтось інший, тоді безумство означало б певну втрату концентрації. Та він відточував рефлекси не одне століття, і я був щиро переконаний, що, навіть залишившись без мозкової кори, брат не втратив би відточеної досконалості рухів.

Бенедикт неухильно тіснив мене назад. Я ухилявся між деревами, він їх скошував і насідав, насідав, насідав... Нерозважливо атакувавши його, я ледве стримав зустрічний випад, коли вістря клинка зупинилося за кілька дюймів від моїх грудей. Так-сяк мені вдалося придушити першу хвилю паніки, яка охопила мене, коли зрозумів, що незабаром опинюся на краю ліска. За ним, на відкритій місцині, жодне деревце не заважатиме клинкові супротивника. Моя увага була настільки поглинута його мечем, що я не помічав нічого іншого, допоки це не сталося.

Із могутнім криком невідь-звідки вихопився Ґанелон; він охопив руками Бенедикта й притиснув руку з мечем до тіла збоку.

Та вбити Бенедикта я не міг, навіть якби дуже захотів. Просто не мав змоги це зробити. Він був надто швидким, а Ґанелон і не підозрював, яка у нього сила.

Бенедикт розвернувся праворуч, прикриваючись од мене Ґанелоном, змахнув куксою і вдарив Ґанелона в ліву скроню. Різким ривком звільнив ліву руку, схопив Ґанелона за пояс, підняв і жбурнув у мене. Поки я ухилявся, Бенедикт підхопив із землі меч і знову посунув на мене. Краєм ока я встиг помітити, що Ґанелон приземлився на якусь купу — кроків десять за мною.

Відбиваючи удари Бенедикта, я продовжував відступати. У запасі в мене залишалась одна-єдина хитрість, і я сумно подумав, що коли й вона не вдасться, Амбер так і залишиться без законного правителя.

Фехтувати з умілим шульгою завжди важче, ніж із людиною, яка так само вправно володіє правою, і це створювало додаткові труднощі. Проте доводилося ризикувати. Слід було дещо з'ясувати, навіть якщо це означало використати свій останній шанс.

Задкуючи, я ступнув трохи далі, ніж перед тим, вирвавшись на мить за межі досяжності Бенедикта, тоді приготувався до кидка і кинувся в атаку. Хід був продуманий та швидкий.

Несподіваним (і в цьому, на моє переконання, пощастило тільки на мізерну частку) результатом цього ривка стало те, я пробив захист супротивника, хоча й не влучив у нього. Після одного з його контр-випадів, широко розмахнувшись, зачепив Бенедикта Ґрейсвандіром за ліве вухо. На кілька секунд це сповільнило рухи брата, хоча й не так, аби вплинути на щось. Єдиним наслідком було лише те, що він посилив захист. Я продовжував насідати, але пробитися через його заслони виявилося нереальним. Поріз на моєму вусі був незначним, хоча кров стікала по мочці й крапала на плече, по кілька крапель за раз. Більше того, рана могла відволікти мене, і я постарався не звертати на неї уваги.

А потім зробив те, що мусив зробити, як би це не було мені страшно: залишив у своїй обороні невеличку прогалину, якраз навпроти мого серця, напевне знаючи, що Бенедикт не забариться нею скористатися. Так воно й сталось, і я лише останьої миті відбив його клинок. Дотепер здригаюся, пригадуючи близькість вістря. А потім я знову почав відступати, здаючи позиції одна за одною та посуваючись до краю порості. Відбиваючись і захищаючись, дістався до місця, де лежав Ґанелон. Опісля, лише відбиваючи удари й не переходячи у контрнаступ, я відступив ще футів на п'ятнадцять.

А тоді відкривсь удруге.

Бенедикт кинувся в прогалину так само, як і першого разу, і я так само його зупинив. Тоді він іще завзятіше налетів на мене й почав відтісняти до краю Чорної дороги.

Тут я нарешті зупинився, зайняв стійкішу позу і помалу посувався туди, куди намітив. Протримаюся кілька митей — і Бенедикт буде там, де я хочу...

Ці миті видалися дуже важкими, проте я бився наче лев, постійно залишаючись напоготові.

А потім я знову спровокував супротивника шпариною в захисті.

Знав, що Бенедикт зробить те саме, що й до того, і завів праву ногу за ліву, а коли він ударив, я випростався. Падаючи спиною на Чорну дорогу, щосили вдарив по мечу, відбиваючи його набік, і відразу ж виставив руку, щоб не дати братові контратакувати.

А потім він зробив те, чого я й чекав. Відбивши мій клинок, Бенедикт пішов прямо на мене, і мені вдалося відповісти йому в кварту[47], примусивши його ступити на латку чорної трави, через яку я перестрибнув.

Спочатку я навіть не наважувався опустити очі, просто стояв, поки рослинність зробить свою справу.

Вистачило кількох секунд. Бенедикт, запідозривши недобре, спробував ворухнутись. Я побачив, як він спантеличився, потім напруживсь. І зрозумів: трава тримає його ноги.

Не знаючи, наскільки вистачить її сили, я вирішив діяти негайно.

Танцюючи, змістився праворуч, туди, куди не досягав його клинок, тоді рвонув уперед, перестрибнув траву й опинився за межею Чорної дороги. Бенедикт намагався розвернутись, але трава обплела ноги аж до колін. На мить він утратив рівновагу, проте втримався, не впав.

Оббігши його ззаду, я зайшов праворуч. Один легкий випад — і він став би мертвим, але у цьому, звісно, не було потреби.

Тримаючи руку на одному рівні зі шиєю, Бенедикт махнув мечем за спину і, повернувши голову, націлився на мене вістрям. Він уже почав вивільняти з трави ліву ногу.

Та я зробив обманний рух праворуч, і поки брат готувався відбити вдаваний напад, ударив його по зашийку пласким боком Ґрейсвандіра.

Удар оглушив Бенедикта, і я, підійшовши до нього впритул, додав йому лівицею в нирку. Бенедикт похитнувсь, а я, заблокувавши його руку, вдруге стукнув його по зашийку, уже кулаком. Він упав непритомний, я витягнув із його долоні меч та відкинув подалі. Кров, що цяпала з вуха, залишила братові на шиї слід у формі чудернацької сережки.

Відклавши Ґрейсвандір, я схопив Бенедикта під пахви й потягнув, щоб забрати його з чорноти. Трава не хотіла відпускати свого полоненого, але я, натужившись, таки вивільнив його.

До того часу Ґанелон уже очуняв та підвівсь із землі. Насилу переставляючи ноги, він доклигав до мене і втупивсь у Бенедикта.

— Ну й здоровань, — сказав, похитавши головою. — Стільки сили... І що ми з ним зробимо?

Закинувши Бенедикта на плече, я піднявся.

— Зараз віднесемо його до фургона, — пояснив Ґанелону. — Прихопиш мечі?

— Добре!

Я пішов до дороги, тягнучи на собі непритомного Бенедикта. Добре, що він не оговтався, — не треба було бити його ще, бо саме цього мені дуже не хотілося. Я поклав брата біля підніжжя кремезного дерева на узбіччі неподалік від фургона.

Підійшов Ґанелон, я заправив у піхви мечі — Бенедиктів та свій, — і попросив зняти з кількох ящиків мотуззя, яким вони були зав'язані. Поки Ґанелон це робив, я обшукав Бенедикта і знайшов те, що хотів.

Згодом Ґанелон пішов по Бенедиктового скакуна, а я прив'язав Бенедикта до дерева. Коня ми також прив'язали мотуззям до куща неподалік, і на той самий кущ я почепив меч брата.

Коли все було зроблено, видерся на передок фургона. Невдовзі підійшов і Ґанелон.

— Ти що, хочеш залишити його тут? — запитав він.

— Ненадовго, — сказав я.

Ми поїхали далі. Назад я не озирався — це робив Ґанелон.

— Ще не ворушиться, — доповів він мені. — Як Бенедикт підняв мене, як кинув — мов пір'їнку, одною рукою! Ще в житті так не літав...

— Тепер ти зрозумів, чому я просив тебе не встрявати, навіть якби я програв?

— Що з ним буде?

— Дуже скоро про нього подбають, за це можеш бути спокійним.

— Тобто з ним усе буде добре?

Я ствердно кивнув.

— Саме так.

Коли ми проїхали зо дві милі, я зупинив коней та зіскочив з фургона на землю.

— Що б зараз не робилося, не втручайся, — напутив Ґанелона. — Час зайнятися Бенедиктом.

Зійшовши на узбіччя дороги, я став у затінку і витягнув колоду карт, яку конфіскував у Бенедикта. Розклав, знайшов карту Джерарда, дістав її з колоди. Решту карт поклав у обшитий шовком та інкрустований слоновою кістю футляр, в якому їх тримав Бенедикт.

Я втупивсь у зображення Джерарда і зосередився.

Через деякий час карта потеплішала, картинка ворухнулась як жива. І я відчув присутність Джерарда — він справді опинився переді мною.

Виявилося, що Джерард перебував у Амбері. Він саме йшов вулицею, вигляд якої був мені знайомий. Зовні ми з ним дуже схожі, тільки Джерард більший, масивніший. Він продовжував носити бороду.

Джерард здивовано витріщився на мене.

— Корвін!..

— Так, Джерарде, це я. Виглядаєш нівроку.

— Очі!.. Ти знову бачиш?

— Еге ж, я знову зрячий.

— Де тебе носить?

— Ходи до мене, побачиш.

Погляд його посуворішав.

— Корвіне, саме тепер не можу. Дуже зайнятий.

— Я з приводу Бенедикта, — пояснив. — Ти єдиний, кому я міг би його довірити.

— Бенедикт? Йому щось загрожує?

— Так.

— То чому він сам мене не викличе?

— Не може. Не має такої змоги.

— Як це? Чому?

— Це довга і заплутана історія, двома словами її не перекажеш. Повір, йому потрібна твоя допомога, і то вже.

Джерард пошкріб верхніми різцями бороду.

— А сам ти не можеш дати раду?

— Аж ніяк.

— А я, по-твоєму, зможу?

— Зможеш, я знаю.

Джерард ледь витягнув із піхов меч.

— Корвіне, не хочу наразитися на якусь твою чергову витівку.

— Повір, ти не побачиш тут жодних витівок. Я мав досить часу на хитрощі, тож якби захотів щось придумати, не діяв би так примітивно.

Джерард зітхнув. Потім кивнув головою.

— Добре. Вже йду.

— Давай.

Він ще мить повагався, тоді ступив мені назустріч...

...І ось Джерард стоїть коло мене. Плеснув мене по плечу, всміхнувся.

— Корвіне, — мовив він, — який я радий, що ти знову бачиш!

Я відвів погляд.

— Радий не менше за тебе, Корвіне. Повір. А хто там у фургоні?

— Приятель. Його звати Ґанелон.

— А Бенедикт? Де він? Що з ним?

Я показав рукою.

— Там, за дві милі, при дорозі. Сидить прив'язаний до дерева. Кінь його теж там, також прив'язаний.

— А ти чому тут?

— Утікаю.

— Від кого?

— Від Бенедикта. Хто ж його зв'язав, по-твоєму?

Джерард наморщив чоло.

— Нічого не розумію...

Я похитав головою.

— Між нами виникло непорозуміння. Мої слова на нього не діяли, от ми й зчепилися. Потім я його оглушив і зв'язав. Розв'язати Бенедикта не можу, бо він знову візьметься за старе. І просто залишити його там теж не можу. Чекати, поки він звільниться сам, — а раптом щось станеться? От я й звернувся до тебе. Будь ласка, йди до нього, відв'яжи його і поверни додому.

— А ти?

— А я, чорт забирай, утікатиму далі, щоб загубитися десь у Тінях. Ти зробиш нам із Ґанелоном велику послугу, якщо вмовиш Бенедикта не пускатися за нами навздогін. Не хотів би я знову з ним битися...

— Зрозуміло. То, може, хоч розповіси мені, що сталося?

— Сам ще до пуття не знаю. Бенедикт обізвав мене вбивцею. А я, клянуся тобі, за весь час, що пробув у Авалоні, навіть пальцем нікого не зачепив. Перекажи йому це, будь ласка. З якого дива я брехав би тобі? Присягаюся, це щира правда. Є ще дещо, за що він може злитися на мене. І якщо Бенидикт порушить таку тему, скажи, що стосовно цього йому доведеться повністю покластися на пояснення, яке дасть Дара.

— А що це?

Я понизав плечима.

— Дізнаєшся від нього, якщо він захоче сказати. А як не скаже, то просто забудь мої слова.

— Ти сказав — Дара?

— Так.

— Дуже добре, я все так і зроблю... Слухай, не оповіси мені, як ти втік з Амбера?

Я всміхнувся.

— Теоретичний інтерес? Чи, може, боїшся, що й тобі колись це зможе знадобитися?

Джерард засміявся.

— Звичайна цікавість. Не щодня таке стається.

— Вибачай, любий брате, ще не час видавати подібні секрети. Повір, якби я й розповів це комусь, то лише тобі одному, та чи стане в пригоді тобі це знання? А от мені воно ще може знадобитися.

— Інакше кажучи, ти маєш свій таємний шлях у Амбер і назад. Що затіваєш, Корвіне?

— Ти як гадаєш?

— А що тут гадати? Але у мене з цього приводу двоякі почуття...

— То, може, поділишся?

Він махнув рукою в бік чорної смуги і пояснив:

— Бачиш оту стежинку? Ще трохи — і вона добіжить до підніжжя Колвіра. Ми захищаємося, відбиваємо всі атаки тварюк, але вони стають дедалі потужнішими й нападають частіше. Корвіне, зараз не краща пора, щоби думати про власне честолюбство.

— А хтось сказав би навпаки, — не погодивсь я.

— Для тебе — можливо, та я не вважаю, що це стосується всього Амбера.

— І як Ерік дає всьому раду?

— Непогано. Кажу ж тобі, відбили всі атаки.

— Не про них мова. Я про все це загалом... про їхні причини.

— Я їздив Чорною дорогою, доволі багато.

— І що?

— Проїхати її всю не зміг. Ти ж розумієш: чим далі від Амбера, тим дикіші Тіні, тим більше в них дивного.

— Знаю.

— Буває, навіть розум зраджує, і люди божеволіють.

— Так-так.

— ...І там, за Тінями, є Двір Хаосу. Дорога тягнеться туди, Корвіне. Я вже не сумніваюся, що вона пролягла через усі світи.

— От саме цього я й боявся, — зізнався Корвін.

— І ось тому, байдуже, прихильний я до тебе чи ворожий тобі, не хочу, щоб ти зараз виступав на Амбер. Його безпека — понад усе!

— Зрозумів. Тоді вважай, що ми про все поговорили.

— А твої плани?

— Якщо ти не знаєш, у чому їхня суть, то не варто казати, що вони не змінились. А втім, плани й справді такі, як були.

— Навіть не знаю, чи бажати тобі успіху... Але нехай тобі все вдасться. Радий, що ти знову бачиш, — Джерард плеснув мене по плечу. — Щось забаривсь я з тобою, треба йти до Бенедикта. Наскільки зрозумів, він не сильно побитий?

— Якщо й перепало, то це вже без мене. Я приклався лише кілька разів... Не забудь переказати йому все те, що почув від мене.

— Не забуду.

— І поверни його в Авалон.

— Спробую.

— Що ж, тоді до побачення, Джерарде!

— Бувай, Корвіне!

Він розвернувсь і пішов дорогою туди, де сидів Бенедикт. Я провів Джерарда поглядом, а коли брат щез за поворотом, ступив до фургона. Карту його поклав у колоду, і ми поїхали далі, тримаючи курс на Антверпен.

8

Я стояв на вершині горба і дивився на дім унизу. Навколо мене росли кущі, тож я не дуже виділявся на загальному тлі.

Що збирався я там побачити? Осмалені вогнем руїни? Машину на під'їзній доріжці? Сім'ю, яка облаштувалася на внутрішньому дворикові поміж червонодеревних меблів? Озброєну варту?

Черепиця на даху була в кількох місцях пошкоджена, давно не стрижений газон повернув собі первісний вигляд. І, чесно кажучи, я був здивований, що за весь час моєї відсутності розбили тільки одне вікно, та й те заднє.

Увесь вигляд будинку наводив на думку, що люди в ньому не живуть. Я розмірковував.

Розстеливши на землі куртку, я дістав із пачки сигарету, Закурив. Інших будинків біля нього не було.

...За діаманти я взяв майже сімсот тисяч доларів. Щоб облагодити цю справу, мені знадобилося півтора тижні. З Антверпена ми з Ґанелоном поїхали до Брюсселя та кілька вечорів провели в клубі на Рю-де-Шар-е-Пен, поки наткнулися на потрібну людину.

Моя пропозиція неабияк здивувала Артура. Худорлявий блондин з акуратними вусами, колишній офіцер британських військово-повітряних сил, оксфордський випускник, він уже через дві хвилини нашої розмови похитував головою і раз у раз переривав мене запитаннями про майбутню поставку. Хоча його і не звали сер Безіл Захарофф[48], Артур, коли мова клієнта ставала розпливчастою, заклопотано супив брови. Дуже переймався тим, чи не піде все шкереберть одразу після здійснення поставки, мабуть, гадаючи, що це негативно позначиться на його репутації. Саме тому, коли йшлося про доставку вантажу, мати з ним справу було набагато краще, ніж з іншими. Моїми планами стосовно подальшого перевезення вантажу Артур цікавився лише тому, що я не планував нічого.

Для оборудок такого типу завжди потрібно мати сертифікат кінцевого одержувача. Здебільшого це документ, який засвідчує, що країна X замовила цю партію озброєння. Без такого папірця ви не отримаєте дозвіл на вивезення вантажу за межі країни, де він вироблений. Наявність цього документа надає всій угоді пристойного вигляду, навіть у тому разі, коли вантаж, який щойно перетнув кордон, буде спрямований країні Y. У подібних ситуаціях нерідко вдаються до послуг посольського представника країни X (звісно, за певну винагороду), чиї родичі або друзі мають виходи на міністерство оборони в країні X і можуть виробити всі потрібні документи. Задоволення не з дешевих, та я не сумніваюся, що необхідні розцінки Артур тримав у голові.

— Як же ви це повезете? — запитав він. — Чим доставите все в пункт призначення?

— Нехай це вас не турбує, — відповів я. — Якось дам раду...

Та він тільки хитав головою.

— Полковнику, негоже зрізати кути таким способом, — сказав він мені. Я був для нього Полковником уже років дванадцять, ще від нашої першої зустрічі. Чому — для мене залишалося загадкою. — Негоже так чинити. Захочете зекономити кілька доларів — можна втратити весь вантаж ще й нажити купу неприємностей. Я міг би звести вас з представником молодої африканської держави, за дуже розумну ціну...

— Ні. Зробіть те, що вас стосується, — і все.

Увесь час нашої розмови Ґанелон сидів поряд та потягував пиво, рудобородий і страшний, як завжди, й кивав, коли я говорив. Англійською він не знав ні слова, про зміст наших переговорів був ні сном ні духом. З тієї самої причини вони його й не цікавили. Та він виконував мої настанови і час од часу звертався до мене на тарі. Я тоді теж переходив на тарі, й ми перекидалися кількома малозначущими фразами. Розважались, як капосні хлопчиська. Бідний старий Артур!.. Він був непоганим лінгвістом і страх як хотів зрозуміти, в яку країну піде наш товар. Щоразу, коли ми з Ґанелоном переходили на тарі, я відчував, як Артур напружується, намагаючись розпізнати мову. Якогось моменту він закивав головою, ніби справді її зрозумів.

Посперечавшись зі мною ще кілька хвилин, Артур витягнув шию і сказав:

— Повірте, я читаю газети. І впевнений, що його люди спроможні убезпечити вас від загрози.

Вартість пропозиції Артура мало чим відрізнялася від ціни оборудки.

Проте я заперечив:

— Ні. Повірте, коли отримаю ці рушниці, вони щезнуть із поверхні Землі так, ніби їх ніколи й не було.

— Віддаю належне вашій спритності, — мовив Артур, — з урахуванням того факту, що я досі не знаю, де вирине ваше замовлення.

— Повірте, то вже нюанси.

— Упевненість — хороша риса, якщо не переходить у самовпевненість... — він понизав плечима. — Що ж, тоді, як ви й казали, вважаймо, що це — ваша проблема.

Потім я пояснив йому, які патрони мені потрібні, й боюся, він остаточно утвердився в думці, що має справу з божевільним. Тривалий час Артур мовчки дивився на мене, навіть забув хитати головою. Збігло добрих десять хвилин, поки я зміг примусити його поглянути на технічні умови контракту. Тоді він знову захитав головою і забубонів щось про срібні кулі та інертні капсулі.

Проте гроші — суддя останньої інстанції — переконали посередника у моїй правоті. Так, пояснив мені Артур, з рушницями чи вантажівками проблем не буде, а от умовити зброярів виготовити такі патрони обійдеться в копієчку. І невідомо, чи взагалі знайдеться завод, який погодиться їх виробляти. Я пояснив, що за ціною затримки не буде, й Артур засмутився ще більше. Як же так — покупець ладен витратити купу грошей на бозна-які патрони, але й чути не хоче про сертифікат... Та я був непохитний і нагадав, що музику замовляє той, хто платить.

Він, зітхнувши, смикнув себе за кінчик вуса. Тоді кивнув. Чудово, зробимо все так, як скажете.

Ціну Артур заломив космічну. В усіх інших питаннях моя поведінка не викликала у нього й найменших підозр, а це означало, що річ не у божевіллі, а в дуже дорогій афері, в якій я нібито замішаний. Авжеж, подробиці його цікавили, проте не настільки, щоб устромляти свого носа в цю слизьку справу. Він хапався за кожну нагоду якнайшвидше виплутатися з цієї підозрілої затії і, щойно знайшовши виробника, готового взятися за моє замовлення (ним виявилась якась швейцарська фірма), негайно звів мене з його представником і вмив руки, хоча про гроші, звісно, не забув.

Ми з Ґанелоном вирушили до Швейцарії з підробленими документами. Він став німцем, а я — португальцем. Власне, мені було все одно, яку національність указали в моїй фальшивці, аби лише вона не підвела, а Ґанелона я зробив німцем тому, що з усіх європейських мов йому найлегше давалася німецька. Крім того, у Швейцарії завжди повно німецьких туристів. Мову Ґанелон ловив на льоту. Я порадив йому в розмові зі справжніми німцями чи швейцарцями казати, що він німець, який виріс у Фінляндії.

Щоб домогтися потрібної якості патронів, довелося провести у Швейцарії три тижні. Як я і сподівався, в цій Тіні суміш була цілковито інертною. Єдине, чого вимагав від зброярів, — не порушувати мою рецептуру. Срібло коштувало, звичайно, дуже дорого. Може, це й був перебір, та перестрахуватися в такій справі не завадить. В Амбері справді трапляються моменти, коли краще довіритися цьому металові, а мені то було по кишені. І як уже на те пішло, чи є на світі краща за срібну куля для короля (крім золотої, звичайно)? І якщо захочу пристрелити Еріка, це не образить його королівську величність. Будьте до мене милостиві, браття!

Потім я ненадовго пустив Ґанелона на вільні хліби. У роль туриста він вжився чудово, можна сказати, грав її за системою Станіславського. Я спровадив його до Італії, з фотоапаратом на шиї та відстороненим поглядом, а сам літаком повернувсь у Штати.

Повернувся? Так. Ота занедбана оселя на схилі внизу майже десять років була моїм домом. Саме сюди я їхав того дня, коли потрапив у аварію, після котрої все й закрутилося.

Я курив і спостерігав за будинком. Тоді він був не таким, не занедбаним. У мене будинок завжди перебував у гарному стані. Тут усе було оплачене. Шість кімнат та прибудований гараж на дві машини. Сім акрів землі, вважай, увесь схил. Здебільшого я мешкав тут сам. Любив цей будинок. Чимало часу проводив тут і в своїй майстерні. Цікаво, чи збереглась у моєму кабінеті ксилографія Морі? Звалася вона «Обличчям до обличчя» і зображала двох воїнів, які зійшлись у смертельному бою. Я не відмовився б побачити її знову. Однак мені чомусь здавалося, що гравюри в будинку нема. Все, що не встигли розікрасти, мабуть, пустили з молотка, а вторгованими грошима сплатили податки. Хіба штат Нью-Йорк міг вчинити інакше? Судячи з усього, нові мешканці тут так і не з'явилися, й це було дивно. Та я продовжував спостерігати за будинком, щоби впевнитись у цьому на всі сто. Часу в мене досить, нікуди не поспішаю. Можу бути тут стільки, скільки треба.

Невдовзі після приїзду до Бельгії я зв'язався з Джерардом. Поспілкуватися з Бенедиктом тоді не ризикнув. Боявся, що коли це зроблю, він знайде якийсь спосіб атакувати мене.

Джерард прискіпливо оглянув мене з ніг до голови. Він був десь просто неба і, схоже, сам-один. «Корвін?» — запитав він. «Так... То я. Як Бенедикт?» — «Я знайшов його там, де ти й казав, одразу ж розв'язав. Він горів бажанням кинутися за тобою в погоню, я ледве переконав його, що бачив тебе давно і ти вже далеко. Ти казав мені, що залишив його непритомним, от я й вирішив на цьому зіграти. Та й кінь у нього втомився. В Авалон ми приїхали разом. Я був з ним на похороні, потім позичив у нього коня. І ось повертаюся в Амбер». — «Похорон? Який похорон?» І знову цей оцінюючий погляд. «Ти справді нічого не знаєш?» — запитав Джерард. — «Чорт забирай, якби знав, то не питав би!» — «Ховали слуг. Хтось убив їх. Бенедикт сказав, що це твоїх рук справа». — «Ні, — заперечив я. — Нічого подібного. То вже смішно. Навіщо мені вбивати Бенедиктових слуг? Нічого не розумію...» — «Бенедикт повернувся додому, але його ніхто не зустрічав. Тоді він подався шукати слуг. І знайшов їхні трупи, а ти й твій товариш тільки-но поїхали від нього...» — «Тепер зрозуміло, як це виглядало. Де лежали тіла?» — «їх закопали, але неглибоко. За будинком є сад, а за садом лісок. Ось у тому ліску...» Так-так-так... Про те, що я бачив могилу, краще промовчати. «А в Бенедикта є якісь припущення, хто міг убити, за що?» — запитав я. «Він не знає, що думати, Корвіне. Навіть зараз нічого не може намислити. Йому невтямки, чому ти, маючи змогу вбити його, не зробив цього, і чому прислав до нього мене, замість просто покинути його там». — «Тепер я зрозумів, чому, коли ми билися, він увесь час називав мене вбивцею. І все-таки... Ти виконав моє прохання, сказав, що я нікого не вбивав?» — «Аякже! Спочатку він не звертав на ці слова уваги, думав, що ти намагаєшся забити йому баки. Я пояснив Бенедиктові, що ти казав це щиро, та й виглядав неабияк розгубленим. Схоже, його трохи збило з пантелику те, що ти затявся на своїй невинуватості. Він кілька разів перепитав мене, чи я тобі повірив». — «А ти віриш?» Джерард утупив очі в землю. «Корвіне, чорт забирай! У що накажеш мені вірити? Ви вплутали мене в якусь історію. І ми стільки років жили в різних місцях... — Наші погляди зустрілися. — Тільки це ще не все», — додав Джерард. «Он як?» — «Чому ти звернувся по допомогу саме до мене? Ти мав повну колоду. Міг викликати будь-кого з наших». — «Ти це всерйоз?» — здивувавсь я. «Хочу почути відповідь». — «Чудово, буде тобі відповідь. Ти — єдиний, кому я довіряю». — «І все?» — «Ні. Бенедикт не хоче, щоби в Амбері знали, де він. А ти та Джуліан — єдині, кому, наскільки знаю, відоме місце його перебування. Звертатися до Джуліана я не хотів. Не довіряю йому. От і викликав тебе». — «А з чого ти взяв, що ми з Джуліаном знаємо, де Бенедикт?» — «Не так давно, коли ви вляпались у халепу на Чорній дорозі, він допоміг вам і забрав до себе, й там ви жили, поки не поправилися. Так мені сказала Дара». — «Дара? Чорт забирай, та хто ж вона така?!» — «Дівчина-сирота, дочка людей, які колись працювали в Бенедикта, — пояснив я. — Вона приїздила до нього, коли ви були в Авалоні». — «І ти передав їй браслет. Ти ще казав мені про неї біля дороги, коли просив, щоб я пішов до Бенедикта». — «Точно. А в чому річ?» — «Та ні, нічого. Просто не пам'ятаю такої. Скажи, а чому ти так раптово виїхав? Погодься, це спричинило деякі підозри». — «Твоя правда, — погодивсь я. — Був трохи винуватий — але не в убивстві! Я приїхав в Авалон не просто так, а щоби дещо добути, і коли я його знайшов, то й забрався швидше. Ти ж бачив мій фургон, напевне ж помітив, що у ньому щось лежить. Я виїхав, не чекаючи Бенедикта, бо він міг про дещо мене запитати, а відповідати я не був готовий. Хай йому дідько! Якби я хотів просто втекти, то чи тягав би за собою фургон? Поїхав би верхи, без ноші, так набагато швидше». — «А що ви везли у фургоні?» — «А цього вже не скажу! — відрізав я. — Бенедиктові не розказав і тобі не скажу. Якщо він захоче, то може легко з'ясувати. Але нехай зробить це сам, без мене. Хоча йому то ні до чого. Бенедикту досить буде знати, що я збирався роздобути в Авалоні дещо, і я це роздобув. У тих краях воно не має таких властивостей, якими володіє в інших. Цього вистачить?» — «Так, — кивнув Джерард. — Твої слова звучать переконливо». — «То дай мені відповідь на таке запитання: ти справді вважаєш, що це я їх убив?» — «Ні, — сказав Джерард, — я вірю тобі». — «А Бенедикт? Що він думає про це зараз?» — «Якщо і захоче щось тобі накоїти, то тільки після розмови з тобою. Він не знає, що йому зараз думати, мені це відомо напевне». — «Добре. Вже якийсь результат. Дякую, Джерарде. Бувай, їду далі». І я повів рукою, наміряючись обірвати зв'язок. «Стривай-но, Корвіне! Зачекай!» — «Що таке?» — «Як тобі вдалося перетнути чорну смугу? В тому місці, де ти її подолав, смуги вже нема. Як це у тебе вийшло?» — «Лабіринт, — сказав я. — Якщо колись зіткнешся з цією смугою, протистав їй Лабіринт. Знаєш, як інколи, коли Тіні виходять із-під твоєї влади і все навколо наче божеволіє, доводиться уявляти його образ? Отак і тут». — «Зрозуміло. Я колись намагався так робити, тільки марно. Якщо й вдавалося чогось домогтися, то тільки головного болю. Смуга ж не в Тінях зародилась». — «І так, і ні, — відповів я. — Що це таке, я вже знаю. А ти був недостатньо наполегливим. Я бродив Лабіринтом, поки голова не почали рватися на шматки, наполовину осліпнув від болю і вже от-от мав знепритомніти. Проте цього не сталося, зате Чорна дорога розірвалася надвоє. Не сказав би, що було приємно, але спосіб мене не підвів». — «Обов'язково запам'ятаю, — пообіцяв Джерард. — Не хочеш перебалакати з Бенедиктом просто зараз?» — «Ні, — відмовивсь я. — Все, про що ми говорили, він і так знає. Тепер Бенедикт остигає, а згодом погляне на факти з трохи іншого боку. З ним я зв'яжуся пізніше — не хочу знову нариватися на бій. Зараз ми з тобою закінчимо, і я на певний час для всіх вас буду недосяжний. Не викликатиму нікого і блокуватиму будь-які виклики». — «Корвіне, а що буде з Амбером? Що його чекає?» Я опустив очі. «Джерарде, коли повернуся, не стій у мене на дорозі. Повір, ти не матимеш жодного шансу». — «Корвіне, зачекай... Ти не міг би відкласти до кращих часів? Не бити по Амберу зараз? Тут і так купа проблем». — «Вибач, Джерарде, але повір, за останніх п'ять років я передумав про це стільки, скільки не думали ви всі». — «Що ж, дуже шкода». — «Боюся, мені вже пора». Джерард кивнув. «Бувай, Корвіне!» — «Бувай, Джерарде!»

Я прочекав іще кілька годин. Коли сонце сіло за пагорби й будинок огорнули ранні сутінки, загасив недокурену сигарету, встав, обтрусив і вдягнув куртку. Жодних ознак життя навколо дому, жодного руху за брудними шибками, в розбитому вікні. Я почав неквапно спускатися схилом.

Будинок Флори у Вестчестері продали ще кілька років тому. Мене це нітрохи не здивувало. Я з'ясував це просто так, заради цікавості, бо був у місті. Навіть проїхався коло цього будинку. Флора не мала жодної причини продовжувати залишатись у Тіні з назвою Земля. Її місія наглядачки успішно завершилася, вона отримала свою винагороду під час нашого останнього побачення в Амбері. Стільки часу жити поряд з нею — і навіть не здогадуватися про її присутність... Я дратувався щоразу, коли думав про це.

«Може, зв'язатися з Рендомом», — подумав я, й одразу ж відкинув цю думку. Навряд чи щось видобув би з нього, крім останніх пліток про Амбер. Свою цікавість, звісно, вдовольнив би, але ж яка практична користь із тих пліток? Якихось прикрих несподіванок від нього я не чекав. Зрештою, хто, як не Рендом, виручав мене кілька разів? Навіть ураховуючи те, що він чинив це не з якихось благодійних міркувань, треба визнати: Рендом зробив для мене трохи більше, ніж потребувала від нього проста вдячність. Проте відтоді збігло вже п'ять років, багато води спливло з того часу. Він тепер жив у Амбері, його там терпіли, і ще він був одружений. Гадаю, Рендом не відмовився б посісти там якесь становище. Та це лише моє припущення. Зваживши всі «за» і «проти», вирішив не поспішати і зустрітися з братом тоді, коли знову буду в Амбері.

Я дотримав обіцянки і блокував усі спроби вийти зі мною на зв'язок. Перших два тижні на Землі майже щодня хтось намагався зі мною зв'язатися. Тепер, коли минуло ще трохи часу, мене вже ніхто не турбував. Урешті-решт, моя голова — це моя голова, а не якийсь прохідний двір. Любі братики, дякую за увагу!

Підійшовши до колись мого дому з тилу, я обережно зазирнув у вікно, протер шибу рукавом. Після трьох днів безрезультатного спостереження дуже малоймовірно, що там хтось є. І все-таки... Я зазирнув усередину.

Як і чекав, у будинку панував страшенний безлад. Багато речей зникло. Деякі речі залишилися, навіть стояли на своїх місцях. Перейшовши праворуч, до дверей, я потягнув за ручку. Замкнено. Я приглушено засміявся.

Опісля повернувся по патіо[49]. Дев'ять цеглин убік, чотири цегли догори. Ключ і досі лежав на місці — під четвертою цеглиною. Дістав його, обтер об куртку, повернувся до дверей... Зайшов у будинок.

Курява вкривала все, та в деяких місцях вона була стерта. У каміні валялися бляшані банки з-під кави, серветки з-під бутербродів і недоїдений засохлий гамбургер. За час моєї відсутності комин не раз намокав од дощу. Я зачинив засувку.

Замок на передніх дверях був зламаний. Я натиснув на них. Скидалося на те, що хтось забив двері цвяхами зсередини. На стіні в передпокої було нашкрябане непристойне слово. Я пройшов на кухню. Там панував повний рейвах. Усе, що вціліло, розкидане по підлозі. Плити та холодильника не було, підлога в тих місцях, де їх сунули, сильно пошкоджена.

Повернувшись назад, я перевірив майстерню. Так, і тут хтось похазяйнував. Винесли все. Походжаючи далі, з подивом побачив ліжко, досі незастелене, пару дорогих крісел, що, мов нічого не сталося, продовжували стояти в моїй спальні.

Кабінет був у кращому стані, й це приємно здивувало мене. Величезне бюро було закидане всякою всячиною, але таким пам'ятав його завжди. Я закурив, сів за нього. Гадаю, не забрали цей стіл лише тому, що він був заважкий і займав багато місця. Книжки, всі до одної, залишилися на полицях. Справді, хто крастиме книжки, крім друзів. І тут...

Я не повірив очам! Швидко вийшовши з-за столу, попрямував до неї, аби пересвідчитися, що це мені не ввижається.

Прекрасна ксилографія Йошіноші Морі висіла точнісінько там, де завжди, — чиста, сувора, елегантна, пронизлива. Важко уявити, що ніхто не спокусився на такий безцінний скарб...

Чиста?

Ретельно оглянув гравюру. Провів пальцем по рамі.

Надто чиста! На ній не було того шару пилюки та бруду, який вкривав усе в цьому домі.

Я перевірив, чи нема під гравюрою дротів до вибухових пристроїв. Нічого не знайшовши, зняв її зі стіни.

Стіна під гравюрою була така самісінька, як і деінде. Це означало, що ксилографію повісили сюди недавно.

Поклавши витвір Морі на підвіконня, повернувся за стіл. Хтось хотів позбавити мене спокою — і йому це вдалося. Гравюра була знята давно, зберігалася в належних умовах (за що я був тільки вдячний), а недавно її повернули на місце. Схоже, хтось чекав, що я тут з'явлюся.

Як мав на це відреагувати? Найлогічнішим виходом здавалася негайна втеча, та це було б не дуже мудро з мого боку. Якщо хтось готував мені пастку, то вона вже спрацювала. Тож дістав із куртки пістолет, запхнув його за пояс. Думка про повернення у цей дім була спонтанною, вона виникла, коли в мене вивільнилося трохи часу. А чому і навіщо сюди прилетів, я й сам, якщо чесно, не знав.

Отже, усе це стало наслідком випадкових обставин, яких ніхто не міг спрогнозувати. Хоча певна логіка була. Якби я раптом опинився тут, якби мені захотілося забрати те, що було найцінніше в цьому домі, то, ясна річ, то була б гравюра Морі. Отож, треба було її зберегти, а потім повісити у такому місці, щоб не помітити її я не міг. Добре, так усе й сталось. Але я в будинку вже певний час, однак на мене ніхто не напав, отже, це не пастка. А як не пастка, то що? Повідомлення. Про що? Від кого? І найголовніше — де?

Найзахищеніше місце в домі (якщо його ніхто не розсекретив) — сейф. Хоча для моїх братів знайти таку штукенцію — раз плюнути. Я пройшов до задньої стіни, підчепив стінну панель та зісунув її вбік. Набрав код, про всяк випадок ступив назад і потягнув дверцята старою тростиною. Ніщо не вибухнуло, все було гаразд. Не сказав би, що я цього не побоювався...

Нічого особливо цінного у сейфі не знайшов. Кілька сотень доларів готівкою, якісь цінні папери, квитанції, листи...

Конверт. Свіжий, не пожовтілий конверт лежав на видноті. Я такого не пригадував.

На конверті каліграфічним почерком було виведене моє ім'я. Не кульковою ручкою. В конверті були лист і карта.

«Брате Корвіне! — прочитав я. — Якщо ти ознайомлюєшся з моїм листом, це означає, що ми мислимо достатньо схоже, аби я міг передбачити твої дії. Дякую тобі за гравюру — як розумію, одну з двох можливих причин твого повернення у цю нікчемну Тінь. Неприємно усвідомлювати, що мушу нарешті розлучитися з нею, адже вона кілька років була прикрасою мого помешкання. Доводиться визнати, наші смаки теж у чомусь подібні. Є в цій гравюрі таке, що хапає за душу. Нехай її повернення стане свідченням моєї доброї волі й закликом до уваги.

Буду з тобою відвертим. Не знаю, чи мені ще під силу в чомусь тебе переконати, але за скоєне не проситиму пробачення. Якщо й шкодую за чимось, то за тим, що не вбив тебе, коли мав це зробити. Марнославство зіграло зі мною злий жарт. Час зцілив твої очі, проте дуже сумніваюся, що він змінив твої почуття, які цілком розділяю. Коли пишу ці слова, переді мною на столі лежить твоя записка зі словами „Я повертаюсь!“. Якби ці слова належали мені, то я неодмінно повернувся б. У чомусь ми справді подібні, тож чекаю на твоє повернення, і в мене неспокійно на душі. Ти не дурень, знаю, а отже, повернешся не сам, а з підкріпленням. І за колишню пиху доведеться платити теперішній гордості... Корвіне, хочу, щоб між нами був мир, не заради мене — заради королівства. Потужні орди чорних сил із Тіні постійно терзають Амбер, а я навіть не можу сказати, яка їхня природа. Уся родина згуртувалася навколо мене, щоби дати відсіч найогиднішим з потвор, які будь-коли атакували Амбер. Хочеться, щоб у цій боротьбі ти був на моєму боці. Якщо ж ні, то прошу тебе поки що втриматися від удару. Якщо обереш допомогу, то не вимагатиму від тебе жодних виявів поваги та присяг, просто визнай мене королем на весь час боротьби. Всі твої привілеї, Корвіне, залишаться за тобою. Дуже важливо, аби ти зв'язався зі мною і побачив, що все описане в листі — чиста правда. Оскільки я не зміг зв'язатися з тобою, то залишаю тобі свою карту. І хоча твій розум цілком допускає можливість обману, запевняю тебе — все це правда.

Ерік, володар Амбера».

Я прочитав цього листа ще раз — і засміявся. Цікаво, Ерік замислювався, навіщо потрібні прокляття?

Ні, голубе сизий, так не піде! Авжеж, дуже люб'язно з твого боку, що ти в скрутну годину згадав про мене, і я вірю, що кажеш правду, навіть гадки не мав не вірити. Ми всі шляхетні люди, але тепер не ти — я визначатиму, коли і як ми зустрінемось. А стосовно Амбера, то я й без тебе знаю, що саме йому потрібно, і доведу це у певний час та своїм способом. Ти помиляєшся, Еріку, гадаючи, що тебе нема ким замінити. Всі кладовища забиті людьми, котрі вважали себе незамінними. А втім, зачекаю, щоб сказати це тобі у вічі, сам-на-сам.

Листа і карту з Еріком я заховав у кишеню куртки. Докуривши, роздушив недопалок у брудній попільниці на своєму столі. Тоді приніс зі спальні пару простирадл і загорнув у них своїх бійців. Тепер вони чекатимуть на мене у безпечнішому місці.

Знову проминаючи кімнату дому, замисливсь: а справді, чому я сюди повернувся? Тоді згадав декого з людей, з якими знався в цьому місці, й подумав: а чи згадували вони мене, чи було їм цікаво, що сталося зі мною? Звісно, цього я ніколи не знатиму.

Коли вийшов за поріг і замкнув на ключ двері, надворі вже споночіло. Небо було чисте, перші зорі світили яскраво. Обігнувши будинок збоку, я поклав ключ на колишнє місце. Потім почав підійматися схилом.

Зійшовши на вершину, озирнувся. Будинок ніби зморщився в пітьмі та виглядав самотньо, як порожня банка з-під пива, викинута на узбіччя. Переваливши через гребінь, я спустився з іншого боку й полем навпростець пішов до машини, що чекала мене. І чому мені захотілось озирнутися?

9

Ми з Ґанелоном виїхали зі Швейцарії двома вантажівками. Машини пригнали з Бельгії, ту, на якій їхав я, завантажили рушницями. Вага однієї рушниці була десять фунтів, тож загалом виходило півтори тонни — добрячий вантаж! Коли ми вклали патрони, залишилося ще чимало місця для пального та інших припасів. Дорогу, звісно, довелося трохи зрізати, їдучи через Тіні, аби уникнути зануд, які чергують на кордонах тільки для того, щоб гальмувати дорожній рух. Я їхав спереду, був, так би мовити, першопрохідцем.

Ми проминали край, де височіли темні гори, залишали позаду витягнуті між гірськими пасмами поселення, і єдиним транспортом, який траплявся нам назустріч, були візки. Коли небо над нами стало лимонно-жовтим, тваринами, які ходили в запрягах, були смугасті пернаті створіння. Так ми їхали не одну годину, доки шлях не вивів нас до Чорної дороги. Якийсь час ми рухалися паралельно до неї, а потім повернули геть. Колір неба над нами змінювався з десяток разів, довкільний ландшафт безперервно ставав або гористим, або рівнинним, або знову гористим... Ми їхали то бездоріжжям, то дорогами рівними, твердими і гладенькими, як скло. Петляли поміж горами та об'їжджали море кольору вина бордо. Пробивалися крізь туман і грозу.

Я витратив пів дня на те, щоб знайти їх. Можливо, це була й не їхня Тінь, а Тінь їхніх сусідів, та це вже мало важило для мене. Колись я мав з ними справу, от і вирішив знову звернутися до них. То були невисокі, волохаті, напрочуд смагляві створіння з довгими різцями і пазурами, які могли втягуватися та витягуватись. Їхні пальці наче створені для рушничних курків, а я був для них божеством. Моє повернення викликало дикий захват. П'ять років тому я відібрав найкращих з них, і ми пішли на штурм Амбера, де всі вони загинули, проте для них це було звичайною дрібничкою. Богів не притягують до відповідальності, не мучать на допитах — їх обожнюють, їм поклоняються. А як ці створіння розчарувалися, коли дізналися, що я потребую лише кілька сотень бійців! Довелося відмовити тисячам добровольців. Цього разу мене мало бентежив моральний аспект. Додумався викласти справу так, ніби наймаю воїнів, котрі доведуть, що загибель їхніх попередників була аж ніяк не даремною. Насправді так я, звісно, не вважав, просто часом люблю повправлятись у софістиці. А ще можна було вважати їх найманцями, яким платять за роботу не грошима, а моральним задоволенням. Зрештою, яка різниця, за гроші вони воюють чи за ідею? Мені потрібне військо, а розплатитися можу і грошима, і моральним задоволенням.

А власне, їм нічого не загрожувало, адже вони були єдиними у цих світах, хто володів вогнепальною зброєю. Патрони тут ще залишались інертними, і знадобилося кілька днів переходів з Тіні у Тінь, щоб ми дісталися в краї, достатньо подібні на Амбер, де шліфувальний порошок уже горів. Лише одне змушувало мене триматися насторожі — закон притягання подібного. З нього випливало, що ця тінь лежить доволі близько до Амбера. І під час тренувань я тримав вухо гостро. Ймовірність того, що когось із моїх братів занесе саме в цю Тінь, була мізерною, однак мушу сказати: в історії траплялися й не такі фантастичні випадковості.

Три тижні я вишколював бійців, опісля вирішив, що ми вже готові. І от погожого свіжого ранку, згорнувши табір, рушили в Тінь: дві вантажівки, за ними — колони піхоти. Машини остаточно заглухнуть, коли будемо на підступах до Амбера. Вони вже барахлили, але їхати так-сяк ще було можна, тож поки вони рухалися, хотілося відвезти вантаж якнайдалі.

Тепер я вирішив штурмувати Колвір не від моря, як це було першого разу, а з північного схилу. Кожен знав своє місце і що конкретно мав робити. Розташування та просування стрілецьких загонів відпрацювали ще на військових навчаннях в одній з попередніх Тіней.

Ми зупинилися на привал, ситно й смачно пообідали, потім вирушили далі. Тіні повільно ковзали одна за одною. Вже темніючи, над нами сяяло блакиттю небо — небо Амбера. Між камінням чорніла земля, трава стала яскраво-зелена. Кволо блищало листя на деревах та кущах. Повітря було свіжим і чистим.

До того, як споночіло, ми вже зайшли в тінь від кремезних дерев на узліссі Арденського лісу. Розбили табір, виставили належну кількість вартових. Ґанелон, одягнутий тепер у форму та берет кольору хакі, сидів зі мною допізна, і ми вдвох мудрували над картами, котрі накреслив я. Ще сорок миль дороги — й досягнемо гір.

Вантажівки перестали заводитися після обіду наступного дня. Кілька разів вони змінювали обриси, двигуни час від часу глухли і врешті припинили працювати. Ми заштовхали вантажівки в ущелину і прикрили їх, нарубавши гілок. Я розділив між усіма патрони, провіант — і пішли далі.

Залишившись без машин, ми покинули курний битий шлях та рушили далі через ліс. Швидкості це, звісно, не додало, зате зменшило для нас ризик нарватися на Джуліанові роз'їзди. Ми все глибше й глибше входили в Арденський ліс. Дерева у ньому були височенні, а сама місцина мало-помалу підіймалася.

Того дня ми не зустріли нічого страшнішого за лисиць, оленів, білок та кролів. Запахи лісу, його зелені, золоті, брунатні барви навівали приємні спогади про щасливі часи. Коли сонце сідало, я видерся на величезне дерево і вгледів удалині гірське пасмо, де височіла й гора Колвір. Там вирувала буря, вершини були сховані за хмарами.

Пообідньої пори наступного дня ми наткнулися на один з роз'їздів Джуліана. Не знаю, хто перелякався більше, — ми чи вони. Негайно зчинилася стрілянина, кожен поспішав випробувати зброю на живих мішенях, і я ледь не зірвав голос, вимагаючи припинити стрільбу. Загін був малий, з півтори дюжини людей, і ніхто не вцілів. Наші зазнали одного легкого поранення — чи то хтось ненароком поцілив у свого, чи, може, навіть самостріл. У подробиці я не вникав. Після зіткнення ми прискорили крок, оскільки наробили шуму й ніхто не міг ручатися, що поблизу нема ще когось.

До настання ночі добряче просунулись уперед та вгору. Гори, нічим не закриті, були тепер як на долоні. Над вершинами досі висіли грозові хмари. Мої вояки ще не відійшли від збудження після денної бійні, й збігло чимало часу, поки вони нарешті вгамувалися й позасинали.

Наступного дня ми досягай підніжжя гір і щасливо розминулися з двома роз'їздами. Коли вже споночіло, я ще довго вів своїх людей, щоб таки дійти до наміченого місця. Лягали спати на місцині, Що була на пів милі вищою, ніж та, де ми провели минулу ніч. Над нами купчилися хмари, проте дощ так і не пішов, хоча повітря й було наелектризоване, як зазвичай перед бурею. Тієї ночі мені снилися кошмари. Пивиділись охоплена вогнем котяча голова та Лоррейн.

Ранок зустрів нас сірим небом, і ми рушили далі. Не даючи нікому відпочинку я гнав військо вперед та вперед, усе вище й вище. Долинали віддалені перекоти грому, від цих звуків бриніло наелектризоване повітря.

Приблизно посередині ранку, ведучи військо покрученими кам'янистими стежками, я почув ззаду крики, а потім — кілька рушничних пострілів. Негайно кинувся туди.

Невеликий натовп, серед якого був і Ґанелон, стояв, на щось витріщаючись, бійці впівголоса перемовлялись. Я протиснувся в гущу.

Очам своїм не повірив! Скільки живу, ні в Амбері, ні поблизу нього не бачив нічого подібного. Футів з дванадцять завдовжки, замість морди — обличчя людської потвори, голова посаджена на плечі лева, закривавлені боки прикриті орлиними крилами, на місці хвоста — жало скорпіона; воно й досі звивалося. Колись у південних широтах мені доводилося зустрічати мантикору — страхітну почвару, яку я помістив на одне з перших місць у переліку тварюк, котрих краще обминати десятою стежкою.

— Воно розірвало Ролла надвоє... воно розірвало Ролла... — раз у раз повторював хтось.

А кроків за двадцять лежало те, що залишилося від Ролла. Ми прикрили його тіло парусиною, присипали камінням. Це все, що ми могли для нього зробити. Після жахливої пригоди до моїх хлопців повернулася! колишня пильність, яка розвіялася після легкої перемоги, здобутої вдень. Ми рушили далі, й тепер вони були дуже уважними.

— Оце так звірюка! — похитав головою Ґанелон. — Цікаво, а розум у неї людський?

— От чого не знаю, того не знаю.

— Корвіне, в мене дивне передчуття... Ніби ось-ось щось станеться — щось непоправне. Не знаю, як це ще можна описати.

— Розумію, Ґанелоне...

— І в тебе також таке передчуття?

— Еге ж.

Ґанелон кивнув.

— Може, на погоду? — припустив я.

Ґанелон знову кивнув головою на знак згоди, щоправда трохи повільніше.

Ми видиралися вище, небо дедалі темнішало, грім гуркотів безперестанку. Час від часу на заході спалахували сліпучі блискавки, вітер дедалі дужчав. Навколо найвищих вершин купчилися важкі хмари. На їхньому тлі раз у раз мелькали чорні, схожі на птахів, силуети.

Трохи згодом нам трапилася ще одна мантикора. Її застрелили відразу, не давши нікого вбити. А опісля нас атакували величезні птахи — гострими, наче леза, дзьобами. В житті не бачив нічого подібного! Від птахів відбились, однак мене це неабияк насторожило.

Ми продовжували підніматися, чекаючи, що розпочнеться гроза. Вітер увесь час дужчав.

На землю спустилася чорна пітьма, хоч я знав, що сонце ще не сіло. Повітря ставало туманним, примарним, неначе ми наближалися до хмар. Сирість пробирала до кісток. Скелі ослизли. Дуже хотілось оголосити привал, однак до Колвіра було ще далеко, а харчів у нас залишилось обмаль.

Подолавши ще чотири милі, піднялися на кількасот футів, а потім були змушені зупинитися. На той час темрява стала вже непроглядною, і якби не блискавки, що регулярно спалахували в небі, ми не бачили б узагалі нічого. Розбили табір на кам'янистому схилі й виставили по периметру вартових. Грім лунав, як протяжні фанфари військового маршу. Температура повітря падала. Навіть якби я дозволив розкласти багаття, з того нічого не вийшло б: поблизу не було нічого такого, що могло би горіти. Тож довелося налаштовувати всіх на те, що ніч минатиме в сирості, холоді та чорнильній пітьмі.

А через кілька годин нас атакували мантикори. Вони напали несподівано й без жодного звуку. Ми порішили шістнадцять почвар і втратили сімнадцятьох бійців. Ще кілька мантикор утекло, та скільки саме, невідомо. Перев'язуючи рани, я останніми словами кляв Еріка і все думав: з якої Тіні він приволочив цю нечисть?

Коли настав ранок (який зовсім не був схожий на ранок), ми подолали ще миль зо п'ять у напрямку до Колвіра, а тоді повернули на захід. Це був один із трьох маршрутів, якими можна добратися туди, і я завжди вважав його найкращим для атаки. На нас знову налетіли птахи, їх зібралося більше, і поводилися вони нахабніше. Та досить було підстрелити кількох з них, як уся зграя забралася геть.

Нарешті ми обігнули підошву велетенської скелі. Дорога вела нас угору і вперед, крізь грім з туманами, і несподівано перед нами відкрився вид на схил та дорогу, що спадала у долину Гарнатха праворуч од нас.

Скомандувавши зупинитися на привал, я пройшов далі, щоб оцінити місцевість. Відтоді, коли востаннє бачив цю раніше прекрасну долину, вона перетворилася на занедбані нетрі. А тепер виглядала ще гірше. Чорна дорога протинала її наскрізь, підходячи аж до підошви Колвіра, де нарешті закінчувалась. А в долині тривав запеклий бій. Одні кіннотники атакували інших, зближалися, брязкали мечами, роз'їжджалися... Лави піших воїнів ішли назустріч одна одній, взаємно то накочувалися, то відкочувалися. Раз у раз спалахували блискавки, б'ючи в бойові порядки. Чорні птахи кружляли над ними, схожі на попіл, підхоплений вітром.

Повітря ніби огортало нас холодною сирою ковдрою. Відлунки грому розліталися над вершинами. Я спантеличено дивився на баталію, що розгорталася на далекій рівнині.

Важко було сказати, хто з ким б'ється, надто велика відстань до рівнини. Спочатку я подумав, що хтось із моїх братів намагався вчинити те саме, що я п'ять років тому. Хтозна, може, Блейз тоді вижив, набрав нове військо й ось повернувся сюди?..

Але ж ні. Нападники, насуваючись із заходу, йшли Чорною дорогою. Тепер я побачив, що це військо супроводжують птахи. Також великими стрибками дорогою рухалися дивні істоти — з вигляду не люди й не звірі. Можливо, мантикори.

Тварюки сунули, з неба по них били блискавки, й одні з почвар розліталися на друзки, другі займалися вогнем, деякі вибухали. Я зауважив, що жодна блискавка не вдарила у захисників Амбера, й пригадав, що Ерік так-сяк навчився керувати Судним каменем — таким собі артефактом, з чиєю допомогою наш батько владарював над погодою в Амбері. П'ять років тому Ерік обернув цей камінь проти нас, і треба сказати, доволі успішно.

Сили нападників, які насувалися з Тіней, перевершували всі мої побоювання. Я розраховував побачити біля підніжжя Колвіра сутичку, але аж ніяк не запеклу баталію. Стоячи на горі, дивився за рухом усередині чорної смуги. Вона аж кишіла всілякими тварюками, здавалося, що це сама дорога суне на Амбер.

Не кажучи ні слова, підійшов Ґанелон і став поряд зі мною.

Не хотілось, аби він про щось розпитував, хоча, з іншого боку, я був не в тому стані, коли прагнеться говорити, ділитися враженнями. Відповісти на запитання ще подужав би.

— Що далі, Корвіне?

— Треба наддати ходу, — сказав я. — Хочу, щоб сьогодні ввечері ми були вже в Амбері.

І ми рушили далі. Йти в будь-якому разі краще, ніж стояти, й схоже, так вважав не тільки я. Суха гроза не вщухала, блискавки були чимраз яскравішими, а грім — сильнішим. Над нами не розходилися сутінки.

Коли до околиць Амбера залишалося миль зо п'ять, ми влаштували привал — востаннє перед боєм відпочити й підкріпитися. Гриміло вже так, що доводилося кричати, тож, природно, звернутися до воїнів з напутніми словами я не міг. Тому вирішив переказати по ланцюжку, що наближаємося до місця баталії, отже, треба бути готовим до всього.

Поки бійці відпочивали, я прихопив свою порцію їжі та пішов уперед, щоб розвідати обстановку. Через милю видерся на крутий схил аж до гребеня. На гірському укосі з протилежного боку було теж гаряче.

Вибравши місце, щоб не мозолити чужих очей, я спостерігав за боєм. Амберське військо билося з переважаючими силами противника, котрий чи просто випередив нас, чи потрапив на схил якимось іншим шляхом. Мені здавався ймовірнішим другий варіант, оскільки дорогою сюди ніщо не свідчило про те, що перед нами хтось пройшов. Ця баталія пояснювала й причину нашого везіння, коли ми, прямуючи до Колвіра, не зустріли жодного роз'їзду.

Я підібрався трохи ближче. Дістатися сюди можна було двома шляхами, та дуже скоро побачив, що є й третій шлях на поле бою — повітряний. Птахи все прибували, і це було найстрашніше видовище, бо вони прилітали повітрям.

Противник наступав із заходу, хвиля за хвилею, наче зняте подувом осіннього вітру листя дерев. І гостродзьобе войовниче птаство було тільки частиною тих хвиль. Основні сили прибували верхи на двоногих окрилених почварах, які зовні скидалися на геральдичних крилатих драконів. Я ще не бачив таких драконів наживо і віє прагнув з ними зустрічатися.

У лавах амберського війська було багато лучників, їхні стріли без промаху били по крилатому воїнству. З тріском спалахували блискавки. Там, куди вони влучали, починалося пекло, і на землю опускалися лиш обвуглені рештки крилатих тварюк та їхніх вершників. Проте нападників було без ліку, вони все прилітали та прилітали, й коли приземлялись, і крилата почвара, і її вершник у людській подобі негайно кидалися в бій. Я пошукав пульсуюче сяйво, що ним мав світитися Судний камінь, налаштований на владу над стихіями, і знайшов його серед вируючого натовпу біля підніжжя високої скелі.

Намацавши поглядом камінь, я уважно придивився до того, в чиїх руках він зараз. Так, усі сумніви відпадали — це був Ерік.

Далі я просувавсь уже по-пластунськи. Побачив, як командир найближчого до мене загону амберців єдиним помахом меча обезголовив крилатого дракона, який заходив на посадку. Вершника, котрий сидів на драконі, цей командир ухопив одною лівою та жбурнув його футів на тридцять, до урвища, що починалося за схожим на губу кам'яним карнизом. Потім обернувся, мабуть, віддаючи якусь команду, і я впізнав у ньому Джерарда. Скидалося на те, що він командував загоном, який вдарив у фланг нападникам, котрі атакували основні сили Амбера біля підніжжя скелі. З протилежного боку долини інший загін робив те саме. Невже там також є хтось із моїх братів?

Цікаво, подумав я, скільки вже часу триває ця битва — і там, у долині, й тут, нагорі? Згадавши, коли почалася гроза без дощу, зрозумів, що вже, мабуть, давно.

Не відриваючи очей від заходу, я перебрався праворуч.

Битва у долині була в розпалі. Повторюсь, але з такої віддалі важко було зрозуміти, де наші, а де вороги, так само, як і те, чия сторона бере гору. Підкріплень, які постійно прибували до нападників із заходу, наразі не спостерігалося.

Я гарячково думав, намагаючись знайти найкраще рішення. Було це доволі непросто. Мабуть, зайве казати, що я не міг атакувати Еріка в такий момент, коли від його долі залежало майбутнє Амбера. Можливо, наймудрішим було б обрати вичікувальну тактику, а там просто підняти готове із землі. Так воно чи ні, але я вже відчував, як вагання, мов щурячі різці, підточує мої думки і душу.

Навіть якщо темні сили не отримають більше підкріплень, фінал баталії ще все одно не зрозумілий. Нападники виявилися грізною силою, і було їх багато. Чи мав щось у запасі Ерік, я не знав. Вагався, роздумуючи, втручатися тепер чи таки зачекати? Якщо Ерік програє, мені доведеться відбивати навалу самому, а військо Амбера до тієї пори буде серйозно знесилене.

Коли ж почну діяти зараз, наші автоматичні рушниці швидко зметуть і крилатих драконів, і їхніх пекельних наїзників. У цьому я навіть не сумнівався. Проте, щоб це сталось, у долині мав бути котрийсь із братів. І тоді, користуючись картами, як воротами, ми перекинули б моїх орлів у гущу подій. І хто б там не перемагав, несподівана поява людей з рушницями стане для всіх громом з ясного неба.

Я перевів свою увагу на сутичку, що відбувалася ближче до мене. Ні, там наші справи точно кепські. Нашвидку прикинув наслідки свого втручання. Як не крути, а в такій ситуації Ерік не зможе обернути проти мене всі свої сили. Після того, що мені довелося через нього пережити, я ще діставатиму для нього каштани з вогню! Авжеж, він буде вельми вдячний за підтримку боєм, проте не думаю, що загалом моє втручання пробудить у ньому добрі почуття. Та що не думаю — впевнений у цьому. По-перше, я знову в Амбері, по-друге, не сам, а з небезпечним для Еріка почтом, а по-третє, викликатиму надто прихильне ставлення до себе з боку його підданих. Чого ж, цікавий був би поворот! З'явилася б можливість спокійно та відносно мирним шляхом досягти омріяної мети; це краще, ніж перти напролом крізь оборонні порядки, а у фіналі ще й стати царевбивцею, як випливало з мого плану.

Так.

Я зрозумів, що всміхаюся. Що ж, на мене чекає героїчне майбутнє.

І все-таки не можна не відзначити, що мені притаманна певна шляхетність. Поставши перед Амбером з Еріком на троні й Амбером, який опинився в руках ворогів, я ні миті не вагався щодо того, якою має бути моя відповідь: атакувати! Справи не йшли так успішно, аби бути впевненим у кінцевому успіхові, й хоча мій внесок у загальну перемогу зміцнить моє становище, я навіть не думав тепер про отримання якихось вигод. Еріку, моя ненависть до тебе не була б такою сильною, якби я не любив Амбер більше, ніж тебе.

Так само по-пластунськи я відповз на вихідні позиції та поспішив схилом назад. Блискавки за спиною у мене відкидали мою тінь у всіх напрямках.

Діставшись краю свого табору, зупинився. На протилежному його кінці стояв Ґанелон і щось бурхливо пояснював самотньому вершникові. Кінь цього вершника видався мені знайомим.

Я подався до них. Вершник смикнув за повід, і кінь, петляючи межи бійцями, пішов у мій бік. Ґанелон, похитавши головою, ув'язався за вершником.

Тим вершником була Дара. Щойно вона під'їхала на відстань, з якої можна було докричатись, я вигукнув:

— Якого дідька ти забула тут?

Усміхаючись, Дара спішилась і стала переді мною.

— Хотіла проїхати до Амбера, — пояснила вона. — І таки проїхала!

— Як ти сюди дісталася?

— За дідом, по його сліду, — пояснила вона. — З'ясувалося, що через Тіні легше їхати за кимось, аніж самій.

— Бенедикт зараз тут?

Вона ствердно кивнула.

— Там, у долині. Керує військами. І Джуліан там.

Підійшов Ґанелон, став поруч нас.

— Дара сказала, що приїхала сюди слідом за нами, — прокричав він. — Вона кілька днів повторювала наш шлях.

— То правда? — запитав я.

Дара знову кивнула, не перестаючи всміхатися.

— Це було нескладно.

— Але навіщо тобі?

— Звичайно, щоб потрапити в Амбер! Хочу пройти Лабіринт! І ти збираєшся туди, хіба ні?

— Так. Але ніхто не знав, що дорогою нам трапиться війна!

— І що ти тепер зробиш?

— Переможу, звичайно!

— Гаразд! У такому випадку зачекаю.

Кілька хвилин я лаявся, виграючи час на роздуми, тоді запитав:

— А де ти була, коли повернувся Бенедикт?

Усмішку як вітром здуло.

— Не знаю... — протягнула Дара. — Коли ти поїхав, увесь день прокаталася на коні, додому не поверталася. Хотілося побути наодинці з думками. А коли ввечері приїхала додому, його там уже не було. Наступного дня теж вирушила кататися. Від'їхала далеченько, і коли настала ніч, вирішила зупинитися на нічліг. Я часто так роблю. Наступного дня, вже після обіду, коли поверталася додому, виїхала на вершину пагорба й побачила, як унизу, дорогою, скаче мій дідусь. Він їхав на схід. Я поспішала за ним. Дід їхав через Тіні, тепер я це вже добре знаю, і ти був абсолютно правий, кажучи, що через Тіні легше рухатися, коли йдеш по чиємусь сліду. Не знаю, скільки часу я була в дорозі. Час постійно змінювався. Дідусь приїхав сюди, і я впізнала це місце, пригадавши картинку на одній карті. У лісі, на півночі, дід зустрівся з Джуліаном, і разом вони вирушили сюди, де зараз баталія, — Дара махнула рукою в бік долини. — Кілька днів я просиділа в лісі, не знаючи, що робити. Боялася, що загублюся, коли спробую повернутися назад. А потім побачила твоїх людей, які підіймалися на гору. Попереду йшли ти й Ґанелон. Я знала, що Амбер десь там, і вирушила за вами. А не показувалася вам на очі, бо боялася, що відішлеш мене назад. Сподіваюся, зараз цього не зробиш?

— Не дуже віриться, що все справді так і було, — сказав я, — але нехай, однаково тепер не перевіриш. Зараз ми йдемо вперед, бій буде важким. Найрозумніше для тебе — залишатися тут. Дам тобі двох охоронців.

— Не потрібна мені охорона!

— Мене мало цікавить, що ти вважаєш за потрібне, а що ні. Я приставлю до тебе охорону, та й квит. А коли бій закінчиться, когось пришлю по тебе.

Знайшовши двох бійців, я наказав їм залишатися тут і вартувати Дару. Вони насупилися — мій наказ не сподобався їм.

— А що за зброя в них? — поцікавилася Дара.

— Потім про це, — відмахнувсь я. — Зараз не до того.

Нашвидку провівши нараду, я окреслив перед кожним загоном конкретне завдання.

— Людей у тебе щось не густо... — зауважила Дара.

— Мені їх вистачить, — запевнив її. — До зустрічі!

І я залишив Дару з охоронцями.

Ми повернулися трохи назад тією самою дорогою. Поки йшли, грім раптом припинивсь, але тиша ця не заспокоювала, а тривожила. Нас знову огорнув півморок, і я стікав потом, огорнутий сирим повітрям, мов укривалом.

Привал я оголосив ще до того, як ми встигли дістатися місця, з якого я спостерігав за битвою. Тепер прихопив Ґанелона і подався вдруге туди.

Вершники на крилатих драконах заполонили всю долину, їхні тварюки билися не гірше за своїх господарів. Вони знову насідали на амберців, тіснили їх до стрімчака. Я пошукав очима Еріка, але не знайшов ані його, ні сяйва від каменя.

— З ким маємо битися? — поцікавився Ґанелон.

— Із наїзниками на чудовиськах.

Тепер, коли небесна артилерія замовкла, ніщо не заважало їхньому приземленню. Щойно торкнувшись твердого ґрунту, наїзники кидалися в атаку. Я пробігся поглядом по лавах оборонців, шукаючи Джерарда, проте і його не було.

— Веди людей! — наказав я, підіймаючи рушницю. — Дай їм команду, щоб стріляли по тварюках та вершниках.

Ґанелон пішов, а я взяв на мушку крилатого дракона, котрий ішов на посадку, потім натиснув на спусковий гачок і ще якийсь час дививсь, як стрімкий спуск змінився відчайдушним лопотінням крил. Дракон з розмаху вдаривсь у схил, застрибав по ньому... Я знову вистрілив.

Спустивши дух, тварюка відразу загорілась. Я стріляв далі, й незабаром до цього вогнища доєдналося ще два. Я переповз на попереднє місце, змінюючи позицію. Вмостившись зручніше, намітив нову мішень і вистрілив.

Підбив ще одного дракона, проте кілька крилатих почвар уже летіли прямісінько до мене. Вистрілявши всю обойму, я швидко перезарядив рушницю. Дракони мчали на мене, стрімкі, як стріли з лука.

Я таки встиг їх підбити і знову перезаряджав рушницю, коли прибув перший стрілецький загін. Вогонь пощільнішав, а коли підтягнулися й інші загони, ми перейшли в атаку.

Через якихось десять хвилин справу було зроблено. Атакуючим вистачило п'яти хвилин, аби зрозуміти, що проти нас у них нема жодних шансів. Вони почали відступати до карнизу, стрибали з нього і лягали на крило. Ми на бігу стріляли по них, і всюди, куди лиш глянь, палала їхня плоть та лежали обвуглені кості.

Волога скеля химерно здіймалася ліворуч од нас, її вершина губилася десь за хмарами, й від цього здавалося, що вона безкінечна. Вітри рвали на шматки дим і туман, скелі були забризкані кров'ю. Ми швидко наступали, стріляючи на ходу. Амберське військо, зрозумівши, що до нього йде підкріплення, покинуло позиції біля підніжжя скелі та швидко контратакувало. Ним командував Каїн. На мить наші погляди зустрілись, а потім він рвонув у гущу бою.

Розпорошені купки амберського війська згуртувалися знову, щойно хвиля нападників відкотилася назад. Власне, вдаривши у дальній фланг битих стрільбою звіролюдей, амберці перекрили нам вогневий сектор, однак я не мав змоги застерегти їх від цього. Ми підтягнулися ближче і знову почали разити ворога влучними пострілами.

Купка людей залишалася біля підніжжя скелі. Щось підказувало мені, що вони охороняють Еріка. А Ерік, судячи з раптового припинення грози, поранений. І я почав пробиватися до них.

Коли підходив, стрілянина вщухала. А потім щось сталося — від несподіванки я так отетерів, що не відразу зрозумів, що й до чого, а коли второпав, було вже пізно.

Щось велике з'явилося ззаду, піднявшись схилом, і вихором промчало повз мене. Я впав на землю й відкотивсь убік, автоматично хапаючись за рушницю. Та до пострілу не дійшло. То була Дара — вона проїхала мимо мене на коні.

— Назад! — закричав я до неї. — Униз, дідько б тебе взяв! Уб'ють!

Дара зупинилася, різко розвернула коня й засміялася.

— Побачимося в Амбері! — прокричала вона, перестрибнула через загрозливого вигляду скелю і рвонула стежкою, що тягнулася за нею.

Я був злим як чорт. Але зробити нічого не міг. Вишкірившись, підвівсь і пішов собі далі.

Ідучи до скупчення людей, кілька разів почув своє ім'я. Голови оберталися в мій бік, бійці відступали, даючи мені дорогу. Багато кого я впізнав, хоча виду не подавав.

Гадаю, Джерард побачив мене тоді ж, коли я вгледів його. Він схилився над пораненим, який лежав у гущі натовпу. Запримітивши мене, підвівся, нічого не кажучи. Обличчя Джерарда не виказувало жодних почуттів.

Підійшовши ближче, я побачив, що все так, як і думав. На землі перед Джерардом лежав поранений чоловік. Ним був Ерік.

Кивнувши Джерарду, я поглянув згори вниз на Еріка. В мені боролися суперечливі почуття. На грудях Еріка зяяло кілька ран, з них безупинно текла багряна кров. Судний камінь, що висів на ланцюгу на Еріковій шиї, теж був залитий кров'ю. Камінь і далі світився пульсуючим сяйвом, а через загустілу кров, яка його вкривала, він став схожим на серце. Очі в Еріка були заплющені, під головою лежав скручений плащ. Поранений ледве-ледве дихав.

Я схилився над Еріком, не маючи сил відвести погляд від обличчя кольору попелу, і намагався бодай трохи приборкати свою ненависть. Було видно, що він помирає. Зусиллям волі спробував зрозуміти цього чоловіка, який був мені братом та якому залишалося жити лічені хвилини. І зрозумів, що (неймовірно!) можу співчувати йому, адже він утрачає все, навіть життя. А тоді подумав, що й я цілком міг опинитися на місці Еріка, якби п'ять років тому мені вдалося закріпитися на престолі Амбера. Я спробував придумати щось на честь Еріка, та в голову не йшло нічого, крім схожого на епітафію: «Він упав у бою за Амбер». Ну що ж, краще вже це, ніж нічого, і ця фраза міцненько засіла в моїй голові.

Ерікові повіки затремтіли й розтулилися. Наші очі зустрілися. На його обличчі не можна було прочитати нічого, і в мене мимохіть майнула думка: чи впізнав він мене?

Ерік назвав моє ім'я, тоді простогнав:

— Я знав, що це ти.

Він помовчав, переводячи подих, опісля повів далі:

— Вони трохи розв'язали тобі руки, правда?

Я не відповідав йому. Навіщо? Відповідь він знав і так.

— Колись настане і твоя черга, — продовжував Ерік. — Тоді й будемо квити.

Спробувавши засміятися, брат із запізненням зрозумів, що краще б не робив цього, бо зайшовсь у спазмах мокрого кашлю. Коли Еріку трохи полегшало, він люто блиснув на мене очима.

— Я відчував твоє прокляття. Воно було повсюди. Завжди. Ти залишився живим, а воно наче прилипло до мене, — потім, ніби прочитавши мої думки, він кволо всміхнувся і сказав: — Ні, не бійся, моє передсмертне прокляття призначене не тобі. Я приберіг його для ворогів Амбера — для он тих, бачиш?

Він показав очима в їхній бік і пошепки промовив це прокляття. Я здригнувся від почутого.

Наші погляди знову зустрілись. Ерік пильно вдивлявсь у мене, тоді торкнувся ланцюга із Судним каменем і сказав:

— Камінь... Візьми його та віднеси у серце Лабіринту. Там підніми камінь до обличчя, аж до очей. І зазирни всередину. Уяви, що ти там, усередині каменя. Якщо не вийде, тоді є... є досвід. І після цього знатимеш, як керувати ним...

— І як?.. — почав я, але швидко осікся. Ерік уже пояснив мені, що треба налаштуватися на камінь. Навіщо змушувати помираючого витрачати останній подих на розповідь про те, як він дійшов цього?

Та Ерік усе зрозумів і таки видушив із себе:

— Записки Дворкіна... під каміном... мій...

На нього знову напав кашель, кров пішла йому носом та ротом. Брат жадібно ковтнув повітря, рвонувсь і сів, дико вирячивши очі.

— Будь не гіршим за мене... поганцю! — вимовив Ерік, тоді впав мені на руки, випускаючи останній, закривавлений подих.

Я ще трохи потримав брата, тоді поклав так, як він лежав до того. Очі його були розплющені, і я закрив йому повіки. Погано усвідомлюючи, що роблю, поклав його руки поверх Судного каменя. Зняти його тепер, у такий момент, не підіймалася рука. Зробивши це, я підвівся, скинув свій плащ і прикрив ним Еріка.

Обернувшись, побачив, що всі дивляться на мене. Знайомі обличчя, дуже багато знайомих облич. Траплялися поміж ними й незнайомі. Було багато тих, які бачили мене того вечора на бенкеті, в кайданах...

Ні, не тепер!.. Я постарався витрусити з голови ці думки. Стрілянина вщухла, Ґанелон вишиковував військо у такі-сякі лави. Я пішов туди.

Проминув амберців, живих і загиблих, дійшов до своїх та рушив далі — до краю скелі.

Унизу, в долині, ще кипіла битва, кавалерія вирувала, як вода у розбурханій річці, то наринаючи, то закручуючись, то відступаючи; мурахами вовтузилися піхотинці.

Я витягнув колоду, яку забрав у Бенедикта, дістав його карту, зосередився. Зображення зарухалось, ожило, і невдовзі відбувся контакт.

Бенедикт сидів верхи на тому ж червоно-чорному смугастому коні. Був у самісінькій гущі подій. Побачивши, що він зійшовсь у двобої з вершником, я завмер. Бенидикт коротко кинув:

— Зачекай!

Двома швидкими рухами меча він довів бій до перемоги і, розвернувши скакуна, почав вибиратися з виру. Я помітив, що повід його коня був скручений у петлю й намотаний на куксу правої руки. Йому знадобилося хвилин десять на те, щоб виїхати у порівняно спокійне місце. Потім він подивився на мене й принагідно оглянув ландшафт за моєю спиною.

— Так, зараз я на висотах, — сказав я. — Ми перемогли. Ерік загинув у бою.

Бенедикт мовчки дивився, чекаючи продовження розповіді. Лице його залишалося безпристрасним.

— Ми перемогли, бо я привів стрільців, — вів далі я. — Вдалося нарешті знайти таку субстанцію, яка тут вибухає.

Очі Бенедикта звузилися, він кивнув. Думаю, відразу зрозумів, яку субстанцію маю на увазі та звідки в неї ноги ростуть.

— Мені багато всього хочеться обговорити з тобою, — продовжив я, — та в першу чергу треба добити ворога. Якщо будеш на зв'язку, пришлю до тебе кількасот стрільців.

Бенедикт усміхнувся.

— Поквапся.

Я гукнув Ґанелона, який був поруч, і наказав йому перешикувати наше військо шеренгою по одному. Він кивнув і пішов, на ходу віддаючи команди.

Поки ми чекали, я сказав:

— Бенедикте, Дара тут. Коли ти поїхав з Авалону, вона пройшла крізь Тіні твоїми слідами. Послухай, я...

Бенедикт, вишкіривши зуби, закричав:

— Чорт забирай, що то за Дара така, якою ти мені все прогудів? Не знаю ніякої Дари і ніколи не знав! Розкажи мені, хто це така. Мало не помираю від цікавості.

Я ледь усміхнувся. Похитавши головою, сказав:

— Не дуже мило з твого боку. Я знаю про неї все, але нікому не казав, що у тебе є правнучка.

Губи Бенедикта мимохіть розтулились, очі стали великими.

— Корвіне, — мовив він, — або ти з'їхав з глузду, або тебе надурили. Наскільки знаю, в мене нема жодного нащадка. А щодо мого сліду в Тінях, то знай, що сюди я потрапив через карти Джуліана.

Ну звісно ж! Я не спромігся підловити Дару на брехні, щоправда, й причина була більш ніж поважна: всі мої думки поглинув бій. І звісно, Бенедикта про цю битву сповістили через карти. Навіщо марнувати час, подорожуючи крізь Тіні, коли є карти?

— Прокляття! — вилаявсь я. — Вона вже в Амбері! Послухай, Бенедикте! Я зараз гукну сюди Джерарда або Каїна, вони перекинуть до тебе бійців. Ґанелон буде з ними, всі накази віддавайте через нього.

Озирнувшись, я побачив Джерарда, який розмовляв з кількома придворними. І гукнув його так, як кличуть у найгіршій біді. Він швидко обернувся й побіг до мене.

— Корвіне! Що сталося? — допитувався Бенедикт.

— Ще не знаю. Але справи наші дуже кепські!

Підбіг Джерард, я дав йому карту і попросив:

— Подбай, щоби ці бійці потрапили до Бенедикта. Де Рендом, у палаці?

— Так.

— Вільний, ув'язнений?

— Ні те, ні те. При ньому кілька охоронців. Ерік дотепер йому не довіряє... не довіряв.

Обернувшись, я гукнув:

— Ґанелоне! Виконуй усе, що казатиме Джерард. Він переправить тебе до Бенедикта — туди. — Я показав, куди саме. — Відповідатимеш за те, щоб стрільці точно виконували всі його накази. А я зараз іду в Амбер. Терміново!

— Слухаюся! — прокричав Ґанелон.

Джерард рушив до нього, а я знову розклав карти віялом. Знайшов карту Рендома, зосередився. Цієї хвилини нарешті пішов дощ. Зв'язок із Рендомом виникнув майже відразу.

— Здоров був, Рендоме, — привітавсь я, щойно його зображення заворушилося. — Ще не забув мене?

— Ти де? — запитав Рендом.

— У горах, — сказав я. — Тільки-но ми розбили тут ворога, і зараз моє військо йде до Бенедикта — допомогти йому очистити долину. Але тепер мені дуже потрібна твоя допомога. Дай руку, щоб я перейшов до тебе.

— Навіть не знаю, Корвіне... Ерік...

— Ерік загинув.

— І хто тепер усім командує?

— А ти як гадаєш? Давай, не тягни!..

Він швидко кивнув і простягнув мені руку. Нахилившись уперед, я схопився за неї. Тоді ступив назустріч Рендому...

Я стояв біля Рендома на балконі, що виходив у внутрішній двір. Біле мармурове поруччя, скромні клумби внизу. Ми були на другому поверсі. Я хитнувся, Рендом спіймав мене за руку.

— Ти поранений! — крикнув він.

Я похитав головою і лише тоді зрозумів, як утомився. Останні кілька ночей майже не склепляв повік. Додайте до цього бурхливі події...

— Ні, — відповів я, оглядаючи свою заплямлену кров'ю сорочку. — Просто втомився. А кров не моя — Еріка.

Рендом провів рукою по своїй солом'яній чуприні, закусив губу.

— Отже, ти його нарешті прохромив... — неголосно проказав він.

Я знову похитав головою.

— Ні. Він помирав, коли я опинився поряд. Ходи зі мною, Рендоме! Тільки скоро! У нас дуже мало часу!

— Куди? Чому? Що сталося?

— До Лабіринту, — сказав я. — Чому? Точно не знаю, але впевнений, що це дуже важливо. Ходімо!

Ми зайшли до палацу і кинулися до найближчих сходів. Тут стояли двоє охоронців. При нашій появі вони виструнчились, і ні в кого навіть думки не виникло нас затримати.

— Я радий, що байки про твої очі виявилися правдою, — мовив Рендом, коли ми спускалися. — Зір повернувся повністю?

— Так. А ти, я чув, і досі одружений?

— Еге ж, Корвіне, правда.

Опинившись на першому поверсі, ми побігли праворуч. Біля сходів теж стояли двоє вартових, але й вони не намагалися нас зупинити.

— Так, одружений, — повторив Рендом, коли ми йшли до центральної зали. — Тебе це дивує, вгадав?

— Якщо чесно, то так. Думав, ти відбудеш рік — і дременеш на всі чотири вітри.

— Я теж так вважав, — зізнався Рендом. — Поки не закохався в неї. По-справжньому.

— Дивні речі тут кояться...

Перетнувши мармурову трапезну, ми вийшли в довгий вузький коридор, що вів далеко у морок та бруд. Я втримавсь, аби не здригнутися, згадавши, як проходив тут востаннє.

— І вона не байдужа до мене, — розповідав Рендом. — Ніхто мене не любив так, як вона.

— Радий за тебе, — сказав я.

Ми дійшли до дверей, за якими, криючись під широким помостом, вели наниз широкі гвинтові сходи. Двері були відчинені. Зайшовши всередину, ми рушили по сходах.

— А я не радий, — зізнався Рендом, швидко ступаючи сходинками. — Не хотів закохуватися. Принаймні тоді. Ти ж знаєш, ми весь час були тут бранцями. Чим пишатися дружині?

— Тепер це вже в минулому, — спробував заспокоїти я його. — А бранцями ми стали через те, що ти був заодно зі мною і теж хотів убити Еріка, хіба ні?

— Так. Дружина не захотіла залишати мене самого.

— Не забуду цієї підтримки, — пообіцяв я.

Ми вже не йшли, а бігли. Опустилися на чималеньку глибину, ліхтарі тут стояли з інтервалами футів із сорок. То була величезна природна печера. Цікаво, подумав я, чи рахував колись хто-небудь, скільки ходів у цій печері? І раптом на мене накотила хвиля жалю до нещасних бранців, які гнили в підземеллі цього замку, — до всіх, незалежно від того, хто за що сидів. І я вирішив, що звільню їх усіх або хоча б пом'якшу їхню кару.

Повільно спливали хвилини. Я бачив мерехтіння смолоскипів та ліхтарів унизу.

— Цю дівчину, — пояснив я Рендому, — звати Дара. Набрехала, що вона — Бенедиктова правнучка, і то так, що я повірив. Розповів їй у відповідь дещо про Тіні, реальність, про Лабіринт. Вона трохи владна над Тінями і ще дуже хоче пройти Лабіринтом. Востаннє я бачив її тоді, коли їхала сюди... А потім Бенедикт поклявся, що Дара йому не родичка. І тепер мені страшно. Не хочу пустити її в Лабіринт. А ще варто б допитати Дару...

— Дивно, — мовив Рендом. — Дуже дивно... Ти правий. Як думаєш, вона вже там?

— Або уже там, або скоро буде.

Ми нарешті досягай підлоги, і я побіг через морок у напрямку до потрібного тунелю.

— Зачекай! — крикнув Рендом.

Різко зупинившись, я обернувся. Знадобилася мить, аби визначити, де він є, оскільки Рендом був за сходами. Тож довелося повернутися назад.

Я зрозумів усе без розпитів. Побачив, що він опустився навколішки біля великого бородатого чоловіка.

— Мертвий, — констатував Рендом. — Дуже тонкий клинок. Точний удар. Зовсім недавно.

— Уперед!

Ми обидва кинулися в тунель і побігли ним. Нам був потрібен сьомий боковий прохід. Наблизившись до нього, я витягнув Ґрейсвандір, бо великі, темні, обкуті залізом двері були відчинені.

Коли я стрибнув у прохід, Рендом метнувся за мною. Долівка цього величезного приміщення була чорна і на вигляд гладенька, як скло, хоча й не слизька. Лабіринт горів на ній, усередині неї, це було химерне, мерехтливе плетиво кривих ліній, завдовжки ярдів, мабуть, із півтораста. Здивовані, ми зупинилися перед його початком.

Там уже щось було, йшло по ньому. Я відчув те холодне поколювання, котре виникало в мене щоразу, коли дивився на нього. Дара це чи не Дара? Мені було непросто розгледіти постать у фонтанах іскор, які постійно розсипалися навколо неї. Що б то не було, в її жилах текла королівська кров, бо ні для кого не секрет, що будь-кого іншого Лабіринт неодмінно знищив би, а цей суб'єкт уже пройшов за Велику дугу і зараз долав заплутані серії дуг, котрі вели до Останньої завіси.

Скидалося на те, що під час руху постать змінювала свої обриси. Певний час мої відчуття опиралися слабким підсвідомим спалахам, які, я знав, мали просочуватися до мене. Чув, як збоку від мене ахнув Рендом, і це ніби прорвало дамбу моєї підсвідомості. Бурхливий потік вражень заполонив мозок.

Спочатку здалося, що воно височіє великою масою у тій завжди ефемерній з вигляду залі. Потім збіглося, зсохлося майже до повного нічого. На мить воно здалося стрункою жінкою, можливо, навіть Дарою, з її підсвіченим сяйвом волоссям, що маяло і потріскувало статичною електрикою. Потім це нібито волосся стало великими, закрученими рогами, а їхня кривонога власниця із зусиллям сунула копита палаючим шляхом. Потім щось інше... Величезна кішка... Безлика жінка... Яснокриле створіння несказанної краси... Вежа з попелу...

— Даро! — вигукнув я. — Чи це ти?

Мій голос залунав у залі, та й по всьому. Хто б то чи що б то не було, воно вже пробивалося через Останню запону. Мої м'язи напружилися, ніби я й справді збирався поспішити тому створінню на допомогу.

І врешті-решт воно прорвалося.

Так, це була таки Дара! Тепер — висока та велична. Однаковою мірою прекрасна і чимось жахлива водночас. Її вигляд розривав тканину мого розуму. Руки її були радісно підкинуті вгору, а з вуст злетів нелюдський сміх. Я хотів одвернутись, але в мене не було сил, щоби бодай ворухнутися. Невже я справді обіймав, пестив оце, займався з ним любощами? Воно мене відлякувало і водночас притягувало так, як ніщо інше. І я не міг збагнути цю двозначність, яка бентежила, оглушувала. Потім воно поглянуло на мене. Сміх ущух. Забринів змінений голос Дари.

— Лорде Корвіне, тепер ти володар Амбера?

Якимось чином я спромігся відповісти:

— Фактично — вже так.

— Добре! Тоді поглянь на власну долю!

— Хто ти така? Чи що ти таке?

— Цього не знатимеш ніколи, — відповіла Дара. — Надто пізно ти спохопився.

— Не розумію. Що хочеш цим сказати?

— Амбер, — протягнула вона, — має бути зруйнований.

І Дара щезла.

— Чорт забирай! — вигукнув Рендом. — Що це було?

Я лише похитав головою.

— Не знаю. Слово честі, не знаю. Та щось мені підказує, що це — найважливіша з усіх істот, які нам траплялися.

Рендом схопив мене за руку.

— Корвіне, — стривожено сказав він. — То була не порожня погроза. І тобі чудово відомо, що вона здійсненна.

Я кивнув.

— Ще б пак не знати!

— І що зараз будемо робити?

Я витягнув з піхов Ґрейсвандір і знову повернувся до дверей.

— Збирати шмотки, — сказав я. — Тепер я маю все, що стільки часу мріяв отримати, і повинен захистити це. Не можу сидіти й чекати, що з того вийде. Мушу знайти її та зупинити ще до того, як вона досягне Амбера.

— Ти знаєш, де її шукати?

Ми повернулися в тунель.

— Гадаю, вона буде там, де інший кінець Чорної дороги, — припустив я.

Пройшовши через печеру до сходів, де лежав убитий чоловік, ми почали підійматися назад, угвинчуючись у пітьму.

Книга третя

Знак Єдинорога

Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

Для Ядавіна та його Деміурга, що не забув про Кікаху[50]

1

Я не зважав на запитальний погляд в очах конюха, коли знімав моторошний вантаж і заганяв коня в стійло, щоби про нього подбали. Перекинувши жмут кишок через плече, рушив до чорного входу палацу — плащ не міг приховати свого наповнення. Скоро пекло вимагатиме розплати.

Обійшовши плац, я рушив до стежини, що вела до південного краю палацових садів: уздовж манівця менше цікавих очей. Мене все одно помітять, однак вдасться уникнути недоладностей, неминучих на центральній дорозі, де завжди багато метушні. Чорти б його взяли.

І знову, чорти б узяли. Здавалося, що клопотів я і так маю по горло. Та як отримаєш чашу гірку, то пий її до дна. Певно, це духовний аналог складних відсотків[51].

У дальньому кутку саду біля фонтана вешталося кілька лайдаків. А ще двоє охоронців блукали кущами край стежини. Вони помітили, що я наближаюся, перекинулися кількома словами, а тоді поглянули в інший бік. Обережні.

Я повернувся менш ніж тиждень тому. Більшість проблем досі не розв'язано. Двір Амбера повнився підозрами та неспокоєм. А тепер і це: смерть, яка ще більше ускладнить нетривке й нещасливе допрестольне панування Корвіна І — моє панування.

Настав час зробити те, що варто було впорядкувати негайно. Але від самісінького почину знайшлося так багато проблем, які потребували втручання. Не те щоб я дрімав, споглядаючи таку дійсність. Я встановив пріоритети та діяв відповідно до них. І все ж, тепер...

Перетнувши сад, я вийшов із тіні під скісні сонячні промені. Піднявся широкими крученими сходами. Охоронець виструнчився, щойно я зайшов до палацу. Рушивши до задніх сходів, я піднявся на другий поверх. Потім на третій.

Праворуч мій брат Рендом вийшов зі своїх покоїв у коридор.

— Корвіне! — вигукнув він, розглядаючи моє обличчя. — Що трапилось? Я побачив тебе з балкона і...

— Усередині, — жестом я вказав йому напрямок. — Проведемо особисту нараду. Просто зараз.

Він завагався, розглядаючи мою ношу.

— Ходімо за дві кімнати звідси, — мовив Рендом. — Гаразд? Тут Віалла.

— Звісно.

Він повів мене і відчинив двері. Я зайшов до маленької вітальні й, відшукавши потрібну місцину, кинув туди тіло.

Рендом витріщався на згорток.

— І що ж мені з цим робити? — запитав він.

— Розпакувати подаруночки, — відказав я. — І поглянути.

Він став навколішки і розв'язав плащ. А тоді згорнув його назад.

— Він мертвіший за мертвого, — зауважив брат. — У чому проблема?

— Ти не надто ретельно роздивився, — відповів на те я. — Підніми його повіки. Розкрий рота й поглянь на зуби. Намацай відростки на тильному боці долонь. Перерахуй суглоби пальців. А тоді сам поясни мені, у чому проблема.

Рендом заходився виконувати сказане. Щойно він поглянув на руки, як завмер і кивнув.

— Гаразд, — мовив він. — Я пригадую.

— Пригадуй уголос.

— Це трапилося в будинку Флори...

— Саме тоді я вперше побачив когось такого, — зауважив я. — Однак вони переслідували тебе. Я так і не збагнув, чому.

— Саме так, — відповів брат. — Ніколи не випадала нагода розповісти тобі про це. Давненько ми не бачилися. Дивно... Звідкіля він узявся?

Я завагався: чи варто витягнути з нього його історію, чи ж розповісти свою? Вирішив розпочати зі своєї, адже вона нагальніша і, як уже на те, моя.

Зітхнувши, я вмостився на стілець.

— Ми щойно втратили ще одного брата, — почав я. — Каїн мертвий. Я дістався туди запізно. Ця почвара — істота — вбила його. З очевидних причин я хотів захопити її живою. Але вона сама лізла в бійку. У мене не було вибору.

Він тихо присвиснув, а тоді сів на стілець навпроти мене.

— Розумію, — ледь не пошепки мовив він.

Я розглядав братове обличчя. Чи ж не ховалося в кутиках його очей відлуння осміху, ладне проявитися щомиті, якщо тільки я теж усміхнуся? Цілком імовірно.

— Ні, — категорично відказав я. — Інакше я б улаштував усе так, щоб лишалося значно менше сумнівів щодо моєї непричетності. Я розповідаю, що трапилося насправді.

— Гаразд, — погодився Рендом. — Де Каїн?

— Під шаром дернини край Гаю Єдинорога.

— Це місце видається підозрілим, — зауважив він. — Або видаватиметься. Для інших.

Я кивнув.

— Знаю. І все ж мені потрібно було сховати тіло та ненадовго вкрити його. Не міг же я просто принести його назад і відбиватися від запитань. Не тоді, коли на мене чекала важлива інформація у твоїй голові.

— Гаразд, — сказав брат. — Не знаю, наскільки вона є важливою, але я тобі все розповім. Тільки не залишай мене у підвішеному стані, гаразд? Як це трапилося?

— Усе відбулося одразу по обіді, — почав я. — Ми з Джерардом їли у гавані. Потім Бенедикт через Козир забрав мене на корабель. Тоді я повернувся у свої покої, де знайшов записку, яку, очевидно, підкинули під двері. Йшлося про особисту зустріч, після полудня, в Гаю Єдинорога. Підписано — «Каїн».

— Та записка досі в тебе?

— Так, — я витягнув з кишені папірець і простягнув його братові. — Ось.

Він оглянув аркуш і похитав головою.

— Не знаю, — мовив Рендом. — Можливо, це його почерк — якщо він поспішав — але гадаю, що все ж таки ні.

Я знизав плечима. Забравши записку, згорнув її і заховав.

— У будь-якому разі я намагався достукатися до нього через Козир, щоб марно не їхати. Однак він не відповідав. Я подумав, що це він так зберігає в таємниці місце свого перебування, раз усе настільки важливо. Тож я скочив на коня і рушив у дорогу.

— Чи казав ти хоч комусь, куди прямуєш?

— Жодній душі. Я вирішив дати коневі змогу розім'ятися, тому мчав швидко. Не бачив, як усе трапилося, але щойно зайшовши у гай, знайшов його тіло. Каїнові перерізали горло, а в чагарниках неподалік щось метушилось. Я наздогнав того типа, перехопив його, побився і змушений був порішити його. Доки це все відбувалося, ми не вступали у розмову.

— Ти певен, що натрапив саме на такого типа?

— Певен настільки, наскільки це взагалі було можливо за цих обставин. Його слід вів до Каїна. На одязі виблискувала свіжа кров.

— Може, то його власна.

— Поглянь іще раз. Жодних поранень. Я зламав йому шию. Звісно ж, я пригадав, коли вже бачив схожого на нього, тому приніс мерця прямісінько до тебе. І перш ніж ти мені про нього розкажеш, додам маленьку заувагу, — я витягнув другу записку і передав її Рендому. — Почвара зберігала її при собі. Гадаю, витягла її в Каїна.

Рендом прочитав, кивнув, а тоді віддав аркушик назад.

— Від тебе — Каїну. З проханням про зустріч. Так, розумію. Нічого й сказати...

— Справді, нема чого й сказати, — завершив я. — І слова трохи скидаються на мій почерк — принаймні на перший погляд.

— Цікаво, а що трапилося б, якби першим туди дістався ти?

— Певно, нічого, — відказав я. — Здається, вони хотіли бачити мене живим, але заплямованим. Штука полягала в тому, що ми мали приїхати на місце по черзі. А я мав не поспішати рівно настільки, наскільки це необхідно для спланованої розв'язки.

Він кивнув.

— Так ретельно розпланували час, — сказав він. — Має ще бути зрадник тут, у палаці. Є ідеї?

Я гигикнув і потягнувся по цигарку. Запаливши її, знову гигикнув.

— Я щойно повернувся. А ти вже давненько тут сидиш, — мовив я. — І хто ж мене зараз найбільше ненавидить?

— Це делікатне питання, Корвіне, — зауважив брат. — Кожен за щось має на тебе зуба. Звісно, я поставив би на Джуліана. Однак така версія не тримається купи.

— Чом би й ні?

— У них з Каїном були чудові стосунки. І то багато років. Вони дбали одне про одного, завжди вешталися разом. Нерозлийвода. Джуліан досі такий холодний та дріб'язковий, як ти і сам пригадуєш. Але якщо він когось і любив, то це був Каїн. Не думаю, що Джуліан міг би так вчинити з ним, навіть щоб насолити тобі. Зрештою, якби йому треба було лише це, то він точно зміг би відшукати сотню інших способів дошкулити тобі.

Я зітхнув.

— Хто наступний?

— Не знаю. Я просто не знаю.

— Гаразд. Як, на твою думку, зреагують усі?

— Ти потрапив у пастку, Корвіне. Всі вирішать, що це зробив ти, байдуже, що казатимеш.

Я кивнув на мерця. Рендом похитав головою.

— Це може бути просто-напросто якийсь бідолашний бевзь, котрого ти витягнув з Тіні, щоб перекинути провину на нього.

— Знаю, — відказав я. — Дивно, але я повернувся в Амбер у найкращу пору, аби показати себе з найпоряднішого боку.

— Бездоганна пора, — погодився Рендом. — Тобі навіть не довелося вбивати Еріка, щоби здобути бажане. Подарунок долі.

— Так. І все ж, ні для кого не таємниця, що саме це я і мав намір зробити. І то лишень питання часу, коли мої війська — чужинці з дивною зброєю, які розташувалися тут — почнуть викликати роздратування. Наразі мене від цього вберігає лише зовнішня загроза. А є ж іще й учинки, в яких мене підозрювали навіть до повернення, — на кшталт убивства Бенедиктових слуг. Тепер ще й це...

— Так, — відказав Рендом. — Я відчував, що до цього йде, щойно ти почав говорити. Коли ви з Блейзом атакували, Джерард розташував частину флотилії так, щоб не ставати вам упоперек дороги. А Каїн, навпаки, напав на вас зі своїми кораблями і розбив вас на морі. Тепер, коли його не стало, підозрюю, ти поставиш Джерарда командувати всім флотом.

— А кого ж іще? Він єдиний придатний для такої служби.

— І все ж таки...

— І все ж таки. Визнаю. Якби я і вбивав когось, щоби зміцнити свій статус, то за логікою обрав би Каїна. І це, чорти б його взяли, правда.

— І як ти плануєш усе владнати?

— Розповідатиму всім, що трапилося насправді, й силкуватимуся довідатися, хто ж за цим усім стоїть. Маєш кращі ідеї?

— Намагався вигадати, як би забезпечити тобі алібі, але поки нічого не спадає на думку.

Я похитав головою.

— Ми з тобою надто близькі. Байдуже, наскільки все переконливо звучатиме, — можемо досягнути протилежного ефекту.

— А тобі не спадало на думку визнати вбивство?

— Спадало, але самозахист відпадає. Перерізане горло свідчить про напад знишка. І я не палаю бажанням вигадувати альтернативні версії: вишукувати сумнівні докази, ніби він замислив щось лихе, а тоді стверджувати, буцімто я вбив його на благо Амбера. За таких обставин категорично відмовляюся перебирати провину. Та й запашок гнилявий лишиться.

— Зате репутацію заробиш залізну.

— Не така репутація потрібна мені для шоу, яке збираюся поставити. Ні, це неможливо.

— Тоді це вирішує все — ну майже.

— Тобто — «ну майже»?

Крізь щілинки примружених очей Рендом розглядав великий палець лівої ноги.

— Ну, мені щойно спало на гадку, що коли тобі потрібно прибрати когось зі сцени, то зараз саме час скористатися нагодою і змінити розклад сил.

Обдумуючи це, я допалив цигарку.

— Непогано, але наразі не можу більше розкидатися братами. Навіть Джуліаном. Та й його так просто не прибереш.

— Не обов'язково чіпати когось із родини, — уточнив Рендом. — Навколо безліч шляхетних амберитів з імовірними мотивами. Скажімо, сер Реджинальд...

— Забудь про це, Рендоме! Жодних зачисток не буде.

— Гаразд. Тоді мої маленькі сірі клітини[52] виснажені.

— Сподіваюся, не ті, що відповідають за пам'ять.

— Звісно.

Зітхнувши, Рендом випростався. Зіп'явся на ноги, переступив через іншого присутнього в кімнаті, а тоді підійшов до вікна. Розсунув портьєри і довгенько вдивлявся у далечінь.

— Звісно, — повторив він. — Я маю багато чого розповісти...

Відтак Рендом узявся пригадувати вголос.

2

Хоча секс для багатьох — на першому місці, проте є багато чого, що ми любимо робити в перервах між ним. Стосовно мене, Корвіне, то це гра на барабанах, польоти в повітрі й азартні ігри — порядок цих слів не має значення. Гаразд, можливо, літати мені подобається найбільше — на планерах, кулях і всякому іншому — але сам знаєш, це вже від настрою залежить. Тобто, запитай мене іншим разом — і відповідь моя буде інакшою. Усе залежить від того, чого хочеться даної миті.

У будь-якому разі кілька років тому я сидів у Амбері. Байдики бив. Ходив з візитами, встрявав у халепи. Тато ще був тут, і коли я помітив, що він знову став хмурнішати, то вирішив — час збиратись у мандри. Далекі мандри. Давно вже зауважив, що батьківська ніжність зростає обернено пропорційно відстані між нами. Прощальним подарунком мені від нього став вишуканий їздовий стек — певно, щоб та любов росла хутчіше. Попри все, стек виявився справді гарним — срібне гравіювання, акуратна обробка. Він добре мені послужив. Я вирішив, що в одному дрібному закапелку Тіні мені вдасться насолодитись усіма моїми маленькими втіхами.

Та мандрівка виявилася довгою. Не хочу втомлювати тебе деталями. Як на те пішло, я опинився далеко від Амбера. Цього разу не шукав місцину, де був би якимось великим цабе. Це або вельми швидко втомлює, або створює труднощі — усе залежить лише від того, скільки відповідальності на тобі. А мені хотілося не відповідати ні за що і трохи відпочити.

Тексорамі — велике, відкрите всім вітрам портове місто, де ночі довгі, а дні — задушливі. Безліч гарної музики, цілодобова гра в карти. Дуелі вранці та бійки вдень — для тих, кому уривався терпець. А ще — прекрасне повітря. У мене був невеличкий червоний планер, і я майже щодня ширяв небом. Чудово мені велось! Я годинами грав на барабанах у підвальчику біля ріки. Стіни там пітніли майже так само сильно, як і відвідувачі, а дим плавав навколо ламп, наче струмочки молока. Коли я завершував грати, то «перемикався» на щось інше — зазвичай на жінок або карти. Там минала решта моєї ночі. Вражий Ерік! Це мені знову дещо нагадало... Він якось сказав, що я шахрую в карти. Чув таке? Ляпнути нісенітницю про єдину справу, де я не шахрую зовсім. У карти граю дуже серйозно! Я це вмію, і мені щастить. На відміну від Еріка. Проблема полягала в тому, що він був вправним у стількох сферах, що просто не міг стерпіти того факту, що хтось у чомусь може бути кращим за нього. Якщо ти повсякчас його перемагаєш — значить, шахруєш. Однієї ночі він затіяв через це огидну сварку — все могло закінчитися дуже серйозно. Але Джерард і Каїн вгамували його. Віддаю належне Каїну. Того разу він пристав на мій бік. Бідолаха... Знаєш, усе це зайшло надто далеко. Його горло... Байдуже, сиджу я, значить, у Тексорамі. Переймаюся музикою та жінками, перемагаю в карти, ширяю небесами... Пальми навколо, жовтушник нічний. Безмір приємних портових запахів — прянощі, кава, гудрон, сіль. Сам знаєш. Аристократи, купці та пеони — такі самі, як і в інших місцях. Моряки та різноманітні мандрівники — то припливають, то відпливають. Такі, як я, живуть собі, не встряючи ні у що. Так минули у Тексорамі два моїх щасливих роки. Справді. З іншими майже не спілкувався. Хіба що вітальними листівками через Козирі обмінювався вряди-годи, та й по всьому. Амбер майже повністю вилетів у мене з голови. Однак за одну ніч усе змінилося — у мене на руках був фул гаус[53], а хлопець навпроти мене намагався визначити, блефую я чи ні.

До мене заговорив Дзвінковий Нижник.

Ага, саме з цього все й почалося. Все одно я був не в гуморі. Ми якраз завершили кілька дуже напружених партій, і я увійшов у раж. До того ж, виснажився фізично — весь день літав, ще й мало спав минулої ночі. Згодом я вирішив, що в усьому винний пов'язаний з Козирями ментальний трюк, який спрацьовує, якщо хтось намагається зі мною зв'язатись, а я тримаю в руках звичайні карти. Звісно, зазвичай ми спроможні отримати повідомлення з порожніми руками — якщо, зрозуміло, не самі здійснюємо виклик. Можливо, то моя підсвідомість, яка на ту мить зовсім поплутала береги, за звичкою схопилася за реквізит. Хоча пізніше я мав змогу подивуватися цьому. Чесно, не знаю, що тоді трапилося.

Нижник мовив:

— Рендоме.

Тоді його обличчя розпливлось, і він сказав:

— Допоможи мені.

До того часу я почав поступово усвідомлювати, хто переді мною, але дуже приблизно. Все було немов у тумані. Тоді обличчя знову набуло чіткості, і я помітив, що мав слушність. До мене заговорив Бранд. Вигляд брат мав просто жахливий, та ще й він був чи то прикутий, чи то прив'язаний до чогось.

— Допоможи, — знову повторив він.

— Чую тебе, — сказав я. — Що трапилося?

— ...ув'язнений, — відповів він. Бранд сказав щось іще, але тих слів я не зрозумів.

— Де? — запитав я.

Бранд похитав головою.

— Сюди тебе не витягну, — сказав він. — Я без Козирів і надто слабкий. Тобі доведеться подолати довгий шлях.

Я не питав Бранда, як він вийшов на мене без колоди. Першочерговим завданням було дізнатися, де він. Я поцікавився, як мені вдасться його знайти.

— Дивися дуже уважно, — почув я на те. — Запам'ятай кожну деталь. Я зможу це показати тобі тільки раз. Приходь озброєним...

Опісля переді мною постав пейзаж. Може, з-поза його плеча — або з вікна чи бійниці. Не певен. Це було дуже далеко від Амбера — там, де тіні сходять з глузду. Далі, ніж я люблю заходити. Непорушність, що міниться кольорами. Вогненними кольорами. День без сонця в небі. Скелі, що, наче вітрильники, ковзають землею. Бранд сидів у чомусь на кшталт вежі — маленький острівець спокою на цій розбурханій сцені. Добре пам'ятаю. А ще пам'ятаю, буцімто щось скрутилося навколо підніжжя вежі. Блискуче. Призматичне. Схоже було, що ця істота охороняє вежу. Простір навколо був надто яскравим, щоб я міг чітко роздивитись її обриси, збагнути розміри. А потім усе зникло. В одну мить. І ось я знову роздивляюся Дзвінкового Нижника, а навпроти мене сидить хлопець, котрий ніяк не збагне — йому казитися через мою тривалу затримку чи поцікавитися: може, мені стало зле?

Хутенько завершивши гру, я пішов додому. Розлігся на ліжку, палив та міркував. Коли я вирушив у мандри, то Бранд іще залишався в Амбері. Потім, коли я запитував, ніхто й гадки не мав, куди він подівся. На нього трохи напала меланхолія — але зрештою він заспокоївся та й поскакав кудись світ за очі. Це й усе. Жодних звісток, жодних маршрутів. На виклики він не відповідав та й сам на зв'язок не виходив.

Я спробував покрутити ситуацію з усіх боків. Бранд же був розумним, до біса розумним. Можливо, найсвітліша голова в усій родині. Він потрапив у халепу і кликав на поміч мене. Ерік та Джерард — особи значно героїчніші за мене — з головою кинулися б у таку пригоду. Каїн, гадаю, погодився б допомогти — з цікавості. Джуліан радів би нагоді видатися кращим, аніж усі ми — заробити очок перед татком. До речі, Брандові ж було найлегше викликати самого татуся. Він би точно щось придумав. Натомість, братик покликав мене. Чому?

Це наштовхнуло мене на думку, що до його полону може бути причетним хтось із наших. І не обов'язково лише один з нас. Якщо, скажімо, татко взяв його під свою руку... Ну, ти розумієш. Прибрати загрозу. І якби він покликав татка, той розцінив би це як слабкість.

Тож я погамував у собі бажання викликати підкріплення. Цілком можливо, що базіканням про це в Амбері я переріжу йому горлянку. Гаразд. А як щодо мене?

Коли це й справді пов'язано з престолонаслідуванням і він таки став батьковим улюбленцем, то міг би пригадати потім, яку послугу я йому зробив. А коли трон тут ні до чого... Існувало безліч інших варіантів. Можливо, він наштовхнувся на щось дорогою додому, на щось таке, про що варто дізнатися більше. А ще мені стало цікаво, як же він зумів вийти на мене в обхід Козирів? Тож, можна сказати, що допитливість підштовхнула мене у самотню подорож для порятунку Бранда.

Я здмухнув пил з власних Козирів і знову спробував викликати його. Як ти міг би здогадатися, жодної відповіді. Добре виспавшись, я вранці повторив спробу. Знову тиша. Добре, нема сенсу чекати довше.

Почистивши свій клинок, я проковтнув добрячий сніданок, убрався в якусь цупку одежину та ще й прихопив темні полароїдні окуляри. Гадки не мав, чи буде від них якась користь, але той почварний брамник був огидно яскравим, тож я вирішив, що додатковий захист не завадить. З тієї ж причини взяв пістолет. Хоча мені тоді й здалося, що користі від нього буде мало, — потім виявилося, що я таки мав слушність. Але, як я і казав раніше, ніколи не знатимеш напевно, поки не спробуєш.

Єдина людина, з якою я попрощався, — інший барабанних. Перед від'їздом віддав йому свою установку — знав, що він пригляне за нею.

Відтак я спустився до ангару, почаклував над планером, здійнявся в небо і зловив погожий вітер. Мені здалося, що саме так і треба було вирушати.

Не знаю, чи літав ти коли-небудь крізь Тіні, але... Ні? Що ж, я мчав понад морем, аж доки земля обернулася на тьмяну риску на півночі. Тоді води піді мною залилися кобальтовим кольором, стали дибки і затрясли блискучими бородами. Вітер змінивсь. Я повернув. Під стемнілим небом я летів понад хвилями, що котилися до берега. Коли повернувся до гирла, то побачив, що Тексорамі зникло, натомість там на милі довкіл розкинулися болота. Я мчав усередині повітряних потоків, пролітаючи знову і знову понад рікою, над усіма її новими звивинами та поворотами. Зникло все: причали, стежки, транспорт. Лише росли високі дерева.

На заході купчилися хмари — рожеві, перлові, жовті. Сонце мінилося від помаранчевого до червоного та жовтого. Чого хитаєш головою? Розумієш, я таким сонцем платив за міста. Коли поспішаю, то спустошую території... чи, точніше, обираю найпростіший маршрут. На такій висоті різноманітні будівлі відволікають. Тіні й текстура стають для мене всім. Ось це я і мав на увазі, коли казав, що польоти — це щось цілком особливе.

Тож я летів собі на захід, аж доки ліси поступилися місцем зеленим просторам, а ті з часом зблякли і розпались, обернувшись на коричневі, рудуваті та жовті плями. Все засяяло, розсипалося на крихти й узялося плямами. Мене винагородили грозою. Я спробував летіти якомога далі від неї, але блискавки спалахували повсюди, тож я злякався, що мій маленький планер не витримає таких сильних поривів вітру. Різко спрямувавши апарат униз, я в результаті побачив під собою ще більше зелені. Все ж мені вдалося вирватися від грози, і тепер жовте, палюче сонце світило мені в спину. Згодом я знову домігся повернути далеко внизу сувору, горбисту пустелю.

А тоді сонце зіщулилося, його оперезали обручі хмар. Вони шматочок за шматочком стирали світило з неба. Поспішне скорочення шляху занесло мене в таку далечінь від Амбера, де я ще ніколи не бував.

Сонце зникло, але світло зосталося — таке ж яскраве, як і раніше, але зловісніше та розпорошеніше. Воно дурило очі, викривляючи перспективу. Я опустився нижче, аби звузити поле зору. Скоро переді мною постали величезні скелі, і я заходився вишукувати знайомі обриси. З часом вони з'явилися.

Змушувати все рухатися й текти за таких обставин було легше, одначе на фізичному рівні це дуже збивало з ритму. Стало ще важче оцінювати мою ефективність як пілота планера. Я опустився нижче, ніж хотів, і ледь не протаранив собою одну зі скель. На додачу звідусіль почав сочитися дим і полум'я затанцювало — я чітко пригадував цей образ — безладно і скажено, просто виникаючи то там, то сям з тріщин, дір у землі та печер. Кольори замигтіли точнісінько так, як я і запам'ятав їх під час мого короткого огляду цієї місцини. Потім почали рухатися скелі — захиталися й попливли, наче кораблі без стерна у місцях, де народжуються веселки.

Вітер просто сказився. Висхідні потоки один за одним підкидали, наче фонтани, мене вгору. Я опирався їм як тільки міг, але розумів, що довго утримувати все купно на такій висоті не зможу. Тому здійнявся на значну висоту, намагаючись стабілізувати планер. Коли знову поглянув долі, то побачив щось схоже на дивну регату чорних айсбергів. Скелі кружляли, налітали одна на одну, відскакували, знову стикалися, крутилися, вигиналися на відкритих просторах, немов перестрибували одна через одну. Тоді мене почало смикати вгору-вниз, і я побачив, що шасі планера відірвало. Я дав тіням останнього копняка, а відтак знову поглянув униз. Попереду, на якійсь відстані, побачив вежу — світліша за кригу чи алюміній, вона стояла на міцній основі.

Останній поштовх зробив свою справу. Я збагнув це, щойно відчувши, як вітер став особливо докучливим. Тріснули кілька тросів, і я полетів униз — наче шлюпка по водоспаду. Я задер ніс планера вгору, тоді опустив його в дикому темпі, а коли побачив, куди він летить, останньої миті вистрибнув. Бідного планера розтер на порох один із заблуклих монолітів. Це видовище завдало мені більше болю, ніж власні подряпини, порізи та ґулі.

Рухатися мені треба було швидко, бо скеля мчала прямісінько на мене. Ми одночасно покотилися в різні боки. Я не мав жодної гадки, що ними рухає, і спершу не вбачав ніякої закономірності в їхніх переміщеннях. Земля під ногами була то теплою, то неймовірно гарячою, вона вся диміла, з неї вряди-годи випорскували язики полум'я, з численних отворів у ґрунті сочилися смердючі гази. Я замоторився до вежі, йдучи неминуче плутаним курсом.

Необхідну дистанцію здолав нескоро. Скільки саме часу минуло, не знаю — я мав постійно стежити за дорогою. Та все ж почав помічати цікаву закономірність. По-перше, великі камені рухалися з більшою швидкістю, ніж маленькі. По-друге, здавалося, що вони крутяться по орбіті один навколо одного — кола в колах, великі навколо маленьких, жоден не залишався на місці. Можливо, рух цей запустила одна-єдина порошинка чи навіть молекула. Однак я не мав ані часу, ні бажання намагатися знайти центр цього виру. Тримаючи все в голові, я, поки йшов, продовжував спостерігати — ймовірно, саме це допомогло мені уникнути кількох зіткнень.

Тож Чайлд Рендом до Вежі темної прийшов[54], еге ж, пістолет в одній руці, клинок у іншій. На шиї висять окуляри. Поки навколо все диміло і палахкотіло дивне світло, я не збирався їх одягати, однак зараз виникла потреба захистити очі.

Із невідомої мені причини камені трималися на віддалі від вежі. Спершу здавалося, що башта стоїть на підвищенні, однак, діставшись до неї, я збагнув, що правильніше було б сказати так: камені видовбали навколо вежі глибочезну яму. З того місця, де я стояв, було незрозуміло — це острів чи півострів.

Я мчав крізь дим та сміття, оминаючи язики полум'я, що виривалися з розломів та ям. Зрештою видряпався на схил, трохи змістившись із курсу. Ненадовго затримався там, де з вежі мене не було помітно. Перевірив зброю, вирівняв дихання і вдягнув окуляри. Все впорядкувавши, я підкрався до вершини і припав до землі.

Так, темне скло працювало. І так, чудовисько чекало на мене. Воно мало ще жахніший вигляд через лячну красу, заховану в його нутрі. Зміїне тіло — широке на обмах, як діжка, а голова — мов масивний молоток-цвяходер, що звужується в бік пащі. Очі неймовірні — блідо-зелені. Вся почвара була прозорою, наче скло, за винятком тонких ледь помітних ліній, які, здається, позначали кільця. Що б там не текло у неї по венах, воно теж було прозорим. Можна дивитися прямісінько всередину неї і бачити її органи — вони, на відміну від оболонки, якраз були непрозорими та якимись туманними. Ти просто розгублено витріщаєшся, дивлячись, як функціонує це чудовисько. А ще воно мало густу гриву та щетину зі скла, яка комірцем обгортала шию. Звір заворушився, побачивши мене, підняв голову і поповз уперед, скидаючись на річку — живу ріку без ложа й берегів. І щойно я побачив шлунок почвари, мене пронизав холод. Там бовтався напівперетравлений чоловік.

Піднявши пістолет, я прицілився в найближче око і натиснув на спусковий гачок.

Я вже казав тобі, що він не спрацював. Тож я відкинув зброю, відстрибнув ліворуч, підліз до монстра з правого боку і спробував потрапити йому в око мечем.

Знаєш, наскільки складно вбити змієподібних істот? Я миттю вирішив спершу осліпити гадину, а вже тоді відрубати їй язика. Після цього, коли швидко рухатимуся, матиму шанс добряче посікти їй шию, перш ніж голова відпаде. Далі — головне не заважати почварі звиватися вузлами, аж доки вона не заклякне. Я також сподівався, що монстр рухатиметься повільно, оскільки досі перетравлював когось.

А якщо він буде повільним, значить добре, що я опинився тут тільки зараз. Почвара відсмикнула голову від мого меча й пірнула під нього. Я ще не встиг відновити рівновагу, як морда звіра гупнула мені в груди — наче важезним молотом. Мене збило з ніг.

Я відкотився від наступних ударів, опинившись небезпечно близько до краю насипу. Скочив на ноги, а монстр розкрутився і всією своєю масою рушив у мій бік, став на диби та підняв голову футів за п'ятнадцять наді мною.

Я достобіса добре розумів, що Джерард атакував би саме цієї миті. Той гігантський виродок рвонув би вперед і своїм монструозним мечем перерубав би почвару навпіл. Вона б, цілком імовірно, гепнулася б на нашого братика, скрутившись клубком навколо нього, а він виліз би з-під неї лише з кількома синцями. І, можливо, заюшеним носом. Бенедикт точно зміг би поцілити в око. До цього часу одне око почвари вже лежало б у нього в кишені, а головою чудовиська він би грався у футбол, подумки складаючи заувагу для Клаузевіца[55]. Але вони ж чудові представники героїчного типажу. А я... А я просто стояв, виставивши меч уперед, руки на ефесі, голова здійнята так високо, як тільки це можливо. Понад усе в світі мені хотілося кинути це все і чкурнути куди подалі. От тільки я знав: щойно спробую так учинити, голова опуститься і розчавить мене.

Крики з вежі засвідчили — мене помітили, але роззиратись, аби побачити, що відбувається, не хотілось. Я заходився лаяти почвару. Мені хотілося, щоб вона атакувала, а я б прикінчив її, так чи інакше.

Коли тварюка таки кинулася на мене, я повернувся на нозі, крутнувся всім тілом і всадив лезо точнісінько в те місце, куди й планував.

Мій лівий бік мало не закляк від удару, а ще здалося, буцімто я на фут вріс у землю. Та все ж удалося втриматися на ногах. Так, я зробив усе ідеально. Маневр здійснено саме так, як я сподівався і планував.

От тільки почвара зі своєю частиною угоди не впоралася. Вона відмовилася співпрацювати і не стала звиватися в належних смертельних корчах.

Насправді потвора почала здійматися.

А разом з нею полетів у небо і мій меч — його ефес стирчав з очного прорізу, а кінчик леза висунувся десь серед волосин гриви на потилиці. У мене виникло відчуття, ніби команда, що нападає, продула матч.

На ту пору з прочиненої брами почали з'являтися чиїсь силуети. Рухалися вони повільно, підкрадалися. Були озброєними, а вигляд мали дуже огидний: я чомусь вирішив, що в цій суперечці вони точно не на моєму боці.

Гаразд. Я знаю, коли пора вмити руки й сподіватися, що наступного разу мені пощастить більше.

— Бранде, — прокричав я. — Це Рендом! Я не можу пробитися до тебе. Вибачай.

Тоді я повернувся й побіг, ковзнув з краю прірви туди, де скелі виробляли ті тривожні штуки. І замислився, чи правильний час обрав для втечі.

Як і в багатьох інших ситуаціях, відповідь була — і так, і ні.

Якби все склалося бодай трохи інакше, я б нізащо не наважився на такий стрибок. Додолу вдалося спуститися живим, але це єдине, що крапелинку втішало. Мене оглушило, і через деякий час я відчув, що зламав щиколотку.

Знову рухатися змусив шурхотливий звук, що линув згори, та гуркіт гравію, котрий посипався на мене. Коли я поправив окуляри та поглянув угору, то побачив, що монстр вирішив спуститися і довершити почате. Звиваючись, він повз своїм примарним шляхом, униз схилом, частина голови навколо ока потемніла і втратила прозорість, відколи я пронизав її наскрізь.

Я сів. Став навколішки. Помацавши кісточку, зрозумів, що йти не зможу. І нічого такого, що можна було б використати як костур, поблизу не було. Гаразд. Отже, повзтиму. Геть. Що ще міг зробити? Залишалося тільки відсунутись якомога далі й напружено думати в процесі.

Моїм порятунком стала скеля — одна з менших, повільніших. За розміром вона була як вантажівка. Коли я побачив, що вона наближається до мене, то вирішив, що цілком можу скористатися цим транспортом. Та й це було безпечніше, ніж лізти на велетенські брили. Ті мчали зі скаженою швидкістю.

Пам'ятаючи про це, я спостерігав, як більші скелі рухалися уздовж мого каменя, простежив за їхнім маршрутом та швидкістю, спробував об'єднати ці дані в систему, готуючи себе до необхідних дій. Також наслухав наближення почвари, чув крики солдатів з краю кручі й гадав, чи є у них хоч якісь переваги наді мною і якщо так, то хто вони.

Коли час настав, я рушив. Без жодних зусиль оминув перший камінь, однак мав перечекати, коли мимо прокотиться ще один. Мені довелося випробувати долю, ставши на шляху наступної каменюки. Мусив так зробити, щоби встигнути.

Я правильно розрахував місце і час та вхопився за виступ, який запримітив заздалегідь. Мене футів з двадцять протягнуло по землі, перш ніж я зміг видряпатися нагору. Опинившись на незручній вершині каменя, озирнувся.

Почвара була вже близько. Поправді, гадина не лише «була», а мчала за мною, стежачи єдиним уцілілим оком за рухомими скелями.

А згори я чув дуже неприємне виття. Потім схилом униз посунула юрба, вигукуючи щось, що, як я зрозумів, мало підбадьорити почвару. Я заходився масажувати кісточку. Спробував розслабитися. Звірюка повзла далі, обігнувши перший великий камінь, який щойно закінчив рух орбітою.

«Як далеко зможу просунутися в Тінях, перш ніж воно дістане мене?» — запитав себе я. Насправді все навколо рухалося, матерії змінювалися...

Почвара зачекала на другий камінь, ковзнула за нього, запримітила мене і підсунулася ближче.

— Тіне, Тіне, в злу годину...

Тим часом юрба вже майже спустилася зі схилу. Почвара вичікувала, доки виникне просвіт у внутрішньому колі кам'яних супутників. Я знав, що вона цілком може підняти голову достатньо високо і злизнути мене з мого виступу.

— ...Зринь увись, убий скотину!

Ковзаючи та крутячись на місці, я вловив каркас Тіні, занурився у сприйняття її, попрацював з текстурами, перетворив імовірне на цілком реальне, відчув, як воно просочилось у світ тонким завихренням, котре я слушної миті відобразив у правильному напрямку...

Звісно ж, це прийшло з боку сліпого ока почвари. Величезна каменюка нахилилася, неначе втративши контроль...

Можливо, елегантніше було розчавити гадину між двома брилами. Проте на такі тонкощі часу в мене не залишалось. Я просто переїхав почвару, залишивши її лежати розмазаною на гранітному шляху.

Проте буквально за мить розплющене в млинець тіло незбагненним чином різко здійнялося, скручуючись, піднялося в небо і помчало, гнане вітром, усе танучи й танучи в далині.

Мій же камінь повільно й неухильно відносив мене геть. Усе навколо тремтіло. Ті чолов'яги з вежі зібралися докупи та, очевидно, вирішили й далі мене переслідувати. Вони відійшли від підніжжя схилу і взялися переходити галявину. Однак, як я відчув, не це було моєю головною проблемою. Я міг на своєму камені проскочити крізь Тінь, залишивши їх за багато світів позаду від себе. З-поміж можливих варіантів дій, що відкрилися переді мною, цей видавався найпростішим. Нападників, безсумнівно, було важче заскочити зненацька, ніж почвару. Зрештою, ця земля — їхня; а самі вони — злі й абсолютно здорові, без жодної подряпини.

Знявши окуляри, я знову перевірив кісточку. Постояв з хвилину. Дуже боліло, однак нога витримувала мою вагу. Ще раз сівши, я спробував звести думки докупи. Я втратив меч та ще й був не в найкращій формі. Мене не вабили жодні ризиковані авантюри, найбезпечніше і найрозумніше було забратися звідси до бісової матері. Я достатньо багато дізнався про місцеві обставини та розстановку сил, щоб наступного разу мої шанси на перемогу зросли. Ну, добре...

Небо наді мною вияснилося, кольори й Тіні втратили свою звичку до безладного кружляння. Полум'я навкруги стихло. Вже добре. Хмари знову повернулися на небо. Просто чудово. Скоро крізь пелену хмар стало пробиватися яскраве світіння. Суперово. Коли вони зовсім розсіються, на небесах знову засяє сонце.

Озирнувшись, я дуже здивувався, побачивши, що мене досі переслідують. Імовірно, я недостатньо уважно попрацював над аналогами ворогів у цьому зрізі Тіні. Завади погано вважати, що все врахував, коли так поспішаєш. Тож...

Я знову зсунувся. Камінь поступово змінював курс, викривлював форму, позбувся супутників, рушив по прямій лінії туди, де тепер мав бути захід. Хмари наді мною зникли, і засяяло бліде сонце. Ми набирали швидкість. Це означало, що все гаразд. Я точно опинився в іншому місці.

Одначе ні. Коли я знову озирнувся, переслідувачі досі гналися за мною. Хоча, по правді, я трохи від них відірвався. Проте загін вояків безперервно наступав мені на п'яти.

Що ж, гаразд. Іноді таке трапляється.

Причин, звісно, могло бути дві. Моя свідомість досі сильно стурбована усім тим, що недавно трапилося, тож дії не були ідеальними, і я переніс переслідувачів разом із собою. Або ж я зберіг константу там, де мав придушити змінну, — тобто, ковзаючи з одного місця в інше, несвідомо вимагав, щоб елемент гонитви зберігся. Люди тепер інші, однак вони все одно переслідують мене.

Я ще сильніше розтер кісточку. Сонце заблищало жовтогарячим. Північний вітер здійняв за моєю спиною завісу з пилу та піску, ховаючи переслідувачів від мого погляду. Я мчав на захід, де тепер промальовувалася лінія гір. Час опинився у фазі розриву. Кісточка почала боліти менше.

Хвильку перепочив. Брила моя виявилася настільки комфортною, наскільки це можливо для каменя. Не було сенсу гнати її з пекельною швидкістю, коли все навколо, здавалося, протікає так рівно. Я випростався, заклав руки за голову і спостерігав за скелями, що наближалися. Міркував про Бранда та його вежу. Місце було правильним. Усе мало точнісінько такий вигляд, як у тому видінні, що він показував мені. За винятком охорони, звісно. Я вирішив, що маю піти навпростець крізь зріз Тіні, рекрутувати когорту солдатів, повернутись і дати всім чортів. Так, тоді все буде добре...

За деякий час я потягнувся, перекинувся і поглянув назад. Провалитися мені на цьому ж місці, якщо вони не продовжували погоні! Паскуди навіть трохи скоротили відстань.

Природно, я розлютився. Та хай йому грець, тому бою! Самі просили — і час отримати добрячого прочухана..

Я підхопився на ноги. Кісточка моя боліла зовсім трохи, майже заніміла. Здійнявши руку, я заходився шукати необхідні мені Тіні. Знайшов.

Поступово камінь зійшов з прямого курсу і рушив по дузі, змішуючись праворуч. Вигин затягувавсь. Я розхитувався параболічною дугою, прямуючи на переслідувачів. Моя швидкість у міру просування зростала. Часу здіймати позад себе бурю не було, хоч я подумав, що було б добре, якби вчинив саме так.

Коли я налетів на них — ворогів було дюжини дві, — вони завбачливо розбіглися. Частині з них це, однак, не вдалося. Я пішов на нову дугу і повернувся, щойно зміг.

Мене вразили мертві тіла: з деяких крапала кров, а два опинилися наді мною.

Я вже мало не взяв над ними гору, коли пролітав удруге, аж раптом збагнув, що деякі примудрилися вискочити на мою скелю. Перший із них, стоячи на краю каменя, витягнув меч і рушив на мене. Я заблокував його руку, вирвав з неї зброю і відштовхнув його. Здається, саме тоді я й запримітив шипи на зворотному боці його долоні та й порізався об них.

До того часу мене почали обстрілювати якимись метальними снарядами дивної форми, а на камінь видряпалося ще двоє. Здавалось, іще кілька воїнів скоро опиняться нагорі.

Що ж, навіть Бенедикт іноді відступає. Однак я хоча б дещо залишив на згадку про себе тим, хто вижив.

Я відпустив Тіні, витягнув одне шипасте коліщатко з боку, інше — зі стегна, відбив руку вояка з мечем і вдарив його у живіт. Упавши на коліна, щоб уникнути жахливого нападу іншого суперника, завдав у відповідь йому удару по ногах. Він також упав.

Нагору дряпалось іще п'ятеро, ми всі сунули на захід, а ще з десяток ворогів перегруповувалися на піску за моєю спиною в той час, як небо над ними повнилося трупами скривавлених літунів.

Із наступним кадром мені сильно пощастило, бо я впіймав його, коли той був на півдорозі до вершини. Він випустив дух і став четвертим у списку моїх перемог.

Коли я добив його, на камені об'явилося ще троє — одночасно з трьох різних боків.

Я кинувся до найближчого з них і пришив його, одначе двоє інших умить накинулися на мене. Поки я захищався від їхніх атак, до них приєднався ще й третій.

Не те щоб усі мої суперники були чудовими фехтувальниками, одначе на камені ставало надто людно, та й увесь він був у зазублинах і виступах, що завдавало мені клопотів. Я продовжував рухатися та відбивати удари, блокував напади, робив усе, щоб мої вороги заважали один одному. Частково мені це вдавалось, і коли я вишикував їх у потрібну лінію, то напосів на них і, отримавши кілька порізів — я мусив трохи відкритися, щоби досягнути результату — розрубав-таки одному з них череп, помстившись за біль. Він упав із краю брили, потягнувши і приятеля, з яким вони сплелися ногами та руками.

На жаль, безцеремонний лайдак забрав із собою мого меча, встромленого в якусь кістку, котру він люб'язно мені підставив. Сьогодні точно був мій день для втрати мечів. Навіть цікаво стало, чи не йшлося про цю обставину в моєму гороскопі. Може, варто було зазирнути туди, перш ніж сунутися сюди?

Хай там як, рухавсь я достатньо швидко, щоб уникнути удару останнього суперника. Виконуючи маневр, послизнувся на чиїйсь крові й полетів аж до переднього краю каменя. Якби я впав звідти, брила налетіла б прямісінько на мене, залишивши по собі тонесенького, як екзотичний килимок, Рендома, який мав би дивувати й тішити майбутніх мандрівників.

Ковзаючи вниз, я дряпав камінь у пошуках виступу, за котрий можна було б ухопитись, а хранитель вежі ступив кілька швидких кроків до мене і здійняв меч над головою, маючи намір зробити зі мною те саме, що я вчинив із його приятелем.

Я схопився за його кісточку, й мене добряче трусонуло — і бодай мені луснути, але саме цієї миті хтось спробував зв'язатися зі мною через Козирі.

— Зайнятий, — прокричав я. — Викличте мене пізніше! — й більше не ворушився, а мій ворог упав, загримів та покотився геть.

Я спробував упіймати його, перш ніж він сам не обернувся на тонкий килимок, але не встиг. Хотів врятувати йому життя, щоб потім допитати. І все ж моє становище цілковито влаштовувало мене. Вилізши на верхівку каменя, став по центру, щоби роззирнутися навкруги і поміркувати.

Рештки недобитків досі гналися за мною, але у мене була велика фора. Зараз я міг не перейматися щодо чергової партії гостей. З мене годі. Я знову прямував до гір. Сонце, котре я викликав, почало так гарно припікати. Я весь змок від крові та поту. Рани мої боліли. Мучила спрага. Скоро, скоро, вирішив я, має піти дощ. Перш за все треба подбати про це.

Тож я заходився здійснювати попередню підготовку до ковзання в цьому напрямку: хмариться... збирається... темніє...

Я перенісся кудись деінде і в розпорошеному сні відчув, наче хтось знову намагається викликати мене, одначе це йому не під силу. Солодкий морок.

Прокинувся від дощу, несподіваного та сильного. Не міг точно сказати — небо темне через бурю, пізню годину, чи і те, й інше. Стало холодніше, тож я постелив собі плащ і влігся на нього, роззявивши рота. Періодично струшував краплі з плаща. Моя спрага поступово розтанула, тож я знову відчув полегшення. Камінь також став настільки слизьким, що я боявся скотитися з нього. Гори здавалися набагато ближчими, їхні шпилі осявали часті блискавки. У протилежному напрямку все тонуло в непроглядній пітьмі, тож я гадки не мав, чи мої переслідувачі досі поряд. Певно, дорога стала для них надто вибоїстою, щоб вони могли продовжувати погоню. Однак покладатися на такі припущення, проминаючи незнайомі Тіні, — не найкраща стратегія поведінки для мене. Я був трохи злий на самого себе через те, що заснув, але оскільки це не завдало жодної шкоди, укрився мокрим плащем і вирішив пробачити собі. Пошукав цигарки, які брав зі собою, і виявив, що принаймні половина з них уціліла. З дев'ятої спроби я достатньо пожонглював Тінями, щоби добути вогонь. Потім просто сидів собі й палив під дощем. Відчуття були приємними, тож я годинами навіть не ворушивсь, аби хоч щось змінити.

Коли буря зрештою вщухла і з неба позникали хмари, настала ніч, сповнена дивними сузір'ями. Ночі в пустелях особливо прекрасні. Значно пізніше я помітив, як дорога м'яко пішла під гору, а мій камінь почав уповільнюватись. Щось відбулось, якщо бути термінологічно точним, фізичні закони взяли ситуацію під контроль. Тобто, підйом сам собою не міг так радикально вплинути на швидкість каменя. У мене не було бажання впливати на Тіні, оскільки це могло збити зі шляху. Я хотів якнайшвидше потрапити на знайомі мені підконтрольні території — знайти дорогу до місця, де мої інстинктивні сподівання на дію певних фізичних законів мали більше шансів справдитися.

Тож дав каменю повністю зупинитися, зістрибнув з нього і поліз під гору. Йдучи, я грався з Тінями в гру, яку ми всі вивчили, коли були дітьми. Обходиш якусь перепону — сухе дерево, купу каміння — і робиш так, щоб небо по обидва боки від неї стало різним. Поступово я відновив знайомі мені сузір'я. Знав, що спускатимуся вже із зовсім іншої гори, ніж та, на яку піднімався. Рани мої досі тупо нили, проте щиколотка перестала діймати, вона хіба що більше затерпла. Я відпочив і знав, що зможу йти дуже довго. Здавалося, все буде добре.

Прогулянка виявилася тривалою, дорога повільно вела все далі вгору. Але зрештою я натрапив на стежку — і тоді стало легше. Важко, але неухильно йшов під знайомим небом, маючи намір продовжувати рух аж до ранку. Поки я йшов, мій одяг став відповідати цій Тіні — джинсові штани, жакет, сухе серапе замість мокрого плаща. Почув, як десь неподалік заухкала сова, а далеко позаду і знизу від мене лунало щось дуже схоже на підвивання койотів. Ці ознаки знайомих місць виповнили мене почуттям якоїсь безпеки, я очищався від решток відчаю, що охопив мене під час польоту.

За годину піддався спокусі ще трохи пограти з Тінню. Нема ж нічого надзвичайного в тому, щоб надибати серед цих пагорбів коня, котрий відбився від табуна — звісно ж, я знайшов його. Хвилин десять витратив на те, щоб подружитися зі скакуном, а потім осідлав його і з усіма зручностями помчав схилом. Вітер укривав наш шлях інеєм. Визирнув місяць, і вся дорога заблищала.

Якщо коротко, то я їхав усю ніч, перейшов через перевал і почав спуск задовго до світанку. Гора, що виросла переді мною, була дуже й дуже високою, що, звісно, за таких обставин просто чудово. По цей бік перевалу все поросло зеленню, покресленою акуратними дорогами, вздовж яких пунктиром стояли поодинокі помешкання. Усе там відповідало моїм бажанням.

Світало. Я дійшов до підгір'я. Джинсове вбрання обернулося на штани кольору хакі та яскраву сорочку. Світла спортивна куртка лежала переді мною, перекинута через коня. Високо над головою реактивний лайнер прошивав небо від краю до краю. Біля мене виспівували пташечки, день був тихим та сонячним.

Якраз тоді я і збагнув, що хтось промовив моє ім'я, — і знову відчув дотик Козиря. Натягнувши віжки, зупинився.

— Так?

Це був Джуліан.

— Рендоме, де ти? — запитав він.

— Доволі далеко від Амбера, — відповів я. — А що?

— Чи намагався хтось вийти з тобою на зв'язок?

— Останнім часом ні, — сказав я. — Але хтось силкувався викликати мене вчора. Я був зайнятий, тож не міг відповісти.

— То був я, — відповів він. — У нас тут виникла певна ситуація, про яку тобі краще знати.

— А ти де? — поцікавивсь я.

— В Амбері. Недавно відбулося кілька подій.

— Наприклад?

— Татко кудись запропастився. На диво давно. Ніхто не знає, де він.

— Він так робив і раніше.

— Так, але тоді він залишав накази і передавав комусь свої повноваження. Раніше він завжди чинив саме так.

— Справді, — сказав я. — А «давно» — це коли?

— Понад рік. Ти що, зовсім нічого не знаєш про це?

— Я знав, що він зник. Джерард колись про це згадував.

— То і додай до того часу іще трохи.

— Второпав. І що ви збираєтеся робити?

— У цьому й проблема. Досі ми вирішували питання в міру їхнього надходження. Джерард та Каїн і далі керували флотом згідно з батьковим наказом. За його відсутності вони мають право самі вирішувати, як їм діяти. Я знову взявся патрулювати Арденський ліс. Центральної влади, яка б судила, приймала політичні рішення чи говорила від імені всього Амбера — нема.

— Отже, нам потрібен регент. Ми можемо зняти для цього карту, я гадаю.

— Усе не так просто. На нашу думку, тато мертвий.

— Мертвий? Чому? Як?

— Ми намагалися викликати його через Козир. Повторювали спроби щодня упродовж останніх пів року. Жодних результатів. Що думаєш?

Я кивнув.

— Можливо, він і мертвий, — мовив я. — Але ти не припускав, що він міг влипнути в якусь історію? Є ж імовірність, що він потрапив у халепу, скажімо, його ув'язнили? Це теж могло бути.

— Темниця — не перепона для карти. Ніщо не перепона. Він міг би покликати на допомогу тієї ж миті, коли ми вийшли б із ним на контакт.

— Не сперечатимуся, — відповів я. Однак постійні думки про Бранда змусили мене продовжити. — А якщо він навмисно розриває контакт?

— Навіщо?

— Гадки не маю, але це можливо. Ти ж знаєш, наскільки він таємничий щодо дечого.

— Ні, — відрізав Джуліан. — Твоя версія не тримається купи. Він точно залишив би накази своїм потенційним спадкоємцям.

— Значить, чхати на причини та обставини. Що пропонуєш?

— Хтось має зайняти трон.

Звісно, я від початку розумів, навіщо потрібен був цей діалог — просто слушна нагода перейти до справи випала тільки зараз.

— Хто? — запитав я.

— Ерік, здається, буде найкращим вибором, — відповів він. — Насправді він уже кілька місяців править. Залишилася тільки формальність — узаконити його правління.

— І не як простий регент?

— І не як простий регент.

— Розумію... Он воно як... Стільки всього трапилося, поки мене не було. А якої ти думки про Бенедикта?

— Здається, він щасливий там, де перебуває зараз, — десь серед Тіней.

— А він що думає про всю цю затію?

— Не зовсім схвалює її, одначе ми гадаємо, що наміру опиратися він не має. Це б надто все заплутало.

— Розумію, — знову повторив я. — А Блейз?

— Вони з Еріком добряче посварилися через це, проте Блейз більше не керує військами. Він відбув із Амбера місяців три тому. Щоправда, може зашкодити пізніше. Але до того часу ми вже будемо готові.

— Джерард? Каїн?

— Вони підуть слідом за Еріком. Мене цікавить, що робитимеш ти...

— А дівчата?

Джуліан знизав плечима.

— Вони приймають обставини без опору. Жодних проблем.

— Корвін, наскільки я розумію...

— Нічого нового. Він мертвий. Ми всі це знаємо. Його гробниця століттями припадає пилом і заростає плющем. А коли й живий, то навіки порвав з Амбером. Нічого нового. Але мене цікавить, на чиєму боці будеш ти.

Я гмикнув.

— Навряд чи я займаю настільки важливе становище, аби моя думка хоч щось важила.

— Нам треба знати її зараз.

Я кивнув.

— Я завжди вмів визначати, звідки дме вітер, — сказав я. — І ніколи не пливу проти нього.

Джуліан кивнув мені у відповідь і всміхнувся.

— Дуже добре.

— Коли коронація? Припускаю, мене теж запрошено...

— Авжеж. Звичайно. Одначе дату ще не встановлено. Досі залишається кілька дрібничок, які треба залагодити. Коли все владнається, один із нас зв'яжеться з тобою.

— Дякую, Джуліане.

— Бувай, Рендоме.

Перш ніж продовжити спуск, я довгенько сидів на землі схвильований. «Скільки часу Ерік продумував це?» — запитував себе. Більшість політичних інтриг в Амбері могли виникнути дуже-дуже швидко, однак природа ситуації вказувала на те, що за нею стоїть тривале обмірковування і планування. Природно, що я почав підозрювати: може, саме цей мій братчик винен у Брандових негараздах? Я також не міг позбутися думки, що то він причетний до зникнення батька. Це, звісно, потребувало б певних зусиль та передбачало б облаштування справді дієвої пастки. І чим довше я про це міркував, тим більше схилявся до думки, що це все підлаштував Ерік. Я навіть пригадав деякі старі чутки про його участь у твоєму власному зникненні, Корвіне. Але ось так, з місця в кар'єр, я нічого не міг придумати. Поміркувавши ще, вирішив: якщо тепер сила на боці Еріка, варто залишатися з ним у добрих стосунках.

А все ж таки... завжди варто ознайомлюватися з різними поглядами на події. Я напружив пам'ять, щоби пригадати, хто міг би мені підсобити. Міркуючи в цьому напрямку, я озирнувся назад і вгору, аби ще раз оцінити висоту гори, з якої нещодавно спустився. Щось привернуло мою увагу.

Біля самої вершини — кілька вершників. Вони, схоже, їхали тією ж дорогою, що і я. Мені не вдавалося точно порахувати, скільки їх, але підозрюю, близько дюжини — надто вже велика група людей їхала на конях саме тут і саме зараз. Щойно помітив, як вони спускаються там, де спускавсь і я, — у мене закололо в шиї. Що як..? Що як це ті ж самі типчики? Бо, як виявилося, це вони і були.

У двобої я міг би завиграшки здолати такого. Навіть кілька екземплярчиків не становили б для мене загрози. Проблема не в тому. Справжнім холодом пройняло від думки, що хтось, як і ми, вміє маніпулювати Тінями на дуже хитрий лад. Це означало, що хтось утнув штуку, яка все життя видавалася мені фішкою тільки нашої родини. А зважаючи на те, що ці паскуди — ще й Брандові наглядачі, їхні плани щодо родини (принаймні частини її) зовсім не видавалися доброзичливими. Я вкрився потом від думки про ворогів, які можуть дорівнятися нам у нашій головній силі.

Звісно, вони перебували надто далеко, щоб я міг чітко визначити, хто ж це був. Але якщо ти хочеш перемогти у грі на виживання, необхідно враховувати кожну ймовірність. Невже Ерік знайшов, підготував або створив для себе особливих істот, наділених такою здатністю? Крім тебе й Еріка, Бранд був одним з головних претендентів на престол... Звісно, я не мав нічого проти тебе, дідько! Матері його ковінька! Ти знаєш, про що я. Маю розповідати тобі про це, щоб ти розумів, як я розмірковував тоді. Ось і все. Тож Бранд мав непогану основу для подання заявки, якби, звісно, трапилася нагода зробити це. Про тебе — ні слуху ні духу, а він був головним Еріковим конкурентом, якщо казати про юридичні формальності. Якщо додати до всього його становище і здатність цих типів мандрувати Тінями, Ерік видавався мені все моторошнішим. Ця думка мене лякала навіть більше, ніж вершники за спиною, хоча й вони не додавали втіхи. Я надумав утнути зараз кілька штук: по-перше, поговорити з кимось із Амбера, а по-друге, попросити його забрати мене через Козир.

Гаразд, рішення прийнято. Джерард видавався найбезпечнішим варіантом. Він помірковано відкритий, нейтральний. Найчастіше — чесний. І з усього, про що повідомив Джуліан, роль Джерарда видавалася пасивною. Він не збирався активно опиратись Еріку, бо не хотів провокувати ще більше проблем. Але це й не означало, що він схвалював його дії. Просто старий-добрий, надійний і консервативний Джерард. Обравши брата, я простягнув руку по колоду Козирів — і мало не зойкнув. Вони зникли.

Я шукав у всіх кишенях кожного з елементів мого вбрання. Я точно брав їх із собою, полишаючи Тексорамі, але ж міг втратити будь-якої миті під час подій останніх днів. Мене били і кидали багато разів. То був найкращий час для того, щоб загубити щось. Вибудувавши складну архітектоніку проклять, я втиснув каблуки в боки коня. Доведеться їхати швидко — і думати теж швидко. По-перше, треба дістатися в миле, залюднене, цивілізоване місце, де методи примітивного вбивці не діятимуть.

Кваплячись униз, я прямував до однієї з доріг. Цього разу працював з Тінню дуже обережно, вдаючись до найтонших своїх навичок. Тієї миті я мріяв лише про те, щоби швидше позбутися своїх переслідувачів і знайти короткий шлях до безпечного куточка.

Світ замерехтів і востаннє блиснув, обернувшись на Каліфорнію, яку я шукав. Моїх вух сягнув скрипучий гуркіт — фінальний штрих. Озирнувшись, я побачив, як частина скелі захиталась і, наче в уповільненій зйомці, сповзла прямісінько на вершників. Незабаром я спішився і попрямував до поближньої дороги. Мій одяг став ще свіжішим, а його якість — кращою. Я не був певен щодо пори року, тож цікавило, яка зараз погода у Нью-Йорку.

Коли нарешті приїхав сподіваний автобус, я сів у нього. Обравши собі місце біля вікна, трохи покурив і милувався сільськими краєвидами. Невдовзі задрімав.

Прокинувся лишень наступного дня по обіді, коли ми приїхали до терміналу. Я був голодним як вовк, тож вирішив спершу поїсти, а вже потім роздобути собі авто до аеропорту. Придбав собі чізбурґери й два пива за бакси, що в мене залишалися з Тексорамі. На перекус мені знадобилося хвилин двадцять. Вийшовши з кав'ярні, я помітив ряд таксі, що стояли біля входу. Перш ніж сісти в одне з них, вирішив зробити важливу зупинку в чоловічому туалеті.

У найгірший з можливих моментів двері шести кабінок за спиною прочинились, і їхні відвідувачі кинулися на мене. Неможливо було ні з чим сплутати ці шипи на руках, завеликі щелепи і палючі очі. Паскудам вдалося не просто наздогнати мене. Вони ще й вбрані були так, як і всі решта людей навколо. Зникли останні сумніви щодо їхньої влади над Тінями.

На щастя, один з них виявився спритнішим за решту. А ще, можливо, через мій зріст, вони не до кінця усвідомили мою силу. Я схопив найближчого за передпліччя (щоб уникнути шипів на руках, якими він так хизувався), зупинив його перед собою, підняв — і жбурнув у решту нападників. А тоді просто розвернувся й побіг. Навіть двері вибив на шляху до свободи. Не зупинявся навіть, щоб застібнути ширінку, аж доки скочив у таксі, де попросив водія гнати так, щоб гума плавилася.

Годі. Тепер мені потрібне вже щось більше, ніж просто притулок. Я хотів роздобути колоду Козирів і розказати комусь із родини про цих типів. Якщо їх створив Ерік, інші також мають дізнатися про їхнє існування. Якщо ж ні, то Еріку теж потрібно розповісти. Якщо вони можуть так легко мандрувати Тінями, то й інші, певно, мають такий хист. Ким би вони не були, а одного дня ці мерзотники можуть стати справжньою загрозою для Амбера. Припустимо — просто припустимо — що ніхто з домашніх не причетний. А що як тато і Бранд стали жертвами якогось невідомого ворога? Насувається якась велика і страшна загроза, а я вступив прямісінько у неї. Ось і чудова причина так старанно переслідувати мене. Я їм аж ґвалт як потрібен. Моя уява розгулялася. Вони можуть заганяти мене в якусь пастку. А раптом неподалік вештаються не лише ті, кого я бачив?

Я опанував себе. Потрібно долати проблеми в міру їхнього виникнення, казав я собі. Ось і все. Відділити почуття від здогадів або принаймні спробувати зробити це. Я потрапив у тінь сестри Флори — вона мешкає на іншому боці континенту, в місцині під назвою Вестчестер[56]. Дістатися до телефона, визначити номер і зателефонувати їй. Сказати, що це терміново й попросити притулку. Вона не відмовить, хай навіть у неї до мене нутряна неприязнь. А тоді скочити на літак і забиратися звідси якомога швидше. Якщо сильно захочеться, можна в польоті вибудовувати всілякі припущення. А поки — поводитися спокійно.

Я зателефонував з аеропорту, і слухавку взяв ти, Корвіне. Ти став тією змінною, яка знищила всі можливі варіанти рівняння, котрі я обміркував: ти враз виник невідомо звідки саме там і саме тоді. Я вхопився за твою пропозицію про захист, але не тому, що настільки його потребував. Тим шістьом я міг би дати раду самотужки. Але проблема полягала вже в іншому: я гадав, що цими типами керуєш саме ти. Мені спало на думку, що ти зачаївся надовго, вичікуючи слушної миті, аби вступити в гру. І тепер, вирішив я, ти приготувався. Це все пояснювало. Ти впорався з Брандом, а тепер разом зі своїми Тіньовими блукальцями-зомбі збираєшся повернутися і заскочити Еріка зненацька. Я хотів бути на твоєму боці, тому що ненавидів Еріка, а ще знав, що ти завжди все ретельно плануєш і зазвичай досягаєш, чого хочеш. Я обмовився про типів, які переслідували мене, аби почути, що скажеш ти. Те, що ти не сказав нічого, нічогісінько й не доводило. Або ж це твої підступи, або ти гадки не мав, де я був. Звісно, варіант, що я мандрую прямо в твою пастку, також лишався, але мені й так не бракувало клопотів, та й не таке я велике цабе, щоб ти позбувався мене для балансу сил. Особливо, якщо запропоную свою підтримку — а це я зроблю із задоволенням.

Тож я полетів. І щоб я скис, якщо ця мерзенна шістка не залізла на борт разом зі мною. Почесний ескорт? — запитував я себе. Краще вже не мудрувати. Коли ми приземлились, я відкинув усі думки і помчав до Флори. А тоді поводився так, ніби нічого й не трапилося, щоб побачити, як же діятимеш ти. Коли ти допоміг мені розправитися з типчиками, я таки остовпів. Ти справді ні про що не знав чи то був хитрий трюк — ти пожертвував кількома солдатами, аби я ні про що не дізнався. Гаразд, вирішив я. Ні про що не питатиму, співпрацюватиму й побачу, що в тебе на думці. Я став бездоганним глядачем для комедії, яку ти розіграв, щоби приховати стан своєї пам'яті. А коли я дізнався правду, було просто запізно. Ми вже прямували до Ребми, і нічого з цього не мало для тебе жодного значення. Згодом, після коронації, я не бачив потреби розповідати про все Еріку. Я перебував у нього в полоні, тож особливої любові до нього не мав. Мені навіть спало на думку, що ця інформація може одного дня виявитися корисною — наприклад, щоб купити свободу — якщо загроза матеріалізується. Стосовно ж Бранда, то я дуже сумнівався, що хтось повірить мені. А якщо і повірять, шлях у ту Тінь знав тільки я. Уявляєш, щоб Ерік звільнив мене за таке? Він би засміявся і запропонував вигадати кмітливішу побрехеньку. А про Бранда я відтоді більше не чув. Інші, здавалося, також. Шанси, що він мертвий, — п'ятдесят на п'ятдесят. Ось та історія, яку я тобі ніколи не розповідав. Тепер ти й міркуй, що це може означати.

3

Я ретельно розглядав Рендома, пригадуючи, яким же хорошим гравцем у карти він був. На його обличчі неможливо прочитати, бреше він — повністю або частково — чи ні. Справа ця домірна розгляданню дзвінкового нижника. А нюанс-то цікавий! Його історія містила багато штрихів, які надавали їй правдоподібності.

— Перефразовуючи Едіпа, Гамлета, Ліра[57] та всіх інших хлопців, — мовив я. — «Хотів би я дізнатися про все раніше».

— Мені зараз справді вперше випала нагода розповісти про все тобі, — відказав Рендом.

— І то правда, — погодивсь я. — На жаль, твої слова не тільки не прояснюють ситуацію, а навпаки — ще більше ускладнюють ребус. А це зовсім не дрібниці. У нас тут від підніжжя Колвіра простягається Чорна дорога. Вона пролягає крізь Тінь, і почварам вдалося скористатися нею, щоби пролізти в Амбер. Ми не знаємо істинної природи сил, які стоять за цим усім, але вони безумовно лихі та ще й набирають снаги. Мене вже тривалий час гризуть докори сумління: боюся, що це якось пов'язано з моїм прокляттям[58]. Так, я не пошкодував слів. Але прокльони прокльонами, а ми маємо справу з чимось цілком матеріальним, і з ним можна боротися. Саме це ми й збираємося робити. Але увесь тиждень я намагався з'ясувати роль Дари у нинішніх подіях. Хто вона насправді? Що вона таке? Чому так переймалася проходженням Лабіринту? Яким чином їй вдалося досягнути успіху? І та її остання погроза... «Амбер має бути зруйнований», — сказала вона. Те, що це трапилося водночас із нападом з Чорної дороги, видається більше ніж просто збігом. Як на мене, то не окремі проблеми, а різні частини одного мережива. І здається мені, все зводиться до того, що в Амбері є зрадник — Каїнова смерть, записки... Хтось з-поміж нас допомагає зовнішньому ворогові або ж сам стоїть за всім. Тепер, за допомогою ось цього типа, пов'яжи все зі зникненням Бранда, — я копнув труп ногою. — Видається мені, що батькова смерть чи зникнення — також частина загальної канви. А якщо все так і є, знадобилася неймовірна конспірація — деталі одна до одної ретельно припасовувалися упродовж довгих років.

Рендом відчинив сервант у кутку і дістав звідти пляшку та двійко келихів. Наповнивши їх по вінця, простягнув одного мені, а тоді повернувся на свій стілець. Ми мовчки випили за марність буття.

— Добре, — мовив Рендом. — Змови — улюблена справа всіх місцевих, і в кожного було на це достатньо часу. Ми з тобою надто молоді, щоб пам'ятати братів Озріка та Фінндо, які загинули заради Амбера. Але враження, що склалося в мене з розповідей Бенедикта...

— Так, — перервав його я. — Вони наважилися на щось більше, ніж марнославні мрії про трон, і тому виникла необхідність, щоб вони сміливо полягли в бою за Амбер. Я також це чув. Може, так, а може, й ні. Ми ніколи не знатимемо напевне. І все ж... Так, це правильна заувага, однак практичної користі від неї нема. Не маю жодних сумнівів, що таке вже робилося раніше. І багато хто з нас на це здатен. І все ж таки, хто? Доки не дізнаємося цього, залишатимемося стриноженими. І всі наші ходи, можливо, лише зачеплять кінцівки почвари. Поділися здогадами.

— Корвіне, — відказав брат. — Якщо бути цілком чесним, зрадником можна назвати будь-кого з нас — навіть мене, через статус полоненого. Насправді, це може виявитися чудовим прикриттям. Я міг би отримувати справжню насолоду: видаватися безпорадним, а насправді смикати за ниточки, щоб інші танцювали під мою дудку. Кожен з нас. У кожного — свої мотиви й амбіції. А за довгі роки ми всі мали і час, і нагоду підготувати стартовий майданчик. Ні, пошуки підозрюваних — хибний шлях. Будь-хто потрапляє в цю категорію. Подумаймо краще про те, що ж могло б вирізняти таку особистість, окрім мотивів і можливостей. Тобто, я маю на увазі: проаналізуймо вжиті заходи.

— Добре. Починай.

— Дехто з нас більше, ніж решта, знає про принципи роботи Тіней — входи та виходи, як і чому. А ще він має союзників, яких роздобув у далеких краях. Ось це все він і привів до Амбера. Наразі ми не можемо просто поглянути на людину і сказати, чи володіє вона такими знаннями й навичками. Але спробуймо поміркувати, де ж вона цього навчилася. Можливо, зрадник самостійно вивчив усе про Тіні. Або ж міг навчатися постійно, тут, доки Дворкін був живим і охоче давав уроки.

Я опустив очі в келих. Дворкін міг бути досі живим. Він подарував мені засоби для втечі з підземель Амбера — чи ж давно? Я нікому не розповідав про це, і наразі не мав на меті робити таке. По-перше, Дворкін збожеволів — саме тому батько і замкнув його. По-друге, він володів силами, яких я не розумію. Ті свідчили, що старий міг бути доволі небезпечним. І все ж художник доброзичливо схилився на мій бік після краплі лестощів та спогадів. Якщо він досі десь тут, то я гадав, що, озброївшись терпінням, зможу дати йому раду. Тож я зберігав усе це в глибинах свідомості як секретну зброю. Наразі не бачив жодної причини змінювати рішення.

— Бранд часто вештався з ним, — мовив я, нарешті збагнувши, до чого вів Рендом. — Його цікавило подібне...

— Точно, — відповів Рендом. — І він точно знав більше, ніж решта з нас, якщо зміг надіслати мені те повідомлення без Козиря.

— Гадаєш, він уклав угоду з чужинцями, звільнив для них шлях, а тоді з'ясував, що більше не потрібен їм, — і зазнав поразки?

— Не обов'язково. Але, гадаю, і таке можливо. Таким є плин моїх думок — і я не заперечую, що симпатизую Бранду: гадаю, він достатньо знався на проблемі, аби помітити: з Козирями, Лабіринтом і найближчою до Амбера Тінню щось коїться. А потім схибив. Можливо, він недооцінив злочинців і сам виступив проти них, замість того щоби звернутися до тата або Дворкіна. Що далі? Ворог підкорив його та ув'язнив у вежі. Можливо, він надто високо цінував Бранда, щоб убити його, якщо в цьому нема потреби, або ж планував згодом використати його.

— Із твоїх уст це звучить правдоподібно, — сказав я і хотів додати: «І це чудово вписується в твою історію», щоби знову подивитися на його байдуже обличчя, але дещо стримало мене. Коли я був у Блейза, ще до атаки на Амбер, то грався з Козирями, і Бранд на мить встановив зі мною зв'язок. Він згадав про лихо та ув'язнення, а тоді контакт урвався. Це добре узгоджувалося з розповіддю Рендома. Тож натомість я мовив: — Якщо він зможе вказати на винного, потрібно повернути його і попросити вказати.

— Я сподівався, що ти скажеш це, — відповів Рендом. — Ненавиджу залишати такі справи незавершеними.

Підвівшись, я взяв пляшку і наповнив келихи. Ковтнув. Запалив ще одну цигарку.

— Але поки ми візьмемося за це, — мовив я, — потрібно вирішити, як найкраще повідомити звістку про Каїна. До речі, де Флора?

— Гадаю, десь у місті. Зранку вона була там. Певен, що зможу відшукати її для тебе.

— То зроби це. Як знаю, вона єдина з тих, хто бачив одного з хлопців, які влізли в її дім у Вестчестері. Вона має бути під рукою, коли потрібно буде підтвердити їхню бридкість. Окрім того, хочу дещо запитати в неї.

Випивши келих, Рендом підвівся.

— Гаразд. Саме це зараз і зроблю. Куди мені привести її?

— У мої покої. Якщо мене там не буде, зачекайте.

Він кивнув.

Я підвівся і провів його у коридор.

— Маєш ключа від цієї кімнати? — запитав Рендома.

— Висить на гачку всередині.

— Краще дістань його і замкни двері. Нам не потрібне дочасне викриття.

Він так і зробив, а потім віддав ключа мені. Я провів його до першого сходового майданчика, а тоді дививсь, як він віддаляється.

Я витягнув із сейфа Судний Камінь — рубіновий кулон, що давав татові й Еріку владу над погодою на околицях Амбера. Перед смертю Ерік розповів мені, що саме потрібно зробити, аби підпорядкувати Камінь собі. Раніше мені бракувало часу перейматися цим, та й зараз, по правді, було не до того. Але під час розмови з Рендомом я вирішив, що доведеться знайти час. Відшукав нотатки Дворкіна під каменем біля каміна Еріка. Того останнього разу він про все мені розповів. Цікаво тільки, де ж він сам знайшов їх — адже вони були вже неповними. Я витягнув їх із глибини сейфа й одразу проглянув. Вони узгоджувалися з Еріковим поясненням того, як налаштувати камінь на себе.

А ще там було зазначено, що Камінь має й інше застосування, крім контролю над погодними явищами, який був практично випадковою, але ефектною демонстрацією складних принципів, котрі лежать в основі Лабіринту, Козирів та фізичної цілісності Амбера, не кажучи вже про Тіні. На жаль, бракувало подробиць. І все ж, чим глибше я занурювався в нетрі пам'яті, тим більше проступало крізь ці рядки. Камінь батько використовував надзвичайно рідко. І хоча він казав, що змінює погоду, погода далеко не завжди змінювалася, коли він його діставав. А ще татусь часто брав кулон із собою у маленькі відрядження. Тож я ладен був повірити, що з ним не все так просто. Певно, Ерік міркував ідентично, але не зміг розкумекати інші можливості Каменя. Він прямолінійно скористався його очевидною силою, коли ми з Блейзом напали на Амбер, і минулого тижня, коли налетіли почвари з Чорної дороги. Обидва рази Камінь добре послужив Еріку, хоч і не зміг врятувати йому життя. Тепер я вирішив, що краще б мені заволодіти Каменем. Важлива будь-яка додаткова підмога. І ще мені спало на думку, що було б непогано, якби мене побачили з кулоном. Особливо тепер.

Я відклав нотатки назад у сейф, а Камінь заховав у кишеню. А тоді вийшов з кімнати й рушив донизу. І знову, коли проходив тими галереями, мене переслідувало відчуття, ніби я ніколи не полишав цього місця. Це мій дім, до нього я прагнув. І тепер я став його оборонцем. Ще не одягнув корону, а всі його проблеми вже стали моїми. Яка іронія! Я повернувся, щоб вимагати корону, вирвати її в Еріка, зажити слави і владарювати. Однак усе враз зруйнувалося вщент. Небагато часу знадобилося мені, щоби збагнути: Ерік поводився неправильно. Якщо він і справді упокошив тата, то не мав права на престол. А якщо ж ні, то надто поквапився. У будь-якому разі коронація і так потішила його й без того роздуте его. А я ж також прагнув корони і знав, що можу взяти її. Одначе коронуватися зараз — вершина безвідповідальності: в Амбері розквартировані мої війська, на мене ось-ось упаде підозра в Каїновій смерті, починають вимальовуватись обриси якоїсь фантастичної змови, а батько досі може залишатися живим. Ми зрідка виходили з ним на короткий зв'язок, і якось, багато років тому, він назвав мене своїм наступником. Але навколо так багато хитрощів і лицемірства, що я навіть не знав, кому вірити. Він не відрікся від престолу. А я отримав травму голови, і все ж чудово знав, чого бажаю. Мозок — дивне місце: навіть власній свідомості не варто йняти віри. Чи міг усю цю кашу заварити я? Відтоді багато всього трапилося. Така вже ціна забуття амберитом — не довіряти навіть собі. Цікаво, що сказав би на це Фройд. Хоча йому і не вдалося вилікувати мою амнезію, а все ж він прийшов до дуже логічних висновків про те, яким був мій батько і що у нас за стосунки, але навіть я не здогадувався про це тоді. Хотілося б іще раз записатися до нього на прийом.

Я пройшов крізь мармурову обідню залу в темний вузький коридор, що простягався за нею. Кивнувши вартовому, рушив до дверей. Крізь них — на сходовий майданчик, вперед і вниз. Нескінченні спіральні сходи, що вели ген у нутрощі Колвіра. Кроки. Спалахи то там, то сям. За ними — темрява.

Якоїсь миті здалося, ніби шальки терезів ворухнулися, буцімто я більше не діяв за власною волею, а корився комусь. Мене змушували рухатися, реагувати. Слухняно йти. Один крок перетікав у інший. Де ж усе почалося? Певно, це тривало вже довгі роки, а я тільки щойно почав усе помічати. Можливо, всі ми — жертви, але так, що досі ніхто цього не збагнув. Яка пожива для хворобливих думок... Де ж ти зараз, Зіґмунде? Я прагнув бути королем — досі прагнув бути королем — понад усе. Та чим більше вчився і чим більше думав про те, що вивчив, тим більше видавався самому собі королівським пішаком у шаховій партії Амбера[59]. Я збагнув, що це почуття наростало в мені вже давно — і геть мені не сподобалось. Але ж ніхто з тих, хто коли-небудь ходив під сонцем, не уникав помилок — втішав я себе. І якщо мої внутрішні чуття віддзеркалюють дійсність, мій особистий Павлов[60] з кожним дзвоником усе ближче підходив до моїх ікл. Скоро, вже дуже скоро — я відчував — він підкрадеться неймовірно близько. І то вже я маю подбати, щоб він не зміг ні втекти, ні повернутися знову.

Поворот, поворот, навколо й униз, спалах тут, спалах там, мої думки звиваються, як нитка, що вкриває шпулю, згортаються та розгортаються, і нема певності ні в чому. Знизу долинув гуркіт металу об камінь. Зблиснули піхви вартового. Той підвівся. Мерехтливий вогник у ліхтарі сягнув сильніше.

— Лорде Корвіне...

— Джейм і...

Унизу я взяв з полиці ліхтар, запалив його, повернувся і рушив до тунелю. Темрява розступалася переді мною з кожним кроком.

Блукаючи тунелем, я рахував бічні коридори. Шукав сьомий. Луна і тіні. Пліснява та пил.

Ось і підходжу. Повернути. Тепер уже близько.

І ось нарешті величні, темні, металом оббиті двері. Відімкнувши їх, штовхнув із чималим зусиллям. Вони скрипнули, встояли, а тоді, зрештою, хитнулися вперед.

Зайшов усередину і праворуч поставив ліхтар. Більше він мені не потрібен, адже сам Лабіринт давав удосталь світла, аби я міг здійснити задумане.

Кілька митей я розглядав Лабіринт — осяйне плетиво перевитих ліній, котрі мерехтіли в очах, щойно намагався простежити їхній шлях. Він викарбуваний тут, на масній чорноті підлоги. Цей шлях дав мені владу над Тінями, повернув більшу частину пам'яті. А ще він умить знищить мене, щойно ступлю хибний крок. Вдячність, що охопила мене, усе ж перепліталася зі страхом. Неймовірний, таємничий прадавній родинний спадок, який лежав саме там, де й мав бути, — у підземеллі.

Я рушив у куток, звідки починався візерунок. Напружив розум, розслабив тіло і поставив ліву ногу в Лабіринт. Не спиняючись, ступив крок уперед і відчув, як мене пронизує струм. Блакитні іскорки осяяли мої черевики. Ще один крок. Цього разу пролунало гучне потріскування, і виник опір. Я проминув перший віраж, намагаючись прискоритися, прагнучи якомога швидше сягнути Першої Запони. Коли дійшов до неї, волосся скуйовдилось і спалахи стали довшими та яскравішими.

Напруга зросла. Кожен крок потребував більше зусиль, аніж попередній. Потріскування погучнішало, і струм посилився. Моє волосся стало дибки — я струсив з нього іскри. Зосередивши погляд на вогнистих лініях, крокував далі.

Раптом тиск зник. Я заточився, але крокував далі. Перша Запона залишилася позаду, і мене охопила втіха, що вдалося проминути її. Пригадав, як востаннє долав цей шлях у підводному місті Ребмі. Маневр, який щойно здійснив, почав тоді повертати мої спогади. Так. Я рушив далі, й іскри сяйнули, струм посилився, обпалюючи мою плоть.

Друга Запона... Кути... Здавалося, напруга сягнула межі й усе моє єство обернулося на єдину Волю. Божевільне, невблаганне відчуття. Тієї миті проходження Лабіринту стало єдино важливою для мене метою. Я завжди був там, боровся, ніколи нікуди не зникав і завжди лишатимуся тут, протиставляючи свою волю лабіринту сили. Час зник. Залишилася тільки напруга.

Іскри сягнули мені до пояса. Я вийшов на Велику Криву й пробивався крізь неї. З кожним кроком вона руйнувалася і відроджувалася, згораючи в полум'ї творіння, замерзаючи у холоді кінця ентропії.

Далі й уперед, повернути. Ще три вигини, пряма, низка аркад. Запаморочення, потьмарення і з'ява — здавалося, ніби я погойдуюся за межами буття та повертаюся в них. Поворот, поворот, поворот... ще один поворот... Коротка, гостра арка... Пряма, що веде до Останньої Запони... Здається, тоді я важко дихав і сходив сімома потами. Ніколи не зможу пригадати напевне. Я ледве ворушив ногами. Іскри дійшли мені до плечей. Вони потрапляли в очі, тому я втрачав чіткість бачення, Лабіринт зникав поміж спалахами. Туди-сюди, туди-сюди... Ось як усе було. Я зі силою викинув праву ногу вперед, розуміючи, що так почувався Бенедикт, коли його ноги скувала чорна трава. Якраз перед тим, як я вдарив його по потилиці. Я почувався так, ніби мене побили. Ліву ногу вперед... Усе відбувалося настільки повільно, що не можна було стверджувати, буцімто я взагалі рухався. Мої руки обернулися на блакитне полум'я, ноги — на вогненні стовпи. Інший крок. Ще один. І ще.

Я почувався статуєю, в яку повільно вливали життя, напіврозталим сніговиком, вигнутою балкою... Ще два... Три... Кроки мої були повільними, та я спрямовував їх з усією силою вічної і незламної волі, яка мала звершитися...

Пройшов крізь Запону. За нею — коротка арка. У темряві й тиші перетнув її за три кроки. Вони видалися найтяжчими.

«Обідню перерву Сізіфу[61]! — подумав я, щойно вийшовши з Лабіринту. — Я знову зробив це! — друга думка. — Ніколи знову!» — третя.

Я дозволив собі розкіш — кілька глибоких вдихів та дрібне тремтіння. А тоді дістав з кишені Камінь і за ланцюжок підняв його на рівень очей.

Звісно ж, усередині він червоний — темно-вишневий, димчастий, осяйний. Здавалося, ніби подорож Лабіринтом додала йому ще сяйва та мерехтіння. Я і далі розглядав його, думаючи про вказівки, порівнював їх з тим, що вже знав.

Якщо ти пройшов Лабіринт і сягнув цієї точки, то можеш змусити його перенести себе в будь-яке місце, котре тільки уявиш. Усе, що потрібно, — бажання і вольовий акт. Але, по правді, мене на мить охопила тривога. Якщо все пройде так, як зазвичай, я можу опинитись у химерній пастці. Але ж Еріку вдалося, і він не опинився в якійсь Тіні всередині самоцвіту. Ці нотатки залишив Дворкін, а він був великою людиною, вартою довіри.

Напруживши свідомість, я зосередився на серцевині Каменя.

У ньому виблискувало розмите зображення самого Лабіринту, оточене мерехтливими вогниками, крихітні спалахи та відблиски, різноманітні вигини й переходи. Я зважився і зосередив силу волі...

Червоність та повільний рух. Неначе занурюєшся в густий океан. Спершу дуже повільно. Плин крізь темряву, далеко попереду — маленькі мерехтливі вогники. Враз моя швидкість зросла. Світлові плями — далекі, уривчасті. Ніби ще трохи швидше. Нема орієнтирів. Я був точкою усвідомлення невизначених вимірів. Вловлював власний рух, зміни, які переживав... Тепер усе швидше. Багрянець зник, як і будь-яке середовище взагалі. Щез і опір. Я прискорювався. Здавалося, буцімто все охоплюється лишень однією безперервно тривкою миттю. Усе набуло позачасового виміру. Моя швидкість стосовно цілі видавалася велетенською. Маленький, перекручений лабіринт виростав, розгортаючись до тривимірної моделі самого Лабіринту. Розкреслений спалахами різнобарвного світла, він виріс переді мною, скидаючись на неймовірну галактику, що розкинулась у просторі вічної ночі в осяйному ореолі блідого пилу, що обернувся в промені незліченних мерехтливих цяток. Мене повністю огорнуло яскраве полум'я, що вело до бічного променя, звідки — я знаю — все починалось. Я був надто близько — загубившись — щоб охопити всю велич, але вібрації, коливання, переплетення всього, що я бачив, змушували мене запитати себе, чи вистачить трьох вимірів, щоб увібрати всі ті дивовижі, котрі відкривалися переді мною. Частина мого розуму відштовхнулася від метафори галактики і кинулася до інших крайнощів, намалювавши Гілбертів простір[62] субатомних площин, однак ця метафора втілювала безвихідь. Я нічогісінько про нього не знав. У мені лишень наростало відчуття — інстинктивно? Завдяки Лабіринту? — що я маю пройти і через цей лабіринт, аби вийти на новий рівень сили, якої прагнув.

І я не помилився. Не сповільнюючись, я опинився в ньому. Звивався і кружляв вогнистими шляхами, проминаючи позбавлені матерії хмари сяйва та блиску. Тут не було ділянок з високим опором, як у самому Лабіринті. Здавалося, мого початкового імпульсу вистачило, аби пролетіти крізь нього. Вихрова екскурсія Чумацьким Шляхом? Потопельник серед коралових рифів? Безсонний горобець, який пролітає над розважальним парком увечері Четвертого липня[63]? Так плинули мої думки, коли намагався пригадати цей перехід.

...Я вийшов звідти, перетнув і здолав фантасмагорію червонястого світла, посеред якого стояв, стискаючи підвіску біля Лабіринту, і вдивлявся в камінь, усередині якого — Лабіринт, він у мені, повністю у мені, а я в ньому, і багрянець навколо тьмяніє та зникає. Залишилися тільки я, підвіска і Лабіринт — усі предметно-просторові відношення відновлено, але октавою вище — саме так я найкраще міг би висловити все. Адже тепер у мені існувала своєрідна емпатія. Так, ніби я набув додаткового смислу, нового способу вираження. І відчуття те було особливим, дарувало втіху.

Згораючи від нетерпіння, щоб випробувати його, я зібрався з думками і наказав Лабіринту перенести мене деінде.

І ось я вже стояв у круглій кімнаті найвищої вежі Амбера. Перетнувши її, вийшов на малесенький балкон. Контраст зі щойно здійсненою надчуттєвою подорожжю виявився разючим. Кілька довгих секунд я просто стояв там і дивився.

Море видавалося ковдрою з різноманітних текстур, небо частково заволокло хмарами — смеркало. Самі хмари витворювали візерунки з м'якого сяйва і грубих тіней. Вітер дув у напрямку моря, тож його солоний дух ненадовго був мені недоступним. Птахи видавалися чорними цятками в небі. Вони літали і кружляли вдалині над водою. А нижче мене палацові двори та міські тераси простягалися в незмінній елегантності аж до краю Колвіру. На центральних вулицях метушилися крихітні люди, а рухи їхні видавалися нікчемними. Я почувався дуже самотньо.

А тоді торкнувся до підвіски і викликав шторм.

4

Рендом та Флора чекали на моє повернення в покоях. Спершу очі Рендома зиркнули на кулон, а вже потім і на мене. Я кивнув. Повернувшись до Флори, злегка вклонився їй.

— Сестро, — мовив я. — Давно ми бачилися, давно...

Вигляд вона мала зляканий, що було мені на користь. І все ж Флора усміхнулася й узяла мене за руку.

— Брате, — сказала вона. — Бачу, ти дотримав слова.

Бліде золото її волосся... Вона обрізала його, залишивши чубчик. Я не міг вирішити, чи до вподоби мені така зачіска. У неї було дуже красиве волосся. А ще — блакитні очі з відтінком пихи, що давали їй змогу бачити все у найсприятливішому світлі. Іноді здавалося, що вона поводиться дуже по-дурному, але в інший час вона радше змушувала замислитися.

— Вибач, що витріщаюся на тебе, — мовив я, — та востаннє, коли ми бачилися, не мав змоги поглянути на тебе.

— Я дуже рада, що цю ситуацію виправлено, — відказала вона. — Це було так... Ти ж знаєш, я нічого не могла зробити.

— Знаю, — погодивсь я, пригадавши тонкий передзвін її сміху по той бік темряви на одній з річниць коронації Еріка. — Знаю.

Я підійшов до вікна й прочинив його, будучи впевненим, що дощові краплі не потраплять у кімнату. Я любив запах бурі.

— Рендоме, чи з'ясував ти щось цікаве стосовно особи можливого листоноші? — запитав я.

— На жаль, ні, — відказав брат. — Я тут порозпитував трохи. Здається, ніхто не бачив нікого в потрібному місці у потрібний час.

— Зрозуміло, — сказав я. — Дякую. Можливо, побачимося трохи пізніше.

— Гаразд, — відповів він. — Увесь вечір я буду в своїх покоях.

Я кивнув, повернувся і, притулившись до підвіконня, дивився на Флору. Виходячи, Рендом тихо зачинив двері. Секунд тридцять я прислухався до стукоту дощу.

— Що збираєшся робити зі мною? — нарешті спитала вона.

— Робити?

— Зараз ти у такому становищі, що можеш вимагати повернення старих боргів. Підозрюю, багато всього розпочнеться зараз.

— Можливо, — мовив я на те. — Але багато всього залежить від дечого. А багато що і дещо — це все ж таки не одне й те саме.

— Що маєш на увазі?

— Дай мені те, що я хочу, а там побачимо. Мені колись казали, що я непоганий хлоп.

— І чого ж ти хочеш?

— Історію, Флоро. Почнімо з цього. Як ти обернулася на мою пастушку в тій Тіні — на Землі. Найдрібніші подробиці. Що планували спершу? На чому дійшли згоди? Все. Абсолютно.

Вона зітхнула.

— Усе почалося... — мовила вона. — Так... У Парижі, на вечірці такого собі месьє Фоко[64]. То було років за три до Якобінської Диктатури[65]...

— Зачекай, — відказав я. — Що ти там робила?

— Я років з п'ять мешкала в тій зоні Тіні, — пояснила вона. — Вешталася собі, придивляючись щось новеньке, що могло б розважити мене. А на вечірку ту прийшла через незбагненний поклик долі, адже тільки він насправді допомагає нам щось знайти: дозволила бажанням вести мене і просто йшла за інстинктами.

— Цікавий збіг...

— Не в контексті тих подій... враховуючи, скільки ми подорожуємо. Це був, скажімо так, мій Авалон, моя заміна Амбера, мій дім поза межами дому. Називай це як хочеш. Я була там, на тій вечірці, тієї жовтневої ночі, коли ти зайшов усередину з мініатюрною рудоволосою дівчиною — Жаклін. По-моєму, її звали так.

Слова Флори повернули з глибин моєї пам'яті спогад, що лежав там непорушно з давніх-давен. Жаклін я пам'ятав значно краще, ніж вечірку Фоко, але така пригода справді була.

— Продовжуй.

— Як уже сказала, — вела далі вона, — я була там. Ти прибув пізніше. Звісно ж, ти відразу привернув мою увагу. Коли живеш достатньо довго і багато мандруєш, вряди-годи зустрічаєш людину, схожу на знайому тобі. Такі думки снували в мені, коли хвилювання від першого враження спало. Це точно просто схожість. Минуло стільки часу — а від тебе ні слова. І все ж кожен з нас має таємниці та серйозні причини не розголошувати їх. Може, саме в цьому й полягав твій секрет. Нас познайомили, і я згаяла прірву часу, щоб відтягнути тебе від рудоволосого дівчиська довше, ніж на кілька хвилин. Ти наполягав, що тебе звати Фенневаль — Кордел Фенневаль. Мене охопила непевність. Я не могла збагнути, чи то переді мною двійник, чи ти бавишся в ігри. Мені на думку спала ще одна можливість: ти так довго прожив у якомусь прилеглому кутку Тіні, що став відкидати власні відображення. Я б так і пішла геть, поглинута роздумами, якби Жаклін не почала хвалитися переді мною твоєю силою. Цю тему жінки не часто обговорюють, але те, як вона про тебе розповідала, змусило повірити, що вона справді була вражена тим, що ти виробляв. Я трішки потеревенила з нею і збагнула, що на всі ті подвиги цілком був здатен ти. Таким чином, про випадкову схожість точно не йшлося. То мав бути або ти, або твоя тінь. Таким чином, навіть якщо Кордел і не був Корвіном, він грав роль ключа, який вказував, що ти є або був у тому закутку Тіні — й це була перша справжня підказка щодо місця твого перебування. Потрібно було довідатися більше. Відтоді я йшла за тобою, паралельно занурюючись у минуле. Чим більше людей опитувала, тим заплутанішою ставала твоя історія. Навіть через кілька місяців я не могла вирішити напевне. Забагато темних плям містила твоя історія. Справи прояснилися для мене наступного літа, коли я ненадовго завітала в Амбер. І розповіла про дивну зустріч Еріку...

— І?

— Ну... він... якимось чином... знав про таку можливість.

Вона змовкла і переклала рукавички на кріслі біля себе.

— Угу, — гмикнув я. — І що ж він тобі розповів?

— Що, можливо, це і є справжній ти, — відповіла Флора. — Казав, що міг трапитися... нещасний випадок.

— Справді?

— Гаразд, ні, — визнала вона. — Не йшлося про нещасний випадок. Він казав, що ви побилися і він тебе поранив. Ерік гадав, що ти помреш, але не хотів вислуховувати звинувачення. Тож перевіз тебе у Тінь і залишив на тому місці. Опісля вирішив, що ти вже пішов у засвіти і між вами все закінчено. Звісно, мої новини стривожили його. Тож він узяв з мене обітницю мовчати і відправив назад наглядати за тобою. Оскільки я вже розповідала всім, як мені до вподоби те місце, то мала доречний привід повернутися.

— Флоро, ти нікому не даруєш своє мовчання задурно. Що він дав тобі?

— Пообіцяв мені, що коли він владарюватиме тут, в Амбері, то не забуде про мене.

— Трохи ризиковано, — відказав я. — А втім, і в тебе дещо на нього було. Знання про те, де перебуває його суперник-претендент, а також його роль у тому, що я опинився саме там.

— Правда. Але, якщо чесно, ми були в рівному становищі: аби розповісти про таке, я мала визнати, що стала спільницею.

Я кивнув.

— Складно, але все ж таки можливо, — погодивсь я. — Але невже ти гадала, що він збереже мені життя, якщо матиме шанс здобути трон?

— Ми ніколи не обговорювали цього. Ніколи.

— І все ж, це спадало тобі на думку...

— Так, згодом, — визнала вона. — І я вирішила, що він, найімовірніше, не зробить нічого. Зрештою, ставало очевидним, що ти втратив пам'ять. Не було жодної потреби вживати щодо тебе якихось заходів, доки ти не становив загрози.

— Тож ти залишилася стежити за мною і наглядати, щоб я не становив загрози.

— Так.

— І що б ти зробила, якби в мені почали проявлятися ознаки повернення пам'яті?

Вона зиркнула на мене, а тоді відвела погляд.

— Я б повідомила Еріку.

— А він що б зробив тоді?

— Не знаю.

Я засміявся, а вона зашарілась. Я вже й не пригадував, коли востаннє бачив, щоби Флора червоніла.

— Не товчімо воду в ступі, це очевидно, — мовив я. — Гаразд, ти залишилася там і наглядала за мною. Що далі? Що трапилося?

— Нічого особливого. Ти собі жив, а я і далі стежила за тобою.

— Усі решта знали, де ти?

— Так. Я не приховувала, де оселилася. Насправді всі вони забігали провідати мене вряди-годи.

— Усі — то і Рендом?

Вона закопилила губи.

— Так, кілька разів, — відповіла.

— Звідки такий осміх?

— Надто пізно вдавати, буцімто він мені подобається, — відказала Флора. — Сам знаєш. Мені просто не подобаються люди, з якими він знається, — всілякі злочинці, джазмени... Звісно, я мала проявляти родинну гостинність, коли він пробігав крізь мою Тінь, але Рендом добряче псував мені нерви, притягуючи зі собою цих людей у будь-який час. Влаштовував джем-сесії, партії в покер... У будинку ще тижнями стояв сморід, тож я тішилася, коли він нарешті йшов геть. Вибач. Знаю, що він тобі подобається, але ж ти хотів знати правду.

— Він порушував твою тонку душевну організацію. Гаразд. Тепер зосередь свою увагу на короткому періоді, коли у тебе гостював я. Рендом доволі несподівано приєднався до нас. Його переслідували з пів дюжини бридких типів, яких ми перебили у твоїй вітальні.

— Я чітко пригадую ті події.

— Пригадуєш самих типів... істот, з якими нам довелося мати справу?

— Так.

— Достатньо добре, щоб упізнати, якщо побачиш знову?

— Гадаю, так.

— А раніше таких бачила?

— Ні.

— А опісля?

— Ні.

— Коли-небудь чула, щоби хтось описував їх?

— Не пригадую. А чому запитуєш?

Я похитав головою.

— Не зараз. Тут я ставлю запитання, пам'ятаєш? Тепер я хотів би, щоб ти повернулася в часі ще до того вечора. До події, через яку я потрапив у Ґрінвуд. Може, навіть трішки раніше. Що трапилось і як ти про це дізналася? За яких обставин? Якою була твоя роль у подіях?

— Так, — мовила вона на те. — Я знала, що ти запитаєш у мене про це раніше чи пізніше. А трапилось ось що: Ерік зв'язався зі мною наступного дня після твоєї пригоди — з Амбера, через Козир.

Флора знову зиркнула на мене — очевидно, щоб побачити, як я сприймаю сказане, вивчити мої реакції. Але не змогла нічого прочитати на моєму обличчі.

— Він сказав, що ти минулого вечора потрапив у серйозну аварію і опинився в лікарні. Наказав мені перевести тебе у приватний шпиталь, де я зможу більше впливати на перебіг твого лікування.

— Іншими словами, Ерік хотів, щоб я залишався овочем.

— Він хотів, щоб тобі давали заспокійливе.

— А свою причетність до аварії визнав чи ні?

— Він не казав, що просив когось стріляти тобі у шини, але повідомив, що трапилося саме це. Як би ще Ерік дізнався? Коли я згодом довідалася, що він планував сісти на трон, то прийшла до висновку: Ерік таки надумав повністю прибрати тебе. Коли ця спроба провалилася, здавалося цілком логічним, що його наступним кроком буде — тримати тебе якомога далі аж до коронації.

— Я не знав, що мені прострелили шину, — сказав я.

Обличчя Флори змінилося. Вона підхопилася.

— Ти сказав, ніби знав, що це була не просто аварія — хтось намагався тебе вбити. Я вважала, що ти знаєш подробиці.

Уперше за тривалий час я знову опинився на слизькому. В мене залишалися рештки амнезії — певно, це назавжди. Мої спогади про події за кілька днів до аварії були досі змазаними. Лабіринт відновив втрачені спогади про все моє життя аж до тієї миті, але травма, здається, знищила частину образів подій, що безпосередньо передували їй. Не такий уже й рідкісний побічний ефект. Радше, органічне пошкодження, а не простий функціональний розлад. Я тішився, що зміг повернути все решта, тому не надто переймався втраченим. Щодо самої аварії і мого відчуття, ніби це не випадковість, то я пригадав постріли. Їх пролунало два. Можливо, я навіть мимохідь побачив постать із гвинтівкою — але запізно. А, може, це звичайнісінька вигадка. І все ж більше скидалося на реальність. Щось таке крутилося в думках, коли я прямував до Вестчестера. І навіть тепер, коли влада в Амбері належала мені, я панічно боявся визнати, що мені бракує спогадів. Я вже блефував з Фіоною, маючи значно менше карт на руках. Тож наразі вирішив дотримуватися виграшної комбінації.

— Я був не в тому стані, щоб вилазити й дивитися, по чому саме вдарило, — сказав Флорі. — Почувши постріли, утратив контроль. Мені спало на гадку, що потрапили в шину, але не міг знати напевне. Я поставив це питання тільки тому, що хотів дізнатися, звідки тобі відомо, що поцілили саме в шину.

— Я ж сказала, що Ерік розповів мені про це.

— Мене трішки збентежило те, як саме ти сказала це. Прозвучало так, неначе ти знала всі подробиці ще до того, як він зв'язався з тобою.

Вона похитала головою.

— То вибач за мій недолугий синтаксис, — відказала вона. — Так іноді трапляється, коли дивишся на подію постфактум. Тож мушу заперечити те, на що ти натякаєш. Я не мала нічого спільного з тією справою і не знала, що трапилося, раніше повідомлення.

— Оскільки Еріка більше нема з нами, він не зможе ні підтвердити, ні заперечити щось. Доведеться просто прийняти це на віру, — сказав я, — поки що, — наголосив, щоб їй ще більше хотілося захищатися, щоб відволікти її увагу від можливих промахів, у словах чи діях, з яких вона могла відчути дрібну тріщинку в моїй пам'яті.

— А ти не з'ясувала згодом, хто ж був тією людиною з гвинтівкою? — запитав я.

— Ні, — відповіла Флора. — Найімовірніше, якийсь найнятий головоріз. Зрештою, не знаю.

— А тобі, бува, не відомо, чи довго я залишався непритомним, перш ніж мене знайшли та відправили до шпиталю?

Вона знову заперечливо похитала головою.

Щось мене хвилювало, але я все ніяк не міг встановити, що саме.

— Ерік не казав, коли мене відвезли до лікарні?

— Ні.

— Коли я був у тебе, чому ти вирішила прогулятися до Амбера, а не скористатись Еріковим Козирем?

— Не могла достукатися до нього.

— Ти б могла зв'язатися з кимось іншим, щоб доправили тебе, — зауважив я. — Флоро, перконаний, ти брешеш мені.

Насправді то було лише випробування — я хотів перевірити її реакцію. Чому б і ні?

— Щодо чого? — запитала вона. — Я не могла ні до кого достукатися. Всі були чимось зайняті. Це маєш на увазі?

Вона ретельно розглядала мене.

Я підвів руку і вказав нею на сестру. Тієї ж миті за вікном, якраз позад мене, сяйнула блискавка. Мене охопило тремтіння, повітря злегка трусонуло. Пролунав потужний гуркіт грому.

— Твій гріх — бездіяльність, — спробував угадати я.

Флора прикрила обличчя руками і залилася слізьми.

— Я не знаю, про що ти! — благала вона. — Я відповіла на всі твої запитання! Чого хочеш? Не знаю, куди ти їхав, хто в тебе стріляв чи коли саме це трапилось! Я знаю лише факти, які й виклала тобі, нехай йому дідько!

Або вона говорила щиро, або цими засобами її не розколоти, зрозумів я. У будь-якому разі лишень гаяв власний час і більше нічого корисного роздобути таким чином не міг. А крім того, краще б мені вже відійти від питання аварії, перш ніж сестра почне надміру міркувати про важливість тієї пригоди для мене. Якщо в цій історії чогось і бракувало, я хотів першим дізнатися, чого саме.

— Ходімо зі мною, — мовив я.

— Куди?

— Хочу, щоб ти дещо ідентифікувала. Скажу, коли побачиш.

Вона підвелась і рушила за мною. Я повів її до зали показати тіло, перш ніж вона почує історію про Каїнову смерть. Флора доволі байдуже поглянула на тіло. Кивнула.

— Так, — мовила вона. — Навіть якби я не знала про нього, то з радістю підтвердила б для тебе, що знала.

Я пробурчав щось ухильне. Вірність родині завжди зворушувала мене. Не знаю, чи повірила вона тому, що я розповідав про Каїна. Але обставини, тотожні або нетотожні іншим обставинам, відігравали не таку вже й важливу роль. Я нічого не розповідав їй про Бранда, та й вона сама, здавалося, не володіла жодною новою інформацією. Коли я сказав усе, що мав, вона зауважила тільки одне:

— Тобі пасує Камінь. А як щодо корони?

— Надто рано говорити про таке, — відказав я.

— Якщо моя підтримка хоча б чогось варта...

— Знаю, — мовив я на те. — Знаю.

* * *

Моя могила — доволі затишна місцина. Вона самотньо розташувалася на скелястому схилі, з трьох боків захищена від впливу стихій. Оточена намивними ґрунтами, де ростуть кілька миршавих дерев, різноманітні чагарники, будяки, пагони високогірного плюща, вона сховалася на дві милі вниз од гребеня Колвіра. Це довга, низька будівля, перед якою примостилися дві лавки. Вона повністю поросла плющем, що милосердно приховує найпафосніші сентенції, викарбувані під моїм іменем. Зрозуміло, більшість часу вона стоїть порожнем.

Але того вечора ми з Ґанелоном вирішили це виправити, прихопивши зі собою добрий запас вина, кілька хлібин і схололих куснів м'яса.

— Ти не жартував! — вигукнув він, злізши з коня. Ґанелон підійшов до гробниці та відсунув плющ, щоби прочитати у місячному сяйві викарбувані там слова.

— Звісно ж, ні, — відказав я, спішуючись, аби подбати про коней. — Вона по праву моя.

Прив'язавши скакунів до найближчого чагарника, я зняв сумки з провіантом і переніс їх на найближчу лавку. Ґанелон приєднався до мене, коли я відкоркував першу пляшку й налив нам повні келихи темного, густого напою.

— Досі не розумію... — мовив він, беручи питво.

— Що тут розуміти? Я помер і похований тут, — відказав я. — Це і є мій кенотаф — пам'ятник, який зводять для померлих, чиїх тіл так і не знайшли. Про наявність свого я дізнався недавно. Його звели кілька століть тому, коли вирішили, що я зник назавше.

— Жаска штука... — протягнув він. — А що всередині?

— Нічого. Вони завбачливо встановили нішу і труну — в тому разі, якщо мої рештки десь випливуть. Так можна вбити двох зайців.

Ґанелон зробив собі сандвіч.

— І кому таке спало на думку? — запитав він.

— Рендом вважає, що Бранду або Еріку. Ніхто не пам'ятає напевне. Здавалося, що тоді вони всі вважали це гарною ідеєю.

Він загиготів — і злий регіт дуже пасував до його виснаженого, пошрамованого, червонобородого обличчя.

— Що тепер тут?

Я знизав плечима.

— Дехто з наших вважає, що соромно марнувати таку гарну гробницю — вони дуже хотіли б покласти мене всередину неї. Водночас, це хороша місцина, щоби прийти і напитися. Не схильний я до побожного трепету.

Я склав два сандвічі разом і з'їв їх. Уперше після повернення міг по-справжньому перепочити, і, можливо, на найближчий час — востаннє, зважаючи на неспокій доби. Важко, дуже важко підібрати слова. Але за тиждень мені не випала нагода поспілкуватися всмак із Ґанелоном, хоча він був одним з небагатьох, кому я довіряв. Мені хотілося розповісти йому все. Я мусив зробити це. Мені необхідно було поговорити з кимось, хто не був невід'ємною частиною цього, як решта. Так я і зробив.

Місяць уже здолав значну частину небесного шляху, а всередині моєї крипти збільшувалася кількість скалок розбитого скла.

— А інші як це сприйняли? — запитав у мене Ґанелон.

— Передбачувано, — відповів я. — Можу сказати, що Джуліан не повірив жодному моєму слову, хоч навіть сказав, що повірив. Він знає, що я про нього думаю, а сам він не в тому становищі, щоб кидати мені виклик. Не вірю, що й Бенедикт вірить мені — а його прочитати значно складніше. Він вичікує, і, як сподіваюся, сумніви схилять його на мій бік. Щодо Джерарда, то, підозрюю, терпіння його луснуло, і рештки довіри до мене щезли. І все ж він повернеться в Амбер завтра зранку, щоби провести мене до Гаю і забрати тіло Каїна. Не бачу сенсу перетворювати це на сафарі, та все ж радію, що зі мною поїде інший член родини. Щодо Дейдри — вона видається щасливою. Певен, не повірила жодному слову. Але це не має значення. Вона завжди була на моєму боці, а Каїна не любила ніколи. Вважаю, вона тішиться, що я зміцнюю свої позиції. Не можу сказати, чи повірила мені Левелла. Як бачу, їй насправді глибоко начхати, що ми робимо одне з одним. Щодо Фіони, та радше розважається, спостерігаючи за всім. А втім, вона завжди була схильна дивитися на життя зверхньо. Ніколи не можна знати напевне, про що думає ця жінка.

— Ти вже розповів їм про Бранда?

— Ні. Повідомив про Каїна і зауважив, що хочу бачити всіх їх в Амбері завтра ввечері. Ось тоді й порушу питання про Бранда. Маю ідейку, яку хотів би випробувати.

— Ти зв'язувався з усіма через Козирі?

— Саме так, — підтвердив я.

— Є ще дещо, і хочу про це запитати в тебе: у тінистому світі, куди ми заїжджали забрати зброю, бувають телефони...

— Так?

— Доки ми були там, я дізнався про підслуховувальні механізми. Як гадаєш, чи можливо підслухати розмову через Козир? — запитав він.

Спершу я розсміявся, а потім поринув у роздуми про те, який підтекст Ґанелон вкладав у свій здогад.

— Насправді, не знаю, — відказав йому. — Багато що з творінь Дворкіна лишається загадкою. А таке ніколи не спадало мені на думку. Сам я ніколи не намагався. І все ж, цікаво...

— Ти не знаєш, скільки всього є наборів?

— Скажімо, кожен у родині має свою колоду або дві, а ще з дюжина запасних лежить у бібліотеці. Не знаю, чи існують якісь інші...

— Гадаю, можна було багато довідатися, просто підслуховуючи.

— Так. Татова колода. Брандова, моя перша колода, ще одна, яку загубив Рендом... Дідько! А невраховуваних карт розвелося багато! Я не знаю, що з цим робити. Гадаю, слід завести реєстр і проводити експерименти. Дякую, що зауважив.

Він кивнув, і ми трохи пожлуктили в тиші.

— А що збираєшся робити ти, Корвіне? — запитав він.

— З чим?

— З усім. Яких заходів вживатимемо зараз, в якому порядку?

— Спочатку планував пройти Чорною дорогою аж до її витоків, щойно все в Амбері трохи владнається, — відповів я. — Тепер, однак, довелося змінити пріоритети. Хочу якомога швидше повернути Бранда, якщо він досі живий. Якщо ні, — з'ясувати, що ж із ним трапилося.

— Гадаєш, ворог даватиме тобі час відхекатися? Просто зараз він може готуватися до нового нападу.

— Так, звісно. Я думав про це. Оскільки почвар недавно перемогли, відчуваю, що трохи часу в нас ще є. Їм доведеться знову збиратися докупи, зміцнювати сили, переоцінювати ситуацію в контексті нашої нової зброї. Наразі планую встановити низку пунктів спостереження вздовж дороги, щоб про нові їхні вилазки нас попереджали заздалегідь. Бенедикт уже погодився здійснити операцію.

— Цікаво, скільки ж часу в нас є?..

Я налив йому ще келих, адже то — єдина відповідь, яку міг дати.

— Ніколи все не заплутувалось аж настільки в Авалоні — тобто, в нашому Авалоні.

— Правда, — відказав я. — Не тільки ти сумуєш за тими деньками. Принаймні зараз вони видаються простішими.

Він кивнув. Я запропонував йому цигарку, але він відмовився на користь своєї люльки. У світлі полум'я Ґанелон розглядав Судний Камінь, що висів у мене на шиї.

— Кажеш, ця штука може контролювати погоду? — запитав він.

— Так, — відповів я.

— Звідки знаєш?

— Буря сьогодні після обіду — моя робота.

— Цікаво...

— Що?

— Цікаво, що б я робив з такою силою. Як би використав її.

— Перше, що спало мені на думку, — мовив я, ляснувши по стіні власної могили, — зруйнувати це місце блискавками: бити в нього і стерти його на порох, щоб ні в кого не залишалося сумнівів щодо ні моїх почуттів, ні моєї сили.

— І чому ж ти не зробив цього?

— Поміркував трохи більше і вирішив... Дідько! Якщо мені забракне розуму, сили чи талану, вони б справді могли скористатися цією штукою. Тож я й замислився, де саме хотів би бачити власні кістки на спочинку. І спіймав себе на думці, що місцина ця справді гарна: висока, чиста, віддана на милість стихій. Навкруги — лишень скелі й небо. Зорі, хмари, сонце, місяць, вітер, дощ... значно краща компанія, ніж добірне товариство інших трупаків. Чому б це я мав лежати біля тих, кого не хотів би бачити біля себе сьогодні? А тих, хто мені до вподоби, не так уже й багато...

— Ти впадаєш у меланхолію, Корвіне. Чи напиваєшся. Або і те, й інше. Стаєш уїдливим. Тобі це не потрібно.

— А хто ти в біса такий, аби казати, що мені потрібно?

Я відчув, як Ґанелон напружився, але потім розслабився.

— Не знаю, — зрештою сказав він. — Просто кажу, що бачу.

— Як справи у війську? — запитав я.

— Гадаю, вони абсолютно збиті з пантелику, Корвіне. Вони прийшли битись у священній війні на схилах раю. Гадають, що це вона й була — ота стрілянина минулого тижня. Тож вони тішаться, що перемогли. Але це очікування, місто... Вони не розуміють цього місця. Ті, кого вони вважали ворогами, тепер друзі. Вони збентежені. Знають, що їх готують до битви, але гадки не мають, проти кого і коли. Оскільки вони постійно залишаються у місцях розквартирування, то не знають, як лютяться через їхню присутність регулярні війська і населення. Але скоро, гадаю, збагнуть. Я давно хотів поговорити про це, одначе днями ти був такий зайнятий.

Певний час я сидів і смалив цигарку, а тоді мовив:

— Гадаю, мені варто поговорити з ними. Зробити це завтра нагоди не матиму, і все ж це питання потрібно врегулювати швидко. На мою думку, їм варто переїхати — стати табором в Арденському лісі. Завтра, так. Коли повертатимемось, я тобі покажу, де саме. Скажи, що їм треба триматися ближче до Чорної дороги. Скажи, що новий напад може прийти звідти будь-якої миті — що є абсолютною правдою. Потрібно підбадьорити їх, підтримати бойовий дух. А я прийду якомога швидше і поговорю з ними.

— Це залишить тебе без військового захисту в Амбері.

— Так. Але ризик може виявитися виправданим: демонстрація довіри і жест поваги. Так, гадаю, цей хід виявиться вдалим. Якщо ні...

Я знизав плечима. Спорожнивши пляшку, швиргонув її в могилу.

— До речі, — мовив я. — Вибач.

— За що?

— Я щойно помітив, що впав у меланхолію, напився і став уїдливим. Мені це не потрібно.

Він гигикнув і цокнувся зі мною келихом.

— Знаю, — мовив він. — Знаю.

Тож ми сиділи, аж доки місяць згас, доки остання пляшка не знайшла вічний спочинок біля своїх колег. Теревенили про давно минулі дні. Нарешті ми змовкли, і мій погляд плив за зорями Амбера. Добре, що ми прийшли сюди, але місто вже кликало мене назад. Вгадавши мої думки, Ґанелон підвівся і випростався, а тоді рушив до коней. Я біля власної могили справив малу потребу і пішов за ним.

5

Гай Єдинорога був розташований в Ардені, на південний захід від Колвіра, край тієї горбистої місцини, де рівнина остаточно спадає у Ґарнатську долину. Попри те, що сам Ґарнат було проклято, спалено, завойовано і зруйновано упродовж останніх років, прилеглі верховини залишилися недоторканими. Гай, де батько, за його словами, бачив єдинорога багато років тому й де трапилися незвичайні події, через які він почав вважати цю тварину покровителем Амбера і навіть узяв її на свій геральдичний щит, був, наскільки нам відомо, закутом між морем та Ґарнатською долиною, частково схованим від зацікавлених поглядів — за двадцять чи тридцять кроків од найвищого гребеня. Там, на асиметричній галявині, било зі скель маленьке джерельце. Вода з нього заповнювала чистий став, а відтак крихітним потічком плила в Ґарнатську долину і нижче.

Саме туди ми з Джерардом поїхали наступного дня, вирушивши достатньо рано, аби бути вже на півдорозі з Колвіра, перш ніж сонце вмиє сяйвом океан і повною мірою розіллється в небі. Тієї миті Джерард притримав віжки. Він зліз з коня і кивнув мені зробити те саме. Я послухався, лишивши Зірку і в'ючака біля власного великого строкатого коня Джерарда. Слідом за ним я пройшов з дюжину кроків у всипану гравієм котловину. Брат спинився, і я підійшов до нього.

— У чому справа? — запитав його.

Джерард повернувся і поглянув на мене. Його очі звузились, а щелепи міцно стиснулися. Він зняв плащ, склав його і поклав на землю. Розстібнув шабельтас і поклав його на плащ.

— Знімай меча і плащ, — мовив він. — Вони лише заважатимуть.

Я вже запідозрив, що саме гряде, і вирішив: краще не опиратися.

Зняв плащ, поклав Судний Камінь біля Ґрейсвандіра і знову став навпроти брата. Мовив до нього тільки одне слово:

— Чому?

— Минуло багато часу, — відповів він, — і ти міг забути.

Він повільно наступав, а я задкував, виставивши руки вперед. Він не нападав на мене: я завжди був швидшим. Ми обидва присіли, і його ліва рука здійснювала повільні, хапальні рухи. Права — розташувалася ближче до тіла й злегка тремтіла.

Якби вибір місця бою з Джерардом був за мною, я точно обрав би інше. І він, звісно ж, знав про це. Й узагалі, якби я мав битися з Джерардом, то не захотів би робити це голіруч. Клинок або квотерстаф[66]дали б мені перевагу. Насправді, все, що передбачало швидкість і стратегію, давало мені шанс несподівано бити, утримуючи брата на відстані. Я міг би втомити його, а тоді наступати сильніше й сильніше. Звісно ж, він знав і про це. Тому й заманив мене у пастку. Я добре знав Джерарда — отже розумів, що зараз маю грати за його правилами.

Він із кожним кроком підступав усе ближче, набираючи швидкість, а я кілька разів відводив його удари. Зрештою я наважився: пригнувся й напав. Швидкий і важкий удар лівої руки потрапив йому в живіт. Він би міг розтрощити міцну дошку і точно порвав би кишки простому смертному. На жаль, час не пом'якшив Джерарда. Він застогнав, але заблокував мій удар справа. Простягнув праву руку під моєю лівою і схопив мене за плече ззаду.

Я швидко ступив до нього, передчуваючи, що він учепиться мені в плече так сильно, що не зможу вирватися. Розвернувшись, подався вперед, так само захопив його ліве плече, поставив праву ногу під його коліно і зміг повалити брата на землю.

Однак він не розчепив рук, тож я упав на нього. Я сам відпустив його, щоб ударити в лівий бік правим ліктем. Кут був не бездоганним, тож його ліва рука здійнялася мені навперейми, якось зчепившись із правою в мене за головою.

Я вже міг вислизнути від Джерарда, але він досі стискав мою руку. Якоїсь миті я міг прямо вдарити його в пах, але стримався. Не те щоб мав якісь моральні принципи, котрі заважали мені бити чоловіків нижче пояса. Просто я знав, що варто вдарити туди, як Джерард інстинктивно розтрощить мені плече. Натомість, поранивши руку об гравій, я примудрився зігнути ліву за його головою, а правою — прослизнути між ногами і схопити за ліве стегно. Зробивши це, перекотився, намагаючись випростатися, щойно ноги опинилися піді мною. Хотів підняти його над землею і кинути назад, добряче стукнувши плечем у живіт.

Але Джерард розвів ноги й перекотився ліворуч, змусивши мене перекинутися через його тіло. Я відпустив його голову і нарешті звільнив ліву руку. Тоді повернувся за годинниковою стрілкою, висмикнувши правицю, і спробував знайти точку опори.

Та з Джерардом таке не проходило: він уже склав руки під собою. Одним потужним ривком він звільнився, перекинувся і зіп'явся на ноги. Я випростався і відскочив назад. Джерард одразу ж рушив на мене, і я збагнув, що коли й далі боротимуся з ним голіруч, він поб'є мене на заздрість усім чортам. Потрібно було ризикувати.

Я стежив за братовими ногами і, коли вирішив, що слушна мить настала, пірнув під його розкриті руки якраз тоді, коли він переносив вагу на ліву ногу та підняв праву. Схопив його праву кісточку й підняв за спиною на чотири фути. Він гепнувся вперед на лівий бік.

Попри біль, Джерард зумів підвестись, але потужним ударом зліва у щелепу я знову повалив його. Підводячись, він похитав головою і захистився руками. Я спробував поцілити йому в живіт, але не потрапив, бо він вивернувся, тож мій удар припав на стегно. Йому вдалося втримати рівновагу, тому брат знову рушив у наступ.

Я кружляв навколо Джерарда, пориваючись зацідити в обличчя. Двічі ударивши його в живіт, відскочив. Він усміхався: знав, що боюся підходити ближче. Спрямувавши удар йому в живіт, я таки потрапив у ціль. Він опустив руки достатньо, щоб я міг вдарити по шиї, якраз над ключицею. Та цієї миті він виставив руки вперед і схопив мене за пояс. Я щосили заїхав йому долонею в щелепу, але це не завадило братові ще сильніше стиснути мене й підняти над землею. Надто пізно завдавати нового удару. Масивні ручиська Джерарда вже дубасили мої нирки. Я намацав великими пальцями його сонні артерії і натиснув.

Однак він і далі піднімав мене над головою. Я розчепив свою хватку і зрештою відпустив його. А тоді він швиргонув мене спиною в гравій, як селяни, що кидають на скелі випрану білизну.

Перед очима блимали різнобарвні спалахи, увесь світ виблискував і здавався напівреальним краєм, коли він знову потягнув мене за ногу. Я побачив його кулак...

* * *

Схід сонця був чарівним, однак я дивився на нього не під тим кутом... Похибка становила градусів дев'яносто...

Раптом відчув запаморочення. Воно стерло дорожню карту мого болю, яку свідомість почала вимальовувати вздовж спини. Шлях завершувався великим містом неподалік від підборіддя.

Я висів високо у повітрі. Злегка повернувши голову, міг розгледіти величезний простір — унизу.

Відчув, як потужні лещата стиснули моє плече і стегно. Коли озирнувся, щоб поглянути на них, то з'ясував, що ті лещата — насправді руки. Ще більше вигнувши шию, роздивився, що руки ті належали Джерарду. Він тримав мене над головою на витягнутих руках, стоячи на краю стежини. Далеко внизу я бачив Ґарнат і край Чорної дороги. Якщо він розчепить руки, одна частина мене може приєднатися до пташиних екскрементів, що вкривали скелясті виступи, а інша — скидатиметься на викинутих на берег медуз, які траплялися мені на пляжі.

— Поглянь-но вниз, Корвіне, — мовив він, коли відчув, що я заворушився та підняв очі. Наші погляди перетнулись. — Усе, що мені потрібно, — просто розчепити руки.

— Я чую тебе, — тихо мовив я, намагаючись придумати, як потягнути його зі собою, якщо він таки вирішить скинути мене.

— Я не мудрагель, — вів далі Джерард. — Але мені дещо спало на думку — дещо жахливе. І це для мене єдиний спосіб з'ясувати, що ж робити далі. Я подумав, що ти неймовірно довго тримався на віддалі від Амбера. І я ніяк не зможу перевірити, наскільки правдивою є твоя історія про втрату пам'яті. Ти повернувся і почав тут усім заправляти, але ж ти ще не справжній володар. Мене занепокоїла смерть Бенедиктових слуг, а тепер дуже хвилює смерть Каїна. Ерік також недавно сконав, а Бенедикта скалічено. Не так уже й просто звинуватити у всьому тебе, але мені спало на думку, що й таке можливо — якщо ти уклав таємний союз із нашими ворогами з Чорної дороги.

— Я не робив цього, — відповів.

— Насправді, це не має значення для того, що маю сказати, — мовив він на те. — Просто слухай. Усе буде так, як воно буде. Якщо протягом своєї довгої відсутності ти справді влаштував це все — можливо, усунення тата і Бранда також було частиною твого плану — тоді ти здатен здолати опір усієї родини, щоб узурпувати престол.

— Але якщо це так, навіщо було мені віддаватися в руки Еріку і дати осліпити себе?

— Слухай мене, — повторив брат. — Ти легко міг наробити помилок, які й призвели до цього. Зараз це не має значення. Можеш бути невинним, як ти і стверджуєш, або ж винним у всьому. Поглянь униз, Корвіне. Ось і все. Поглянь на Чорну дорогу. Якщо це твоїх рук справа, то мандри твої завершаться смертю. Я знову показав тобі свою силу, — раптом ти про неї забув. Можу вбити тебе, Корвіне. Не певен, що навіть клинок захистить тебе, якщо дістану тебе голіруч. А я так і зроблю, щоб дотримати слова. Якщо ти таки винен, обіцяю вбити тебе, щойно дізнаюся про це. Знай також, Корвіне, що життя моє в безпеці, адже воно тепер тісно переплетене з твоїм.

— Що маєш на увазі?

— Усі решта зараз разом з нами — вони слухають і дивляться через мій Козир. Тепер ти не зможеш прибрати мене, не відкривши своїх намірів перед усією родиною. Таким чином, якщо я помру, не дотримавши слова, мою обіцянку буде виконано.

— Розумію, — відповів я. — А якщо тебе вб'є хтось інший? Вони також приберуть і мене. Залишаються Джуліан, Бенедикт, Рендом та дівчата — най тримають барикади. Все краще і краще — хто б це не спланував. А насправді, чия це була ідея?

— Моя! Тільки моя! — вигукнув він, і я відчув, як його хватка стала ще міцнішою. Руки зігнулись, а напруга зросла.

— Ти намагаєшся все заплутати! Як і завжди, — гаркнув він. — Справи не були настільки поганими, доки ти не повернувся! Дідько б тебе узяв, Корвіне! Гадаю, це твоя провина!

Брат швиргонув мене у повітря.

— Не винен, Джерарде! — тільки і встиг прокричати я.

А тоді він мене упіймав, схопивши так, що ледь не вивихнув плече, і витягнув з прірви. Розвернувшись, Джерард поставив мене на ноги. А тоді рушив до всипаного гравієм майданчика, де ми билися. Я пішов за ним, і ми забрали речі.

Одягаючи великий пояс, брат поглянув на нього, а тоді знову відвів погляд.

— Більше ми про це не говоритимемо, — мовив Джерард.

— Гаразд.

Я пішов назад до коней. Осідлавши їх, ми рушили далі стежиною.

У гаю тихо награвало джерело. Сонце, піднявшись високо, пронизувало дерева ясними променями. На землі досі лишилися краплі роси. На дернині, яку я вирізав для Каїнової могили, виблискувала волога.

Я дістав заздалегідь прихоплену лопату і розкопав могилу. Не розтуливши вуст, Джерард допоміг мені перекласти тіло на шматок парусини, який ми принесли із собою. Загорнули в нього брата і зашили тканину великими, вільними стібками.

— Корвіне! Поглянь!

Джерард ті слова прошептав, міцно стиснувши руку на моєму лікті.

Простеживши за напрямком його погляду, я закляк. Жоден з нас не ворухнувся, доки ми обоє милувалися неймовірною з'явою. Її огортало м'яке біле сяйво, неначе тіло вкривав пух, а не шерсть та грива. Крихітні роздвоєні копита сяяли золотом, як і охайний кручений ріг, що стирчав з вузенької голови. Створіння те стояло на одній з менших скель і поскубувало лишайник, який на ній ріс. Коли воно підвело погляд у нашому напрямку, ми побачили, що його очі — ясно-смарагдового кольору. На кілька секунд воно завмерло, розглядаючи нас, а потім нервово дриґнуло передніми ногами, ніби прагнуло захопити повітря, і тричі вдарило по каменю. Тоді потьмяніло і мовчки зникло, наче сніжинка, у лісах праворуч од нас.

Я підвівся і підійшов до каменя. Джерард рушив за мною. Там, на лишайнику, я відшукав крихітні сліди від копит.

— Отже, ми справді бачили його, — мовив Джерард.

Я кивнув.

— Дещо ми уздріли. Чи траплялося тобі подібне?

— Ні. А тобі?

Я похитав головою.

— Джуліан стверджує, що одного разу бачив його, — мовив брат. — У далині. Каже, що пси відмовилися від погоні.

— Це було прекрасно. Довгий шовковистий хвіст, осяйні копита...

— Так. Тато завжди вважав це хорошим знаком.

— Я б не відмовився від такого.

— Дивний час для з'яви... Усі ці роки...

Я знову кивнув.

— Може, це особливий обряд? Він же наш покровитель... може, нам потрібно щось зробити?

— Якщо і потрібно, батько ніколи не розповідав мені про це, — відказав я та поплескав по скелі, на якій виринув єдиноріг. — Якщо ти віщуєш нашим долям талан, якщо приніс краплинку благодаті, дякую тобі, єдинороже. А навіть якщо й ні, — спасибі за ясність твоєї присутності в темні часи.

Тоді ми рушили далі й випили з джерела. Причепили наш похмурий згорток на спину третього коня. Вели скакунів доти, доки не вийшли з гаю, де панувала тиша, — хіба що вода бриніла.

6

Невпинні ритуали життя переплітаються між собою, люди вічно зринають на грудях у надії, і полум'я лиха чигає на них. Ось так життєва мудрість надихнула мене на тривожну творчість, підсилену кивками Рендома і його дружніми, хоча й непристойними жартами.

Ми були в бібліотеці, де я сидів на краю великого столу. Рендом вмостився на стільці праворуч від мене. Джерард стояв в іншому кутку кімнати, розглядаючи зброю, що висіла на стіні. Або він милувався гравюрою Рейна, що зображувала єдинорога. В будь-якому разі він, як і всі інші, вдавав, що не помічає Джуліана, який усівся посеред кімнати на м'якому кріслі біля шафи. Той витягнув ноги, схрестивши щиколотки, склав руки й розглядав власні лускаті чоботи. Фіона, зріст якої ледь сягав п'яти футів двох дюймів, вдивлялася зеленими очима у блакить погляду Флори. Доки вони розмовляли біля порожнього комина, її волосся сяяло яскравіше, ніж згаслий вогонь. Як завжди, Фіона видавалася мені витвором мистецтва, від якого, відклавши інструменти вбік, щойно відвів руку майстер. І за його мудрою усмішкою повільно народжувалися запитання. Западинка внизу шиї — там, де митець накреслив її ключиці, — завжди притягувала мій погляд як витвір найвищого мистецтва, особливо коли вона владно або ж запитально піднімала голову, щоб поглянути на високих нас. Фіона злегка всміхнулася, без сумніву, відчувши мій погляд. Іноді вона здавалася мені ясновидицею. Хоч я знав про це, завжди бентежився, перехоплюючи її погляд. Левелла сиділа в кутку, вдаючи, ніби занурилася в книгу. Сиділа спиною до нас, і її короткі зелені коси на кілька дюймів здіймалися над темним коміром. Я ніколи не міг знати напевне, що ж втілювало у собі її відсторонення: ворожість, самосвідомість відчуження чи просту обережність. Можливо, все відразу. Її не часто можна було побачити в Амбері.

...Ми скидалися радше на сукупність індивідуальностей, аніж на гурт, родину, саме тоді, коли я так прагнув досягнути єдності й бажання співпрацювати. Тому я видав таку сентенцію, з якою погодився Рендом.

Я відчув знайому присутність, почув «Корвіне, привіт!» — і з'явилася Дейдра, простягаючи до мене руки. Я потягнувся їй назустріч і стиснув долоню. Дейдра ступила вперед, неначе то був перший крок у бальному танці, а тоді підійшла ближче й стала навпроти мене. На мить голову та плечі сестри облямувало заґратоване вікно, а стіну ліворуч від неї прикрашав розкішний гобелен. Звісно ж, вона все спланувала і навіть потренувалася. Однак виглядала сестричка ефектно. Лівою рукою Дейдра простягнула мені мій Козир і всміхнулася. Коли вона з'явилася, інші поглянули на неї, а Дейдра, повільно повернувшись, убила їх посмішкою, неначе Мона Ліза з кулеметом.

— Корвіне, — вона швидко поцілувала мене і відсторонилася. — Боюсь, я зарано.

— Ти завжди вчасно, — відповів я, повернувшись до Рендома, який щойно підвівся і випередив мене на кілька секунд.

— Чи можу запропонувати тобі щось випити, сестро? — він узяв її за руку й кивнув у напрямку буфета.

— Чому б і ні, дякую.

Рендом відвів Дейдру вбік і налив трохи вина, уникаючи звичної суперечки з Флорою або ж принаймні відкладаючи її. У мене склалося враження, що досі живі старі чвари, відколи я востаннє їх чув. Тож, хоча це і вартувало мені компанії улюбленої сестри, таке рішення сприяло підтримці миру в родині, що наразі було навіть важливіше. Рендом знається на цьому, коли сам того хоче.

Постукавши по столу кінчиками пальців, я потер зболіле плече, схрестив та випрямив ноги, вагався, чи не запалити цигарку...

Раптом він прибув. У дальньому кінці кімнати Джерард повернувся ліворуч, щось промовив і простягнув руку. Уже за мить він потиснув ліву (і єдину) руку Бенедикта, останнього гостя на наших посиденьках.

Гаразд. Той факт, що Бенедикт вирішив прибути через Джерардів, а не мій Козир, продемонстрував його ставлення до мене. Та чи не свідчить це про наявність спілки, покликаної протидіяти мені? У будь-якому разі мене це зацікавило. Чи міг Бенедикт напоумити Джерарда щодо нашої ранкової фізкультури? Цілком імовірно.

Тієї миті Джуліан підвівся, перетнув кімнату, щось промовив до Бенедикта і потиснув йому руку.

Пожвавлення привернуло увагу Левелли. Вона повернулася, закрила книгу й відклала її. Усміхнувшись, рушила вперед і привітала Бенедикта, кивнула Джуліану та мовила щось до Джерарда. Імпровізовані збори набрали напруги і пожвавилися. Чудово, просто чудово.

Чотири на три. І двоє посередині.

Я чекав, розглядаючи гурт в іншому кутку кімнати. Усі зібралися, тож я міг би попросити їхньої уваги і перейти до того, що надумав. Однак...

Надто вже спокусливою виявилася перспектива. Знаю, напругу відчували всі. Неначе в кімнаті враз увімкнулися два магнітних полюси. І мені було цікаво, в який бік повернуть ошурки.

Флора кинула на мене швидкий погляд. Навряд чи вона за ніч змінила свою думку — якщо, звісно, не трапилося нічого нового. Ні, я був певен, що передбачив наступний крок.

І не помилився. Почув, як вона сказала щось про спрагу та келих вина. Флора, напівповернувшись, ступила крок у мій бік, ніби чекала, що Фіона піде з нею. Коли цього не сталося, вона на мить завагалася, раптом опинившись у центрі уваги всього гурту. Збагнувши це, вона швидко прийняла рішення, усміхнулась і рушила в мій бік.

— Корвіне, — мовила Флора. — Гадаю, я б не відмовилася від келиха вина.

Не повертаючи голови та не відриваючи погляду від сцени, що розгорнулася переді мною, я гукнув через плече:

— Рендоме, налий, будь ласка, Флорі келих вина.

— Звісно, — відказав він, і я почув хлюпання рідини.

Не всміхаючись, Флора кивнула та пройшла праворуч од мене.

Чотири на чотири: залишалася тільки люба Фіона, сяючи посеред кімнати. Вона чудово розуміла ситуацію і насолоджувалася нею. Сестричка миттєво повернулася до овального свічада у темній, ретельно вирізьбленій рамі, що висіло між двома найближчими рядами полиць. Вона підправляла неслухняне пасмо волосся, що кучерявилося на лівій скроні.

Щось срібно-зелене сяйнуло між червоно-золотими геометричними візерунками килима там, де стояла її ліва нога.

Мені захотілося вилаятись і всміхнутися водночас. Як справжнє стерво, вона знову з нами гралася. Фіона залишалася дуже помітною... Нічого не змінилося. Так і не вилаявшись і не всміхнувшись, я рушив уперед — і вона знала, що я вчиню саме так.

Але Джуліан також підійшов, зробивши це швидше за мене. Він стояв ближче до Фіони, тому міг помітити її порух на частку секунди раніше.

Джуліан підняв прикрасу, м'яко похитуючи її в руках.

— Твій браслет, сестричко, — доброзичливо мовив він. — Здається, ця дурничка зісковзнула з твого зап'ястка. Ось, дозволь мені.

Вона простягнула до нього руку і всміхнулася з-під опущених вій, доки він застібав смарагдовий ланцюжок. Впоравшись із цим, узяв її руку долонями і заходився повертати до свого кутка, звідки інші кидали косі погляди, вдаючи, одначе, що переймаються тільки власними справами.

— Гадаю, тебе розважить жарт, який ми от-от розкажемо, — почав він.

Коли Фіона звільнила руку з його обіймів, її усмішка стала ще ширшою.

— Дякую, Джуліане, — відповіла вона. — Впевнена, що добре посміюся, коли почую його. Боюсь, як завжди, — останньою. — Вона повернулася і взяла мене за руку. — Але відчуваю, що зараз більше хочу випити вина.

Я повів її зі собою, щоб освіжити келих. П'ять на чотири.

Джуліан, який не любить показувати власні емоції, через кілька секунд прийняв рішення приєднатися до нас. Наповнив собі келих, ковтнув з нього, а тоді, подивившись на мене десять чи п'ятнадцять секунд, мовив:

— Гадаю, всі уже зібралися тут. Коли ти плануєш перейти до того, що намислив?

— Не бачу причини відкладати справу, — відповів я. — Тим більше, всі уже з вином. — І підвищив голос, щоб мене почули по той бік кімнати. — Час настав. Влаштовуйтеся зручніше.

Підтягнулися всі решта. Принесли стільці й умостилися на них. Розлили ще вина. За хвилину родина стала уважними слухачами.

— Дякую, — мовив я, коли стихли останні хвилювання. — Мені є багато чого сказати — дещо навіть на повен голос. Перебіг нашої розмови залежатиме від її плину, тож починаймо просто зараз. Рендоме, перекажи їм те, чим поділився зі мною вчора.

— Гаразд.

Я перемістився на стілець, а Рендом сів на моє місце на чолі столу. Відкинувшись назад, я знову слухав історію про те, як він спілкувався з Брандом і намагався врятувати його. Брат переповідав скорочену версію, позбавлену додаткових міркувань, що ніяк не йшли з моєї голови, відколи Рендом закинув їх туди. І хоча він їх не озвучував, німотне розуміння прихованих сенсів було доступне всім. Я про це знав. Ось головна причина, чому я захотів, щоби першим заговорив Рендом. Якби я просто спробував поділитися своїми підозрами, то — не сумніваюся — всі вирішили б, що так прагну втілити перевірену часом стратегію відволікання уваги. І тоді можна було б практично почути металевий брязкіт, з яким їхні мізки закриваються переді мною. Тому, попри те, що вони вважатимуть: Рендом скаже все, чого б я від нього не захотів, — його вони слухатимуть. Вони гратимуться з ідеями, спробують передбачити, з якою метою я скликав таку нараду. Вони дозволять певним думкам оселитися в голові — й прорости подальшими фактами. А ще цікавитимуться, чи можемо ми надати докази.

Віддавшись таким міркуванням, я розглядав усіх решту: безцільна, але неминуча справа. Підозра та цікавість штовхали мене до цього — я шукав на їхніх обличчях прояви реакції, ключі, підказки — адже ці лиця знав краще за будь-які інші, наскільки, звісно, я був компетентним у таких питаннях. І, звісно ж, вони нічого мені не розповіли. Можливо, насправді ти дивишся на людину тільки раз — коли вперше зустрічаєшся з нею, а потім лише скануєш ключові ознаки, щоб упізнати її. Мій мозок був достатньо ледачим, щоб прийняти це на віру. Він використовував абстрактне мислення щоразу, коли намагався уникнути роботи. Джуліан не знімав трішки знудженої, трішки розваженої маски. Джерард почергово видавався то здивованим, то розлюченим, то засмученим. У Бенедикта був похмурий та підозрілий вигляд. Левелла зберігала звичний сумний і загадковий образ. Дейдра здавалася стривоженою. Флора погоджувалася зі словами Рендома, а Фіона розглядала інших, уклавши власний каталог реакцій.

Через деякий час я міг сказати тільки одне: Рендом справляв неабияке враження. Ніхто себе не видав, але я бачив, як зникає нудьга, тьмяніють старі підозри й народжуються нові. Серед моїх родичів зростав інтерес — мало не зачарування. У голові в кожного зринали запитання. Спершу — кілька, потім — справжній шквал.

— Зачекайте, — зрештою втрутивсь я. — Дайте йому завершити розповідь. Деякі відповіді знайдуться просто зараз. А інші запитання поставите потім.

Крізь кивки і бурмотіння Рендом довів історію до кінця. Він завершив нашою бійкою з почварами в будинку Флори і зазначив: вони зроблені з того самого тіста, що й убивця Каїна. Цю частину Флора підтвердила.

А коли запитання таки посипались, я ретельно до них прислухався. Всі надзвичайно детально розбирали Рендомову історію. Однак мені б не хотілось, аби вони прийшли до висновку, що за цим стоїть один з нас. Щойно таке трапиться, як усі заговорять про мене, а в повітрі витатиме примара оманливого сліду. Тоді розмова обернеться на перестрілку образами, а це не та атмосфера, яку б мені хотілося створити. Краще спершу роздобути докази, а взаємні докори залишити на потім. Заженемо винного в кут — і тим самим я зміцню свою позицію.

Тож я дивився і вичікував. Коли відчув, що вирішальна мить настала, втрутився у розмову.

— Ні ця розмова, ні обмін думками не були б потрібні, — мовив я, — якби в нас усі факти були просто зараз. Але, можливо, є спосіб отримати їх — негайно. Саме тому ми й зібралися.

Справу зроблено. Я зацікавив їх. Уважні. Напоготові. Можливо, навіть добровільно.

— Пропоную спробувати достукатися до Бранда і забрати його додому.

— Як? — поцікавився Бенедикт.

— Через Козирі.

— Ми вже намагалися, — зауважив Джуліан. — Так з ним не зв'яжешся. Жодної відповіді.

— Зараз ідеться не про звичайний зв'язок, — заперечив я. — Вас я попросив принести зі собою повні колоди Козирів. Сподіваюся, ви так і зробили?

Усі кивнули.

— Добре, — вів я далі. — А тепер дістаньмо Брандів Козир. Пропоную, щоб усі дев'ятеро з нас спробували водночас покликати його.

— Цікава думка, — визнав Бенедикт.

— Так, — погодився Джуліан. Він дістав колоду і взявся тасувати карти. — Принаймні варто спробувати. Так можна породити додаткову енергію. Але, якщо чесно, — не знаю.

Я поклав перед собою Брандів Козир. Зачекав, доки й інші його знайдуть. Тоді мовив:

— Пропоную діяти злагоджено. Всі приготувалися?

Вісімка погодилася.

— Тоді вперед. Спробуймо. Просто зараз.

Я ретельно вдивлявся в карту. Риси Брандового обличчя дуже скидалися на мої, однак зріст його був нижчим, а постать — тоншою. У нього Фіонине волосся. Бранд сидів на білому коні, вбраний у зелений костюм для верхової їзди. «Як давно? Як давно це було?» — запитував у себе я. Мрійник, містик і поет, Бранд завжди кидався в крайнощі: від зневіри до захоплення, від цинічності до повної довіри. Для його почуттів не було золотої середини. І хоча «маніакально-депресивний стан» — надто простий термін, щоб описати його характер, усе ж він чітко вказує на точку відліку для множинних психологічних шарів його свідомості. Однак, попри таку особливість Брандової вдачі, я маю визнати, що часом він стає чарівним, розсудливим та вірним, за що я ціную його більше, ніж решту родичів. Але в інший час він може бути злісним, саркастичним й абсолютно диким, тому тоді я намагався уникати його компанії, щоб випадково не заподіяти братикові лиха. Востаннє ми бачилися, коли його охопив саме такий зловісний стан. Трапилося це незадовго до нашої з Еріком сварки, яка й привела мене до вигнання з Амбера.

...Саме такі думки та почуття заполонили мене, коли розглядав Брандову карту. Я намагався сягнути його свідомістю і волею, відкриваючи простір, куди він може прийти. Інші також гортали спогади й робили те саме.

Сновидний серпанок повільно огортав Козир, і він повнився ілюзією глибини. Далі затуманився — звична ознака того, що контакт встановлено. Карта схолола в моїх пальцях, а тоді все потекло і знову набувало форми, насиченої абсолютною, напруженою та невідступною правдивістю видіння.

Здавалося, ніби Бранд у камері. Позаду нього виднілася кам'яна стіна. На підлозі лежала солома. Його було закуто ланцюгом, причепленим крізь великий шворінь з кільцем, вбитий у стіну вгорі позаду Бранда. Ланцюг був порівняно довгим, тож дозволяв відносну свободу рухів. Саме цієї миті Бранд користувався такою змогою і лежав у кутку на купі соломи й ганчір'я. Я ще ніколи не бачив, щоб його обличчя так схудло, а волосся та борода — відросли. Одяг став брудним дрантям. Здавалося, що Бранд спить. Я подумки повернувся до власного ув'язнення — сморід, холод, жалюгідна їжа, вологість, самотність і божевілля, що то приходило, то полишало мене. Принаймні його очі не змінились — я розгледів їх, коли хтось із нас вимовив Брандове ім'я. Погляд зелених очей був порожнім.

Його накачали наркотиками? Чи знає він, що бачить галюцинації?

Але враз Брандова свідомість повернулася. Він підвівся і простягнув руку.

— Брати! — гукнув він. — Сестри...

— Я вже йду! — кімната затрусилася від крику.

Джерард скочив на ноги, перекинувши стілець. Кинувшись через усю кімнату до алебарди, зірвав її зі стіни. Одягнув петлю зброї на зап'ясток руки, що стискала Козир. На мить він застиг, розглядаючи карту, а тоді простягнув уперед вільну руку — і враз опинився там, стискаючи долоню Бранда, який саме цієї миті надумав втратити свідомість. Зображення поплило — контакт обірвався.

Лаючись, я витягнув з колоди ще й Джерардову карту. Дехто з інших зробив те саме. Поклавши її перед собою, я взявся встановлювати контакт. Повільно — танення, оберти, зміна форми. Нарешті!

Джерард натягнув ланцюг між каменями стіни і гамселив його алебардою. Однак ланцюг виявився міцним, тому витримував могутні удари. Нарешті кілька ланок розбилися й погнулися, але до того часу минуло вже дві хвилини, тож дзенькіт і гуркіт привернули увагу тюремників.

Ліворуч щось задеренчало — пролунав скрегіт засувів і тріск петель. І хоча поле мого сприйняття не простягалося настільки далеко, було очевидно, що двері камери відчиняють. Бранд знову підвівся. Джерард продовжував лупати ланцюг.

— Джерарде! Двері! — закричав я.

— Знаю! — проревів він, намотавши ланцюг навколо зап'ястя і добряче потягнувши його. Той не піддався.

Коли один з рукорогих воїнів кинувся з мечем на Джерарда, той відпустив ланцюг і замахнувся сокирою. Мечник упав, одначе на його місці відразу ж виріс інший. За ним — третій і четвертий. Підбігали й усі решта.

Зображення затуманив якийсь рух — і ось уже Рендом стоїть навколішки всередині картини, стискаючи правицею руку Бранда. У лівій долоні він тримав стілець, виставивши його вперед, наче щит, ніжками назовні. Раптом скочив на ноги і кинувся на нападників, маневруючи стільцем, немов тараном. Тюремники відступили. Піднявши стілець, Рендом замахнувся ним. Один із вартових конав, повалений Джерардовою алебардою. Інший відповзав убік, стискаючи обрубок правиці. Рендом витягнув кинджал і встромив його у найближчий живіт. Ще двом проламав череп стільцем і зрештою повернувся до останнього вартового. Найстрашніше те, що доки тривала бійка, мрець піднявся над підлогою і повільно поплив угору, розхлюпуючи кров. Той, який отримав кинджалом у живіт, гепнувся на коліна, стискаючи клинок.

Водночас Джерард обома руками схопив ланцюг. Однією ногою уперся в стіну й узявся тягнути. Коли велетенські м'язи на спині напружилися, здалося, ніби братові плечі враз побільшали. Ланцюг тримався, можливо, секунд десять. П'ятнадцять...

А тоді розбився з гуркотом і дзенькотом. Джерард заточився назад, але втримався, виставивши руку вбік. Він озирнувся — очевидно, на Рендома, який у той час був поза моїм полем зору. Задовольнившись побаченим, наш силач відвернувся, нахилився і підняв Бранда, який знову знепритомнів. Тримаючи брата на руках, Джерард повернувся і простягнув руку з-під безвільного тіла. Рендом знову опинився біля них — цього разу без стільця — і також простягнув до нас руку.

Усі ми подумки потягнулися до них — і вже за мить брати стояли тут, а ми оточили їх.

Пролунали радісні вітання, і ми кинулись уперед, щоб побачити й торкнутися багато років тому зниклого брата, якого щойно вирвано з лап таємничих викрадачів. Нарешті, сподіваємося, знайдуться відповіді на деякі запитання. От тільки на вигляд він був такий слабкий, кістлявий та блідий..

— Розійдіться! — гаркнув Джерард. — Я несу його на диван. Тоді зможете дивитися, скільки вам...

Запала мертва тиша. Всі відсахнулися і враз заклякли. На Бранді була кров, і вона юшила. А все через ніж, який стирчав з лівого боку позаду. Кілька секунд тому його не було. Хтось із нас щойно спробував вдарити його по нирках і, можливо, йому це вдалося. Мене зовсім не втішало, що Теорія Рендома-Корвіна про те, що За Всім Стоїть Один З Нас, суттєво підтвердилася. Мені знадобилася мить, щоб, зосередивши всі сили, подумки сфотографувати розташування кожного. А тоді чари розвіялися. Джерард поклав Бранда на диван, а ми відсахнулися. Усі чудово збагнули не тільки, що саме трапилося, а й які наслідки цього.

Джерард поклав Бранда так, щоб він став напівлежачим, і зірвав його брудну сорочку.

— Принесіть чистої води помити його, — мовив він. — І рушники. Знайдіть фізрозчин, глюкозу та щось для крапельниці. І давайте сюди усю аптечку.

Дейдра і Флора рушили до дверей.

— Мої покої найближчі, — сказав Рендом. — Хтось із вас знайде там аптечку. Але єдина крапельниця — в лабораторії на третьому поверсі. Краще я піду і допоможу.

Вони пішли всі разом.

Усі ми здобували медичну освіту — тут і за кордоном. Однак те, що ми вивчили у Тінях, потребувало адаптації під амберські умови. Наприклад, більшість антибіотиків з Тіней тут не діяли. З іншого боку, наша імунна система влаштована інакше, ніж у людей, яких ми вивчали, тож заразитися нам набагато складніше. Та й навіть якщо заразимося, значно швидше оклигаємо. Крім того, ми володіємо глибинними регенеративними властивостями.

Звісно, це вписується у природу речей, адже ідеал завжди має перевершувати свої відображення. Ми, амберити, змалечку знали про це, тому доволі рано здобули медичну освіту. І що б там не говорили про те, що людина — сама собі лікар, а все це походить із цілком виправданої недовіри до всіх решти, особливо до тих, у чиїх руках може опинитися наше життя. Це частково пояснює причину того, що я не кинувся відсовувати Джерарда вбік, щоб самостійно організувати Брандове лікування, хоч і навчався в медичній школі у Тіні Земля лише кілька поколінь тому. А інша причина полягала в тому, що Джерард просто нікого до Бранда не підпускав. Джуліан та Фіона водночас рушили вперед, певно, маючи на думці те саме, але Джерардова ліва рука, наче шлагбаум, перегородила їм шлях.

— Ні, — заперечив він. — Я знаю, що не робив цього, але — більше нічого не знаю. Другого шансу не подарую нікому.

Якби будь-хто з нас отримав таку рану в доброму здоров'ї, то я міг би запевнити, що він виживе, якщо протримається перші пів години. Але з Брандом... у його жалюгідному стані... важко було щось сказати.

Коли інші повернулися з матеріалами та обладнанням, Джерард обмив Бранда, зашив рану і перев'язав її. Він підвісив крапельницю, розбив кайдани за допомогою молотка і зубила, що приніс Рендом, укрив Бранда простирадлом та ковдрою, а тоді знову перевірив його пульс.

— Ну як? — запитав я.

— Слабкий, — Джерард підтягнув стільця і сів біля ліжка. — Хто-небудь, дайте мені клинок — і келих вина. Я досі не випив. І погляньте, чи не залишилося їжі, — я голодний.

Левелла рушила до буфета, а Рендом дістав з полиці за дверима Джерардову зброю.

— Ти збираєшся лишатися тут? — поцікавився Рендом, передаючи йому клинок.

— Так.

— А як тобі ідея перекласти Бранда на краще ліжко?

— Йому добре там, де він лежить. То вже я вирішу, коли його можна переносити. А поки що розпаліть камін. І загасіть кілька свічок.

Рендом кивнув.

— Зараз зроблю, — він підняв ножа, якого Джерард витягнув з боку Бранда, — тонкий стилет, довжина леза котрого не перевищувала сім дюймів. Поклав його на долоню.

— Хто-небудь упізнає це? — запитав він.

— Не я, — відповів Бенедикт.

— І не я, — зауважив Джуліан.

— Ні, — коротко мовив я.

Дівчата похитали головами.

Рендом вивчав зброю.

— Легко сховати — в рукаві, черевику, корсажі. І яка витримка потрібна, щоби скористатися ним просто так...

— Відчай, — зауважив я.

— ...І дуже чітке бачення того, куди ми всі кинемося. Мало не натхнення.

— Чи міг це зробити хтось із охоронців? — запитав Джуліан. — У камері?

— Ні, — відказав Джерард. — Ніхто з них не підходив достатньо близько.

— У ножа чудове балансування для зручного метання, — зауважила Дейдра.

— Так і є, — погодився Рендом, тримаючи кинджал на кінчиках пальців. — От тільки ні в кого з них не було ні зручної позиції, ні нагоди. Я впевнений у цьому.

Левелла повернулася, тримаючи тацю з великими шматками м'яса, половиною буханки хліба, пляшкою вина та кубком. Я прибрав усе з маленького столика і переніс його до Джерардового стільця.

Поставивши тацю, Левелла запитала:

— І що ж тоді? Лишається хтось із нас. Але навіщо комусь із нас бажати його смерті?

Я зітхнув.

— А хто його, по-твоєму, ув'язнив? — запитав я.

— Хтось із нас?

— А раптом він знав дещо, що штовхнуло когось на такі крайнощі, аби ця інформація не виплила назовні? З тієї ж причини його й ув'язнили там, де він був.

Вона насупилася.

— Але в цьому також нема сенсу. Чому б їм просто не вбити його та й по всьому?

Я знизав плечима.

— Певно, з нього була якась користь, — сказав я. — Але тільки хтось один зможе правильно відповісти на це запитання. Коли знайдемо його, тоді й запитаємо.

— Або її, — зауважив Джуліан. — Сестронько, здається, на тебе враз напала неймовірна наївність.

Їхні погляди перетнулися — неначе в парі айсбергів відбилися крижані вічності.

— Наскільки пригадую, — мовила Левелла, — коли вони з'явилися, ти піднявся зі стільця, повернув ліворуч, обійшов стіл і став трохи справа від Джерарда. А тоді добряче нахилився вперед. Підозрюю, що твої руки зникли з поля зору.

— А як я пригадую, — відбив атаку Джуліан. — ти сама стала на зручній для удару відстані, ліворуч од Джерарда. І теж нахилилася вперед.

— Тоді б мені довелося зробити це лівою рукою — а я правша.

— Може, саме цьому факту він завдячує життям.

— Джуліане, ти, здається, надміру переймаєшся пошуком іншого винного.

— Годі, — втрутивсь я. — Годі! Ви ж знаєте, що така суперечка приречена на поразку. Це зробив лише один з нас, і ми аж ніяк не викриємо його таким чином.

— Або її, — додав Джуліан.

Джерард підвівся і сердито зиркнув на всіх.

— Годі турбувати мого пацієнта! — гаркнув він. — І Рендоме, ти ж казав, що подбаєш про камін.

— Уже йду, — Рендом і справді рушив до каміна.

— Пропоную перейти до вітальні біля головної зали, — сказав я. — Внизу. Джерарде, я поставлю за дверима кількох охоронців.

— Ні, — заперечив той. — Якщо хтось захоче проникнути сюди, нехай підійде до мене. Завтра вранці я вручу тобі його голову.

Я кивнув.

— Гаразд, у будь-якому разі ти можеш гукнути — або викликати когось із нас через Козир. Завтра зранку ми розкажемо тобі про все, що дізналися.

Джерард щось пробурчав, умостився і взявся за їжу. Рендом розпалив вогонь у каміні й загасив кілька свічок. Ковдра на Бранді здіймалася та опускалася — повільно, але регулярно. Ми тихо вийшли з кімнати і рушили до сходів, залишивши братів наодинці з тріском полум'я, пробірками й пляшечками.

7

Багато разів, тремтячи від жаху, я прокидався від сну, ніби знову осліп і потрапив у свою стару камеру в підземеллях Амбера. Не те щоб мені ніколи не доводилося перебувати в ув'язненні — я сидів під замком багато разів і упродовж різних проміжків часу. Однак самотність та сліпота майже без надії на зцілення суттєво збільшили прибуток у відділі сенсорної депривації[67] універмагу мого мозку. Разом з відчуттям минущості буття це все залишило великий слід. У час, коли не сплю, я тримаю всі ці спогади під надійним замком, але вночі вони вивільняються, щоб потанцювати коридорами і погратися навколо прилавка свідомості — один, два, три. Коли я побачив замкненого в камері Бранда, ці спогади зринули знову, пройнявши мене зимовим холодом, і надійно оселилися в моїй голові. А тепер, сидячи у завішеній щитами вітальні разом із родичами, я не міг позбутися думки, що хтось із них вчинив з Брандом те, що Ерік — зі мною. Попри те, що така ймовірність навряд чи була відкриттям, перспектива сидіти в одній кімнаті зі злочинцем і не знати, під чиєю личиною він ховається, непокоїла мене. Єдина втіха — усі решта також мали б хвилюватися, навіть злочинець, особливо тепер, коли теорему про його існування було доведено. І тут я збагнув, що сподівався повсякчас на одне: в усьому можна звинуватити зовнішнього ворога. Однак тепер... З одного боку, я відчував, що маю особливо стримуватися в словах. Але з іншого, саме зараз був добрий час, щоб натиснути й випитати інформацію, адже всі перебувають у збудженому настрої. Бажання співпрацювати, щоб разом подолати загрозу, могло б дуже допомогти. І навіть винуватець захоче поводитися так, як інші. Хто знає, що він вибовкає, роблячи це зусилля?

— Гаразд, може, ти маєш у запасі ще кілька цікавих експериментів, які б ми могли спробувати? — запитав Джуліан і, склавши руки на потилиці, відкинувся в моєму улюбленому кріслі.

— Наразі ні, — відповів.

— Шкода, — зауважив він. — Я вже сподівався, що ти запропонуєш і тата пошукати так. А якщо нам пощастить і ми знайдемо його, хтось іще певніше прибере його зі шляху. А тоді можемо зіграти в російську рулетку з новою чарівною зброєю, яку ти привіз, — і переможець забере все.

— Нерозважливі слова мовиш, — сказав я.

— А ось і ні. Я ретельно зважив кожне з них, — відповів брат. — Ми так довго сидимо тут і брешемо одне одному, що я вирішив сказати, що відчуваю насправді, — має бути доволі весело. Аби побачити, чи помітить хтось таке.

— Як бачиш, ми помітили. А ще звернули увагу на те, що ти нинішній нічим не кращий за старого тебе.

— Яка б версія мене не подобалася тобі більше, а їм обом цікаво, чи знаєш ти, що робити далі.

— Знаю, — відповів йому. — Я маю намір отримати відповіді на низку запитань, пов'язаних з усім, що нас переслідує. Можна почати з Бранда та його проблем.

Повернувшись до Бенедикта, який сидів і витріщався на вогонь, я мовив:

— Бенедикте, ще в Авалоні ти сказав, що Бранд був одним із тих, хто шукав мене після зникнення.

— Так і є, — погодився Бенедикт.

— Усі ми шукали тебе, — зауважив Джуліан.

— Не відразу, — заперечив я. — Спершу це робили Бранд, Джерард і ти сам, Бенедикте. Хіба не так ти мені розповідав?

— Так, — погодився він. — Але й інші шукали тебе, про що я також тобі казав.

Я кивнув і запитав його:

— Чи розповідав тоді Бранд про щось незвичайне?

— Незвичайне? Тобто? — уточнив Бенедикт.

— Не знаю. Я шукаю якийсь зв'язок між тим, що трапилося з ним, та зі мною.

— Тоді ти шукаєш не там, — відказав брат. — Він повернувся й повідомив, що не досягнув успіху. А тоді багато років спокійно сидів тут.

— Це я вже збагнув, — продовжив я. — Але з того, що мені розповідав Рендом, я розумію, що остаточно він зник приблизно за місяць до мого одужання та повернення. І це видається мені дивним. Якщо він не казав нічого особливого, повернувшись із пошуків, то може, бовкнув щось перед зникненням? Або між цими двома подіями? Хоча б комусь? Хоча б щось? Кажіть уже, якщо маєте що!

Дехто обмінявся поглядами, які, одначе, видавалися радше зацікавленими, ніж підозрілими чи знервованими.

А тоді нарешті слово взяла Левелла:

— Ну, я не знаю. Тобто не знаю напевне, чи важливо це.

Усі погляди зупинилися на ній. Доки Левелла говорила, вона взялася повільно сплутувати й розплутувати кінці стрічок свого паска.

— Трапилося це у проміжний період, та й сама подія, можливо, не містить нічого особливого, — вела вона далі. — Але мене це здивувало. Якось давно Бранд прийшов у Ребму...

— Наскільки давно? — запитав я.

Вона насупилася.

— П'ятдесят, шістдесят, сімдесят років тому... Я не впевнена.

Я спробував скористатися приблизною схемою переведення часу між світами, яку виробив за роки довгого ув'язнення. Один день в Амбері — це приблизно два з половиною дні у Тіні Земля, де я перебував у вигнанні. Я завжди намагався співвіднести події в Амбері з власною часовою шкалою, якщо раптом виявляться якісь цікаві збіги. Отже, Бранд побував у Ребмі тоді, коли для мене тривало дев'ятнадцяте століття.

— Хоч коли б це трапилося, — продовжила сестра, — а він прийшов мене навідати. Залишився на кілька тижнів, — вона зиркнула на Рендома. — І розпитував про Мартіна.

Примруживши очі, Рендом схилив голову набік.

— А він не казав чому? — поцікавився Рендом.

— Без подробиць, — відповіла Левелла. — Зауважив, що зустрів Мартіна у своїх мандрах, і натякнув, ніби був би не проти знову вийти з ним на зв'язок. І лише через певний час після того, як Бранд поїхав, я збагнула, що насправді він приїжджав лише для того, щоб розпитати про Мартіна. Ви ж знаєте, яким хитрим може бути Бранд, коли йому потрібно, ніби ненароком, щось вивідати. І тільки поспілкувавшись з іншими, кого він навідував, я почала розуміти, що саме відбулось. Одначе так і не дізналася — навіщо.

— А це доволі дивно, — зауважив Рендом, — адже нагадало мені про один факт, якому я ніколи не приділяв великої уваги. Якось Бранд доволі детально розпитував мене про сина, і трапилося це приблизно в той самий час. Він ніколи не зазначав, що зустрічався з ним чи що йому хотілося б це зробити. Бранд почав жартувати на тему байстрюків. Коли я образився, він попросив пробачення і взявся ставити куди ґречніші питання щодо мого сина — я гадав, що він робить це лише заради ввічливості, щоб пом'якшити неприємне враження. Як ти і сказала, він уміє легко випитувати в людей те, що йому треба. А чому ти раніше ніколи не розповідала мені про це?

Левелла мило всміхнулася.

— А чому б це я мала? — запитала вона.

Рендом повільно кивнув — на його обличчі нічого не відображалося.

— Гаразд, а що ти йому сказала? — він узявсь уточнювати. — Що Бранд дізнався? Що ти знаєш про Мартіна таке, чого не знаю я?

Вона похитала головою, і її посмішка зблякла.

— Насправді — нічого, — відповіла Левелла. — Як мені відомо, ніхто в Ребмі не чув нічого про Мартіна, відколи він пройшов Лабіринтом і зник. Не думаю, що Бранд пішов од мене, дізнавшись більше, ніж йому було відомо раніше.

— Дивно... — мовив я. — А він звертався до когось іще з цим питанням?

— Не пригадаю, — відповів Джуліан.

— Я також, — погодився з ним Бенедикт.

Інші тільки похитали головами.

— Тоді пропоную взяти до уваги почуте й ненадовго облишити цю тему, — сказав я. — Є ще дещо, про що хочу дізнатись. Як мені відомо, Джуліане, ви з Джерардом якось намагалися пройти Чорною дорогою, і Джерарда було поранено. Тоді ви на певний час зупинилися в Бенедикта — доки Джерард не одужав. Я б хотів дізнатися більше про ту експедицію...

— Здається, ти і так усе знаєш, — відповів Джуліан. — Ти переповів усе, що трапилося.

— Де ти дізнався про це, Корвіне? — запитав Бенедикт.

— В Авалоні, — відповів я.

— Від кого?

— Від Дари.

Він звівся на ноги, став переді мною і розлючено зиркнув униз.

— Ти досі наполягаєш на своїх баєчках про те дівчисько!

Я зітхнув.

— Ми вже багато разів обговорювали це питання, — відповів я. — І я вже розповів тобі усе, що знаю про неї. Байдуже, віриш ти чи ні. Саме вона розказала мені про все.

— Схоже, дещо ти мені все ж таки не розповів. Принаймні цієї частини не згадував.

— Це правда чи ні? Про Джуліана і Джерарда, — уточнив я.

— Правда, — визнав брат.

— То облишмо ненадовго моє джерело і з'ясуймо, що ж тоді трапилося.

— Згода, — мовив на те Бенедикт. — Можу говорити відкрито, адже причина тримати все в таємниці — більше не з нами. Я, звісно, про Еріка. Він не знав про моє місце перебування, як і більшість інших. Головним джерелом моїх новин про Амбер був Джерард. Ерік усе більше й більше боявся Чорної дороги, тому зрештою відправив розвідників, які мали би пройти нею крізь Тіні аж до самого початку. Обрали Джуліана і Джерарда. Неподалік від Авалона на них напала велика зграя тих істот. Джерард покликав через Козир мене на допомогу, і я прийшов до них. Ворога було розбито, але оскільки Джерард у бійці зламав ногу, а Джуліану також пом'яли боки, я забрав їх обох до себе. Тоді відновив зв'язок з Еріком, щоб повідомити, де зараз брати і що з ними трапилося. Він наказав їм після одужання не продовжувати експедицію, а повернутися в Амбер. Тоді вони на певний час залишились у мене. А потім повернулися назад.

— І все?

— І все.

От тільки це не зовсім правда. Дара розповіла мені трохи більше. Вона пригадувала ще одного відвідувача. Я доволі чітко пам'ятаю про це. Того дня біля струмка, де в тумані над водоспадом майоріла крихітна веселка, а млинове колесо ні на мить не спиняло свої оберти, даруючи мрії, а потім розмелюючи їх, ми фехтували, розмовляли та блукали Тінями, гуляли прадавніми лісами і вийшли до могутнього потоку, де крутилося колесо, що пасувало б до житниці богів... Того дня ми влаштували пікнік, фліртували та пліткували, а вона багато чого розповіла мені — й багато чого брехливого. Однак Дара не збрехала про подорож Джуліана і Джерарда, тож вірю, що вона могла сказати правду про те, що Бранд навідував Бенедикта в Авалоні. Ті гостини траплялися «часто», казала Дара.

Зараз Бенедикт не приховував, що не довіряє мені. Я гадав, що самого цього вже було б достатньо, щоб не видавати інформацію, яка, на його думку, зовсім не стосувалася мене. Дідько, якби я опинився на його місці, то також не довіряв би такому, як я! Але я маю стати останнім дурнем, щоб викласти все відразу. Адже були й інші ймовірності.

Можливо, Бенедикт планував розповісти мені подробиці Брандових гостин згодом, наодинці. А особливо, якщо там ішлося про те, що він не хотів би переповідати в присутності всіх, особливо потенційного Брандового вбивці.

Або ж — така можливість завжди існувала — саме Бенедикт стояв за всім цим. Мені б навіть не хотілося думати про наслідки такого повороту. Я служив під командуванням Наполеона, Лі й Макартура, тож умію цінувати стратегів і тактиків. Бенедикт втілював обидві іпостасі — та в обох був найкращим. Недавня втрата правої руки зовсім не зменшила його стратегічного хисту й не погіршила бойові навички. Якби останнього разу мені не поталанило, він би порубав мене на шматочки через те непорозуміння. Ні, мені б точно не хотілося, щоби злочинцем виявився Бенедикт, і я зовсім не збирався витягувати з нього те, що він бажає наразі приховати. Міг лишень сподіватися, що брат приберігає таємницю на потім.

Тож я вдовольнився його відповіддю — «І все» — та вирішив перейти до інших питань.

— Флоро, — мовив я, — коли я вперше навідав тебе після аварії, ти сказала дещо, чого я досі не збагнув. Небавом після того я мав безліч часу, щоб обміркувати багато всього, тож у спогадах натрапив на твою думку, і вона мене здивувала. Досі не розумію її. Чи не була б твоя ласка пояснити, що ти мала на увазі, коли казала, що Тіні містять значно більше жахіть, аніж ми здатні уявити?

— Якщо чесно, я не дуже пригадую, коли казала таке, — відповіла Флора. — Але, певно, так і було, раз це справило подібне враження. Насправді ти знаєш, про який ефект я казала: Амбер виступає чимось на кшталт магніту для прилеглих Тіней, притягуючи об'єкти крізь них; чим ближче ти до Амбера, тим легше долати шлях, навіть для гостей із Тіней. Попри те, що між самими Тінями постійно відбувається матеріальний обмін, ефект значно потужнішає, коли йдеться про Амбер — адже процес стає однобічним. Ми завжди стежимо, щоб сюди не прослизнуло нічого підозрілого. А за кілька років до твого одужання значно більше дивностей, аніж зазвичай, опинялися в околицях Амбера. І були вони незмінно небезпечними. Багато хто — знайомі істоти із сусідніх королівств. Однак із часом гості почали прибувати з дуже віддалених місцин. Приходило навіть те, що було для нас цілком незнайомим. І жодної причини для подібної міграції небезпек не вдавалося знайти, хоча ми шукали ретельно. Що ж могло їх штовхати до нас? Іншими словами, багато всього неймовірного приходило крізь Тіні.

— Це почалося ще тоді, коли батько був при справах?

— Так. Кажу ж, за кілька років до твого одужання.

— Зрозуміло. Чи бачить хтось імовірність зв'язку між такою ситуацією і татовим від'їздом?

— Звісно, — відповів Бенедикт. — Я досі вважаю, що на те була причина. Він пішов, щоб з'ясувати істину або шукати підмогу.

— Але це тільки теоретично, — заперечив Джуліан. — Ви ж знаєте, яким він був. Ніколи нічого не пояснював.

Бенедикт знизав плечима.

— І все ж, то логічний висновок, — зауважив брат. — Батько часто висловлював занепокоєння цими, назвімо їх, міграціями почвар.

Я витягнув Козирі з футляра — останнім часом узяв за звичку носити колоду з собою. Дістав Козир Джерарда й уважно придивився. Коли я робив це, інші змовкли, спостерігаючи за мною. За кілька секунд встановився контакт.

Джерард досі сидів на стільці, поклавши на коліна меч. Він ще вечеряв. Коли відчув мою присутність, то проковтнув їжу і мовив:

— Так, Корвіне? Чого ти хочеш?

— Як там Бранд?

— Спить, — відповів Джерард. — Його пульс став трохи сильнішим. Дихання також рівне. Зараз іще зарано...

— Я знаю, — відповів я. — Насамперед хочу перевірити, чи пам'ятаєш ти про дещо. Чи не здавалося тобі перед від'їздом тата — зі слів або вчинків — що його подорож пов'язана зі зростанням кількості Тіньових істот, які пролазили в Амбер?

— Це, — встряв Джуліан, — називається навідним запитанням.

Джерард витер рота.

— Так, гадаю, може бути зв'язок, — відповів він. — Здавалося, тато знервований, чимось переймається. І він справді говорив про всіляких істот. От тільки ніколи не стверджував, що то його головна турбота... чи що його турбує щось зовсім інше.

— Наприклад?

Він похитав головою.

— Будь-що. Я... так... так, є ще дещо, про що тобі, можливо, варто знати, і байдуже, важливо це чи ні. Незадовго після зникнення батька я спробував з'ясувати одну річ. Насправді я був останнім, хто бачив його до від'їзду. Щодо цього я певен. Тоді весь вечір я провів у палаці — готувався до повернення на флагман. Тато пішов до себе годиною раніше, я затримався у кімнаті охоронців — грав у шашки з капітаном Тоденом. Оскільки наступного ранку ми відпливали, я вирішив прихопити з собою книгу. Піднімаюся в бібліотеку, а тато сидить за столом, — Джерард кивнув головою в тому напрямку. — Він проглядав якісь старі книги і досі не змінив убрання. Коли я увійшов, кивнув до мене. Я сказав, що просто заскочив по книгу. А він на те мовив: «Ти прийшов у правильне місце», — й продовжив читання. Доки я проглядав полиці, він сказав щось про те, що не може заснути. Я обрав книгу, побажав йому: «На добраніч», — почув від нього: «Вдалого плавання!» — і вийшов. — Він знову опустив очі. — Та певен, що тієї ночі він носив Судний Камінь, що я бачив його так само чітко, як зараз бачу на тобі. А ще не сумніваюся, що раніше того вечора його на батьковій шиї не було. Тривалий час по тому я гадав, що тато забрав кулон із собою, куди б не пішов. У його покоях не було жодної ознаки того, що він переодягався. І я не бачив Каменя доти, доки вас із Блейзом не розбили під час нападу на Амбер. Тоді його носив Ерік. Коли я запитав у нього про походження кулона, він стверджував, що знайшов його в батькових кімнатах. Не маючи змоги довести протилежне, я прийняв його версію. Однак вона мене ніколи не задовольняла. Твоє запитання — і Судний Камінь на твоїй шиї — повернули мої сумніви. Тож я подумав, що ти маєш краще знатися на тому.

— Дякую, — відповів я. Мені на думку спало ще одне запитання, але я вирішив не ставити його саме цієї миті. Тому, заради всіх решта, я закінчив інакше: — Як гадаєш, йому потрібна ще ковдра? Або щось інше?

Джерард підняв келих і випив його.

— Чудово. Так тримати, — я провів рукою по Козирю.

— Здається, справи у братика Бранда налагоджуються, — сказав я. — І Джерард не пригадує, аби тато казав щось таке, що би прямо пов'язало Тіньові з'яви та його від'їзд. Цікаво, що пригадає Бранд, коли отямиться?

— Якщо він узагалі отямиться, — зауважив Джуліан.

— Гадаю, таки оклигає, — відповів я. — Нам усім доводилося переживати і сильніші побої. Живучість — один з небагатьох факторів, яким ми можемо довіряти. Гадаю, він заговорить уже зранку.

— Що пропонуєш робити зі злочинцем, якщо Бранд назве його? — поцікавився він.

— Допитати його, — відповів я.

— Тоді допит хотів би провести я. Мені починає здаватися, що ти можеш мати слушність, Корвіне, і людина, яка штрикнула його ножем, може відповідати і за нашу постійну облогу, татове зникнення та вбивство Каїна. Тож перш ніж ми переріжемо йому горло, що я також хотів би зробити сам, із задоволенням допитаю його.

— Матимемо це на увазі, — відказав я.

— Корвіне, тебе не викреслено зі списку підозрюваних...

— Не сумніваюся щодо цього.

— Я маю дещо сказати, — почав Бенедикт, заглушивши репліку Джуліана. — Мене турбує сила та об'єктивна мета ворогів. Кілька разів я перетинався з ними — і вони жадають крові. Якщо на мить прийняти на віру Корвінову історію про те дівчисько, Дару, її останні слова чудово втілюють їхній намір: «Амбер має бути зруйнований». Не завойований чи підкорений, а саме зруйнований. Джуліане, тобі хотілося б правити тут, чи не так?

Джуліан усміхнувся.

— Можливо, за рік. Не сьогодні, дякую.

— Я доволі чітко можу уявити, як ти — чи будь-хто з нас — рекрутує найманців або знаходить союзників, щоб захопити владу. Але не уявляю, як ти наймаєш настільки могутню силу, щоб потім вона становила проблему. Чи силу, яка радше несе знищення, а не завоювання. Також не уявляю, як ти, я, Корвін чи інші намагаються зруйнувати Амбер чи укладають угоди із силами, здатними на таке. Саме в цьому пункті я не можу погодитися з Корвіновою теорією про зрадника серед нас.

Мені довелося кивнути. Я не звернув уваги на слабку ланку в низці моїх висновків. Однак досі лишалося забагато невідомих... Я міг висловити альтернативні варіанти, як і Рендом тоді, проте здогади нічого не доводили.

— Можливо, — сказав Рендом, — хтось із нас таки уклав угоду, але недооцінив союзників. Винуватець може зараз перейматися цим не менше за решту. Ймовірно, що він просто не може нічого змінити, навіть якби дуже хотів.

— Ми могли б створити йому нагоду, — мовила Фіона, — видати нам цих союзників зараз. Якщо Джуліан пообіцяє залишити його горло цілим, а решта погодяться зробити так само, він може зізнатись — якщо Рендомів здогад правильний. Він не претендуватиме на трон, однак престол, очевидно, й раніше не світив йому. Він зможе зберегти життя і трішки відвернути біду від Амбера. Чи готовий хтось пристати на таку пропозицію?

— Я, — кажу. — Якщо він з'явиться на моєму шляху, збережу йому життя — якщо, звісно, він проведе його у вигнанні.

— І я погоджуюся з цим, — мовив Бенедикт.

— Я також, — додав Рендом.

— За однієї умови, — сказав Джуліан. — Я погоджуся на це, якщо він не винен у Каїновій смерті. Інакше — ні. І потрібно навести докази.

— Життя у вигнанні, — мовила Дейдра. — Гаразд. Я згодна.

— Я також, — сказала Флора.

— І я, — продовжила Левелла.

— Імовірно, Джерард також погодиться, — сказав я. — Але мені справді цікаво, чи такої самої думки буде Бранд. Чомусь мені здається, що ні.

— Давай поцікавимося Джерардовою позицією, — мовив Бенедикт. — Якщо Бранд отямиться і висловиться проти, винуватець знатиме, що уникати йому потрібно тільки одного ворога — та й вони завжди спроможні самі звести рахунки між собою.

— Гаразд, — я притлумив кілька побоювань і знову вийшов на зв'язок із Джерардом, який також погодився.

Тож ми звелися на ноги і заприсягнись Єдинорогом Амбера (щоправда, клятва Джуліана містила умову), а також дали обітницю відправити у вигнання будь-кого з нас, хто зламає слово. Якщо чесно, я не дуже вірив, що це бодай дещо прояснить, але завжди приємно бачити, як родина робить щось разом.

Після того кожен зауважив, що залишиться на ніч у палаці — певно, аби підкреслити: вони не бояться того, що зранку може розповісти Бранд, і щоб продемонструвати, що ніхто не втікає з міста: таке не буде забуто, навіть якщо Бранд уночі спустить дух. У мене більше не було запитань до гурту, та й ніхто не кинувся зізнаватися в злочинах, про які йдеться у клятві, тож я просто відкинувся на стілець і певний час слухав. Гурт розпався на низку розмов та обмінів репліками. Однією з головних тем була спроба реконструювати сцену в бібліотеці, розставивши всіх по місцях. Звісно ж, зробити це міг кожен, окрім самого мовця. Я закурив і нічого про це не сказав. Однак Дейдра висунула цікаву версію. А саме: Джерард міг сам штрикнути Бранда ножем, доки ми всі згуртувалися навколо нього. Тож усі його героїчні зусилля можуть бути не спрямовані на захист Брандового життя, а зведені до бажання припнути йому язика — у такому разі Бранд не має шансів дожити до світанку. Версія-то винахідлива, проте я не вірив у неї. Та й інші також. Принаймні ніхто не зголосився піти в бібліотеку й викинути звідти Джерарда. Через певний час підвелася й сіла біля мене Фіона.

— Я запропонувала єдине, що спало мені на думку, — мовила вона. — Сподіваюся, з того вийде щось хороше.

— Можливо, — відповів я.

— Бачу, ти додав особливу прикрасу до свого вбрання, — зауважила Фіона. Вона підняла Судний Камінь великим і вказівним пальцями та заходилася вивчати його.

Тоді підвела погляд.

— Ти можеш змусити його слухатися тебе? — поцікавилася сестра.

— Частково, — відповів я.

— Отже, знаєш, як налаштовувати його. Для цього потрібен Лабіринт, чи не так?

— Так. Ерік перед смертю розповів мені, як це зробити.

— Зрозуміло.

Вона відпустила кулон, знову сіла у крісло й перевела погляд на полум'я.

— Чи попереджав він тебе про нюанси поведінки з каменем? — запитала Фіона.

— Ні.

— Мені цікаво, чи Ерік навмисне так, чи це просто збіг обставин.

— Розумієш, він тоді був трохи зайнятим — помирав. І це суттєво скоротило час нашої розмови.

— Знаю. Мене лише хвилює: то його ненависть до тебе перевершила бажання втримати престол чи він просто не знав принципів дії Каменя?

— А що про це знаєш ти?

— Корвіне, подумай іще раз про Ерікову смерть. Мене там не було, коли це трапилось, однак я рано приїхала на похорон. Тіло помили, виголили й одягли при мені — тож я обстежила рани. Не вірю, що хоча б одна з них мала смертельний наслідок. На грудях було три поранення, але тільки одне могло зачепити медіастинальну зону...

— Одного достатньо, якщо...

— Зачекай, — вела вона далі. — Це було доволі складно, але я спробувала виміряти кут проникнення за допомогою скляної палички. Хотіла зробити надріз, одначе Каїн не дозволив би. І все одно не вірю, що його серце чи судини пошкоджено. Досі не пізно наказати зробити розтин, якщо хочеш, аби я дізналася більше. Не сумніваюся, що поранення і загальний стрес сприяли Еріковій смерті, але гадаю, що доконав його все ж таки камінь.

— Чому так вважаєш?

— Через певні зауваги, котрі висловив Дворкін, коли я вчилася в нього, — і дещо таке, що я помітила згодом. Дворкін казав, що Камінь дарує надзвичайні здібності, але водночас висмоктує життєву енергію власника. Чим довше ти носиш його, тим більше він витягне з тебе. Звернувши на це увагу, я підмітила, що тато одягав його надзвичайно рідко й ніколи не носив довго.

Мої думки повернулися до Еріка — в день, коли він помирав на схилі Колвіру, а навколо лютувала битва. Я пригадав, яким побачив його тоді: бліде обличчя, уривчасте дихання, кров на грудях... І Судний Камінь на ланцюжку, що пульсував, наче серце, поміж вологих складок його вбрання. Ніколи не бачив, щоб кулон поводився так раніше чи опісля. Я пригадав, як той блякнув і слабшав. А коли Ерік помер і я склав його руки на камені, та дивовижа зникла.

— Що ти знаєш про принципи його роботи? — поцікавивсь я у Фіони.

Вона похитала головою.

— Дворкін вважав це державною таємницею. Знаю про очевидне — контроль за погодою. А також я зробила певні висновки з татових зауваг. Він казав, що камінь якось пов'язаний із чи то підвищеним, чи то посиленим сприйняттям. Дворкін наводив його як приклад того, наскільки Лабіринт пронизує все, що дає нам силу — навіть Козирі містять Лабіринт, якщо довго і пильно придивлятись. А ще він говорив про кулон, коли розповідав про принципи збереження енергії: всі наші особливі сили мають свою ціну. Чим більша сила, тим більше потрібно віддати. Козирі — зовсім маленькі, однак навіть їхнє використання навіює втому. Прогулянки між Тінями, які використовують образ Лабіринту, наявний у нашій свідомості, потребують іще більше енергетичних затрат. Сам собою Лабіринт є величезним риштаком, що висмоктує енергію. Але Дворкін розповідав, що Камінь — вища іпостась того самого візерунка, і ціна за його використання зростає в рази.

Якщо це правда, ситуація давала змогу зазирнути в характер мого покійного і найменш улюбленого братика. Якщо Ерік знав про особливості Каменя, але попри все одягнув і носив його для захисту Амбера, то він ставав героєм. Але в такому разі його спроби передати кулон мені, не попередивши ні про що, були своєрідним посмертним способом довершити помсту. Однак Ерік казав, що вивів мене зі свого прокляття, щоб воно повністю впало на голови ворогів Амбера. А це, звісно ж, означало, що він ненавидів їх трішки більше, ніж мене, тож вирішив використати останню силу стратегічно правильно — на благо Амбера. Тоді я подумав про половинчастий характер записок Дворкіна, які знайшов там, де і підказав Ерік. Чи ж міг Ерік отримати їх цілими і навмисне вирвати частину з попередженнями, щоб нашкодити своєму наступникові? Ця ідея не шокувала мене, адже вона доволі логічна, однак Ерік не міг знати, що я повернуся саме тоді, що битва розгортатиметься саме так і що його наступником стану я. Успадкувати владу міг би хтось із улюбленців, тож братик навряд чи хотів би, аби вони отримали бомбу сповільненої дії. Ні. Як я розумію, або Ерік і справді не знав про такі властивості Каменя, отримавши тільки часткову інструкцію з його використання, або хтось дістався до записів раніше, ніж я, і вирвав інформацію, щоб залишити мене в смертельній пастці. І знову ж таки, тут могла відчуватися рука справжнього ворога.

— Ти знаєш, як довго можна користуватися ним без ризику? — запитав я.

— Ні, — відповіла сестра. — Можу дати лише дві підказки — раптом стануть у нагоді. По-перше, не пригадую, щоб тато коли-небудь носив кулон довго. А по-друге — я збагнула це з його коротких зауваг — якщо люди навколо тебе починають обертатися на статуї, то ти потрапив або не за адресою, або в халепу. Я трішки натиснула на нього щодо цього, і в мене склалося враження: перша ознака того, що ти носиш Камінь надміру — викривлення чуття часу. Схоже, Камінь прискорює метаболізм — усе — і здається, ніби світ навколо тебе сповільнюється. Це може дуже зашкодити людині. Ось і все, що я знаю про кулон. Визнаю, значна частина сказаного — мої здогади. Чи давно ти носиш його?

— Давненько, — відповів я, подумки вимірявши пульс і роззирнувшись навколо, щоб перевірити, чи не сповільнився світ.

Насправді я не міг визначити цього, хоча й почувався не найкращим чином. Однак я весь час приписував це Джерардовим руцям. І все ж не збирався знімати Камінь тільки через те, що це запропонував зробити один із членів родини, хай навіть розумна Фіона у доброзичливому настрої. Упертість, гонор... Ні, незалежність. Ось воно. Це — і формальна недовіра. Зрештою, я тільки ввечері одягнув його, лише на кілька годин. Зачекаю.

— Гаразд, одягнувши його, ти дечого досягнув, — сказала вона. — Я тільки хотіла порадити тобі не носити його надто довго, доки не дізнаєшся більше.

— Дякую, Фі. Скоро я його зніму, тож дякую тобі за те, що ти мені розповіла. До речі, а що сталося з Дворкіним?

Вона покрутила пальцем біля скроні.

— Бідолаха остаточно з'їхав з глузду. Мені подобається думати, що тато обрав для нього якусь безпечну Тінь і відправив його туди на пенсію.

— Розумію, про що ти, — сказав я. — Так, було б найкраще вважати саме так. Горопаха.

Джуліан договорив з Левеллою та підвівся. Він випростався, кивнув їй і пройшовся кімнатою.

— Корвіне, ти маєш іще якісь запитання до нас? — поцікавився Джуліан.

— Жодного термінового.

Він усміхнувся.

— Хочеш нам іще щось розповісти?

— Наразі ні.

— Провести якісь експерименти, шоу, пограти у шаради?

— Ні.

— Чудово. Тоді я йду спати. На добраніч.

— На добраніч.

Джуліан уклонився Фіоні, махнув рукою Бенедикту і Рендому, а також кивнув Флорі та Дейдрі, коли проходив мимо них до дверей. Зупинившись у присінку, він озирнувся і мовив:

— Тепер ви можете потеревенити про мене, — і вийшов.

— Гаразд, — сказала Фіона. — Почнімо. Гадаю, винен саме він.

— Чому? — запитав я.

— Висловлю свої аргументи, але вони суб'єктивні, інтуїтивні й упереджені. На мою думку, Бенедикт — поза підозрою. Якби він хотів здобути трон, то давно б уже завоював його прямо, військовою силою. За весь той час, що був у нього в запасі, він міг би провести успішну військову кампанію навіть проти тата. Ми ж бо знаємо, що він настільки вправний. Ти, своєю чергою, наробив безліч помилок, яких би не було, якби ти справді володів величезними силами. Тому вірю в твою історію про амнезію і все решту. Ніхто не дає осліпити себе заради стратегії. Джерард якраз на шляху до того, щоб довести власну невинність. Гадаю, він залишився з Брандом не стільки, щоб захистити його, як щоб довести це. У будь-якому разі скоро ми дізнаємося про це напевне — або підживимося новими підозрами. Останніх кілька років за Рендомом надто ретельно стежили, щоб він устиг вибудувати все, що трапилось. Отже, він поза підозрою. Щодо нас трішки складніше. У Флори нема мозку, Дейдрі бракує сміливості, а Левеллі — мотивації; та й усі знають, що вона щаслива будь-де, але не тут. Ну і, звісно, я — не винна ні в чому, крім хитрощів. Отже, залишається Джуліан. Чи здатен він на таке? Так. Чи хоче Джуліан сісти на трон? Звісно. Він мав час і нагоду? Знову так. Ось і наш злочинець.

— Але чи міг він убити Каїна? — запитав я. — Вони ж були друзями.

Вона зневажливо скривилася.

— У Джуліана нема друзів, — відповіла Фіона. — Це крижана особистість, яку зігрівають тільки думки про себе. Так, останніх кілька років він дружив з Каїном ближче, ніж з будь-ким іншим. Але навіть це... навіть це може бути частиною плану. Він міг підтримувати дружбу достатньо довго, щоб вона здавалася правдоподібною — і щоб ніхто нічого не запідозрив зараз. Я вірю, що Джуліан здатен на таке, адже не вірю у його здатність сильно прив'язуватися до когось.

Я похитав головою.

— Не знаю, — відповів їй. — Його дружба з Каїном припадає на час моєї відсутності, тож усе, що знаю, лунало з чужих уст. І все ж, якщо Джуліан шукав дружби з іншою, схожою на нього особистістю, можу зрозуміти це. Вони дуже подібні. Я схильний вірити у щирість його почуттів, бо вважаю, що неможливо роками обдурювати когось стосовно дружби. Хіба що інша сторона є безмежно тупою, чого не можна сказати про Каїна. І — зрештою, ти й сама обмовилася, що твої аргументи суб'єктивні, інтуїтивні й упереджені. Мої насправді такі самі. Просто не хочеться думати, що хтось може виявитись аж таким негідником, щоби так скористатись єдиним другом. Тому я гадаю, що твої аргументи — хибні.

Вона зітхнула.

— Як на людину, котра живе так довго, як ти, Корвіне, — мелеш дурниці. Невже ти настільки змінився через перебування у тому дивному маленькому закутку? Багато років тому ти б вважав це очевидним, як і я.

— Можливо, я і справді змінився, адже багато чого тепер не здається очевидним. А може, це ти змінилася, Фіоно? Стала трішки цинічнішою за ту маленьку дівчинку, яку я колись знав. Багато років тому для тебе це могло б не бути очевидним.

Вона м'яко всміхнулася.

— Корвіне, ніколи не кажи жінці, що вона змінилася. Хіба що на краще. Колись ти також знав це. Чи, може, насправді ти лише Корвінова тінь, яка прийшла сюди страждати й залякувати нас? А справжній Корвін десь далеко, сидить і насміхається з нас?

— Я тут і не насміхаюся, — відповів Фіоні.

Вона засміялася.

— Ага, так воно і є! — не вгавала Фіона. — Я щойно вирішила, що ти — насправді не ти! Слухайте всі, оголошення! — гукнула вона, скочивши на ноги. — Я щойно з'ясувала, що це — не справжній Корвін! Лише одна з його тіней! Він щойно заявив, ніби вірить у дружбу, гідність, шляхетність духу та інші подібні дурниці, що трапляються в популярних романсах! Я точно до чогось докопалася!

Інші витріщалися на Фіону, а та зареготала і різко сіла.

Я почув, як Флора прошепотіла: «Напилась», — а тоді повернулася до розмови з Дейдрою.

Рендом мовив:

— Що ж, поаплодуймо тіні, — а тоді повернувся до розмови з Бенедиктом і Левеллою.

— Ось бачиш? — мовила Фіона.

— Що?

— Ти не справжній, Корвіне, — вона поплескала мене по коліну. — І, вважаю, я також. Жахливий день видався, Корвіне.

— Знаю. Я теж почуваюся так, наче в пеклі побував. Гадав, що повернути Бранда — хороша ідея. Більше того, вона спрацювала. І що це йому дало?

— Ти недооцінюєш власні чесноти. Не звинувачуй себе в тому, що трапилося.

— Дякую.

— Гадаю, Джуліан висловив хорошу ідею, — сказала Фіона. — Мені здається, що я ось-ось засну.

Я підвівся разом з нею і провів її до дверей.

— Зі мною все гаразд, — сказала вона. — Чесно.

— Упевнена?

Вона енергійно кивнула.

— Зустрінемося зранку.

— Сподіваюся, — відповіла вона й додала: — А тепер ви можете попліткувати про мене.

Підморгнувши, вона вийшла.

Я повернувся назад і побачив, як до мене підходять Бенедикт та Левелла.

— Спати? — запитав я.

Бенедикт кивнув.

— Можливо, — мовила Левелла й поцілувала мене в щоку.

— А це за що?

— Багато за що, — відповіла вона. — На добраніч.

— На добраніч.

Рендом припав до каміна, пораючись із вогнем. Дейдра повернулася до нього й мовила:

— Не підкидай дров для нас. Ми з Флорою також ідемо.

— Гаразд, — він відставив кочергу й підвівся. — На добраніч, — гукнув.

Дейдра всміхнулася мені сонно, а Флора — нервово. Я також побажав їм доброї ночі й дивився на їхні подаленілі постаті.

— Дізнався щось нове і корисне? — запитав Рендом.

Я знизав плечима.

— А ти?

— Версії, теорії... Жодних нових фактів, — сказав він. — Ми намагалися з'ясувати, хто ж буде наступним у списку.

— І?

— Бенедикт вважає, що — як карта ляже. Він або ти. Звісно, якщо не ти стоїш за цим усім. Також він гадає, що твоєму друзяці Ґанелону варто бути обережнішим.

— Ґанелону... А це ідея — я першим мав додуматися. Гадаю, Бенедикт має слушність щодо рівних шансів. Можливо, їх у нього навіть більше, адже після тієї спроби замаху я насторожі.

— Переконаний, усі помітили, що й Бенедикт насторожі. Він зумів продемонструвати це всім. Певно, йому було б навіть цікаво, якби вони наважилися.

Я загиготів.

— А це знову врівноважує шанси. П'ятдесят на п'ятдесят.

— І він так сказав. Звісно ж, Бенедикт знав, що я все переповім тобі.

— Насправді мені б дуже хотілося, щоб він знову розмовляв зі мною. Гаразд... не надто я можу щось змінити зараз. Та й біс із ним усім. Іду спати.

Рендом кивнув.

— Спершу зазирни під ліжко.

Ми вийшли з кімнати і рушили в коридор.

— Корвіне, шкода, що ти разом зі зброєю не захопив трохи кави, — сказав він. — Я б випив горнятко.

— А в тебе не буває через неї безсоння?

— Ні. Я люблю випити кілька філіжанок увечері.

— А мені бракує кави зранку. Треба буде привезти трохи, коли весь цей хаос завершиться.

— Не надто ти втішив, але ідея непогана. А що вкусило Фі, як гадаєш?

— Вона вважає, що злочинець — Джуліан.

— Можливо, вона й має слушність.

— А як стосовно Каїна?

— Припустімо, що йдеться не про одну людину, — мовив він, коли ми піднімалися сходами. — Скажімо, їх було двоє: Джуліан і Каїн. Зрештою вони посварилися, Каїна не стало, а Джуліан позбувся його і використав цю смерть, щоб послабити твою позицію. Колишні друзі стають найзапеклішими ворогами.

— Усе дарма, — відказав я. — Мені стає млосно, коли починаю перебирати варіанти. Нам потрібно або зачекати, доки трапиться щось іще, або самим щось зробити. Другий варіант імовірніший. Але не цієї ночі...

— Гей! Зачекай!

— Вибач, — я спинився на сходовому майданчику. — Не знаю, що це зі мною. Певно, фінішний спурт[68].

— Нервова енергія, — мовив Рендом, знову зрівнявшись зі мною. Ми рушили далі. Я намагався дотримуватися темпу його ходи, потамувавши бажання поквапитися.

— Добре, на добраніч, — зрештою мовив він.

— На добраніч, Рендоме.

Він рушив сходами далі, а я пішов довгим коридором до своїх покоїв. Мене охопила нервова паніка — саме тому, певно, і впустив ключа.

Рукою впіймав його на льоту — він ще не встиг упасти низько. Водночас мене вразила думка про те, що летів він значно повільніше, ніж мав би. Вставивши у замок ключа, я повернув його.

У кімнаті було темно, але я вирішив не запалювати свічку чи каганець, бо давно звик до темряви. Замкнув двері й зачинив їх на засув. Мої очі вже пристосувалися до мороку коридору. Я повернувся. Крізь портьєри пробивалося трішки зоряного сяйва. Розстібаючи комір, я перетнув кімнату.

Він чекав на мене у спальні, ліворуч від входу. Чудово розташувався й нічим себе не видав. Я зайшов прямо у пастку. Незнайомець, обравши бездоганну позицію, тримав кинджал напоготові. На його боці був також ефект повної несподіванки. За всіма правилами я мав би померти — не в своєму ліжку, а біля нього.

Щойно переступивши поріг, я помітив краєм ока проблиск руху і збагнув, що хтось тут є та з якою метою.

Знав, що не уникну удару, хоч і встиг спробувати рукою заблокувати його. Але одна дивина вразила мене більше, ніж саме лезо: здавалося, мій нападник рухався надто повільно. Він мав діяти швидко, накинувшись на мене всією вагою. Я не мав зрозуміти, що відбувається, доки не відчую це на собі. У мене не мало бути часу повернутися боком і махнути рукою. Червонясте марево затуманило мій зір, коли відчув, як ударився рукою об викинуту вперед руку. Тієї ж миті сталь торкнулася мого живота і пронизала його. Разом із червоною барвою в мені зринув бляклий образ космічної версії Лабіринту, який я пройшов сьогодні вдень. Я зігнувся і впав, втрачаючи здатність мислити, і все ж на мить свідомість затрималась, адже образ наближався і наближався. Я хотів утекти, але кінь... моє тіло... оступилося. І мене скинули на землю.

8

Із кожного життя має витекти трохи крові. На жаль, таке право знову випало мені. І я відчув, що витекло її не так уже й мало. Скорчившись, я лежав на правому боці, стискаючи руками живіт. Увесь я змок від крові, що струминками витікала з черева. Розрізаний зліва, просто над лінією талії, почувавсь як випадково розірваний конверт. Саме такі відчуття охопили мене, щойно отямився. І спершу подумав: «На що він чекає?» Очевидно, coup de grace[69] відкладено. Чому?

Я розплющив очі. Скільки б там часу не минуло, а моєму зору вистачило, щоб пристосуватися до темряви. Повернувши голову, я нікого не побачив у кімнаті. Однак трапилося щось дивне, і я ніяк не міг збагнути, що саме. Заплющивши очі, я знову дозволив голові впасти на матрац. Щось здавалося хибним і правильним водночас...

Матрац... Так, я лежав у власному ліжку. Але дуже сумнівався, що міг дістатися сюди без сторонньої допомоги. Але ж це абсурдно: штрикати ножем, а потім допомагати лягти на ліжко.

Моє ліжко... Так, це справді моє ліжко — і водночас не моє.

Я міцно заплющив очі. Заскреготав зубами. Нічого не розумію. Я знав, що внаслідок шоку не можу адекватно мислити, та й кров, що заливала кишки і розхлюпувалася навколо, навряд чи сприяла цьому. Спробував змусити себе міркувати логічно. Непросто.

Моє ліжко. Перш ніж усвідомити всю повноту навколишнього буття, людина відчуває, чи в своєму ліжку прокинулась. Я — так, але...

Потамував у собі величезне бажання чхнути, бо відчував, що це розірве мене навпіл. Стиснувши ніздрі, коротко, хапливо дихав через рот. На смак, запах і дотик я відчував навколо себе пил.

Напад чхання минув, і я розплющив очі. А тоді збагнув, де перебуваю. Не розумів, чому і як опинився тут, але точно знав, що лежу в місці, яке ніколи не сподівався побачити знову. Опустивши праву руку, обперся на неї, щоб підвестися.

Я лежав у спальні власного будинку. Старого. Це місце належало мені в ті часи, коли я був Карлом Корі. Я повернувся в Тінь — сповнений пилу світ. Ліжко не складали, відколи я востаннє спав у ньому, — понад п'ять років тому. Я чудово знав, у якому стані будинок, адже зазирав сюди лише кілька тижнів тому.

Я ще трішки піднявся, ковзнув ногами з краю ліжка на підлогу. Тоді знову зігнувся навпіл і нарешті сів. Погано.

Новий напад тимчасово мені не загрожував, але я розумів, що потребую зараз не лише безпеки. Мені потрібна була допомога, а сам собі надати її я не міг. Я навіть не був певен, чи довго зможу лишатися при тямі. Тож потрібно вилазити з ліжка і виходити на вулицю. Телефон відрізали, а найближчий будинок стояв далеченько. Мені потрібно, як мінімум, дістатися до дороги. Я похмуро пригадав, що обрав колись саме цю місцину через те, що рух на цій дорозі не надто жвавий. Люблю самотність, принаймні вряди-годи.

Правицею я схопив найближчу подушку і стягнув з неї напірник. Спробував скласти її, але марно, тож просто зіжмакав і запхав під сорочку, притиснувши до рани. А тоді трішки посидів, притискаючи тампон. Це потребувало колосальної напруги — мені навіть вдихнути глибоко було боляче.

Але небавом підтягнув до себе іншу подушку і, затиснувши її між ногами, стягнув пошивку.

Я хотів помахати напірником водіям, котрі проїжджатимуть мимо, адже вбрання моє було, як завжди, темним. Але перш ніж причепити до пояса підголівник, я збентежився його поведінкою. Випустив тканину, тож вона, позбавлена підтримки, почала падати. От тільки рухалася подушка надзвичайно повільно, як уві сні.

Тоді я пригадав, як падали ключі біля моєї кімнати. Пригадав, як ненавмисне обігнав Рендома, піднімаючись сходами. А тоді подумав про Фіонині слова стосовно Судного Каменя, що досі висів у мене на шиї та пульсував у ритмі мого болю. Можливо, саме він і врятував мені життя, принаймні на певний час. Так, певно, і є, якщо висновки Фіони — правильні. Певно, коли нападник ударив, саме кулон дав мені кілька секунд, щоб повернутися і виставити вперед руку. Можливо, саме він якимось чином посприяв моєму негайному перенесенню. Але я подумаю про це потім, якщо мені вдасться встановити довготермінові стосунки з майбутнім. Поки що прикрасу потрібно зняти — у тому разі, якщо Фіона мала слушність у своїх страхах — і рухатися далі.

Я причепив до пояса другий напірник і спробував стати, тримаючись за ліжко. От лихо! Тіло пронизав шалений біль, і голова пішла обертом. Я опустився на підлогу, боячись знепритомніти дорогою вниз. Спустився. Відпочив. А тоді повільно поповз.

Як пригадував, парадні двері забито цвяхами. Гаразд. Тоді курс на чорний хід.

Я доповз до виходу зі спальні й зупинився, притулившись до одвірка. Доки відпочивав, зняв із шиї Судний Камінь і намотав його ланцюжок на зап'ястя. Потрібно було десь його сховати, а сейф у робочому кабінеті — надто далеко. Крім того, я здогадувався, що залишаю по собі кривавий слід. Будь-хто, потрапивши сюди, зможе пройти цим слідом і з цікавості зазирнути всередину та дістати гарненьку штучку. А часу й енергії мені бракувало...

Мені вдалося пройти ще далі. Щоб відчинити задні двері, довелося підвестись і напружитися. Перш ніж зробити це, я не відпочив, і в цьому полягала моя помилка.

Отямившись, зрозумів, що лежу на порозі. Ніч була холодною, а небо вкривали хмари. Лютий вітер деренчав гілками над терасою. Кілька крапель вологи впали на зворотний бік моєї долоні.

Припіднявшись, я поповз далі. Снігу випало на два дюйми. Крижане повітря допомогло очуняти. У нападі раптової паніки я збагнув, наскільки ж затуманеною була моя свідомість на шляху зі спальні на вулицю. Я ж міг будь-якої миті знепритомніти. Рушив до дальнього кутка будинку, відхилившись від курсу лише для того, щоб сягнути купи компосту, де й заховав камінь, прикривши грудою спресованої сухої трави. Накидавши зверху снігу, ступив далі.

Повернувши за ріг будинку, я сховався від нещадного вітру й рушив далі пологим схилом. Дійшов до фасаду і знову відпочив. Промчала машина, блимнувши задніми фарами. То був єдиний автомобіль у полі зору.

Крижинки обпікали обличчя, коли я пішов далі. Коліна стали вологими й боліли від холоду. Мій двір спускався вниз: м'яко, а потім — різко спадаючи до поближньої дороги. За сотню ярдів праворуч розпочинався крутий схил, перед яким водії зазвичай гальмують. Мені здалося, що це дасть мені змогу побути на кілька секунд довше у світлі фар водіїв, які звідти їдуть. Це була одна з тих рятівних дрібничок, за які мозок чіпляється завжди, коли все стає дуже погано. Такий собі аспірин для відчуттів. Тричі спиняючись перепочити, я дійшов до тієї дороги й переліз через велику каменюку, де було написано номер мого будинку. Сівши на неї, притулився до крижаної стінки. Витягнув напірник від другої подушки й поклав його на коліна.

Я зачекав. Знав, що мозок затуманився. Підозрюю, я тоді безліч разів то поринав у безтяму, то виринав з неї. Щоразу, коли ловив себе на цьому, намагався навіяти порядок власним думкам, оцінити, що трапилося в контексті останніх подій, і вжити заходів безпеки. Однак попереднє зусилля виявилося надзвичайно важким. Було надто складно думати про щось за межами безпосередніх обставин. Неначе осяяння пройняло мою свідомість думкою: а Козирі ж досі зі мною. Я можу зв'язатися з кимось із Амбера, щоб мене перенесли назад.

Але з ким? Я не настільки отупів, аби не розуміти, що можу натрапити на того, хто спричинив такий мій стан. Варто ризикнути чи випробувати долю тут?

І все ж, Рендом або Джерард...

Мені здалося, що я почув удалині слабкий гуркіт машини... Ревіння вітру і пульсація артерій притуплювали в мені чуття. Повернувши голову, я зосередився.

Удалині... Знову. Так. Це двигун. Я приготувався помахати хустинкою.

Навіть тоді моя свідомість плавала. Спало на думку, що я, можливо, не зможу достатньо зосередитися, щоб керувати Козирями.

Звук наростав. Я підняв тканину. Кілька секунд по тому праворуч на дорозі спалахнуло світло. Я відразу ж побачив автомобіль на вершині пагорба. Він зник з мого поля зору, коли спустився в западину, і знову виринув, щойно піднявшись. У світлі фар спалахували сніжинки.

Коли машина наблизилася до схилу, я взявся розмахувати імпровізованим прапором. Точно потрапив у світло фар, тож водій просто не міг не помітити мене. Однак чоловік у седані новесенької моделі з жінкою на пасажирському сидінні байдуже проїхав мимо. Жінка озирнулась і глянула на мене, але водій навіть не сповільнив рух.

За кілька хвилин з'явилась інша машина, трішки старша. За кермом — жінка, пасажирів не було. Вона сповільнилась, але тільки на мить. Певно, їй не сподобався мій вигляд. Додавши газу, вона помчала геть.

Я згорбився і притулився до каменя. Хто-хто, а принц Амбера точно не має права дорікати людям за відсутність братніх почуттів щодо подібних до себе. Принаймні зі серйозним виразом обличчя. А реготати — надто боляче.

Без сили, концентрації і можливості ворухнутися від моєї влади над Тінями не було жодної користі. Я вирішив, що точно скористався б нею, аби дістатися в якусь теплу місцину... Запитував себе, чи зможу видертися схилом назад, до купи компосту. Досі мені не спадало на думку змінити за допомогою Каменя погоду. Можливо, це зусилля мене вб'є. І все ж...

Я похитав головою. Моя свідомість вислизала, провалюючись у сон. Але я мав не заснути. Невже це ще одна машина? Можливо. Я спробував підняти напірник, але впустив його. Коли нахилився вперед, щоб підняти тканину, то просто на мить поклав голову на коліна. Дейдра... Я покличу любу сестру. Якщо ніхто не допоможе мені, Дейдра точно допоможе. Витягну її Козир і покличу. За хвилинку. Якби ж тільки вона не була мені сестрою... Потрібно відпочити. Я паскуда, але не дурень. А коли відпочиваю, мене навіть інколи гризуть докори сумління. За дещо. Якби ж тут було тепліше... Але коли зігнешся, не так уже й погано... То була машина? Я хотів підняти голову, однак відчув, що не зможу. Все одно це не зробить мене помітнішим, вирішив.

Я відчув, як світло торкнулося моїх повік, і долинуло ревіння двигуна. Зараз він ані наближався, ані від'їжджав. Просто монотонне ревіння. А тоді пролунав крик. Дверцята авто з клацанням відчинились і зачинились. Я знав, що можу розплющити очі, але мені не хотілося цього робити. Боявся, що побачу лишень темряву і порожню дорогу, а звуки розвіються у завиванні вітру й пульсації артерій. Краще зберегти те, що маю, ніж ризикувати.

— Гей! Що трапилося! Ви поранені?

Кроки... справжні.

Розплющивши очі, я знову примусив себе підвестися.

— Корі! Господи! Це ж ти!

Я видавив посмішку, кивнув і мало не впав.

— Це я, Білле. Як у тебе справи?

— Що трапилося?

— Мене поранено. Доволі сильно. Потрібен лікар.

— Зможеш іти, якщо я допоможу? Чи тебе понести?

— Спробуймо йти, — відповів я.

Він поставив мене на ноги, і я на нього обперся. Ми рушили до його машини. Я пригадую лише кілька перших кроків.

* * *

Коли прекрасна колісниця, пролітаючи низько, враз здійнялася вище, утративши при цьому частину своєї привабливості, я спробував підняти долоню, але збагнув, що її щось стримує. Задовольнився тим фактом, що з руки стирчить трубка, і вирішив, що жити буду. Мій ніс увібрав лікарняні запахи, а свідомість звірилася з внутрішнім годинником. Якщо я протримався настільки довго, то тепер просто сам перед собою зобов'язаний боротися далі. Мені було настільки тепло і затишно, наскільки взагалі дозволяли останні події. Поміркувавши про таке, я заплющив очі, опустив голову й заснув далі.

Згодом, коли знову отямився, то почувався значно краще — медсестра відзначила це. Вона розповіла, що мене привезли сім годин тому і що лікар скоро прийде поговорити. А ще вона дала мені склянку води й повідомила, що більше не сніжить. Окрім того, їй було цікаво, що ж зі мною трапилося.

Я вирішив, що саме час вигадувати легенду. І чим простішу, тим краще. Гаразд. Я повертався після довгого перебування за кордоном. Дістався додому автостопом, зайшов усередину й зненацька застав якогось мародера чи волоцюгу. Ось він на мене і напав. Я виповз на вулицю шукати підмоги. Finis[70].

Коли розповів цю історію лікареві, то не міг сказати напевне, чи повірив він мені. То був дебелий чолов'яга з давно обвислим обличчям. Його звали Бейлі, Морріс Бейлі. Доки я говорив, він кивав, а тоді запитав:

— А ви розгледіли нападника?

Я заперечно похитав головою.

— Було темно, — відповів.

— Він вас пограбував?

— Не знаю.

— У вас був із собою гаманець?

Я вирішив, що краще підтвердити.

— Ну, коли ви прибули сюди, його вже не було, отже, злочинець украв гаманець.

— Певно, — погодивсь я.

— Ви взагалі пам'ятаєте мене?

— Не можу такого стверджувати. А маю пам'ятати?

— Коли вас привезли сюди, ви мені здалися трішки знайомим. Спочатку цим усе й обмежилося.

— І? — запитав я.

— Що за одяг був на вас? Скидалося на якусь військову форму.

— Наймодніші речі там, звідки я прибув. Кажете, я видався вам знайомим?

— Так, — підтвердив він. — До речі, а де це — там? Звідки ви? Де були?

— Багато подорожував, — відповідаю. — Хвильку тому ви хотіли щось мені сказати.

— Так. Клініка в нас маленька, але не так давно один спритний торгівець переконав дирекцію придбати комп'ютеризовану систему медичних записів. Насправді, якби цей регіон трохи розвинувся і ми розширилися, подібне капіталовкладення мало б сенс. Нічого цього не трапилося, хоча штука була дорогою. Вона тільки сприяла зростанню рівня ледачості наших секретарів: старі файли, навіть з відділу швидкої допомоги, не видаляють, як це було раніше. Для всілякого мотлоху місця не бракує. Тож, коли містер Рот назвав мені ваше ім'я і я запустив стандартну перевірку, то дещо знайшов і тому збагнув, чому ж упізнав вас. Тієї ночі, коли ви потрапили в автомобільну аварію, сім років тому, я також працював на швидкій допомозі. Пам'ятаю, як намагався вас підлатати — і був певен, що ви не виживете. Але вам вдалося здивувати мене: як тоді, так і тепер. У вас не залишилося навіть шрамів, які мали б бути. Як добре все загоїлося.

— Дякую. Це ваша заслуга.

— Назвіть, будь ласка, ваш вік, для анкети.

— Тридцять шість років, — відповів я. Так найбезпечніше.

Він швиденько нашкрябав інформацію в папці, яку тримав на колінах.

— Знаєте, оскільки я вас уже оглянув і пригадав, то міг би заприсягнутися — ви нітрохи не змінилися, відколи я бачив вас востаннє.

— Здоровий спосіб життя.

— Ви знаєте свою групу крові?

— Вона доволі рідкісна. Але це, по суті четверта група з позитивним резусом. Мені можна переливати будь-що, а мою — нікому.

Він кивнув.

— Ваша пригода потребуватиме втручання поліції.

— Я так і знав.

— Просто подумав, що ви б хотіли заздалегідь подумати про це.

— Дякую, — відказав я. — Тож тієї ночі ви були на зміні й підлатали мене? Цікаво. А що ви ще пригадуєте про той випадок?

— Тобто?

— Обставини, за яких мене привезли до вас. Перед самою аварією я втратив пам'ять, тому не пригадую нічого відтоді й до переміщення у Ґрінвуд. Чи пам'ятаєте ви, як я прибув?

Коли вже я подумав, що лікар ніколи не змінює виразу обличчя, він насупився.

— Ми відправили швидку.

— У відповідь на що? Хто повідомив про аварію? Як?

— Розумію, до чого ви ведете, — сказав він. — Швидку допомогу викликав державний патруль. Пригадую, хтось побачив аварію і зателефонував їм. Вони зв'язалися з машиною, що перебувала неподалік. Поліціянти приїхали до озера перевірити виклик, надали вам першу допомогу, а вже тоді викликали швидку. Якось так.

— Не залишилось інформації, хто ж тоді відразу зателефонував?

Він знизав плечима.

— Ми не відстежуємо таке, — сказав лікар. — А хіба ваша страхова компанія не провела розслідування? Ви не зверталися по страховку? Вони могли б...

— Одразу після одужання мені довелося негайно залишити країну, — відповів лікареві. — Розслідуванням я не займався. Просто подумав, що мав же зберегтись якийсь поліційний звіт.

— Звісно. Але я гадки не маю, як довго вони зберігають їх, — він гигикнув. — Якщо звісно, до них не завітав той самий торгівець... Пізно вже перейматися цим, чи не так? Як на мене, у них там є якісь обмеження щодо терміну виплат. Ваш друг Рот розкаже вам напевне...

— Я не обмірковую позов, — заперечив я. — Однак хочу знати, що ж тоді трапилося насправді. Я вже багато років подумки повертаюся до цього. Розумієте, я досі страждаю на ретроградну амнезію.

— А ви говорили про це з психіатром? — запитав він, і щось мені не сподобалося в його тоні. Натрапив на один зі спалахів інтуїції: «А чи могла Флора домогтись офіційного визнання мене божевільним перед відправленням до Ґрінвуду? Чи залишився запис про це тут? Чи мене досі вважають утікачем?» Відтоді минуло вже багато часу, але я не знаю, які юридичні наслідки це мало. А якщо все саме так, як я і уявив, то їм, певно, нізвідки й дізнатися, чи підтверджено моє психічне здоров'я законодавчо. Обережність змусила мене поглянути на зап'ясток лікаря. Я підсвідомо пригадав, що він дивився на наручний годинник з календарем, коли вимірював мій пульс. Примружившись, я розгледів дату і місяць: 28 листопада. Подумки швидко перевів дні за своєю шкалою два-з-половиною-до-одного та отримав рік. Як лікар і казав, минуло сім років.

— Ні, не говорив, — відповів я. — Гадаю, та втрата пам'яті була радше органічною, а не функціональною, тож я просто списав забуті моменти на втрачений час.

— Розумію, — сказав він. — А ви доволі вправно користуєтеся медичною термінологію. Наче людина, яка не раз лікувалася.

— Знаю, — відказав я. — Багато про це читав.

Зітхнувши, лікар підвівся.

— Слухайте, — мовив він. — Я зателефоную містерові Роту і скажу, що ви отямилися. Певно, так буде найкраще.

— Що маєте на увазі?

— Ваш друг — адвокат, тому, можливо, вам варто дещо обговорити з ним, перш ніж ви спілкуватиметеся з поліцією.

Він відкрив папку, де занотував мій вік, підняв ручку, насупив брови, а тоді запитав:

— До речі, яке сьогодні число?

* * *

Я хотів отримати Козирі. Подумав, що мої речі, певно, мають бути в шухлядці нічного столика. Однак, аби дістати їх, доведеться дуже згинатись, а мені не хотілося перевіряти міцність накладених швів. До того ж, це зовсім не терміново. Восьмигодинний сон в Амбері триватиме тут двадцять годин, тому всі ще спокійнісінько сплять у палацових покоях. Я хотів би зв'язатися з Рендомом, щоби придумати якусь історію, чому мене нема зранку. Але це пізніше.

Я не бажав видаватися підозрілим, особливо тепер. Ще мені негайно хотілося дізнатися, що ж скаже Бранд. А також мати змогу відразу зреагувати на це. Подумки прорахував варіанти. Якщо найскладнішу частину свого одужання я перебуду в Тіні, то менше часу втрачу в Амбері. Потрібно грамотно економити час, щоб уникнути ускладнень наприкінці. Я сподівався, що Білл скоро приїде. Дуже хотілося дізнатися, що ж відбувається тут.

Білл народився тут, ходив до школи в Баффало, повернувся, одружився, долучився до родинної фірми — ось і все. Він знав мене як колишнього військового офіцера, який часом подорожував, вирішуючи якісь незрозумілі справи. Ми обидва відвідували заміський клуб, де, власне, і зустрілися. Були знайомі більше року, але за весь час перекинулися один з одним не більше ніж кількома словами. А потім, одного вечора, я сидів біля нього в барі, й випадково з'ясувалося, що він страшенно цікавиться військовою історією, зокрема наполеонівськими війнами. Ми проговорили аж до закриття бару і відтоді стали близькими друзями — підтримували зв'язок, доки не почалися мої пригоди. Відтоді я час від часу цікавився його життям. Насправді, єдина причина, чому я не заскочив до нього останнього разу, коли тут пробігав, — це шквал запитань стосовно того, що ж зі мною трапилось, а вони обов'язково посиплються на мене. А я тоді мав безліч справ, яким потрібно було дати раду. Тож мені не вдалося б і відбріхуватись, і отримувати задоволення від зустрічі з другом водночас. Я навіть раз чи два думав, що потрібно буде якось заскочити до нього на гостину, коли в Амбері все владнається. На жаль, до спокою там ще далеко, і я дуже шкодував, що не можу зустрітися з ним у клубній кімнаті відпочинку.

Він прибув менше ніж за годину — невисокий, кремезний, червонощокий. Його скроні трішки посріблила сивина. Білл усміхнувся і кивнув. До того часу я вже трішки припіднявся і спробував глибоко вдихнути — але зрозумів, що ще зарано. Він потиснув мені руку й сів на стілець біля ліжка. У руках він тримав портфель.

— Карле, ти до смерті налякав мене минулої ночі. Я подумав, що побачив привида, — сказав він.

Я кивнув.

— Можливо, трішки пізніше я і став би ним, — відповів йому. — Дякую. Як у тебе життя?

Білл зітхнув.

— Багато справ. Сам знаєш. Усе те саме, тільки ще більше.

— А як Еліс?

— Із нею все гаразд. А ще ми маємо тепер двох внуків — це двійнята Білла-молодшого. Зачекай хвилинку, — він витягнув гаманець і показав фото. — Ось.

Я розглядав світлину, підмічаючи родинну схожість.

— Неймовірно, — сказав Біллу.

— А ти не дуже змінився за останні роки.

Гигикнувши, я поплескав себе по животу.

— Якщо не зважати на це, звісно, — відказав він. — Де ти був?

— Господи! Де я тільки не був! — зітхнув я. — Цих місць так багато, що вже збився з ліку.

Вираз його обличчя не змінився, але він перехопив мій погляд.

— Карле, в яку халепу ти вліз? — запитав Білл.

Я всміхнувся.

— Якщо маєш на увазі, чи нема в мене проблем із законом, то я чесно відповім: ні. Мої проблеми пов'язані з іншою країною, куди я скоро маю повернутися.

Його обличчя розслабилось, але я помітив спалах за його біфокальними лінзами.

— Ти там хтось на кшталт військового радника?

Я знову кивнув.

— А не скажеш, де це?

У відповідь я заперечно похитав головою.

— Вибач.

— Розумію, — відказав Білл. — Лікар Бейлі сказав мені, що саме трапилося минулої ночі. А тепер не для протоколу: чи пов'язано це з твоєю роботою?

І знову я кивнув.

— Це трішки прояснює справу, — відповів він. — Не дуже, але достатньо. Не запитуватиму в тебе про те, яка організація причетна до цього і чи існує вона взагалі. Я завжди знав тебе як розсудливого джентльмена. Тому, коли ти зник, мені стало цікаво, і я дозволив собі невелике розслідування. Чудово розумів, що лізу трохи не в свою справу. От тільки твій правовий статус викликав великі сумніви, тож я вирішив з'ясувати, що сталось. Якщо чесно, робив це, бо хвилювався за тебе. Сподіваюся, ти не образишся.

— Ображуся? — всміхнувсь я. — Є не так багато людей, які переймаються тим, що зі мною відбувається. Тому я вдячний. А ще дуже цікаво, що ж ти з'ясував. Мені завжди бракувало часу ретельніше осмислити ті події і розставити все на свої місця. Ти не розкажеш, що дізнався?

Він розстебнув портфель і витягнув звідти папку з манільського паперу. Поклавши її на коліна, дістав кілька жовтих аркушів, списаних охайним почерком. Узявши перший з них, Білл на мить поглянув на нього, а тоді мовив:

— Після того, як ти втік із лікарні в Олбані та потрапив в аварію, Брандон Корі зник зі сцени і...

— Стоп! — мовив я і підняв руку, намагаючись підвестися.

— Що? — запитав він.

— Ти переплутав порядок та місце, — сказав я. — Спершу трапилась аварія, а потім — Ґрінвуд, але не Олбані[71].

— Я знаю, — сказав він. — Зараз розповідаю про Портерівську психлікарню, де ти провів два дні, а потім утік звідти. Того ж дня трапилася аварія, і тебе привезли сюди. Потім звідкілясь з'явилася твоя сестра Евеліна. Вона перевезла тебе до Ґрінвуда, де ти пробув кілька тижнів, а потім знову вирушив у власне плавання. Правильно?

— До певної міри, — відказав я. — Особливо — остання частина. Але, як я вже казав лікарю раніше, я втратив пам'ять за кілька днів до аварії. Історія про ту місцину в Олбані видається мені знайомою, проте без подробиць. Чи міг би ти розказати детальніше?

— Звісно, — відповів Білл. — Це, до речі, може бути пов'язано зі станом твоєї пам'яті. Тебе відправили туди за фальшивим дорученням...

— Чиїм? — він помахав папірцем і придивився.

— Брата, Брандона Корі, та чергового лікаря, психіатра Гілларі Б. Ранда, — прочитав він. — Щось пригадуєш?

— Можливо, — відказав я. — Продовжуй.

— На основі їхніх свідчень було виписано ордер. Тебе визнали психічно хворим, затримали й відправили до шпиталю. А щодо твоєї пам'яті...

— Так?

— Я не надто добре знаюся на психіатричних лікувальних практиках та їхньому впливі на пам'ять, але доки ти був у Портері, вони використовували електрошок. А далі, як я вже сказав, у звіті зазначено, через два дні ти втік. Очевидно, звідкілясь роздобув свою машину і поїхав сюди. Саме тоді й потрапив у аварію.

— Звучить логічно, — сказав я. — Так і є.

Коли він тільки почав розповідати, мене охопило дике відчуття, ніби я потрапив у іншу Тінь — дуже схожу, але не ту саму. Однак тепер я зрозумів, що справа не в тому. На якомусь рівні моя свідомість погоджувалася з цією історією.

— А тепер щодо ордера, — почав пояснювати Білл. — Його було видано на основі фальшивих свідчень, але суд тоді нічого не знав про це. Справжній лікар Ранд перебував у Англії, коли це все трапилося. Згодом я зв'язався з ним, але він ніколи нічого про тебе не чув. Доки Ранд був у відрядженні, його кабінет пограбували. Ще дивніше те, що в його ініціалах нема літери «Б.». І він тим більше нічого не чув про Брандона Корі.

— А що трапилося з Брандоном?

— Він просто зник. Коли ти втік з Портера, з ним кілька разів намагалися зв'язатись, але ніде не могли його знайти. Потім ти потрапив в аварію, опинився тут і пройшов лікування. Тоді Евеліна Фломель, відрекомендувавшись твоєю сестрою, сказала, буцімто ти під її опікою і родина хоче перевезти тебе в Ґрінвуд. Оскільки Брандона, якого призначили твоїм опікуном, не було, її послухались, адже вона залишалася найближчим доступним родичем. Ось так тебе і перевезли в інше місце. Кілька тижнів опісля ти знову втік — і на цьому моя хроніка завершується.

— А що з моїм правовим статусом зараз? — запитав я.

— О, тебе повністю поновлено в правах, — сказав Білл. — Після того, як я поговорив з лікарем Рандом, він приїхав і дав суду свідчення під присягою, виклавши усі факти. Ордер скасували.

— Це тому місцевий лікар дивиться на мене так, наче я можу виявитися психом?

— Господи! Так же і є. А мені це не спало на думку. Всі їхні записи зроблені в час, коли ти тут опинився. Треба буде побачитися з ним дорогою назад. У мене є з собою і копія судового рішення. Я покажу йому.

— Чи багато часу знадобилося після Ґрінвуда, щоби владнати проблеми із судом?

— Наступного місяця все вже було добре, — пояснив він. — Мені просто знадобилося кілька тижнів, щоб змусити себе стати надміру допитливим.

— Ти й уявити не можеш, наскільки я радий, що ти зробив це, — мовив я. — А ще ти поділився зі мною інформацією, яка може виявитися дуже важливою.

— Іноді приємно мати змогу допомогти другові, — сказав Білл, закривши папку і поклавши її в портфель. — Тільки одна річ... Коли все скінчиться — що б ти не робив — якщо тобі можна буде говорити про це, я б дуже хотів почути твою історію.

— Не можу цього пообіцяти, — відповів я.

— Знаю. Просто пам'ятай, що я казав про це. До речі, що ти збираєшся робити з будинком?

— Із моїм? Він досі належить мені?

— Так, але цього року його, ймовірно, продадуть за твою заборгованість, якщо ти нічого не зробиш.

— Я здивований, що цього досі не трапилося.

— Ти дав банку повноваження сплачувати твої рахунки.

— Ніколи про це не думав. Я завів той рахунок тільки для зручності й поточних витрат. Щось на кшталт того.

— Але рахунок той скоро спорожніє. Недавно я розмовляв про це з Макнеллі. А це означає: якщо ти нічого не зробиш, то будинок продадуть.

— Він мені тепер не потрібен, — сказав я. — Нехай роблять з ним, що хочуть.

— Ти так само можеш продати його і робити, що захочеш.

— Я не лишатимуся тут надовго.

— Можу зробити це для тебе. Перешлю гроші, куди захочеш.

— Гаразд, — відповів я. — Я підпишу всі папери. На отримані гроші сплати, будь ласка, мій рахунок за лікування, а решту залиши собі.

— Не можу так.

Я знизав плечима.

— Тоді чини так, як вважаєш за краще, але не посоромся взяти собі хороший гонорар.

— Решту я покладу на твій рахунок.

— Гаразд, дякую. До речі, поки я не забув: ти міг би зазирнути в шухлядку столу й перевірити, чи нема там колоди карт? Я поки що не можу туди дотягнутись, а вони мені скоро знадобляться.

— Звісно.

Простягнувши руку, Білл відчинив шухлядку.

— Великий коричневий конверт, — сказав він. — Доволі об'ємний. Певно, вони поклали туди все, що знайшли у твоїх кишенях.

— Відкрий його.

— Так, тут є колода карт, — мовив він, запхавши всередину руку. — Ох, який красивий футляр! Можна подивитися?

— Я... — ну що я мав сказати?

Він витягнув карти з футляра.

— Чудово... — пробурмотів він. — Різновид таро... Вони антикварні?

— Так.

— Холодні як лід... Ніколи таких не бачив. Гей, а це ж ти! Вбраний, як якийсь лицар! Навіщо вони?

— Дуже складна гра, — відповів я.

— Але ж як це можеш бути ти, якщо вони антикварні?

— Я не сказав, що там я. Це сказав ти.

— Так, і справді я. Предок?

— Щось на зразок того.

— А панянка ще та краля! До речі, й руденька не гірша...

— Гадаю...

Білл склав колоду й поклав її у футляр, який віддав мені.

— І єдиноріг гарний, — додав він. — Я не мав на них дивитися, так?

— Пусте.

Він зітхнув та відкинувся на стільці, склавши руки на потилиці.

— Нічого не міг вдіяти із собою, — сказав Білл. — Є в тобі щось незвичайне, Карле, і не тільки надтаємна робота... а загадки приваблюють мене. Я ще ніколи не був так близько від справжньої таємниці.

— Усе через те, що ти взяв крижану колоду таро? — запитав я.

— Ні, вона лишень посприяла атмосфері, — відказав він. — Зовсім не моя справа, чим ти займався всі ці роки, але дещо з останнього пояснити не можу...

— Що саме?

— Після того, як я привіз тебе сюди, а Еліс — додому, то вирішив повернутися в твій дім, сподіваючись дізнатися, що ж трапилося. Сніг до того часу припинився, але згодом він знову почав іти. Одначе твій слід був доволі чітким — там, де ти обійшов будинок і вийшов на подвір'я.

Я кивнув.

— Але не було слідів, які вели всередину — нічого, що свідчило б про твій прихід! Окрім того, не було й інших слідів — нічого не вказувало на втечу твого нападника.

Я гигикнув.

— Гадаєш, я сам так порізався?

— Ні, звісно, що ні. До того ж, зброї також не знайшли. Кривавий слід вів до твоєї спальні — до ліжка. У мене був із собою тільки ліхтарик, але побачене справило моторошне враження. Скидалося на те, що ти, скривавлений, звідкілясь з'явився на тому ліжку, а тоді підвівся і вибрався на вулицю.

— Звісно ж, це неможливо.

— І все ж, мене дуже зацікавило те, що нема слідів.

— Певно, вітер замів їх снігом.

— А інші — ні? — він похитав головою. — Вважаю, це не так. Просто якщо ти надумаєш колись розповісти мені про все, я хотів би знати відповідь і на це запитання.

— Запам'ятаю, — мовив я.

— Так, — кивнув головою Білл. — От тільки в мене дивне відчуття, що я більше ніколи тебе не побачу. Неначе я — лише другорядний персонаж у мелодрамі, якого приберуть зі сцени, навіть не розказавши, в чому ж інтрига.

— Розумію тебе, — відказав я на те. — Коли думаю про власну роль, то іноді хочу задушити автора. Але поглянь на це з іншого боку: пережиті історії рідко бувають домірними нашим очікуванням. Зазвичай це смердючі побрехеньки, в основі яких — найбридкіші з можливих мотивів. Здогади та ілюзії завжди набагато приємніші.

Білл усміхнувся.

— Ти завжди говориш так, — мовив він. — І все ж бували випадки, коли тебе охоплювала щирість. Нечасто...

— І як же ми перейшли від слідів до мене? — запитав я. — Щойно хотів сказати — дещо пригадав: я підійшов до будинку тією самою дорогою, якою і вийшов. Саме тому мій вихід знищив сліди прибуття.

— Непогано, — сказав Білл. — А нападник теж ішов так само?

— Певно.

— Добре, — припустив він. — Ти знаєш, як посіяти сумніви. Однак я досі відчуваю, що більшість доказів свідчать про загадку.

— Загадку? Ні. Це трішки дивно, не більше. Усе залежить від інтерпретації.

— Або від семантики. Ти читав звіт про свою аварію?

— Ні, а ти?

— Угу. А якщо це було значно більше, ніж просто «дивно»? Тоді чи визнаєш ти, що слово, яке я вжив, — загадка — чудово пасує до ситуації?

— Гаразд.

— І відповіси на одне запитання?

— Не знаю...

— Просте запитання, так або ні. І все.

— Гаразд, домовилися. Про що там ішлося?

— Було зазначено, що поліція отримала повідомлення про аварію і на місце катастрофи виїхала патрульна машина. Там вони побачили дивно вбраного чоловіка, який надавав тобі першу допомогу. Незнайомець сказав, що витягнув тебе з розтрощеної машини, котра впала в озеро. Це звучало переконливо, адже він і сам змок до нитки. Середньої ваги, худорлявий, рудоволосий. На ньому був зелений костюм, схожий, за свідченнями офіцерів, на вбрання кіношного Робіна Гуда. Чоловік відмовився відрекомендуватися, поїхати з ними чи надати будь-які свідчення. Коли вони наполягали, він свиснув, і до нього прискакав білий кінь. Незнайомець скочив на нього і помчав геть. Більше його не бачили.

Я розсміявся. Звісно, було боляче, але спинитись я не міг.

— Щоб я скис! — гукнув я. — Тепер дещо прояснюється.

Хвильку Білл просто витріщався на мене.

— Справді? — запитав він.

— Гадаю, що так. Заради того, щоб дізнатися про це, варто було отримати ножовий удар і повернутися сюди.

— Ти описуєш це в дивному порядку, — сказав він, потерши підборіддя.

— Так і є. Але тепер починаю помічати порядок там, де раніше не бачив узагалі нічого. І саме це вартує того, що я витримав, хай навіть і не навмисно.

— І все через типа на білому коні?

— Частково, частково... Білле, я скоро рушатиму далі.

— Поки що нікуди не поїдеш.

— І все одно... Ці папери, про які ти згадував... Гадаю, буде краще, якщо я підпишу їх сьогодні.

— Гаразд. Надішлю їх після обіду. Тільки не роби жодних дурниць.

— Щосекунди стаю все обережнішим, повір.

— Сподіваюся, — Білл закрив портфель і підвівся. — Гаразд, відпочивай. Я поясню все лікареві й ближче до вечора надішлю папери.

— Дякую тобі ще раз, — потиснув йому руку.

— До речі, — додав він, — ти погодився відповісти на одне запитання...

— Так, звісно. Запитуй.

— Ти людина? — запитав він, досі стискаючи мою руку. Вираз його обличчя не змінився.

Я спробував віджартуватись, але раптом передумав.

— Не знаю. Я... Мені приємно було б думати, що так. Але насправді я... Ну звісно ж, так! Що за дурне... От дідько! Ти ж це серйозно, правда? І я пообіцяв бути чесним...

Прикусивши губу, я на мить задумався.

— Гадаю, ні, — відповів йому.

— І я так гадаю, — сказав Білл і посміхнувся. — Насправді для мене це не має жодного значення, а ось для тебе може мати. Просто знай: є хтось, хто знає, що ти інакший, але це для нього нічого не змінює.

— Я не забуду цього, — відказав йому.

— Добре... до зустрічі!

— Бувай.

9

Це трапилось якраз після візиту поліціянта... Пізнього пообіддя. Лежачи у ліжку, я почувався краще — точніше, суттєво краще порівняно з першим поліпшенням. Лежав собі й міркував про ризики, пов'язані з життям в Амбері. Нас із братом нейтралізували за допомогою улюбленої родинної зброї. Мені стало цікаво, кому ж дісталося більше. Певно, все ж таки йому. Брандові могли зачепити нирки, а він і так був не в найкращому стані.

Я двічі пройшовся кімнатою туди-сюди, доки приїхав Біллів клерк з паперами на підпис. Мені необхідно було знати межі своїх можливостей. Вони є завжди. Попри те, що я одужував у декілька разів швидше, ніж мешканці цієї Тіні, усе одно відчував, що зможу стояти, ходити і нормально поводитися лише через півтора дня, а може, й за всі два. Першого разу, коли спробував пройтися, було боляче та млосно. Другого разу вже не так млосно. Що ж, і це результат. Тож лежав і почувався значно краще.

Десятки разів я тасував Козирі, розкладав особисті пасьянси й читав двозначні натяки на знайомих обличчях. І щоразу стримувався, тамуючи бажання зв'язатися з Рендомом, розповісти йому, що трапилося, та розпитати про новини. «Пізніше», — казав я собі. Кожна додаткова година, яку вони сплять, — це ще дві з половиною години для тебе. Кожні дві з половиною години для тебе тут домірні семи чи восьми годинам для простого смертного. Чекай. Думай. Відновлюйся.

Але після вечері, коли небо знову почало темніти, мене випередили. Я вже встиг розповісти молодому охайному членові Державного Патруля все, що збирався йому розповісти. Гадки не маю, повірив він мені чи ні, але поводився хлопець ввічливо і надовго не затримався. Насправді все почалося за кілька секунд після того, як він вийшов.

Ось і лежав я, набирався сил та чекав, що до мене заскочить лікар Бейлі — перевірити мій стан. Я лежав і обдумував усе, що мені розповів Білл, і намагався припасувати цю інформацію до фактів, які вже знав чи підозрював про їх наявність...

Контакт! Мене випередили. Хтось в Амбері — рання пташка.

— Корвіне! — кричав знервований Рендом.

— Корвіне! Прокидайся! Відчини двері! Бранд отямився, кличе тебе.

— Ти стукав у двері, щоб розбудити мене?

— Звісно!

— Ти зараз сам?

— Так.

— Гаразд. Я не всередині. Ти знайшов мене у Тіні.

— Не розумію.

— Я теж. Мене поранено, але жити буду. Потім оповім тобі все. Розкажи про Бранда.

— Він недавно прокинувся. Сказав Джерарду, що хоче поговорити з тобою просто зараз. Джерард викликав слугу та відрядив його по тебе. Коли слуга не зміг тебе розбудити, то прийшов до мене. Я щойно відправив його назад до Джерарда, сказавши, що скоро приведу тебе.

— Зрозуміло, — я повільно потягнувся і сів. — Зайди кудись, де тебе ніхто не бачитиме, і я прийду. Але потрібен плащ чи інше вбрання. Мені трохи бракує одягу.

— Певно, буде найкраще, якщо я повернуся до своїх покоїв.

— Гаразд. Уперед.

— Через хвилинку.

І запала тиша.

Повільно поворушивши ногами, я сів на край ліжка. Зібрав Козирі й поклав їх у футляр. Відчув, що важливо приховати рану в Амбері. Навіть у спокійні часи не варто розголошувати власну вразливість.

Глибоко вдихнувши, я підвівся, тримаючись за ліжко. Зусилля, витрачені на тренування, виправдали себе. Я ще раз спокійно вдихнув і розслабив хватку. Не так уже й погано, якщо рухатися повільно і не перевантажуватися більше, ніж це необхідно для підтримання нормального вигляду... Можливо, мені навіть вдасться не привернути уваги, доки я справді одужаю.

Саме тоді я почув кроки, і в дверному прорізі постала усміхнена медсестричка — тендітна, струнка. Від сніжинки вона відрізнялася лише тим, що була як дві краплі води схожа на своїх колег.

— Повертайтеся в ліжко, містере Корі! Вам не можна вставати.

— Мадам, — відказав я їй. — Абсолютно необхідно, щоб я підвівся. Мені потрібно йти.

— Ви могли б подзвонити, щоб вам принесли судно, — сказала вона, заходячи в кімнату.

Я втомлено кивнув, коли Рендом знову спробував зв'язатися зі мною. Мені стало цікаво, як вона доповідатиме про це — і чи згадає про мій залишковий призматичний образ, коли зникну в Козирі. Ще один штрих до легендарного шлейфу, який залишаю по собі.

— Любонько, подумайте про це інакше, — сказав я. — Увесь цей час наші стосунки були суто фізіологічними. Будуть й інші... багато інших. Adieu[72]!

Я вклонився і надіслав їй поцілунок рукою, а тоді ступив в Амбер, залишивши її чіплятися за веселки. І тут я похитнувся, відчувши, як Рендом схопив мене за плече.

— Корвіне! Якого біса...

— Якщо кров, то є плата — я щойно розжився воєнно-морським флотом[73], — сказав я. — Дай мені щось одягнути.

Він накинув мені на плечі довгий важкий плащ, і я незграбно застібнув його на шиї.

— Усе гаразд, — сказав я. — Веди мене до нього.

Рендом вивів мене за двері, у коридор. Доки ми йшли, я обперся об нього.

— Наскільки все погано? — запитав Рендом.

— Ніж, — відповів я, поклавши руку на місце поранення. — Минулої ночі хтось напав на мене в кімнаті.

— Хто?

— Гадаю, це точно не ти, бо ми тільки-но розлучилися, — сказав я. — І не Джерард, який сидів у бібліотеці з Брандом. Відніми вас трьох і починай вгадувати. Це найкращий...

— Джуліан, — упевнено заявив Рендом.

— Проти нього свідчить багато що, — сказав я. — Минулої ночі Фіона якраз говорила про його підступи, та й не секрет, що він не належить до моїх улюбленців.

— Корвіне, він зник. Утік посеред ночі. Слуга, який прийшов по мене, повідомив, що Джуліан поїхав. Що ти про все це думаєш?

Ми дійшли до сходів. Тримаючись рукою за Рендома, я трішки відпочив.

— Не знаю, — відповів йому. — Іноді невідомо, що гірше: сумніватись у всіх чи довіряти кожному. Але мені здається: якби Джуліан вважав, що позбувся мене, то справляв би значно краще враження, залишившись тут і вдаючи, ніби здивований новиною, а не накивав п'ятами. Ось що видається підозрілим. Я схильний думати, що він дременув, бо боявся того, що скаже Бранд, коли отямиться.

— Але ж ти вижив, Корвіне. Утік від злочинця, хоч би ким він був, тож отой чоловік не може бути певним, що порішив тебе. Якби я накоїв таке, то мене від тебе відділяли б уже цілі світи.

— І то правда, — погодивсь я, й ми знову рушили вниз. — Цілком можливо, що маєш слушність. Але нехай наразі це залишається теорією. І нехай ніхто не знає, що мене поранено.

Він кивнув.

— Як скажеш. Тиша ллється у нічні вази Амбера.

— Це як?

— А так, мілорде, що вона вартує не більше, ніж королівська сеча.

— Рендоме, від твоїх жартів не тільки рана заболить... Пропоную подумати, як же нападникові вдалося потрапити до моєї кімнати.

— Вікна?

— Зачинені зсередини. Вони тепер постійно так. А замок на дверях — новий, хитрий.

— Гаразд, розумію. Моя відповідь передбачає, що це також член родини.

— Розкажи.

— Хтось захотів психологічно налаштуватись і знову пройшов крізь Лабіринт, щоби напасти на тебе. Він спустився вниз, пройшов його, а тоді перенісся до твоєї кімнати й напав.

— Бездоганний план, за винятком одного моменту. Ми всі розійшлися практично водночас. А напад же трапився не пізно ввечері, а відразу після мого повернення. Я не вірю, що в когось із нас вистачило б часу спуститися вниз і самотужки здолати Лабіринт. Нападник уже чекав на мене. Тож якщо це був один із нас, він обрав інший спосіб.

— Тоді він просто зламав твій замок, от і все.

— Можливо, — відповів я, коли ми дійшли до сходового майданчика і рушили далі. — На розі відпочинемо, щоб я зміг без допомоги зайти до бібліотеки.

— Звісно.

Так ми і зробили. Я заспокоївся, повністю вбрався у плащ, розправив плечі й постукав у двері.

— Хвилинку, — голос Джерарда. До дверей наближалися кроки...

— Хто там?

— Корвін, — відказав я. — Зі мною Рендом.

Я почув, як Джерард гукнув назад себе:

— Рендом тобі теж потрібен?

І почув тиху відповідь:

— Ні.

Двері відчинилися.

— Тільки ти, Корвіне, — мовив Джерард.

Кивнувши, я повернувся до Рендома.

— Пізніше, — мовив йому.

Він теж кивнув на знак згоди і рушив туди, звідки ми прийшли. А я зайшов до бібліотеки.

— Розстібни плащ, Корвіне, — наказав Джерард.

— У цьому нема необхідності, — сказав Бранд. Він сидів на купі подушок і жовтозубо всміхався.

— Вибач, але я не такий довірливий, як Бранд, — заперечив Джерард. — Не хочу, щоб мою роботу було змарновано. Дай поглянути.

— Я ж сказав, що в цьому нема необхідності, — повторив Бранд. — Він точно не той, хто поранив мене.

Джерард різко повернувся.

— Звідки знаєш, що це не він? — запитав.

— Бо я, звісно ж, знаю, хто це зробив. Джерарде, не дурій. Я б не запросив Корвіна, якби мав причини боятися його.

— Але ж ти був непритомним, коли я приніс тебе. Отже, не можеш знати, хто це зробив.

— Ти в цьому певен?

— Ну... А чому ж ти тоді мені не сказав?

— Маю свої причини, й вони доволі вагомі. Хочу поговорити з Корвіном сам на сам.

Джерард опустив голову.

— Сподіваюся, ти не мариш, — він ступив до дверей, а потім знову відчинив їх. — Я буду поруч, — додав брат і зачинив їх за собою.

Я підійшов ближче. Бранд простягнув руку, і я потиснув її.

— Радий бачити, що ти повернувся, — сказав він.

— Навзаєм, — відповів я і взяв Джерардів стілець, намагаючись не впасти на нього.

— Як почуваєшся?

— З одного боку, паскудно. Але з іншого — краще, ніж за довгі роки. Усе відносно.

— Більшість речей.

— Не Амбер.

Я зітхнув.

— Гаразд. Не занурюймося в подробиці. Що в біса трапилося?

Його погляд напружився. Він ретельно розглядав мене, щось вишукуючи. Що саме? Гадаю, знання. Точніше, їхню відсутність. Заперечні факти оцінювати значно складніше, тож його мозок мав працювати на повну, ще відколи він отямився. Знаючи Бранда, можна було стверджувати, що брата куди більше цікавило, чого я не знаю, ніж те, що мені відомо. Він не розкаже нічого, що не дасть йому користі. Бранд хотів знати, на яке мінімальне одкровення потрібно йому піти, щоб отримати бажане. А більше він і словом добровільно не прохопиться. Таким уже був його характер, і зараз братик, без сумніву, чогось хотів. Хіба що... За останніх кілька років я більше, ніж будь-коли до того, намагався переконати себе, що люди змінюються, що плин років слугує не лише для того, аби загострити вже наявні риси. Люди змінюються через те, що вони зробили, побачили, подумали чи відчули. Ось така дрібна втіха у дні, коли все летить до біса. Заодно такі думки підживлюють мою життєву філософію. І Бранду, чим би він тоді не керувався, цілком імовірно, я завдячую життям та пам'яттю. Тож я вирішив довіритися братові, однак не повертатися до нього спиною. Ось така дрібна поступка: мій хід проти звичної настроєвої психології, якій зазвичай підпорядковано початок наших ігор.

— Корвіне, речі ніколи не є такими, як видаються на перший погляд, — почав Бранд. — Друг сьогодні — ворог завтра і...

— Годі! — обірвав його я. — Час викладати карти на стіл. Я ціную те, що Брандон Корі зробив для мене, тому саме я запропонував спосіб, який ми використали, аби встановити місце твого перебування і повернути тебе сюди.

Він кивнув.

— Гадаю, для відродження братніх почуттів після стількох років має бути якась причина...

— Підозрюю, і в тебе були додаткові причини допомогти мені.

Бранд усміхнувся, підняв правицю й опустив її.

— Тоді ми або квити, або в боргу один перед одним, залежно від того, як на все поглянути. А оскільки, здається, ми зараз потрібні один одному, то найприємніше представити себе у найкращому світлі.

— Ти відхиляєшся від теми, Бранде. Намагаєшся заплутати мене. А ще — псуєш мою спробу побути увесь день ідеалістом. Ти витягнув мене з ліжка, аби щось розказати. Я до твоїх послуг.

— Той самий старий Корвін, — гигикнув Бранд. А тоді відвів погляд. — Чи ні? Мені цікаво... Ти змінився? Як гадаєш? Оте життя в Тіні? Не знаючи, хто ти насправді? Будучи частиною чогось іншого?

— Можливо, — відповів я. — Не знаю. Так, вважаю, що змінився. Знаю напевне: родинні справи дратують мене дедалі більше.

— Говориш прямо та прісно, дієш відкрито? Але ж так втрачаєш частину задоволення. З іншого боку, такий підхід містить елемент несподіванки. Освіжає. Гаразд! Охолонь. На цьому закінчується мій вступ. Люб'язностями обмінялись. А тепер оголю основи, приборкаю потвору на ім'я Нерозважливість і видобуду з похмурої таємниці перли найсолодшої істини. Але перед тим дещо ще, якщо ти не проти. Маєш щось закурити? Стільки років минуло!.. Я б посмалив якоїсь смердючої трави, щоб відсвяткувати повернення додому.

Ледь не сказавши «Ні», я згадав, що залишив у столі кілька цигарок. Насправді займатися фізкультурою мені зовсім не хотілося, але я мовив:

— Хвилинку.

Я спробував надати своїм рухам звичного, а не закляклого вигляду, коли підвівся і рушив до іншого кутка кімнати. І коли поклав руку на стіл, то вдав, ніби то легкий мимовільний рух (а не моя спроба перенести всю вагу на цей стіл). За допомогою тіла й плаща я намагався приховати свої рухи.

Діставши пачку, повернувся так само, як і прийшов, припаливши дві цигарки від вогнища в каміні. Бранд повільно взяв свою.

— Твоя рука тремтить, — зауважив брат. — Що трапилося?

— Надто бурхливо розважався на вечірці вчора ввечері, — відповів я, повертаючись на стілець.

— Я про це не подумав. Уявляю, як там весело було, чи не так? Звісно. Всі разом, в одній кімнаті... Мої пошуки завершилися несподівано успішно, мене повернули... Відчайдушний вчинок однієї дуже нервової, дуже винної особи... Але успіху вдалося досягнути лише наполовину. Я поранений та німий, але чи надовго? Тоді...

— Ти сказав, що знаєш, хто це зробив. Жартував, Бранде?

— Зовсім ні.

— Тоді хто?

— До всього дійде черга, братику. Всьому своя пора. Послідовність і лад, час і акцент — у цьому питанні вони найважливіші. Дай мені насолодитися всією драмою у безпечній ретроспективі. Ось я лежу, зарізаний, а ви згуртувалися навколо мене. Ох, що б я тільки віддав, аби помилуватися цією сценою! Може, ти міг би описати для мене вирази кожного обличчя?

— Боюся, тієї миті мене найменше цікавили їхні обличчя.

Бранд зітхнув і видихнув дим.

— Ох, ну нехай, — сказав він. — У будь-якому разі я уявляю їхні обличчя. Ти ж знаєш, у мене бурхлива уява. Шок, біль, здивування — і над усім домінують підозра й страх. Тоді, як я знаю, всі пішли, а добрий Джерард залишився моєю нянькою, — Бранд змовк, вдивляючись у дим, і на мить нотка глуму зникла. — Знаєш, він єдиний порядний серед нас.

— Я також високої думки про нього, — погодився з ним.

— Він добре подбав про мене. Джерард завжди доглядав за всіма нами, — він засміявся. — Чесно кажучи, узагалі не розумію, чому він переймається. Як припускаю, ви відклали милу бесіду на потім. Сумно, що я проґавив іще одну вечірку. Всі ці емоції, підозри й побрехеньки, що відбивались одна від одної, — і ніхто не хоче першим побажати всім доброї ночі. Від цього мають дрижаки проймати через певний час. Кожен поводиться якнайкраще — і тільки думає, як йому обгудити інших. Спроби збентежити винного. Можливо, кілька камінців, кинутих у цапів-відбувайлів. Але, зрештою, нічого так і не вирішили. Чи не так?

Я кивнув, збагнувши шляхи його мислення, тож відступився і дав йому розповідати все, як він забажає.

— Ти ж знаєш, що так, — відповів я.

Бранд різко зиркнув на мене, а тоді повів далі:

— Але нарешті всі розійшлися: щоб лежати й нервуватися у марній спробі заснути або ж щоб зустрітися зі спільником і плести змови. Ніч повнилася прихованим сум'яттям. А це навіть лестить — знати, що всі аж так переймаються моїм добробутом. Хтось виступав за нього, а хтось, звісно, й супроти. І посеред усього цього я ожив — ні, розквітнув — аби не розчарувати моїх прихильників. Джерарду знадобилося багато часу, щоб поділитися фактами недавньої історії. Щойно він закінчив, я послав по тебе.

— Якщо ти досі не помітив, — я тут. Що хочеш мені розповісти?

— Терпіння, братику! Терпіння! Згадай про всі роки, які ти провів у Тіні, навіть не пам'ятаючи цього, — він махнув рукою з цигаркою. — Пригадай увесь час, коли ти чекав у невіданні, перш ніж мені вдалося знайти тебе і спробувати вилікувати від напасті. Певна річ, що вартість кількох секунд не така вже й висока порівняно з цим.

— Мені казали, що ти мене шукав, — сказав я. — Це трохи подивувало мене, бо востаннє ми розлучилися не в найтепліших стосунках.

Брат кивнув.

— Не можу заперечувати, — сказав він. — Але я з часом забуваю такі речі.

Я фиркнув.

— Я вирішував, скільки всього розповісти тобі та в що ти повіриш, — продовжив він. — Дуже сумнівався, що ти приймеш усе, якби я сказав, буцімто всі мої мотиви, за винятком кількох дрібничок, цілком альтруїстичні.

Я знову фиркнув.

— Але це правда, — продовжував Бранд. — І щоб розвіяти твої сумніви, я додам, що вибору в мене особливого не було. Розпочинати завжди складно. І хоч би з чого я почав, щось цьому передувало. Ти так давно зник. Якщо і потрібно обрати єдину точку відліку, нехай це буде трон. Ось так. Я це сказав. Розумієш, ми обдумували, як би захопити його. Це трапилося якраз після твого зникнення — цей факт навіть у певному сенсі прискорив наші дії. Тато підозрював, що Ерік убив тебе. Але доказів не було. Ми ж підживлювали це почуття — раз у раз слово там, слово сям. Минали роки. Зв'язатися з тобою ніяк не вдавалося, тож усі повірили, буцімто ти й справді відкинув копита. Тато дивився на Еріка з неприязню, яка все наростала. А тоді одного вечора, продовжуючи вслід за мною дискусію на цілком нейтральну тему, коли ми всі сиділи за столом, тато сказав: «Братовбивця ніколи не посяде трон», — і глянув на Еріка. Ти ж знаєш, як він може глянути. Ерік почервонів як рак і ще довго не міг нічого взяти до рота. Але тоді тато довів усе значно далі, ніж будь-хто з нас хотів чи сподівався. Якщо бути чесним, я не знаю, заявив він таке лише, щоб висловити наболіле, чи справді мав на увазі саме це. Але він сказав, що практично впевнений: своїм наступником хоче бачити тебе, тож яке б лихо тебе не спіткало, а він його прийняв близько до серця. Батько не говорив про таке, якби не був певен, що ти помер. У наступні місяці ми звели кенотаф, аби надати татовому висновку матеріальної форми, і зробили все, щоби старий не забув своїх почуттів до Еріка. У будь-якому разі ми вважали, що після тебе потрібно позбутися Еріка на шляху до трону.

— Ми! А хто ще?

— Терпіння, Корвіне! Лад і порядок, час і наголос! Акцент, емфаза... Слухай.

Він узяв ще одну цигарку, запалив її від недопалка і розсікав повітря палючим кінцем.

— Наступний крок вимагав усунення тата з Амбера. Ця частина була не тільки вирішальною, а й найнебезпечнішою, і саме тоді ми посварилися. Мені не сподобалась ідея союзу з силами, яким не можу повністю довіряти, особливо якщо це дасть їм певну владу над нами. Одна справа — використовувати Тіні. Але дозволяти Тіням використовувати тебе — дуже нерозважливо, якими б не були умови. Я виступив супроти цього, однак більшість зі мною не погодилася, — він усміхнувся. — Двоє до одного. Так, нас було троє. Ми просувалися далі. Пастку встановлено, а тато проковтнув наживку...

— Він ще живий? — запитав я.

— Не знаю, — відказав Бранд. — Потім усе пішло шкереберть, тож я мав давати лад власним проблемам. Після татового від'їзду наступним кроком стало зміцнення нашої позиції. Потрібно було певний час перечекати, доки його оголосять мертвим. В ідеалі нам потрібна була співпраця з іще одною людиною. Джуліаном або Каїном — байдуже, з ким саме. Розумієш, Блейз на той час уже подався в Тіні й набирав величезну військову силу...

— Блейз! Він був одним з вас?

— Звісно. Ми планували, що саме він сяде на трон. Звісно, на нього були б накладені певні обмеження, які де-факто означали б тріумвірат. Отже, як я і сказав, він пішов збирати війська. Ми сподівалися на безкровний переворот, але варто було приготуватися й до ситуації, коли самих слів для переконання буде не досить. Якби Джуліан відкрив шлях суходолом або Каїн — морем, ми б могли швидесенько доправити війська і здобути перемогу силою зброї, якби це знадобилося. На жаль, я обрав не того брата. Мені здалося, що Каїн схильний до корупції більше, ніж Джуліан. Тож я делікатно ввів його у справу. Спершу здавалося, буцімто він хоче брати в усьому участь. Але він або передумав наприкінці, або вправно обдурював мене зі самого початку. Мені приємніше думати, що правильний варіант — перший. Що б там не трапилось, а якось він прийшов до висновку, що йому вигідніше підтримати іншого претендента. А саме — Еріка. Ерікові надії на трон трохи прив'яли через батькове ставлення до нього, але з іншого боку — тато ж зник. І наш чудовий хід дав Ерікові змогу виступити в ролі захисника трону. На жаль для нас, така ситуація лишала Еріка буквально за крок від трону. Все стало ще похмуріше, коли Джуліан і Каїн разом з військами дали Еріку як захисникові клятву на вірність. Ось так утворилося друге тріо. Ерік прилюдно заприсягнувся захищати трон, таким чином накресливши подальший курс. Природно, що я опинився в непевній ситуації. Тягар їхньої ворожості упав на мене, адже імен моїх спільників вони не знали. Водночас не могли ні ув'язнити мене, ні віддати на тортури, адже тоді мене негайно заберуть через Козир. А ще вони збагнули: варто мене вбити, як невідомі сили можуть завдати удару у відповідь. Тож певний час мала зберігатися патова ситуація. Вони ж також бачили, що я тепер не можу виступити прямо супроти них. Залишалося тільки ретельно за мною стежити. Нашому тріо довелося обрати заплутаніший шлях. І знову я заперечив, але знову програв: два до одного. Потрібно було ще раз звернутися до сил, які допомогли нам впоратися з татом, щоби дискредитувати Еріка. Він упевнено заявив, що буде захисником Амбера, але ця ноша виявиться для нього заважкою. А тоді на сцені з'явиться Блейз і миттєво владнає ситуацію, здобувши таким чином народну підтримку, адже виступить у ролі захисника і — через деякий час — перебере тягар монаршої долі на благо Амбера.

— Маю запитання, — перервав його я. — А як щодо Бенедикта? Знаю, що йому дуже подобалось у себе в Авалоні, але якби над Амбером нависла справжня загроза...

— Так, — кивнув він. — Саме з цієї причини частина нашого плану полягала в тому, що Бенедикта потрібно зайняти власними проблемами.

Я пригадав про напади пекельних дів, що плюндрували Бенедиктів Авалон. Подумав про обрубок замість його правиці. Розкрив рот, аби знову щось сказати, але Бранд підвів руку.

— Дозволь мені завершити так, як вважаю за потрібне, Корвіне. Чудово розумію, про що ти думаєш під час моєї розповіді. Відчуваю у твоєму серці біль, подібний до мого власного. Так, я знаю все це і багато іншого.

Його очі дивно спалахнули, коли він узяв іще одну цигарку й запалив її від недопалка. Глибоко затягнувся нею і на видиху заговорив знову.

— Через це рішення я остаточно розсварився зі своїми спільниками. Розумів: ризик настільки великий, що під загрозою опиниться сам Амбер. Я порвав з ними...

Кілька секунд він вдивлявся у дим, а тоді продовжив:

— Однак усе надто ускладнилося, щоб я міг просто піти геть. Я мав виступити проти них, щоб захистити і Амбер, і себе. Було надто пізно приставати на бік Еріка. Він би не захищав мене, навіть якби міг — до того ж, я був певен, що він програє. Саме тоді я вирішив скористатися кількома новими здібностями. Мене часто цікавили дивні стосунки між Еріком і Флорою, яка сиділа в Тіні Земля і вдавала, нібито їй там страшенно подобається. Я підозрював, що в нього можуть бути якісь справи, а Флора — його агент. Попри те, що я не міг прямо підійти до Еріка і розпитати про все, що мене цікавило, збагнув, що буде нескладно провести розслідування і з'ясувати, чому ж Флора там сидить. Так я і вчинив. Але події закрутилися швидше. Мої союзники зацікавилися, де це я вештаюся. Коли я відшукав тебе і електрошоком повернув трохи спогадів, Ерік дізнався від Флори, що раптом щось пішло не так. Як наслідок, обидві сторони кинулися мене розшукувати. Я вирішив, що твоє повернення розіб'є всі плани, дасть мені змогу вислизнути з пастки і змінить розташування сил. Ерікові претензії на трон знову стануть туманними, ти отримаєш власних прихильників, мої спільники втратять мету своїх маневрів, а ти не забудеш віддячити мені за допомогу. Але ти втік з лікарні Портер — і ось тоді все остаточно ускладнилось. Як я потім дізнався, тебе розшукували всі — щоправда, з різних причин. Одначе мої колишні спільники мали величезну перевагу. Вони з'ясували, що відбувається, знайшли тебе і першими дісталися до тебе. Очевидно, що був дуже простий спосіб зберегти для них статус кво, який би давав їм змогу і далі зберігати перевагу. Блейз вистрілив, відправивши тебе в озеро разом з твоєю машиною. Я прибув якраз тоді, коли це все відбувалося. Він миттю втік, адже гадав, що справу зроблено. Я витягнув тебе. Ти ще не зовсім помер, тож я почав надавати тобі першу допомогу. Пригадую, як це було жахливо, — не знати, чи подіяло лікування, чи ти прокинешся як Корвін, чи як Корі. А як це дратувало потім — залишатися в незнанні... Коли прибула допомога, я накивав п'ятами. Згодом мої спільники піймали мене і запроторили туди, де ви мене і знайшли. Решту історії ти знаєш?

— Не все...

— Тоді зупини мене, коли дійдемо до відомої тобі точки. Я й сам дізнався все постфактум. Ерікова група прочула про аварію, встановила місце твого перебування і перевела тебе в приватну клініку. Там ти був би у безпеці, а ще під наркозом — отже, в безпеці були й вони.

— Навіщо Ерік захищав мене, якщо моя присутність могла поламати його плани?

— До того часу вже семеро з нас знали, що ти живий. Надто багато. Запізно було робити те, що йому хотілося б. Він досі намагався пом'якшити ефект від татових слів. Якби з тобою щось трапилося, доки ти в його владі, це миттєво перекрило б йому шлях до трону. Якби Бенедикт почув про таке або Джерард... Ні, він би такого не вчинив. Пізніше — так. Але раніше — ні. Той факт, що всі знали: ти живий, змусив його діяти рішучіше. Ерік призначив дату коронації і подбав, щоб до її проведення ти не з'являвся тут. Як на мене, він діяв надто квапливо, але, зрештою, вибору особливого в нього не було. Гадаю, ти знаєш, що трапилося далі, бо це трапилося з тобою.

— Я приєднався до Блейза якраз тоді, коли він нападав. Невдало вийшло.

Він знизав плечима.

— Насправді, якби ви виграли, то, може, тобі й удалося б щось зробити з Блейзом. Але насправді в тебе не було шансів. З цієї миті я припиняю розуміти їхні мотиви, однак мені здається, що весь той напад насправді був фальшивкою.

— Чому?

— Кажу ж, не знаю. Ерік уже опинився в їхніх руках, тож нападати не було необхідності.

Я похитав головою. Забагато всього, надто швидко... Більшість сказаного здавалося правдоподібним, якщо відкинути упередження оповідача. І все ж...

— Не знаю... — почав я.

— Звісно, — сказав Бранд. — Але якщо запитаєш, я тобі скажу...

— Хто був третім членом вашої групи?

— Зрозуміло ж, та сама людина, яка й штрикнула мене ножем. Спробуєш здогадатися?

— Просто скажи.

— Фіона. Увесь план був її ідеєю.

— А чому ти відразу не сказав про це?

— Бо ти не висидів би тут достатньо довго, щоб дослухати до кінця історії. Ти б зірвався, щоб побігти й затримати її, дізнався б, що вона зникла, підняв би всіх решту, розпочав розслідування — і втратив би чимало безцінного часу. Досі можеш зробити це, але принаймні тепер я розповів достатньо, аби переконати тебе, що добре розумію, про що йдеться. А тепер, коли кажу тобі, що час — це головне, маєш вислухати продовження моєї історії — і якомога швидше, якщо хочеш, щоб в Амбера були хоча б якісь шанси. Краще послухай, аніж ганяйся за божевільною дамочкою.

Я вже майже підвівся зі стільця.

— Її переслідувати не треба? — уточнив у Бранда.

— Та біс з нею. Принаймні зараз. У тебе є більші проблеми. Краще знову сідай.

Так я і зробив.

10

Завіса місячного сяйва... примарне світло смолоскипів, немов вони палають у чорно-білому фільмі... зорі... поодинокі павутинки туману...

Перехилившись через перила, я поглянув на світ... Цілковита тиша виповнила ніч, просочене сном місто скидалося звідси на всесвіт. Удалині — море, Амбер, Ардени, Ґарнат, маяк Кабри, Гай Єдинорога, моя гробниця на Колвірі... Тиша, далечінь, усе таке чітке та світле... Божественний краєвид. Можна сказати, що це — видіння душі, яка звільнилася від тіла й полетіла високо-високо... посеред ночі...

Я прийшов туди, де привиди граються у примар, де мешкають знамення, пророцтва і знаки, а ожилі бажання пронизують нічні вулички та високостінні палаци небесного Амбера — Tip-на Ноґта[74]...

Повернувшись спиною до перил та денного світу внизу, уважно дивився на вулички й темні тераси, на покої богів та житла смертних... Місячне сяйво в Tip-на Ноґті сяє яскравіше, вони висріблює зовнішні сторони відображених поверхонь... Стискаючи тростину в пальцях, я пройшов уперед. Дивні створіння рухалися навколо мене, зринали у вікнах, на балконах, лавах, воротах... Невидимий, я йшов далі, бо, по-правді, чим би не були примари, а тут привидом став саме я...

Тиша та срібло... Лише стукіт моєї тростини, та й той вельми приглушений... Ще більше пасом туману тягнулося до серця буття. Палац подібний до білого вогню... Роса — наче намистинки ртуті на ледь притрушених пелюстках і стеблинах у саду край дороги... Місяць, що випалює очі, немов полуденне сонце, зорі, приглушені й затемнені ним... Срібло і тиша... Сяйво...

Я не збирався приходити сюди, бо тутешні знамення — якщо це справді вони — облудні, їхня подібність до істинних місць та людей збиває з пантелику, а видиво їхнє краде розум.. Однак я все одно мав прийти. Це частина моєї угоди з часом...

Залишивши Бранда відновлювати сили під наглядом Джерарда, я збагнув, що теж потребую додаткового відпочинку: мав зробити так, аби ніхто не дізнався про мою рану. Фіона дійсно зникла, і ні її, ні Джуліана неможливо було докликатися через Козирі. Якби я розповів Бенедикту та Джерарду про те, що повідомив мені Бранд, вони б наполягли на її переслідуванні, а точніше, на переслідуванні їх обох. А я був цілком певен, що подібні акції закінчаться нічим.

Пославши по Рендома та Ґанелона, я повернувся у свої покої. Оголосив, що маю намір провести день у відпочинку і тихих думках, перш ніж уночі помандрувати до Tip-на Ноґта — мудре рішення для кожного амберита, який має серйозні проблеми. Не скажу, що я набув великий досвід подібних походів, але більшість родичів там бувала. Та й час для цього обрано ідеально: я відчував, що лише так зможу виправдати цілоденну відсутність. Звісно, мав податися в місячне місто вже сьогодні вночі. Але й це також було добре. Я отримував у розпорядження весь день, ніч і частину наступного дня, протягом якого міг сповна відновитися й зализати рани — що також було просто чудово. Мені здавалося, що час проведу з користю.

Я подумав, що новинами потрібно поділитися, для чого обрав Рендома і Ґанелона. Вмостившись у ліжку, переповів їм почуте від Бранда про Фіону та Блейза, а ще про змову Еріка, Джуліана й Каїна. Також переказав історію Бранда про моє власне повернення й про те, як друзі-змовники ув'язнили його. Співрозмовники відповіли, що розуміють, чому учасники обох фракцій — Фіона та Джуліан — дременули: безсумнівно, аби зібрати війська. Хотілося б, щоб Рендом і Ґанелон нацькували їх одне на одного, але шанси на таке були мінімальними. У будь-якому разі тепер, найпевніше, або Джуліан, або Фіона поведуть свої сили на Амбер.

— Певно, нехай витягають жереб і чекають своєї черги, як і всі решта, — мовив Рендом.

— Не зовсім, — відказав я. — Союзники Фіони — це ті самі почвари, котрі прийшли з Чорної дороги.

— А як же коло в Лоррейні? — поцікавився Ґанелон.

— Теж вони. У тій Тіні почвари проявили себе так. Вони прийшли здалеку.

— Всюдисущі виродки.

Кивнувши, я спробував пояснити...

І ось тепер я прийшов у Tip-на Ноґт. Коли зійшов місяць і бліді обриси Амбера випливли в небі, а зорі стали просвічувати крізь них, обернувшись на бліді ореоли навколо веж та крихітні цятки руху на стінах, я чекав, чекав разом з Ґанелоном та Рендомом, чекав на маківці Колвіра, там, де в камені грубо витесані три сходинки...

Щойно сяйво місяця торкнулось їх, як зринули розмиті контури небесних сходів, перекидаючи величезну дугу через море, до примарного міста. Коли місяць своїм сріблом повністю затопив їх, вони набули абсолютної чіткості й твердості, тож я ступив на камінь. Рендом тримав у руці повну колоду Козирів, а мої карти лежали в кишені куртки. Викуваний на цьому камені при світлі місяця Ґрейсвандір дарував мені силу в примарному місті, тож я взяв його із собою. Я відпочивав весь день і про всяк випадок прихопив тростину, на яку міг би спиратися. Ілюзія відстані й часу... Сходи на байдужі до Корвіна небеса зринали самі собою, але не в арифметичній прогресії, а за одну мить. Я був тут, я був там, уже подолав чверть шляху, перш ніж моє плече забуло потиск Ґанелонової руки. Варто було пильно вдивлятись у будь-яку точку сходів, як вони втрачали мерехтливу непрозорість — і ніби крізь матові лінзи проступав океан... Я втратив лік часу, хоч і здавалося, що його минуло не так уже й багато... Праворуч, далеко під хвилями, над якими я здіймався, виблискували контури Ребми, звиваючись у морі. Я згадав Мойру, так подаленілу від мене. Що трапиться з нашим глибоководним двійником, якщо Амбер упаде? Чи залишиться відображення у дзеркалі незмінним? Чи, може, будівельні блоки і каркаси трусоне, неначе гральні кості в якомусь казино, посеред глибоководного каньйону, над яким мчать наші кораблі? Згубні води, що так збивали з пантелику Корвіна, промовчали. Я відчув гострий біль у серці.

Щойно ступивши на останню сходинку, потрапив до примарного міста — так само, як би ступив до Амбера, піднявшись гігантськими сходами на зверненому до моря боці Колвіра.

Я перегнувся через перила і поглянув на світ під ними.

Чорна дорога тягнулася зі сходу. Вночі її не видко, але це не мало жодного значення. Тепер я знав, де вона пролягає. Чи, точніше, де вона пролягала за словами Бранда. А оскільки мені здавалося, що він уже вичерпав доступний людині запас брехні, я вірив, що знаю, де вона.

Знав увесь її шлях.

Від яскравого Амбера та сильної й безкінечно-блискучої величі суміжних з ним Тіней, крізь швидко зчорнілі шари уяви, що розходяться в усіх напрямках, відтак крізь покручені пейзажі — й навіть ще далі, проминаючи місцини, які можна побачити, коли сп'янієш, мариш жахіттями... І навіть далі, далі тих місць, де зупинявсь я... Де зупинявсь я.

Як просто пояснити те, що аж ніяк не є простим...? Гадаю, варто почати зі соліпсизму — твердження, що не існує нічого, крім тебе самого, чи принаймні що ми насправді можемо бути певні лише щодо нашого існування і нашого досвіду. А я натомість міг знайти в Тінях усе, що тільки уявляв. Усі ми могли. Щиро кажучи, таким чином ми не виходили за межі власного его. Про це можна сперечатися до скону, що більшість із нас і робила, але, можливо, Тіні, які відвідуємо, ми самі ж створили — нашою психікою; можливо, існуємо тільки ми, а Тіні, які нам доводиться перетинати, є лише проекціями наших власних бажань... Байдуже, яка користь від таких ідей, хоча вона справді є; цікавіше те, як точно ці дискусії пояснюють ставлення моєї родини до людей, місць та речей за межами Амбера. По суті, ми творці іграшок, а вони — наш робочий матеріал: часом подароване їм життя становить для нас загрозу, але це також лише частина гри. Всі ми за характерами — імпресаріо, і так само сприймаємо одне одного. А оскільки соліпсизм викликає легеньке збентеження з погляду етіології[75], кожен може позбутися цього відчуття, відмовившись сприймати важливість питання. Більшість із нас, я часто бачив таке, цілком прагматичні у власних справах. Майже...

Одначе, ця картина містить недоладний елемент. Є місце, де Тіні з'їжджають з глузду. Коли ти навмисно проштовхуєш себе крізь шари Тіні, відмежовуючись — знову ж таки, навмисно — від усвідомлення кожного кроку свого шляху, то зрештою потрапляєш у таку місцину, за межі якої не вийти. Навіщо тобі це? Бо сподіваєшся на осяяння. Я б сказав, віриш, що там почнеться нова гра... Але потрапивши туди — а там бували усі ми — розумієш, що досягнув меж Тіней або ж самого себе — терміни ж бо синонімічні, як ми завжди гадали. Але тепер...

Тепер знаю, що це не так — тепер, коли стою в очікуванні у Дворах Хаосу і розповідаю вам, як усе було, — знаю, що це не так. Але я знав це і тоді, тієї ночі в Tip-на Ноґті, й знав це раніше, коли бився зі сатиром у Чорному Колі Лоррейна, і коли жив на маяку Кабри, після втечі з темниць Амбера, й коли дивився на руїни Ґарната... Я знав, що це не все — існує щось більше. Розумів це, бо відчував: Чорна дорога йде далі цих меж. Вона йде крізь божевілля у хаос і навіть далі... Почвари, котрих бачив, приходили звідкілясь, однак вони не були моїми творіннями. Якимось чином я допоміг їм прорубати цей шлях, але вони вистрибнули не з моєї версії реальності. Вони існували самі собою або ж належали комусь іншому — відповідь тут не надто важлива — але їм вдалося пробити дірки в полотні метафізики, яке ми плели роками. Почвари ввірвалися в наші землі, не належачи їм, вони загрожували територіям і нам самим. Фіона та Бранд ступили крок за межі всього і натрапили на те, в існування чого ніхто з нас ніколи не вірив. У певному сенсі, вивільнене зло навіть вартувало цього знання: ми не самі, а Тіні — насправді не наші іграшки. Хоч би які стосунки єднали нас із Тінями, я більше не міг дивитися на них так, як раніше...

А все тому, що Чорна дорога починалася на сході й тягнулася за край світу, за межі того місця, куди міг стугони я.

Тиша та срібло... Відходжу від перил, спираюся на тростину, проходжу крізь перевиту туманом, висріблену місяцем матерію видінь бентежного міста... Привиди... Тіні тіней... Образи ймовірностей... «Можливо» і «можливо, було колись»... Можливості втрачені... Можливості здобуті...

Тепер іду променадом... Постаті, обличчя, безліч знайомих мені... До чого тут вони? Складно відповісти... Деякі губи ворушаться, деякі обличчя кривляються. Ні слівця не мають для мене... Непомічений, проминаю їх.

Там... Силует... Самотня жінка чекає на когось... Її пальці розв'язують хвилини, відкидаючи їх геть... Обличчя відвернулося від мене, а я хочу його побачити... Знак того, що я робитиму чи мушу зробити... Вона сидить на камінній лавці під сучкуватим деревом... Зорить убік палацу... Її постать вельми мені знайома... Наблизившись, я розумію — це Лоррейн... Вона продовжує вивчати щось позад мене, не чує, як я кажу, що помстився за її смерть.

Але я мав силу змусити її почути мене... І сила ця висіла у піхвах на моєму боці.

Витягнувши Ґрейсвандір, я здійняв його над головою — місячне сяйво оживило візерунки на лезі. Поклав меч на землю між нами.

— Корвіне!

Вона закинула голову і сфокусувала погляд, а її волосся іржавіло під місяцем.

— Звідкіль прийшов ти? Надто рано.

— Ти чекаєш на мене?

— Авжеж. Ти сказав...

— Як ти тут опинилася?

— На цій лаві...?

— Ні. У цьому місті.

— Амбері? Я тебе не розумію. Ти сам привів мене сюди. Я...

— Ти щаслива тут?

— Ти ж знаєш, що так, поки зі мною ти.

Я пам'ятав рівність її зубів, не забув і про ластовиння, що ховалося під м'яким покривалом світла...

— Що трапилося? Це дуже важливо. Уявімо на мить, що мені нічого не відомо... Розкажи мені про все, що трапилося після бою в Чорному Колі у Лоррейні.

Лоррейн насупилася. Підвелася. Відвернулася.

— Ми посварилися, — сказала вона. — Ти пішов за мною, прогнав Мелкіна, і ми поговорили. Я збагнула, що не мала слушності й пішла за тобою в Авалон. Там твій брат Бенедикт переконував тебе поговорити з Еріком. Ти відмовлявся, однак погодився на перемир'я після того, як Бенедикт сказав тобі щось. Ерік заприсягнувся не завдавати тобі шкоди, а ти поклявся захищати Амбер — ваші клятви засвідчив Бенедикт. Поки ти шукав хімікати, ми залишалися в Авалоні, а потім пішли в інше місце, де ти закупив дивну зброю. Ви виграли битву, але Ерік лежить тепер поранений на полі бою... — Лоррейн спинилась і поглянула мені у вічі. — Ти маєш на думці розірвати перемир'я? Так, Корвіне?

Похитавши головою, я вирішив, що маю обійняти її. Тягнувся до Лоррейн і хотів міцно притиснути її до себе, попри те, що один із нас не існував, не міг існувати, і коли б крихітна відстань між її та моєю плоттю зникла, я сказав би їй: байдуже, що трапилося чи трапиться...

Ні, я не дуже здивувався, але все одно перечепився і впав на Ґрейсвандір... Моя тростина лежала на траві за кілька кроків від мене. Підвівшись на коліна, я побачив, що барви зникли з її обличчя, очей, волосся. Її рот шепотів примарні слова, а голова повернулася в інший бік, шукаючи когось. Сховавши у піхви Ґрейсвандір та піднявши із землі тростину, я знову підвівся. Вона пильно дивилася крізь мене — і помітила когось. Її лице просвітліло, вона всміхнулась і рушила вперед. Я відійшов убік та, обернувшись, спостерігав, як вона підійшла до чоловіка, впала в його обійми, вдивляючись у вічі, а привид-щасливець зі срібною трояндою у петлиці камзола вивчав її і цілував. Я ніколи не дізнаюся, хто він, срібло у тиші й срібло...

Іду геть... Не озираюся... Перетинаю променад...

Голос Рендома:

— Корвіне, з тобою все гаразд?

— Так.

— Трапилося щось цікаве?

— Не зараз, Рендоме.

— Вибач.

І раптом перед палацом виникли миготливі сходи... Вгору, а тоді праворуч... Повільно та спокійно йду до саду... Примарні квіти коливаються на стеблинах навколо мене, примарні кущі виблискують білим цвітом, що скидається на застиглі феєрверки. Ніщо не має кольору... Прокреслено лише найголовніші риси, просріблено ключові лінії, щоби привернути погляд... Тільки найнеобхідніше. Tip-на Ноґт — особлива частка Тіні в реальному світі, породжена імпульсами «ід»[76] — повноцінна проекція Амбера в небі чи, може, навіть терапевтичний засіб. Якби не срібло, я б сказав, що ця частка душі — темна, як ніч... і тиха...

Продовжую йти... Повз фонтани, лави, гайки, вишукані алькови, сховані у лабіринтах живоплоту. Ступаю вуличками, піднімаюся вряди-годи сходами, переходжу місточки... Оминаю ставки під деревами, дивні статуї, брилу, сонячний годинник (чи тут це місячний годинник?), звернувши праворуч, упевнено рухаюся вперед, ковзаючи до західного краю палацу, ліворуч крізь двір, над яким нависають балкони, ще більше привидів на них, за ними, всередині...

Знову по колу, до задньої стіни — лише для того, щоби знову побачити сади, котрі так зачаровують при звичному світлі місяця в справжньому Амбері.

Постаті стоять і розмовляють. Жодних рухів, окрім моїх власних.

...Внутрішній потяг кличе мене праворуч. І неначе розпрямляється в мені якась пружина — я йду туди.

Прямісінько до громаддя високої загорожі з маленьким отвором у ній, який ще не встиг зарости... Колись давно тут...

Дві фігури обійнялися. Вони випускають одне одного з обіймів, щойно я збираюся йти геть... Звісно, не моя це справа, але... Дейдра... Там стояла Дейдра. Ще до того, як чоловік обернувся, я знав, хто він. Жорстокий жарт тієї сили, що керує сріблом і тишею... Назад, назад, геть від цієї загорожі... Повертаюся, перечеплююся, знову встаю — і втікаю якомога швидше, якомога далі...

Голос Рендома:

— Корвіне, з тобою все гаразд?

— Пізніше! Дідько б його узяв! Пізніше!

— Корвіне, світанок зовсім скоро. Я вирішив, що маю нагадати тобі про це...

— Вважай, що нагадав!

Подалі звідси, швидко... Час у Тір-на Ноґті — також сон. Слабенька втіха, але це хоч щось. Швидше, подалі звідси, йди геть...

...До палацу, світлого творіння розуму та душі. Вигляд у нього чіткіший, аніж навіть у справжнього... Оцінювати досконалість — те саме, що висловлювати судження, які не мають ціни, але я мусив дізнатися, що ховається всередині... То мав бути кінцевий пункт мого шляху. Цього разу навіть не спинився підняти тростину, коли вона впала у блискучу траву. Я знав, куди маю йти і що мушу зробити. Хоча й очевидно було: логіка, котра рухала зараз мною, зовсім не належала притямному розуму.

Швидше, сходами нагору, до заднього порталу... Знову повернувся біль у боці... Через поріг, у... У повну відсутність зір та місячного сяйва. Світло рухається без жодного напрямку, ковзає без мети і сенсу. Там, де воно зникає, панують Тіні, охоплюючи величезні частини кімнати, коридору, ніші та сходів.

Серед них, крізь них, тепер я майже біжу... Чорно-білий простір дому... Мене охоплюють підозри... Чорні плями видаються зараз дірами в цій реальності... Я боюся впасти у них... Щезнути там навіки-віків...

Повертаю... проминаю... нарешті... заходжу... Тронна зала... бушелі темряви завалюють ту уявну лінію, яку прокреслюю очима від себе до трону...

Там я помічаю рух.

Наближаюся — і щось пливе праворуч од мене.

Пливе і підіймається.

Взуті у черевики ноги з'являються в полі зору, поки я все ближче і ближче підходжу до підніжжя трону.

Ґрейсвандір ковзає мені в руку, виграючи у світловій плямі, й знову набуває оманливого блиску, видовжується і сам починає яскріти...

Я опускаю ліву ногу на найнижчу сходинку, а руку кладу на коліно. Біль у незагоєній рані набридливий, але терпимий. Чекаю на темряву і порожнечу, коли підніметься завіса вистави, на яку прирікає мене ця ніч.

І ось вона піднімається, відкриваючи долоню, руку й плече. Блискучу залізну руку, площини якої скидаються на грані діаманта, зап'ясток та лікоть — мерехтливе плетиво срібних волокон, закріплене вогнистими іскрами. Долоня — стилізована під скелет, ніби швейцарська іграшка — механічна комаха: ефективна, смертоносна і прекрасна...

Завіса піднімається вище, повністю відкриваючи чоловіка...

Бенедикт розслаблено стоїть за троном, його ліва, людська рука легко лежить на ньому. Він нахиляється вперед. Його губи ворушаться.

Він відсуває залізну руку — і я бачу, хто сидить на троні...

— Дара!

Вона повертає голову праворуч, усміхається, киває Бенедикту, її губи ворушаться. Я простягаю Ґрейсвандір уперед, поки лезо не торкається вигину між її ключицями...

Повільно, дуже повільно вона повертає голову і дивиться мені у вічі. Дара виповнюється кольором та життям. Її губи знову ворушаться, і цього разу слова долинають до моїх вух:

— Що ти таке?

— Ні! Це моє запитання. Відповідай. Негайно.

— Я Дара. Дара з Амбера. Королева Дара. Сиджу на цьому троні за правом крові й спадку. Хто ти такий?

— Корвін. Також із Амбера. Не рухайсь! Я не запитував тебе, хто ти така...

— Корвін мертвий уже багато століть. Я бачила його гробницю.

— Вона порожня.

— Не така вже й порожня. Там лежить його тіло.

— Назви мені свій родовід!

Її очі ковзають праворуч, туди, де досі стоїть тінь Бенедикта. У його новій руці з'являється меч, здається, що вони — одне ціле, але тримає він її розслаблено і спокійно. Ліва рука лягла на її долоню. Очі шукають за блиском Ґрейсвандіра мене. Їм це не вдається, і вони знову повертаються до видимої частини — Ґрейсвандіра — вони впізнають його...

— Я праправнучка Бенедикта та пекельної діви Лінтри, яку він колись кохав, а потім зарізав, — Бенедикт здригається від почутого, але Дара продовжує: — Я ніколи не знала її. Моя мати і матір моєї матері народилися там, де час спливає інакше, ніж в Амбері. По материній лінії я перша, в кому проявилися риси людини. А ти, лорде Корвіне, лишень привид з далекого минулого, тінь, хоча й небезпечна. Як ти прийшов сюди, не знаю. Але це була твоя помилка. Повертайся в могилу. Не тривож живих.

Моя рука тремтить. Ґрейсвандір відсовується не більше, ніж на пів дюйма. Але цього досить.

Ривок Бенедикта лежить за межами мого сприйняття. Його нове передпліччя рухає новою рукою, що тримає меч, який відбиває Ґрейсвандір, а живе передпліччя спрямовує живу руку, що захищає Дару і трон... Підсвідоме розуміння цього приходить до мене лише через мить після того, як я падаю, розрізаючи собою повітря, підскакую і суто рефлективно завдаю удару у відповідь... Це дуже смішно — бій двох привидів. Але умови нерівні. Він не може навіть дотягнутися до мене, тоді як Ґрейсвандір...

Але ж ні! Бенедикт перекидає меч в іншу руку, відходить від Дари і, поєднавши обидві руки, стару й нову, робить випад. Ліве зап'ястя обертається, поки він веде його вперед і вниз, щоб ми зіткнулися corps á corps[77], якби мали смертні тіла. На мить наші гарди перетинаються. Миті достатньо...

Мерехтлива, механічна рука висувається вперед — викувана з місячного світла та вогню, чорноти й плавності, кутаста, позбавлена вигинів, з ледь зігнутими пальцями і напівзнайомим сріблястим візерунком — суне до мене й хапає за горло...

Промахнувшись, пальці чіпляються за моє плече, а великий палець шукає чи то ключицю, чи то гортань, не знаю. Я б'ю лівою рукою йому прямісінько у сонячне сплетіння, а там — порожнеча...

Голос Рендома:

— Корвіне! Сонце ось-ось зійде! Ти мусиш спускатися негайно!

Я не можу навіть відповісти. За одну-дві секунди рука вирве з мене те, що вона стискає. Рука... Ґрейсвандір і ця рука, що так дивно подібна до нього... єдині дві реальності, що існують як у моєму світі, так і в місті привидів...

— Я все бачу, Корвіне! Вирвись і йди до мене. Козир...

Звільняю Ґрейсвандір із захвату, і розмахуюся ним по великій, ударній дузі...

Тільки привид міг перемогти Бенедикта або ж привида Бенедикта таким маневром. Ми стояли надто близько один до одного, щоб він міг блокувати мій меч, але його контрудар, точний контрудар міг відтяти мені руку, якби вона опинилася перед ним...

Але цього не трапилось, я завершую удар і, вклавши всю силу правиці, рубаю по тому місцю, де смертельний прилад з місячного сяйва та вогню, чорноти й гладкості, поєднується з ним.

Жахливо стискаючи моє плече, рука від'єднується від Бенедикта і застигає... Ми обидва падаємо.

— Підводься! Єдинорогом заклинаю, Корвіне, підводься! Сонце сходить! Місто навколо тебе розпадеться на шмаття.

Підлога під ногами хитається, стає напівпрозорою. Я бачу світлі простори води. Підводжуся на ноги, ледь уникнувши привида, котрий намагався забрати втрачену руку. Вона висить на мені, наче дохлий паразит. Бік знову пронизує біль...

Видиво океану не зникає. Раптом я стаю важким і просочуюся крізь підлогу. Світ знову наливається кольорами, бринить розбурханими стрічками рожевого. Підлога, що зі зневагою відкидає Корвіна, розчахнулась, і глибини, ладні вбити Корвіна, простягаються внизу.

Я падаю...

— Сюди, Корвіне! Ну ж бо!

Рендом стоїть на вершині й тягнеться до мене. Я простягаю руку...

11

...і полум'я лика чигає на них..

Ми з Рендомом розчепились і встали, але я миттю сів на найнижчу сходинку. Від'єднав залізну руку від свого плеча — крові не було, а от синці ще з'являться — і кинув її на землю. Сяйво світанку ніяк не тьмарило витонченості й загрозливості мого трофею.

Ґанелон з Рендомом стояли біля мене.

— З тобою все гаразд, Корвіне?

— Так. Просто дайте мені перевести подих.

— Я прихопив їжу, — сказав Рендом. — Ми могли б поснідати ось тутечки.

— Слушна думка.

Поки Рендом розпаковував провізію, Ґанелон торкнув руку носаком свого черевика.

— Що це в біса таке? — запитав він.

Я похитав головою.

— Це я відтяв у привида Бенедикта, — пояснив Рендому. — З незрозумілих причин рука вчепилася в мене.

Ґанелон підійшов, підняв її і роздивився.

— Набагато легша, ніж мені здавалося, — відзначив він. Розмахнувся нею в повітрі. — Такою рукою можна когось добряче поколошкати.

— Знаю.

Ґанелон помацав пальці.

— Можливо, справжній Бенедикт міг би нею користуватися.

— Можливо, — підтвердив я. — Бентежить мене ідея пропонувати таке йому, але, найпевніше, ти маєш слушність...

— Як твій бік?

Я обережно торкнувся старої рани.

— Зважаючи на все решту, не так уже й погано. Після сніданку я зможу їхати верхи. Довго, але не надто швидко.

— Добре. Слухай, Корвіне, поки Рендом там усе готує, хочу дещо тебе спитати. Може, це взагалі не варте обговорення, але все одно воно постійно мене хвилювало.

— Запитуй.

— Що ж, скажу тобі прямо: я всім серцем за тебе, інакше мене не було б тут. Я битимуся за тебе, аби ти отримав свій трон, байдуже як. Але щоразу, коли мова заходить про престолонаслідування, всі казяться й або переривають розмову, або змінюють тему. Рендом зробив так само, поки ти був нагорі. Я вважаю, що для мене зовсім неважливо, чому ти так прагнеш трону чи які види на нього в інших, однак не можу збагнути причини усіх цих чвар.

Зітхнувши, я ненадовго змовк.

— Гаразд, — сказав я через деякий час, а тоді гмикнув. — Гаразд. Якщо ми й самі не можемо до пуття з'ясувати, що й до чого, то, гадаю, інших це має остаточно збивати з пантелику. Бенедикт найстарший. Мати його — Цимнея. Вона народила татові ще двох синів: Озріка[78] та Фінндо — як там розповідають ці штуки — а Фаєлла народила Еріка. Після чого тато виявив у їхньому з Цимнеєю шлюбі недоліки і розлучився — ab initio[79], як би сказали в одній моїй старій тіні. Шлюб оголосили недійсним. Вдалий трюк, але на те ж він і король[80].

— Тобто дітей від цього шлюбу вважають байстрюками?

— Що ж, ця обставина зробила їхнє становище менш визначеним. Озрік та Фінндо були, наскільки я зрозумів, сильно роздратовані цим фактом, але швидко загинули. А Бенедикт був чи менше роздратованим, чи проявив більше такту в цих питаннях. Він ніколи не здіймав галасу. А тато одружився з Фаєллою.

— І так Ерік виявився з правого ложа?

— Виявився б, якби Оберон визнав Еріка своїм сином. Ставився він до нього наче це так і було, але жодних формальностей не узгодив. Йому тоді треба було згладжувати конфлікт з родиною Цимнеї, яка на той час стала могутньою.

— Однак, якщо він ставився до нього як до власного сина...

— Еге ж! Але згодом він таки визнав Левеллу. Вона народилася поза законним шлюбом, але тато все одно оголосив її, бідне дитя, своєю законною дочкою. Всі, хто підтримували Еріка, зненавиділи її, бо це вплинуло на його статус. Хай там як, а Фаєлла мала скоро народити мене. Я народився у законному шлюбі, тож став першим справжнім спадкоємцем трону. Поспілкуйся з рештою родини — і почуєш дуже різні версії, але факти, на які вони спираються, справжні. Частина з них наразі просто не мають такого сильного значення, як колись, бо Ерік уже мертвий, а Бенедикта трон насправді не цікавить. Але ось на такому ґрунті я стою.

— Більш-менш зрозуміло, — сказав Ґанелон. — І ще одне наостанок...

— Що?

— Хто наступний? Я про те, що раптом з тобою щось трапиться...

Я похитав головою.

— Далі все стає ще заплутанішим. Каїн мав іти за мною, але оскільки він помер, то, певно, наперед виходить потомство Кларисси — рудоголові. Перший Блейз, а за ним Бранд.

— Кларисса? А що трапилося з твоєю матір'ю?

— Вона померла при пологах. Дитину назвали Дейдра. Багато років після її смерті батько не одружувався. А коли таки надумав, то взяв собі за дружину дівулю з далекої східної Тіні. Вона ніколи не була мені до душі. Йому вона теж швидко набридла, і він почав ходити наліво. Але вони якось знову зійшлися після народження Левелли в Ребмі, й так народився Бранд. Коли вони зрештою розлучились, Оберон визнав Левеллу, аби позлити Клариссу. Принаймні, на мою думку, трапилося саме це.

— Отже, жінки не враховуються в порядку успадкування?

— Ні. Їх не цікавить трон, та й вони не спроможні володарювати. Якби я їх враховував, то Фіона б ішла перед Блейзом, а Левелла — за ним. Після Клариссиного потомства — Джуліан, Джерард і Рендом — саме в такому порядку. Даруй, додай Флору перед Джуліаном. Велику роль тут відіграє дата батькового весілля, але такий порядок ніхто не ставить під сумнів. Ось такі от справи.

— Чудово, — сказав Ґанелон. — Отже, якщо ти помреш, спадкоємцем стане Бранд, так?

— Як сказати... Він сам зізнався у зраді та й ще постійно свариться з усіма членами родини. Не вірю, що його підтримають, якщо він висуватиме претензії на трон зараз. Але не думаю, що Бранд здався і повністю відмовився від своїх намірів.

— Однак альтернатива йому — це Джуліан.

Я знизав плечима.

— Відверто кажучи, той факт, що я недолюблюю його, не означає, що Джуліан ні на що не здатен. Цілком імовірно, він міг би стати чудовим монархом.

— От він і підрізав тебе, щоб це довести, — встряв у розмову Рендом. — Ходімо їсти.

— Я досі не вірю, що це був він, — сказав я, здіймаючись на ноги та прямуючи до їжі. — По-перше, не розумію, як він міг опинитися в моїх покоях. По-друге, це було б, трясця його матері, надто очевидно. По-третє, якби я найближчим часом загинув, Бенедикт цілком імовірно міг би заявити про свої права на престол. Усі це знали. Він найстарший, найрозумніший і наймогутніший. Бенедикт, наприклад, міг просто сказати: «Ну вас до біса з усіма вашими чварами, я виступатиму на боці Джерарда, і так тому й бути».

— А якщо він вирішить переосмислити свій статус та візьме участь у боротьбі за трон? — поцікавився Ґанелон.

Ми вмостилися на землі й узяли олов'яні тарілки, які Рендом наповнив їжею.

— Він міг би це зробити набагато раніше, якби захотів, — відповів я. — У дітей з анульованого шлюбу є кілька можливостей, і Бенедикт обрав найрозумнішу з них. Озрік та Фінндо поквапилися з висновками, удавшись до найгіршого способу. Бенедикт усе знав. Він просто чекав. Тож і таке можливо. На мою думку, малоймовірно... але.

— Тобто, за нормальних обставин, якщо з тобою щось трапиться, питання все одно зависне в повітрі?

— Ще б пак.

— Але навіщо було вбивати Каїна? — запитав Рендом і сам відповів на власне запитання. — А для того, щоб, прибравши тебе, миттю розчистити дорогу для дітей Кларисси. Мені спало на думку, що Блейз, можливо, досі живий, а він же наступний у черзі. Тіла його так і не знайшли. Моє припущення таке: під час тієї атаки він перенісся через Козир до Фіони і повернувся в Тіні набирати нові війська. Тебе ж він, як сам гадав, полишив на вірну смерть од рук Еріка. Якщо він справді змовився із тими почварами з Чорної дороги, вони могли напасти знову. Тоді б він учинив так само, як і ти — прибув би останньої миті, відбив атаку та в'їхав у місто. І був би наступним у черзі й першим у силі. Все просто. От тільки ти вижив, а Бранда визволили. Якщо повірити словам Бранда щодо провини Фіони, — а причин йому не вірити не бачу — тоді дуже схоже, що все відбувалося згідно з її планами.

Я кивнув.

— Можливо, — сказав Рендому. — Я запитував Бранда про це. Він визнав, що таке можливо, але заперечив, що йому щось відомо про долю Блейза. Вважаю, що він бреше.

— Чому?

— Цілком можливо, що він хоче поєднати помсту за своє ув'язнення і замах на життя з можливістю прибрати єдину, крім мене, перешкоду на шляху до престолу. Гадаю, сподівається, що я загину, намагаючись дати раду Чорній дорозі. Усунення колишнього союзника та знищення Чорної дороги виставить його у непоганому світлі, особливо після того, як він покаявся у всіх своїх гріхах. Тоді й тільки тоді у нього, можливо, виникне шанс — чи принаймні він так думає.

— Отже, ти теж вважаєш, що Блейз досі живий?

— Не більше, ніж відчуття, — сказав я. — Але так, вважаю.

— А, до речі, в чому полягає їхня міць?

— У поліпшенні власної освіти, — відповів я. — Фіона і Бранд уважно слухали Дворкіна, доки ми задовольняли власні різноманітні примхи в Тінях. Як наслідок, вони, здається, уторопали основні принципи краще, ніж ми. Вони знають про Тіні й те, що лежить за їхніми межами, більше, ніж ми, їм відомо про Лабіринт та Козирі щось таке, чого не знаємо ми. Ось чому Бранд зміг відправити те повідомлення тобі.

— Цікава думка, — замислено протягнув Рендом. — Як гадаєш, вони могли позбутися Дворкіна після того, як вирішили, що він навчив їх усьому, що знав? Це допомогло б їм зберегти унікальне становище, якби з татом щось трапилося.

— Таке мені не спадало на думку, — зізнався я.

А сам замислився, чи не могли вони накоїти щось таке, що вплинуло б на його розум? Щось, що зробило його таким, яким він був, коли я бачив його востаннє. Коли так, чи відомо їм, що він, можливо, досі живий? Чи, може, вони вважають, що він назавше відійшов у небуття?

— Так, цікава думка, — сказав я. —! Гадаю, це можливо.

Сонце дюйм за дюймом підіймалось. Їжа відновила мої сили. У сонячному сяйві ніщо не нагадувало про Tip-на Ноґт. Мої спогади про нього скидалися вже на відображення в тьмяному дзеркалі. Ґанелон дістав єдине свідчення про те місце, руку, і Рендом склав її разом з тарілками. При денному світлі три сходинки скидалися радше на груду каміння.

Рендом кивнув головою в бік дороги.

— Повертатимемося тим самим шляхом? — поцікавився він.

— Так, — сказав я, й ми осідлали коней.

Сюди ми їхали стежкою, що на півдні звивалася навколо Колвіра. Довше, але дорога не настільки вибоїста, як шлях через перевал. Поки ниє бік, я дозволяв собі потурати власним примхам.

Тож ми звернули праворуч, рухаючись один за одним. Рендом ішов попереду, а Ґанелон замикав вервечку. Дорога робила невеличкий підйом, а тоді спускалася. Холодне повітря повнилось ароматами зелені та вологої землі — вельми незвично для таких суворих місць і такої висоти. Вловивши напрямок вітру, я збагнув, що аромати линуть з далекого лісу біля підніжжя.

Ми дозволили коням рухатися звичним для них кроком схилом униз та підніматися на наступне підвищення. Коли доїхали до гребеня, кінь Рендома заіржав і став задкувати. Брат миттю вгамував гривастого. Я зиркнув у їхній бік, але не побачив нічого, що могло б налякати тварину.

Виїхавши на вершину, Рендом сповільнив рух і покликав нас:

— Погляньте, який же тепер світанок...

Я жодним чином не відреагував на його заувагу, адже краса пейзажу була очевидною — Рендом рідко впадав у сантименти через рослинність, геологію чи освітлення.

Тим часом я сам мало не потягнув на себе віжки, щойно опинився на вершині: сонце сяяло фантастичною золотою кулею. Здавалося, воно було вполовину більшим за свої звичні розміри, а його дивне забарвлення не нагадувало нічого, що я бачив раніше. Воно виробляло щось дивовижне зі смужкою океану, який відкрився за наступним поворотом, а небо і хмари було одного відтінку. Не зупиняючись, я рухався далі — на цю раптову яскравість неможливо було дивитися без болю.

— Ти маєш слушність, — крикнув я Рендому, спускаючись за ним наступним схилом. Позад мене Ґанелон захоплено вилаявся.

Коли я проблимався, то помітив, що рослинність стала густішою порівняно з тим, що пам'ятав раніше. Я пригадував лише кілька сучкуватих дерев і поодинокі плями лишайнику. А тепер тут з'явилося з дюжину набагато більших та зеленіших велетів, повсюди було повно трави, а виноградні лози пом'якшували гострі кути скель. Хоча, після мого повернення, я їздив цим шляхом лише вночі. І тепер зрозумів, що ті запахи, які я вловив раніше, линули, найпевніше, звідси.

Коли ми їхали через долину, та теж видавалася мені набагато ширшою, ніж я пам'ятав. До часу, коли перетнули її і вийшли на новий підйом, уже не сумнівався щодо цього.

— Рендоме, — покликав я, — ця місцина недавно змінювалася?

— Важко сказати, — відповів він. — Ерік не часто мене випускав. Здається, тут усе трохи позаростало.

— А мені здається, що все стало більшим та ширшим.

— Так і є. Я вже гадав, що це лишень моя уява.

Коли ми дісталися до наступного гребеня, сонце мене вже не сліпило — нас від нього ховало листя. На місцині перед нами росло ще більше дерев, аніж там, звідки ми від'їхали. Вони були височенними і стояли впритул одне до одного. Ми натягнули віжки.

— Я цього вже не пригадую, — сказав Рендом, — хоча ми і проїжджали тут уночі, але таке б точно запам'ятали. Напевно, не там повернули.

— Не дуже розумію, як це можливо. Одначе ми знаємо, де перебуваємо. Я би краще їхав уперед, аніж повертався і починав спочатку. Хоча ми все одно не повинні забувати, що коїться навколо Амбера.

— Правду кажеш.

Рендом поїхав униз, до лісу. Ми — за ним.

— Дуже дивно. Такі рослини на такій висоті, — гукнув він.

— Та й землі тут більше, ніж мені пригадується.

— Певен, ти маєш слушність.

Щойно ми заїхали під дерева, стежка повернула ліворуч. Я не бачив жодної причини у цьому відхиленні від прямого курсу. Ми просувалися далі — виверт лише додавав ілюзію відстані. За мить дорога знову повернула — тепер праворуч. Краєвид позаду видавався ще дивнішим. Дерева неначе вивищились і стали настільки густими, що око плуталося, намагаючись їх розрізнити. Коли повернули ще раз, стежка стала ширшою й побігла далеко вперед. Надто далеко, насправді. Наша крихітна долина і близько не була такою широкою.

Рендом знову притримав коня.

— Дідько, Корвіне. Це просто смішно, — сказав він. — Ти що, в якісь ігри граєшся, га?

— Не можу, навіть якби хотів, — буркнув я. — Ніколи не вмів грати з Тінями поблизу Колвіра. Вважається, що тут їх узагалі не може бути.

— Я теж так завжди вважав. Амбер відкидає Тіні, але не складається з них. Мені це все не подобається... А якщо ми повернемо назад?

— У мене таке відчуття, що не знайдемо зворотної дороги, — відповів я. — Усе це має свої причини, і хочу про них дізнатися.

— Мені здається, що це може бути якоюсь пасткою.

— Або навіть так, — погодився я.

Рендом кивнув, і ми поїхали далі, вниз цією затіненою дорогою, під деревами, що росли тепер ще величніше. Земля була рівною, а стежина — прямою. Напівсвідомо ми пустили коней мчати галопом.

Минуло хвилин п'ять, перш ніж ми знову заговорили. Рендом сказав:

— Корвіне, це не може бути Тінню.

— Чому ні?

— Я спробував вплинути на неї — і нічого не трапилось. А ти намагався?

— Ні.

— Але чому?

— Гаразд.

Скеля може виступити за найближчим деревом, ранкове сонячне світло прошиє той кущ... Хай над ним вирине клаптик чистого неба з тоненькою хмаринкою на ньому... Опісля най з'явиться гілка з грибним наростом на боці... вкрита піною калюжа... Жаба... Падають пір'їни, насіння тремтить... Вигнута гілляка... Стежинка, що перетинає нам шлях, протоптана недавно, глибока, повз місцину, де щойно мало впасти перо...

— Нічого путнього, — сказав я.

— Якщо це не Тінь, то що тоді?

— Звісно ж, щось іще.

Рендом похитав головою і знову перевірив, чи легко меч висувався з піхов. Я зробив те саме автоматично. За мить почув позад себе тихе клацання Ґанелонової зброї.

Попереду стежка почала звужуватись і дуже швидко після цього запетляла. Ми знову змушені були пришпорити коней. І дерева тиснулися все ближче до дороги, і гілки звисали набагато нижче, ніж будь-коли до того. Стежка стала шляхом. Вона стрибала, звивалася, виконала фінальний закрут, а тоді зникла.

Рендом нахилився під гілкою, тоді підняв руку і спинив коня. Ми під'їхали до нього. Наскільки я бачив, ніщо не свідчило, що стежка з'явиться перед нами знову. Озирнувшись, я так само не виявив жодних її ознак.

— Готовий вислухати ваші припущення, — сказав Рендом. — Ми не знаємо, де були чи куди їхали, облишмо також питання, де ми зараз. Пропоную начхати на допитливість. Давайте втікати звідси найшвидшим відомим нам способом.

— Через Козирі, — уточнив Ґанелон.

— Так. Що ти на це скажеш, Корвіне?

— Гаразд. Мені, чесно кажучи, і цей варіант не надто до вподоби, але нічого кращого придумати не можу. Тож уперед.

— Кого мені спробувати викликати? — запитав Рендом, витягуючи колоду з футляра. — Джерарда?

— Добре.

Він перетасував колоду, знайшов потрібну карту і витріщився на неї. А ми витріщилися на нього. Час минув.

— Я не можу дотягнутися до нього, — зрештою оголосив Рендом.

— Спробуй Бенедикта.

— Гаразд.

Дійство повторилося. Жодного контакту.

— Виклич Дейдру, — сказав я, витягнувши власну колоду і шукаючи її Козир.

— Я до тебе приєднаюся. Поглянемо, чи є якась різниця, якщо викликати намагаються двоє.

І знову. І знову.

— Нічого, — мовив я після тривалих спроб.

— Ти, бува, не помітив: з твоїми Козирями не трапилося нічого дивного? — запитав Рендом.

— Так, помітив, але не зрозумів, що саме трапилося. Вони, здається, не такі, як завжди.

— Мої, схоже, втратили звичну прохолоду.

Я повільно перетасував свою колоду. Провів по ній пальцями.

— А й справді, — сказав я. — Так і є. Але давай ще раз спробуємо когось викликати. Скажімо, Флору.

— Давай.

Результат був той самий. І з Левеллою. І з Брандом.

— Є ідеї, що саме може бути не так? — спитав Рендом.

— Жоднісінької. Вони не можуть усі нас блокувати. Не можуть усі померти... Ох, припускаю, таки можуть. Але це дуже малоймовірно. Щось, здається, впливає на самі Козирі. Я навіть і подумати не міг, що таке взагалі можливо.

— Що ж, виробник, — сказав Рендом, — не обіцяв на них стовідсоткової гарантії.

— Ти знаєш щось, чого не знаю я?

Рендом гмикнув.

— Ти ніколи не забудеш той день, коли став повнолітнім і нарешті пройшов Лабіринтом, — сказав він. — Я пам'ятаю все так чітко, наче це було вчора. Коли я успішно завершив обряд і весь аж кипів від збудження й блаженства, Дворкін вручив мені першу колоду Козирів та проінструктував щодо їхнього використання. Я чітко пам'ятаю, як запитав у нього, чи вони діють скрізь. І пригадую його відповідь: «Ні, — сказав він. — Але, де б ти не опинився, вони скрізь стануть у нагоді». Він ніколи мене особливо не любив, ти знаєш.

— Але чи не питав ти його, що він має на увазі?

— Так, і Дворкін сказав: «Я маю сумніви, що ти коли-небудь опинишся в стані, коли вони підведуть тебе. Чому б тобі не випробувати їх просто зараз?» Я так і зробив. Згорав од нетерпіння швидше погратися своїми Козирями.

— «Опинишся в стані?» Він часом не сказав: «Опинишся в місці?»

— Ні. У мене дуже добра пам'ять на таке.

— Незвично... хоч я й не знаю, як це може нам допомогти. Попахує метафізикою.

— А Бранд, присягаюся, знає.

— У мене таке відчуття, що ти маєш слушність, що б це для нас не означало.

— Нам би варто зробити щось інше, ніж базікати про метафізику, — зауважив Ґанелон. — Якщо ви не можете змінювати Тіні, то й Козирями користуватися не зможете. Тож, здається, варто негайно визначити, де ми перебуваємо. А тоді вже йти шукати підмогу.

Я кивнув.

— Оскільки ми не в Амбері, логічно зробити висновок, що ми десь у Тіні. Ця особлива місцина розташувалася неподалік від Амбера, адже зміна зовсім не була різкою. Нас перенесено сюди без нашої активної участі, тож це означає, що хтось має за цим стояти — якась сила, зацікавлена в такому маневрі. Якщо вона хоче напасти, то зараз — слушна мить. Коли ж у неї інша мета — то саме час показати її нам, адже ми гадки не маємо, до чого це все.

— Ти пропонуєш, щоб ми не робили нічого?

— Пропоную зачекати. Не бачу жодного сенсу вештатись околицями: тільки заплутаємося ще більше.

— Пригадується, ти якось розповідав, що поближні з Амбером Тіні подібні до нього, — зауважив Ґанелон.

— Так, може, й казав. То й що?

— Тоді, якщо ми так близько до Амбера, як ви гадаєте, нам варто просто їхати на схід сонця, щоби дійти до місця, котре збігається зі самим містом.

— Це не настільки просто. Але припустимо, що так і є: яка нам з того буде користь?

— Можливо, в точці найбільшої подібності Козирі запрацюють знову.

Рендом зиркнув на Ґанелона, а тоді на мене.

— Мабуть, варто спробувати, — сказав він. — Зрештою, що нам втрачати?

— Ту крихту здатності орієнтуватись, яка ще залишилася в нас, — відказав я. — Хоч ідея непогана. Якщо нічого не трапиться тут, то спробуємо. Але озирнувшись, можна помітити, що шлях, який ми вже здолали, позаду нас зникає. Ми не просто рухаємося в просторі. А за таких обставин я відмовляюсь їхати далі, якщо не побачу, що іншого вибору нема. Якщо хтось бажає, аби ми опинилися в конкретному місці, нехай трохи розбірливіше сформулює запрошення. Ми зачекаємо.

Вони обидва кивнули на знак згоди. Рендом почав спішуватись — і закляк: одна нога ще в стремені, інша — на землі.

— Через стільки років... — мовив він. — Я ніколи насправді не вірив у нього...

— Що там? — прошепотів я.

— Вибір, — відказав брат і знов осідлав гривастого.

Він наказав коневі дуже повільно рухатися вперед. Я рухався за ним і за мить побачив єдинорога — білосніжного, як і тоді, в гаю. Він стояв, сховавшись у чагарниках папороті.

Коли ми рушили, він повернувся і наступної миті зринув знову, причаївшись за кількома стовбурами дерев.

— Я бачу його! — прошепотів Ґанелон. — Невже ця тварина справді існує... Ваш родинний герб, чи не так?

— Так.

— Я би сказав, що це добрий знак.

Я промовчав, але рушив за єдинорогом, не випускаючи його з поля зору. Не залишалося сумнівів, що ми просто мали йти за ним.

Тварина постійно ховалася від нас, дозволяючи бачити себе лише частково — перебігала від укриття до укриття з неймовірною швидкістю, уникала відкритих просторів, надаючи перевагу просвітам і тіням. Ми далі й далі заглиблювалися в ліс, який більше нітрохи не скидався на рослинність Колвірових схилів. З усього, що траплялося на околицях Амбера, наш ліс зараз найбільше схожий був на Арден, адже земля видавалася більш-менш рівною, а дерева набували величі.

Минула година, а за нею — ще одна, доки ми дійшли до маленького, світлозорого потічка. Єдиноріг повернув і рушив угору. Ми ж їхали вздовж берега. Рендом зауважив:

— Здається, ця місцина стає трохи знайомішою...

— Так, — відповів я. — Але лише «трохи». Не можу сказати чому.

— Я теж.

Невдовзі ми виїхали на схил, що ставав усе крутішим. Коням було складно підніматись, але єдиноріг сповільнив ходу, щоб вони встигали за ним. Ґрунт ставав скелястішим, а дерева — меншими. Внизу плюскотливо звивався струмок. Я вже втратив лік його вигинам і поворотам, але зрештою ми вилізли на вершину пагорба, до якого прямували. Виїхавши на рівнину, ми продовжували наш шлях аж до лісу, де починався струмок. Праворуч удалині я помітив краєм ока, що в просвітах краєвиду кручі спадають униз — аж до льодової блакиті моря.

— А ми видерлися високо, — сказав Ґанелон. — Здається, що досі низина, але...

— Гай Єдинорога! — перервав його Рендом. — Ось воно що! Поглянь!

І він не помилився. Галявина перед нами рясніла валунами, з-під яких било джерело, що породжувало той потік. Місцина ця була більшою і розкішнішою, та й розташована не там, де мала б, як підказував мій внутрішній компас. І все ж подібність була більше, ніж просто збігом. Єдиноріг піднявся на скелю біля джерела, поглянув на нас, а тоді відвернувся. Певно, він милувався океаном.

Щойно ми рушили далі, гай, єдиноріг, дерева і потік набули надприродної ясності, немов усі вони випромінювали особливе сяйво, від якого мінилися барвами й ледь помітно тремтіли — на краю сприйняття. Почуття, що зринало в мені, скидалося на хвилювання перед пекельною гонитвою.

Із кожним кроком мого коня з довкілля пообіг нас щось зникало. Відношення між речами змінювалися, роз'їдаючи моє відчуття глибини, руйнувалася перспектива, перемішуючи об'єкти в полі мого зору. Здавалося, ніби все вмить показало повноту своєї поверхні, нітрохи не збільшуючи зайнятий простір: домінували кути, а відносні розміри враз видалися кумедними. Масивний, апокаліптичний кінь Рендома, що задкував та іржав, ураз нагадав мені «Ґерніку»[81]. З тривогою помітив я, що й нас самих зачепив цей феномен: Рендом, який боровся зі своїм скакуном, і Ґанелон, котрому досі вдавалося стримувати Вогнедишника, також змінилися під впливом просторової мрії кубіста.

Але моя Зірка витримала не одну пекельну гонитву, та й Вогнедишник багато здолав. Ми припали до коней, відчуваючи у них рухи, збагнути яких не могли. Рендому, зрештою, вдалося нав'язати скакунові свою волю. Та доки ми їхали, перспектива продовжувала змінюватися.

Далі настала черга світла. Небо зчорніло, але не так, як уночі — воно скидалося на пласку поверхню, від якої не відбивалося нічого. Те саме спіткало й порожній простір між предметами. Здавалось, у світі залишилося єдине світло — породжене самими речами навколо — але й воно поступово блідло. Білизна зринала з різних прошарків буття — і велетенським, жахливим у своїй сліпучості видавався єдиноріг, який стукав копитами об повітря й виповнював дев'яносто відсотків буття повільним рухом, що міг знищити нас, якби ми зробили зайвий крок.

Відтак залишилося тільки одне сяйво. А потім — безмір німоти.

Світло зникло, не зоставивши нічого — навіть темряви. Лишень діра в бутті, що тривала мить або вічність...

Тоді повернулася пітьма, а з нею і світло — тільки в оберненій подобі. Світло виповнювало проміжки, окреслюючи порожнечі, що мали бути предметами. До вух долинув шум води, і я збагнув, що ми зупинилися біля струмка. Першим тактильним відчуттям стало тремтіння Зірки. А тоді відчув запах моря...

Перед очима постав Лабіринт — або ж його викривлений негатив...

Я нахилився вперед, і речі облямувало ще більше світла. Відхилився — і воно знову зникло. Знову вперед, цього разу ще далі...

Світло розсіювалося, додаючи відтінки сірого в плин буття. Тільки колінами, м'яко, я попросив Зірку рухатися.

Із кожним кроком щось поверталось у світ. Поверхні, текстури, кольори...

Позад мене інші також рушили. Лабіринт не розкривав своїх таємниць, але набув особливого сенсу в контексті світу, що відроджувався навколо нас.

Варто було спуститися нижче, як повернулося відчуття глибини. Море, що розляглося праворуч, відділилося від неба, з яким на мить з'єдналося в колишній Urmeer[82], де води були вгорі й води внизу. Потім це видавалося бентежним, але доки явище існувало, я взагалі не помічав його. Ми спускалися кам'янистим схилом, що починався в гаю, куди привів нас єдиноріг. На сотню метрів нижче лежала ідеально рівна ділянка міцної, первозданної скелі овальної форми, велика вісь якої сягала кількох сотень метрів. Наш схил звертав ліворуч, описуючи широку дугу, що м'яко облямовувала скелю. А праворуч не було нічого — круча різко спадала в дивовижне море.

Тепер усі три виміри, здавалося, повернулися на місця. Сонце знову стало величною кулею розпеченого золота, яку ми бачили раніше. Небесна блакить тут була глибшою, ніж в Амбері, й жодна хмара не тьмарила її. Ні острів, ні вітрило не порушували співмірну синяву моря. Я не бачив жодного птаха і не чув жодного звуку, крім наших власних кроків. Велична німота охопила це місце того дня. У чіткості мого сприйняття Лабіринт нарешті знайшов собі місце на поверхні внизу. Спершу мені здавалося, що його викарбувано у скелі, але під'їхавши ближче, я збагнув, що він був частиною її. Рожево-золоті вигини, неначе вени в дивовижному мармурі, видавалися природними — однак наявність розумного задуму в ньому була очевидною.

Я натягнув віжки. Решта, під'їхавши, стали поряд зі мною: Рендом праворуч, а Ґанелон ліворуч.

Ми довго мовчки дивилися вниз. Темна пляма із загостреними краями, рухаючись від зовнішнього краю до центру, перекреслювала собою ділянку точно під нами.

— Знаєш, — нарешті сказав Рендом, — здається, наче хтось зрізав верхівку Колвіра, відтяв усе по самі темниці.

— Так, — відповів я.

— То, якщо шукати подібність, виходить, що там лежить наш Лабіринт.

— Так, — повторив я.

— А ось та заплямована місцина тягнеться на схід — туди, звідки прийшла Чорна дорога.

Я неквапно кивнув — розуміння ситуації поступово міцніло, перетворюючись на впевненість.

— Що ж тоді це означає? — запитав Рендом. — Здається, все узгоджується з реальним станом речей, але разом з тим значення досі вкрито таємницею. Навіщо нас привели сюди й показали це?

— Ні, воно не узгоджується з реальним станом речей, — сказав я. — Воно і є реальним станом речей.

Ґанелон повернувся до нас.

— У тіні Земля, яку ми навідували, де ти провів стільки років, я чув вірш про дві стежини, що розійшлися за гаєм, — мовив він. — Той вірш закінчувався так: «Обрав я менш протоптану з доріг, зробивши вибір свій навік»[83]. Почувши його, я згадав, як ти колись сказав мені: «Всі дороги ведуть в Амбер», і я тоді замислився. Ця думка не полишає мене й досі: для вас, людей однієї крові, нема сенсу робити цей вибір, бо вас чекає однакове закінчення шляху.

— Розумієш? — запитав я. — Ти розумієш?

— Вважаю, що так.

Він кивнув, а тоді вказав рукою:

— Там лежить справжній Амбер.

— Так, — погодивсь я. — Справжній.

Книга четверта

Рука Оберона

Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

Для Джея Голдемана, за дружбу та артишоки[84]

1

Яскравий спалах осяяння, домірний цьому дивному сонцю...

Ось яким він був... Я бачив при світлі дня те, що раніше відкривалося мені лише в оздобі ясного блиску посеред пітьми: Лабіринт, великий Лабіринт Амбера, викарбуваний на овальному скелястому виступі під/над дивовижним небомор'ям.

...І я знав, завдяки внутрішньому образу, який пов'язував усіх нас, що цього разу він був справжнім. А це означало, що Лабіринт Амбера був його першою тінню. Це означало...

Це означало, що сам Амбер ніколи не виходив за межі королівства Амбера, Ребми і Tip-на Ноґта. А отже, місцина, в яку ми прибули, за законом першості і конфігурації, була справжнім Амбером.

Я повернувся до усміхненого Ґанелона. Його борода і скуйовджене волосся вогнисто палали в безжальному світлі.

— Звідки ти дізнався? — запитав у нього я.

— Корвіне, ти ж знаєш: у мене хист до розгадування таємниць, — відказав побратим. — Я пригадав усе, що ти розповідав мені про функціонування природи Амбера: як його Тіні та всі ваші війни відбиваються у світах. Я часто запитував себе, міркуючи про Чорну дорогу: чи може щось відкидати тінь у сам Амбер. І мені спало на думку, що така річ мала би бути неймовірно основоположною, потужною і таємною. — Він вказав на краєвид, що розгорнувся перед нами. — Як ось ця.

— Продовжуй, — мовив я.

Вираз Ґанелонового обличчя змінився, і він знизав плечима.

— Отже, має бути шар реальності, глибший за твій Амбер, — пояснив він. — Саме там і було скоєно зло. Ваш звір-покровитель привів нас у місце, яке видається саме таким, а ця пляма на Лабіринті скидається на чиюсь брудну роботу. Ти згоден зі мною?

Я кивнув.

— Мене радше не так сам висновок вразив, як твоя здогадливість, — відказав я.

— Ти випередив мене, — визнав Рендом, їдучи праворуч від мене, — але саме таке відчуття пройняло мене, м'яко кажучи, аж до кишок. Я вірю, що саме тут і закладений фундамент нашого світу.

— Іноді чужинець може бачити речі краще, ніж той, хто є їхньою частиною, — зауважив Ґанелон.

Рендом зиркнув на мене, а тоді знову зосередив увагу на краєвиді.

— Гадаєш, усе ще більше зміниться, — запитав він, — якщо ми спустимося й поглянемо ближче?

— Є тільки один спосіб з'ясувати, — відказав я.

— Тоді гайда ключем, — постановив Рендом. — Я перший.

— Гаразд.

Рендом спрямував коня праворуч, ліворуч, знову праворуч, довгою низкою серпантинів, що зиґзаґами вели нас уздовж кручі. Зберігаючи той самий порядок, що й увесь день, я поїхав за ним — Ґанелон був останнім.

— Здається, наразі все стабільно, — гукнув нам Рендом.

— Поки що, — відказав на те я.

— Внизу між скелями якась розколина.

Я нахилився вперед. Праворуч, на рівні овальної рівнини, зяяло жерло печери. Грот той розташувався так, що помітити його згори було неможливо.

— Ми пройдемо доволі близько, — сказав я.

— ...швидко, обережно і тихо, — додав Рендом, видобуваючи меча.

Я витягнув із піхов Ґрейсвандір, а Ґанелон на один поворот позаду мене дістав свою зброю.

До розколини ми потрапили не одразу — спершу повернули ліворуч і тільки тоді пройшли повз неї. Хоч до печери лишалося ще десять чи п'ятнадцять футів, але я почув з неї сморід, природу якого встановити не зміг. Коні або відразу допетрали, що й до чого, або ж були просто песимістами по життю: тварини притисли вуха до голови, роздули ніздрі й тривожно заіржали, не слухаючись віжок. Однак щойно ми повернули й рушили геть від того місця, вони заспокоїлися. Паніка охопила їх тільки в кінці узвозу, коли ми наблизилися до пошкодженого Лабіринту. Коні просто відмовилися підходити ближче.

Рендом зліз із коня. Він дійшов до краю візерунка й завмер, розглядаючи його. А тоді заговорив, не озираючись.

— З усього, що нам відомо, — мовив він, — шкоди було завдано навмисне.

— Здається, так, — погодився я.

— Очевидно також, що ми опинилися тут з певною метою.

— Гадаю, так і є.

— Тож, трішки напруживши уяву, можна виснувати, що ми опинилися тут, аби дізнатися, як було пошкоджено Лабіринт і що можна зробити, аби відновити його цілісність.

— Можливо. Який твій діагноз?

— Поки що жодного.

Він рушив по периметру Лабіринту праворуч — туди, де візерунок починав втрачати чіткість. Я сховав клинок у піхви і приготувався спішуватися. Ґанелон простягнув руку і схопив мене за плече.

— Я сам можу зробити це... — почав було я.

— Але, Корвіне, — мовив він, не зважаючи на сказане мною, — здається, ближче до центру Лабіринту є маленька невідповідність. Щось, що не належить цьому місцю...

— Де?

Він показав, і я простежив за його рукою.

Біля центру лежав якийсь чужинний предмет. Патичок? Камінь? Зіжмаканий аркуш паперу? Сказати точно з такої відстані було неможливо.

— Бачу, — відповів я.

Ми злізли з коней і рушили до Рендома, який до того часу вже встиг дійти до правого краю візерунка і тепер розглядав збляклу ділянку.

— Ґанелон помітив щось ближче до центру, — сказав я.

Рендом кивнув.

— Я також це помітив, — відказав він. — Просто намагався вирішити, з якого боку краще підійти, щоби було зручніше роздивлятися. Мене не приваблює ідея блукати розбитим Лабіринтом. З іншого боку, мені цікаво, на що я наражатиму себе, якщо спробую пройти зчорнілим краєм. Як гадаєш?

— Якщо блукатимемо тут рештками Лабіринту, можемо втратити чимало часу, — мовив я на те, — коли його опір домірний тому, що ми маємо вдома. А ще нас вчили: варто зійти зі шляху, як тебе спіткає смерть. План у мене такий: з Лабіринту доведеться піти, щойно я сягну плями. З іншого боку, торкнувшись чорноти, я можу послати сигнал тривоги нашим ворогам. Тож...

— Тож ніхто з вас цього не робитиме, — втрутився Ґанелон. — Я зроблю.

А тоді, не чекаючи на відповідь, він стрибнув з розгону на чорну ділянку, пробіг аж до центру, доволі довго чекав, перш ніж підняти якусь дрібну річ, повернувся і рушив назад. Через кілька секунд уже стояв перед нами.

— То був ризикований вчинок, — мовив Рендом.

Ґанелон кивнув.

— Але ви двоє досі стояли б і сперечалися, якби я цього не зробив.

Він підняв руку й простягнув її.

— Ну і що ви про це думаєте?

Ґанелон стискав кинджал, що пронизував прямокутний заплямований шматочок картону. Я забрав знахідку в друга.

— Скидається на Козир, — мовив Рендом.

— Так.

Витягнувши карту, я розгладив зібгані краї. Чоловік, риси якого постали переді мною, здавався наполовину знайомим — і, звісно, наполовину чужим водночас. Світле, пряме волосся, дрібні, гострі риси, непомітна посмішка, тендітна статура.

Я похитав головою:

— Не знаю такого.

— Дайте-но поглянути, — Рендом забрав у мене карту й насупився.

— Ні, — мовив він через певний час. — Я також не знаю. Мені майже здається, що я мав би впізнати його, але... Ні.

Тієї миті коні знову взялися виражати невдоволення, ще й набагато гучніше. Нам треба було лишень трішки повернутися, щоби збагнути причину їхньої тривоги — адже воно вибрало саме ту мить, щоби виповзти з печери.

— Дідько, — сказав Рендом. І я з ним погодився.

Ґанелон прочистив горло, а тоді виставив поперед себе меча.

— Хто-небудь знає, що це? — спокійно запитав він.

На перший погляд та почвара видалася мені змієподібною: через рухи і довгий товстий хвіст, який радше скидався на продовження довгого в'юнкого тулуба, а не на простий придаток. Вона пересувалася на чотирьох гнучких, наче гумових ногах, які, однак, завершувалися величезними стопами з лиховісними кігтями. Вузька голова із дзьобом похитувалася врізнобіч у ритмі рухів почвари, повертаючись до нас то одним, то іншим блякло-синім оком. Величезні крила, пурпурові і шкуркуваті, тулилися з боків. Істота та не мала ні пір'я, ні волосся, але на плечах, грудях, спині і хвості її шкіру вкривала луска. Від вістря дзьоба і до кінчика хвоста її довжина перевищувала три метри. Рух тварини відлунював тихим дзенькотом, а на її горлянці я зауважив яскравий спалах.

— Найперше, що спадає мені на думку, — мовив Рендом, — це геральдичний звір, грифон. Ось тільки цей екземпляр лисий і багряний.

— Точно не наш національний птах, — додав я, витягуючи Ґрейсвандір і затримуючи його вістря на рівні голови істоти.

Почвара викинула червоний, роздвоєний язик. Здійняла на кілька дюймів крила, а тоді опустила їх. Коли її голова хиталася праворуч, хвіст повертав ліворуч, тоді ліворуч і праворуч, праворуч і ліворуч, занурюючи нас своїми рухами у напівгіпнотичний транс.

Здавалося, її значно більше цікавили коні, аніж ми: почвара прямувала повз нас до місця, де тремтіли і перебирали ногами наші скакуни. Коли я став у монстра на шляху, він заревів.

Його крила здіймалися й опадали, розвіваючись, наче пара невеличких вітрил, захоплена поривом вітру. Тепер він звівся на задні лапи і височів над нами. Здавалося, що він у ту мить наче вчетверо побільшав. Відтак створіння заверещало — й у вухах задзеленчав навісний, войовничий чи то вигук, чи то виклик. А тоді воно різко опустило крила і злетіло, ненадовго здійнявшись у повітря.

Коні зірвалися й побігли. Тварюка опинилася поза зоною нашої досяжності. І тільки тоді я збагнув, звідки походило подзенькування і чим же була та яскрава штука на шиї у звіра. Монстр був прив'язаний, і довжелезний ланцюг зникав у печері. Точна його довжина негайно стала для нас чимось більшим, ніж питанням загальної ерудиції.

Розмахуючи крилами, істота зашипіла, пролетіла над нами і впала. Щоби по-справжньому злетіти, почварі забракло простору для маневру. Повернувшись, я бачив, як Зірка і Вогнедишник відступали до дальнього краю овалу. Кінь Рендома Яґо кинувся в напрямку Лабіринту.

Почвара знову зіп'ялася на ноги, розвернулася, неначе хотіла напасти на Яґо, знову поглянула на нас і заклякла. Цього разу вона опинилася значно ближче — за три-чотири метри від нас — схилила набік голову, повернувшись правим оком, а тоді розкрила дзьоб і тихо закрумкала.

— А якщо напасти зараз? — запропонував Рендом.

— Ні. Зачекай. Щось не так у її поведінці.

Доки я говорив, звір нахилив голову й опустив крила. Він тричі вдарив дзьобом по землі та знову поглянув увись. Тоді склав крила за спиною. Хвіст двічі смикнувся, а відтак жваво захитався з боку на бік. Тварина розкрила дзьоб і знову закрумкала.

Та мить спантеличила нас.

Яґо зайшов у Лабіринт з боку зчорнілої ділянки. Пройшов п'ять чи шість метрів навскоси, а тоді, опинившись на лініях сили, потрапив у пастку біля Запони — наче комаха, впіймана липучкою. Коли іскри охопили його, а грива здійнялася й стала дибки, кінь заіржав від болю.

Тієї ж миті небо над нами потемніло. Але жодні водяні хмари не з'явилися в небесах. Над нами зринуло бездоганно кругле утворення — всередині червоне, жовте біля краю, — що оберталося за годинниковою стрілкою. Пролунав мелодійний передзвін, а за ним — жахливе торохтіння черкітки.

Яґо борсався далі: спершу він звільнив праву передню ногу, тоді опустив її знову, щоби витягнути ліву, й дико заіржав. Іскри вже сягнули його чубка, і кінь струшував їх із шиї і тіла, наче краплинки дощу. Весь його силует охопило м'яке олійне сяйво.

Ревіння наростало, і маленькі блискавки заграли у серці червоної штуки над нами. Тієї миті мою увагу привернуло деренчання: багряний грифон прослизнув повз нас і став поміж нами й гучною червоною з'явою. Відвернувшись від нас, він скоцюрбився, наче ґарґулья, і взявся спостерігати за видовищем.

Саме тоді Яґо звільнив обидві ноги і став дибки. Сяйво і водоспад іскор надали його обрисам ефемерності. Можливо, тієї миті він іржав, однак всі звуки поглинуло невпинне ревіння згори.

Із грімкої хмари з виттям спустився вир — яскравий, осяйний, неймовірно швидкий. Він торкнувся коня, що стояв дибки, і на мить обриси тварини стали надзвичайно великими — і так само нечіткими. А тоді кінь зник. Неначе бездоганно збалансована дзиґа, вир на мить застиг на місці, а тоді почав змовкати.

Вир повільно піднявся над Лабіринтом на висоту людського зросту. А через мить увібрався всередину настільки ж швидко, як і з'явився.

Виття змовкло, ревіння стихло. Крихітні блискавки зблякли в колі. Вся конструкція вичахла та сповільнилася. Наступної митті вона обернулася на згусток темряви, а ще за секунду — зникла геть.

Куди б я не глянув, ніде не лишилося і сліду від Яґо.

— Не питай, — мовив я, коли Рендом повернувся до мене. — Я також нічого не знаю.

Він кивнув, а тоді зосередив увагу на нашому багряному сусідові, який якраз задеренчав ланцюгом.

— А з цим героєм що? — запитав він, торкнувшись до меча.

— У мене склалося враження, ніби він намагається захистити нас, — сказав я, ступивши крок уперед. — Прикрий мене. Я хочу дещо спробувати.

— Ти впевнений, що можеш рухатися достатньо швидко? — запитав він. — З твоїм боком...

— Не хвилюйся, — сказав я в рази завзятіше, ніж треба було, і пішов далі.

Він мав рацію щодо мого лівого боку, де досі гоїлася і тупо боліла у відповідь на рухи ножова рана. Але правиця продовжувала стискати Ґрейсвандір, і це був один із тих моментів, коли я щиро вірив у свої інстинкти. У минулому я вже довірявся своїм чуттям, і вони не зраджували мені. Просто іноді такий ризик видасться цілком виправданим.

Рендом рушив прямо і праворуч. Я повернувся боком і повільно випростав ліву руку так, неначе знайомився з чужим псом. Наш геральдичний друг підвівся і також повернувся.

Він знову повернувся мордою до нас, ретельно розглядаючи Ґанелона, що стояв ліворуч від мене. Потім звір поглянув на мою руку. Він опустив голову і знову вдарив дзьобом об землю, тихо, булькотливо крумкаючи, а тоді підвів голову і витягнув шию. Хитнув велетенським хвостом, торкнувся моїх пальців дзьобом, а тоді все повторив. Я обережно поклав руку йому на голову. Помахи хвостом посилилися, голова не рухалася. Я м'яко почухав йому шию — і звір повільно повернув голову, немовби насолоджувався моїми дотиками. Я прибрав руку й ступив крок назад.

— Гадаю, ми друзі, — тихо мовив я. — Спробуй, Рендоме.

— Ти кепкуєш з мене?

— Ні, я певен, що тобі нічого не загрожує. Спробуй.

— А що ти робитимеш, якщо помилишся?

— Вибачуся.

— Чудово.

Він ступив уперед і простягнув руку. Тварина лишалася привітною.

— Гаразд, — мовив Рендом на пів хвилини пізніше, гладячи його шию, — і що це нам доводить?

— Це сторожовий пес.

— І що ж він стереже?

— Очевидно, Лабіринт.

— Якийсь він недобросовісний, — мовив Рендом, відступаючи. — Я би сказав, що він мав би працювати краще. — Брат вказав на зчорнілу ділянку. — Що і зрозуміло, якщо він привітний до всіх, крім тих, хто їсть овес та ірже.

— А я гадаю, що він дуже навіть вибірковий. Також можливо, що його посадили сюди після того, як було завдано шкоди, щоби захистити Лабіринт від подальших шкідницьких зазіхань.

— Хто ж його посадив тут?

— Сам би хотів знати. Схоже, цей хтось на нашому боці.

— Ти можеш продовжити випробування своєї теорії, підпустивши Ґанелона ближче до грифона.

Ґанелон не ворухнувся.

— Може, у вас є якийсь родинний запах, — зрештою сказав він. — А раптом він прихильний тільки до амберитів? Тож я свій хід пропускаю, дякую.

— Гаразд, це не так уже й важливо. Дотепер ти висував доволі вдалі ідеї. Як же ти тепер витлумачиш події?

— З двох фракцій, що претендують на трон, — сказав він, — та, що складалася з Бранда, Фіони та Блейза, як ви казали, краще зналася на природі сил, які впливають на долю Амбера. Бранд же не повідомив тобі подробиці — хіба що ти сам опустив у розповіді певні пов'язані з цим факти — однак мені здається, що пошкодження Лабіринту і є тим засобом, за допомогою якого його союзники отримали доступ до вашого королівства. Хтось один (або й не один) із них скоїв це лихо, відкривши Чорну дорогу. Якщо сторожовий пес реагує на родинний запах або інший код, яким володієте ви, то він насправді міг весь час бути тут і нічого не заподіяти злочинцям.

— Можливо, — зауважив Рендом. — Маєш ідеї, як це могло трапитися?

— Імовірно, — відказав Ґанелон. — Якщо захочете, я дам вам можливість подивитися на це.

— А що для цього потрібно?

— Ходіть сюди, — він обернувся і рушив до краю Лабіринту.

Я пішов за ним, Рендом також. Сторожовий грифон крався біля мене. Ґанелон повернувся і простягнув руку.

— Корвіне, чи міг би ти дати мені той кинджал, що я для нас роздобув?

— Тримай, — я витягнув зброю з-за пояса і передав її.

— Повторюю, що для цього потрібно? — допитувався Рендом.

— Амберська кров, — відказав Ґанелон.

— Не певен, що ця ідея мені до вподоби, — відказав Рендом.

— Тобі потрібно лишень проштрикнути палець, — відказав він, простягаючи лезо, — і нехай краплинка крові впаде на Лабіринт.

— І що трапиться?

— Спробуй і побачиш.

Рендом зиркнув на мене:

— Що скажеш на таке?

— Вперед. Дізнаймося правду. Я заінтригований.

Він кивнув.

— Гаразд.

Рендом взяв у Ґанелона лезо і штрикнув вістрям мізинець лівої руки. Тоді він стиснув палець, тримаючи його над Лабіринтом. З'явилася червона намистинка, збільшилася, затремтіла і впала.

Тієї ж миті над плямою здійнявся ледь помітний дим, а разом з ним — гучний тріск.

— Бодай я скис! — вражено мовив Рендом.

— Ось тобі й на, — мовив Ґанелон. — Так це і робиться.

Виникла крихітна плямка, поступово збільшуючись до розміру півдоларової монетки.

Та крапочка була малесенькою копією величезної плями праворуч від нас. Сторожовий грифон тихо вискнув і відступив, швидко крутячи головою між нами.

— Розслабся, друже! Спокійно, — я простягнув до нього руку і заспокоїв.

— Але що ж могло спричинити таку велику... — почав було Рендом, а тоді повільно кивнув.

— І все ж таки, що? — запитав Ґанелон. — Я ні сліду не бачу там, де зникла твоя кров.

— Амберська кров, — мовив Рендом. — Ти сьогодні просто повнишся прозріннями, чи не так?

— Попроси в Корвіна розповісти тобі про Лоррейн, місцину, де я мешкав так довго, — мовив він. — Місце, де розширювалося чорне коло. Я дуже уважний щодо впливу таких сил, хоч і знаю їх лише з відстані. Ці питання ставали для мене все зрозумілішими завдяки тому, що я вивчав від вас. Так, тепер мене охоплюють прозріння, адже я знаюся на цих каверзах. Запитай Корвіна, що він думає про макітру свого генерала.

— Корвіне, — сказав Рендом, — дай мені проколотий Козир.

Я витягнув його з кишені і розрівняв. Плями тепер здавалися ще лиховіснішими. Вразила мене й інша річ: не вірилося, що цей Козир виготовив мудрий чарівник Дворкін, колишній митець і наставник Оберонових дітей. До цієї миті мені не спадало на думку, що хтось інший міг би зробити таке. І хоча стиль видавався трохи знайомим, ця робота не належала йому. Де ж іще я бачив такі ретельно вивірені лінії, не спонтанні, як у майстра, а такі, неначе кожен рух ретельно обмірковувався, перш ніж ручка торкнеться паперу? Була тут ще якась хиба: рівень схематизації відрізнявся від наших Козирів, буцімто митець працював зі старими спогадами, просвітками й описами, а не з живою людиною.

— Козир, Корвіне. Дай, будь ласка, — мовив Рендом.

Було в його тоні щось таке, що змусило мене завагатися. Закралося відчуття, нібито він зміг обігнати мене у чомусь дуже важливому — а такі відчуття я геть не люблю.

— Я тут заради тебе гладив ось того бридкого стариганя і навіть порізався для нашої справи, Корвіне. Дай мені його.

Я простягнув карту, і моє збентеження наростало, коли він узяв її до рук і насупився. Чому я раптом почав поводитися як бовдур? Невже ніч у Tip-на Ноґті сповільнює мозкову активність? Чому...

І тут Рендом почав лаятися. Низка виголошених ним проклять перевершувала все чуте мною за довгу військову кар'єру.

А тоді:

— Що це? — запитав я. — Не розумію.

— Амберська кров, — нарешті мовив він. — Хто б це не зробив, він спершу пройшов Лабіринтом, розумієш? Потім вони стояли там, у центрі, й викликали його через Козир. Коли він відповів і було встановлено надійний зв'язок, вони вдарили його. Його кров, як і моя власна, пролилася на Лабіринт, знищуючи його частину.

На кілька глибоких вдихів запала тиша.

— Пахне якимось ритуалом, — зауважив я.

— Дідько забери ритуали! — вигукнув він. — Дідько їх усіх бери! Хтось із них помре, Корвіне. Я вб'ю його — або її.

— Я досі не...

— Я дурень, — відказав він, — тому що не побачив це одразу. Поглянь! Ближче поглянь!

Він тицьнув мені проколотий Козир. Я вдивлявся в нього — і досі нічого не бачив.

— А тепер поглянь на мене! — продовжував він. — Глянь на мене!

Я послухався. Тоді знову глянув на карту. І збагнув, до чого він веде.

— Для нього я ніколи не був чимось більшим за шепіт життя у пітьмі. Але вони використали мого сина для цього, — мовив він. — Отже, це зображення Мартіна.

2

Стоячи там, біля пошкодженого Лабіринту, я вдивлявся в портрет чоловіка, який міг бути, а міг і не бути сином Рендома. Можливо — а можливо, й ні — він прийняв смерть від ножа, що прийшов з Лабіринту. Подумки я стрибнув далеко назад, щоби хоч на мить прокрутити знову події, що привели мене сюди, до цих надзвичайних відкриттів. Нещодавно я дізнався стільки нового, в результаті чого події останніх кількох років складалися в зовсім іншу історію, ніж та, яку я знав, коли проживав ті дні. А тепер нові ймовірності й закладені в них факти знову змінювали мою точку зору.

Коли я прийшов до тями в «Ґрінвуді», приватному шпиталі в північній частині штату Нью-Йорк, де провів два цілком безтямних тижні після аварії, то навіть імені свого не знав. Нещодавно мені розповіли, що аварію відразу після моєї втечі з Портерівської психлікарні в Олбані підлаштував братик Блейз. Саме таку історію я почув від іншого свого брата Бранда, котрий запроторив мене до тієї лікарні на підставі фальшивої психіатричної посвідки. У «Портері» на мені впродовж кількох днів застосовували шокову терапію. Результати її були сумнівними, однак вона запустила процес відновлення деяких спогадів. Схоже, це настільки налякало Блейза, що він скоїв замах на моє життя, коли я тікав. Якраз на повороті біля озера він прострелив мені кілька шин. Та акція точно могла б завершитися моєю смертю, якби за Блейзом ніс у ніс не йшов Бранд, котрий захищав власні страхові інвестиції — мене. Він розповідав, що перекинувся кількома слівцями з копами, витягнув мене з озера і надавав першу медичну допомогу, поки підоспіла «швидка». Невдовзі після того його впіймали колишні спільники — Блейз і наша сестра Фіона. Вони запроторили його до вежі з дуже пильною охороною, десь у віддалених краях Тіней.

Дві придворні кліки плели інтриги та контрінтриги навколо трону, наступали одне одному на п'яти, дихали одне одному в потилиці та займалися іншими неподобствами такого штабу. Мій брат Ерік, якого підтримували Джуліан та Каїн, мав зійти на трон, що стояв порожнім після незрозумілого зникнення нашого батька, Оберона. Незрозумілого для Еріка, Джуліана та Каїна. А для іншої групи, яка складалася із Блейза, Фіони та — колись — Бранда, нічого незрозумілого не було, адже те зникнення влаштували саме вони. Підготували цілий ряд подій, які мали розчистити Блейзу шлях до трону. Але Бранд припустився тактичної помилки, спробувавши заручитися підтримкою Каїна в їхній грі за трон, а Каїн вирішив, що йому й надалі краще підтримувати Еріка. Це змусило Бранда серйозно переосмислити власну позицію, але не призвело до негайної зради своїх спільників. Через певний час Блейз та Фіона вирішили використати своїх таємних союзників проти Еріка. Бранд завагався, остерігаючись могутності цих сил, і в результаті отримав копняка від Блейза та Фіони. Коли всі від нього відвернулися, Бранд вирішив повністю відновити баланс сил, помандрувавши до Тіні Земля, де Ерік полишив мене вмирати багато століть тому. Набагато пізніше Ерік дізнався, що я не вмер, але повністю втратив пам'ять, що для нього було так само добре. Він відрядив нашу сестру Флору наглядати за мною, сподіваючись, що це вигнання буде для мене останнім. Пізніше Бранд розповів, що доручив мене психлікарні «Портер» у сповненому відчаю бажанні відновити мою пам'ять перед поверненням до Амбера.

Доки Фіона з Блейзом давали раду Бранду, Ерік постійно підтримував зв'язок з Флорою. Вона подбала про моє переведення до «Ґрінвуду» з клініки, куди мене поклала поліція, наказала, щоби мене наколювали наркотиками, поки Ерік готувався до своєї коронації в Амбері. Зовсім скоро ідилічність життя мого брата Рендома в Тексорамі була порушена звісткою від Бранда. Той благав про порятунок та ще й дав про себе знати не через звичні родинні канали зв'язку, тобто Козирі. Поки Рендом, який, на щастя, не належав до конфліктних груп, займався порятунком Бранда, я зміг утекти з «Ґрінвуда», хоч іще й не повністю відновив пам'ять. Отримавши від наляканого Ґрінвудського лікаря адресу Флори, я поїхав до її дому у Вестчестері, та, вдало блефуючи, став її гостем. Рендом тим часом намагався порятувати Бранда — не надто успішно. Він начебто умертвив змієподібного охоронця вежі, але був змушений тікати від внутрішньої сторожі, осідлавши один із на диво рухливих каменів. Охорона — банда не зовсім людей — жвавенько переслідувала його крізь Тіні, а це навичка, яка за нормальних обставин доступна лише амберитам. Рендом потрапив до Тіні Земля, де я водив Флору кружними шляхами, аби відшукати стежину до власного осяяння та до обставин свого життя. Рендом перетнув континент після того, як я гарантував йому захист. Він прибув, переконаний, що його переслідувачі — мої посіпаки. Коли я допоміг йому їх убити, він нічого не сказав, бо вирішив, що це — мій обманний трюк у боротьбі за трон. Однак його виявилося легко вмовити доправити мене через Тіні в Амбер.

Ця авантюра була доволі успішною в деяких аспектах і водночас вельми провальною в інших. Коли я зрештою дізнався дещо про те, що стосувалося моєї особистості, Рендом та наша сестра Дейдра, котра приєдналася до нас по дорозі, відвели мене до віддзеркалення Амбера під водою — міста Ребми. Там я пройшов Лабіринтом — і спогади посипались на мене лавиною. А крім того, вдалося довести, що я справжній Корвін, а не просто одна із його тіней. Я вирушив до Амбера, використавши силу Лабіринту, яка дозволяла миттєво повертатися додому. Після короткої безрезультатної дуелі з Еріком втік через Козирі під крило мого любого брата і можливого вбивці Блейза.

Я приєднався до Блейза, коли він пішов боєм на Амбер. Невдала була затія, та й завершилася вона нашою поразкою. Блейз під час останньої сутички зник, ще й за таких обставин, які чітко вказували на його смерть, однак чим більше я дізнався і чим більше міркував, тим менше йняв цьому віри. Я став бранцем Еріка і проти власної волі взяв участь в його коронації, після чого він наказав осліпити мене та замкнути. Кілька років, які я провів у темниці, відновили мої очі, але водночас сильно розхитали мою свідомість. І лишень випадкова зустріч з колишнім батьковим радником Дворкіним, розум якого був ще в гіршому стані, ніж мій, посприяла втечі.

Після цього я кинувся відновлювати сили і вирішив, що коли наступного разу піду проти Еріка, то поводитимуся розсудливіше. Я помандрував крізь Тіні, до давніх земель, де колись панував, — до Авалону. Мав намір дістати там одну субстанцію, про яку серед усіх амберитів знав тільки я. Унікальна хімічна сполука, що могла вибухати в Амбері. Дорогою я проїхав крізь землі Лоррейна; місцини, де панував мій колишній генерал у вигнанні Ґанелон — або хтось дуже схожий на нього. Я затримався там через пораненого лицаря, дівчину та небезпеку, яка була наче дві краплі схожа на ту, що чигала в околицях Амбера. Чорне коло, межі якого постійно розширювалися, було якимось чином пов'язане з Чорною дорогою, якою приходили наші вороги. Частково відповідальність за це лежала й на моїх плечах — так подіяло прокляття, яке я вигукнув, коли мене осліплювали. Битву я виграв, дівчину — втратив, а тоді з Ґанелоном помандрував до Авалону.

Діставшись Авалону, ми швидко дізналися, що він перебуває під захистом мого брата Бенедикта, який боровся з власними проблемами — найпевніше, обставини були спорідненими із небезпеками чорного кола та Чорної дороги. В останній битві Бенедикт утратив правицю, однак усе одно переміг пекельних дів. Він застеріг, аби мої наміри щодо Еріка та Амбера були чистими, а тоді запросив нас насолодитися гостинністю його замку. А сам він ще мав провести кілька днів на полі бою. Саме в Авалоні я зустрівся з Дарою.

Дара розповіла, що вона — праправнучка Бенедикта, а її існування мій брат приховував від Амбера. Вона витягнула з мене все, що змогла, про Амбер, Лабіринт, Козирі та нашу здатність пересуватися між Тінями. А ще вона виявилася неймовірно вправною фехтувальницею. Ми вкинулися у нетривалу розпусту після мого повернення з пекельної мандрівки до місця, де я набрав удосталь необгранкованих алмазів, щоби заплатити за речовину, яка знадобилася би мені під час нападу на Амбер. Наступного дня ми з Ґанелоном повантажили необхідні хімікати і поїхали до Тіні Земля. Колись, за часів вигнання, я жив там, а тепер мав купити необхідну автоматичну зброю та амуніцію.

Поки ми їхали, у нас виникли певні труднощі з Чорною дорогою, яка, здавалося, розширила свій вплив серед світів Тіні. Ми могли дати раду труднощам, що виникали через неї, але я ледь не загинув на дуелі з Бенедиктом, який помчав за нами крізь світи в пекельній гонитві. Надто злий, щоби дослухатися до доказів, він тіснив мене до підліску. Брат мій, хоч йому і доводилося послуговуватися лівою рукою, усе одно був кращим фехтувальником, ніж я. Мені вдалося здолати його, лише використавши деякі трюки Чорної дороги, про які він не знав. Я був певен, що він жадав моєї крові через інтрижку з Дарою. Але ж ні. Перекинувшись зі мною під час бою кількома словами, він уперто стверджував, що не знає такої людини. Натомість виявилося, що він помчав за нами, бо був певен, що я вбив його слуг. Що ж, Ґанелон справді знайшов кілька свіжих трупів у лісі поблизу Бенедиктового палацу, але ми вирішили про них не згадувати — ми гадки не мали, хто вони такі, та й не хотіли ускладнювати наші гостини.

Полишивши Бенедикта на турботу Джерарда, якого я викликав через Козир з Амбера, ми з Ґанелоном попрямували до Тіні Земля, озброїлися, рекрутували в Тінях бойовий загін і рушили атакувати Амбер. Але ще до нашого прибуття з'ясувалося, що Амбер вже атакували істоти, які прийшли з Чорної дороги. Моя нова зброя швидко переважила сили на бік Амбера; Ерік загинув у тій битві, залишивши мені свої проблеми, свою злу волю та Судний Камінь, пристрій для контролю погоди — зброю, яку він застосовував проти мене, коли ми з Блейзом атакували Амбер.

Тієї ж миті об'явилася Дара. Вона промчала повз нас до Амбера, знайшла Лабіринт і навіть пройшла його, чим засвідчила, що вона нам, найімовірніше, таки родичка. Проходячи те важке випробування, вона, попри все, продемонструвала незвичайні фізичні трансформації. Здолавши Лабіринт, дівчина оголосила, що Амбер має бути зруйнований. А тоді розтанула.

Десь за тиждень вбили іншого мого брата — Каїна, й обставини його смерті мали виставити винуватцем мене. Той факт, що я вбив його вбивцю, навряд чи міг свідчити на користь моєї непричетності, оскільки той хлоп не був здатен говорити. Однак я збагнув, що таких істот уже бачив: саме вони загнали Рендома в дім Флори. Нарешті я знайшов час, щоби посидіти з Рендомом та вислухати його історію про невдалу спробу врятувати Бранда з Вежі.

Після того, як минулого року я залишив Рендома в Ребмі, коли мав мандрувати до Амбера, щоби битися на дуелі з Еріком, той змушений був за наказом королеви Ребми, Мойри, одружитися з жінкою з її почету — чарівною сліпою Віаллою. Частково це було покаранням Рендому: багато років тому він покинув покійну дочку Мойри — Моргану. Тоді вона була вагітною Мартіном, чий Козир я зараз тримав у руці. На диво для самого Рендома, він закохався у Віаллу і тепер жив з нею в Амбері.

Облишивши Рендома, я взяв Судний Камінь і поніс його до зали з Лабіринтом. Тоді я дотримувався отриманих мною уривчастих інструкцій, щоби налаштувати його на себе. У процесі мене охопили дивні відчуття, але я все ж отримав контроль над головною функцією кулона — здатністю керувати метеорологічними феноменами. Опісля розпитав Флору про моє вигнання. Почуте видавалося доволі правдоподібним і узгоджувалося з тими фактами, які я знав, хоча мене не покидало відчуття, що сестра приховує деякі обставини тієї аварії. Вона пообіцяла впізнати у вбивці Каїна одну з тих почвар, з якими ми билися в її будинку в Вестчестері. Також вона запевнила мене у цілковитій своїй підтримці.

Коли я почув розповідь Рендома, то ще не знав про існування двох фракцій та їхніх інтриг. Тому вирішив: коли Бранд досі живий, найголовніший наш обов'язок — врятувати його, хоча б тому, що він, очевидно, володів інформацією, яку хтось дуже не хотів розголошувати. Я приклав усі зусилля для здійснення цього плану, відклавши його лише для того, щоб ми з Джерардом доправили тіло Каїна в Амбер. На додачу до всього Джерард добряче мене поколошкав — просто тому, щоб я не забував, на що він здатен, і щоби додати ваги своїй обіцянці особисто мене прикінчити, коли виявиться, що у теперішніх негараздах Амбера винен я. Жодна бійка ще не транслювалася для такої вишуканої і закритої публіки — за нею через Козир Джерарда спостерігали усі наші родичі — така собі страховка у разі, якщо я дійсно виявлюся винним і захочу стерти його ім'я зі списку живих через його підозри. Ми заїхали до Гаю Єдинорога, щоб ексгумувати тіло Каїна. Якраз тоді нам справді вдалося ненадовго помітити легендарного єдинорога Амбера.

Ввечері ми — тобто Рендом, Джерард, Бенедикт, Джуліан, Дейдра, Фіона, Флора, Левелла та я — зібралися в бібліотеці амберського палацу. Обговорили мою пропозицію знайти Бранда і всі дев'ятеро вирішили, що найкраще це зробити через Козирі. І нам вдалося!

Ми зв'язалися з братом й успішно перенесли його назад в Амбер. Посеред усього того шарварку, коли всі ми скупчилися навколо Джерарда, що проносив колишнього бранця на руках, хтось увігнав ножа Брандові в бік. Джерард миттю оголосив себе лікарем і вигнав усіх з кімнати.

Ми перейшли вниз до вітальні, щоби полихомовити й обговорити останні події. Фіона попередила, що Судний Камінь міг загрожувати в разі тривалого використання. Ще вона припустила, буцімто Ерік помер від цього кулона, а не від отриманих ран. Вона вважала, що першою ознакою негативного впливу Каменя є викривлене сприйняття часу — видиме сповільнення плину часу, спричинене насправді прискоренням психологічних реакцій. Я вирішив бути максимально обережним, оскільки Фіона знала значно більше за всіх нас, адже була колись найкращою ученицею Дворкіна.

І, можливо, вона мала рацію. Можливо, саме цей ефект спрацював пізніше ввечері, коли я повернувся у власні покої. Принаймні мені здалося, що нападник діяв трохи повільніше, ніж діяв би я в подібній ситуації. А втім, удар був майже точним. Лезо встромилося мені в бік — і світ навколо розтанув.

Ослаблий, я прийшов до тями на своєму старому ліжку в старому будинку в Тіні Земля, де я доволі довго жив під іменем Карла Корі. Я й гадки не мав, як опинився там. Виповз назовні і потрапив у снігову заметіль. Заледве залишаючись при тямі, я сховав Судний Камінь у закинутій компостній купі на своєму обійсті, розуміючи, що світ навколо мене справді став уповільнюватись. Я дістався до шосе і спробував упіймати машину.

Мене знайшов давній друг і колишній сусід, Білл Рот. Він підкинув мене до найближчого шпиталю. Там мене лікував той самий лікар, що й багато років тому, коли трапилася та аварія. У нього виникли сумніви щодо моєї психічної адекватності, бо в його старих записах були хибні свідчення про мій минулий стан.

Пізніше об'явився Білл і розклав усе по поличках. Він як адвокат цікавився мною ще з часів мого зникнення, тому провів низку розслідувань. Довідався про фальшивий психіатричний висновок щодо мого здоров'я та успішну втечу. Він навіть знав деякі деталі про аварію. Білла досі щось непокоїло в моїй особі, але він не надто тим переймався.

Пізніше зі мною зв'язався Рендом і повідомив, що Бранд прийшов до тями і хоче зі мною поговорити. Не без допомоги Рендома я повернувся в Амбер. Я пішов до Бранда. Саме тоді й дізнався про масштабну боротьбу, що велася навколо мене, а також те, хто брав у ній участь. Його історія, доповнена оповіддю Білла з Тіні Земля, наповнила сенсом та поєднала між собою події останніх років. Ще він трохи детальніше розповів мені про природу тієї небезпеки, з якою всі ми зіткнулися.

Наступного дня я байдикував: вдавав, ніби готуюся до візиту в Tip-на Ноґт. Насправді ж я хотів виграти час, щоби відновитися після поранення. Але якщо вже дав обіцянку, її треба виконувати. Тієї ночі я вирушив до міста в небі і зібрав бентежну колекцію знаків та знамень, які, можливо, не мали жодного значення. Ще я отримав дивну механічну руку, яка належала привиду мого брата Бенедикта.

Повернувшись з екскурсії на небо, я поснідав з Рендомом і Ґанелоном. Після того ми вирушили через Колвір додому. Хоч і повільно, але дорога, якою ми йшли, стала дивовижно змінюватися. Здавалося, що ми рухаємося крізь Тіні, що було майже неможливо в околицях Амбера. Дійшовши до такого висновку, ми спробували змінити курс, але ні Рендом, ні я не могли вплинути на мінливий пейзаж. Якраз тоді перед нами з'явився єдиноріг. Він наче запрошував іти за собою, тож ми так і зробили.

Він вів нас крізь калейдоскопічну серію змін, аж доки ми не прибули на місце, де й перебуваємо зараз.

Тепер, коли всі події послідовно промчали в моїй голові, свідомість зосередилася на деталях, а тоді повернулася до щойно промовлених Рендомом слів. Я відчув, що знову трохи випередив його у здогадах. Чи довго так триватиме, я не знав, але збагнув, де саме бачив роботи, написані тією самою рукою, що й створила проколотий Козир.

Бранд часто малював, коли його охоплювала звична меланхолія. Тож коли я заходився перебирати у пам'яті його темні і світлі полотна, мені одразу спала на думку його улюблена техніка. Додати ще до всього роки Брандової одержимості зборами будь-яких описів та спогадів про Мартіна від усіх, хто його колись знав. Поки Рендом не впізнав стилю, я замислився, скільки ще мине часу, перш ніж він здогадається, як і я, про ймовірний фінал Брандових розпитувань. Навіть якщо його рука насправді не керувала мечем, Бранд також долучився до злочину, забезпечивши нападника засобами. Я добре знав Рендома — достатньо, щоби зрозуміти: він виконає те, що сказав. І спробує вбити Бранда, щойно побачить зв'язок. А це було зовсім не до речі.

Той факт, що Бранд, можливо, врятував мені життя, не мав жодного стосунку до цього. Я вважав, що ми зрівняли рахунки, коли я витягнув його з тієї клятої вежі. Ні. Зовсім не почуття обов'язку чи сентименти підштовхували мене заплутати або сповільнити Рендома. Було ясно як божий день: Бранд мені потрібен. Усю цю кашу заварив він. У моїх мотивах порятунку брата було ще менше альтруїзму, ніж у його власних, коли він витягнув мене з озера. Бранд володів дечим, дуже потрібним мені — інформацією. Миттєво збагнувши це, він видавав її крихітними порціями — своєрідні профспілкові внески, які гарантували йому життя.

— Я справді бачу подібність, — сказав я Рендому, — і, можливо, ти маєш рацію щодо того, що трапилося.

— Авжеж, я маю рацію.

— Проштрикнули саме карту, — промовив я.

— Очевидно. Я не...

— Отже, він не перейшов через Козир сюди. Той, хто це зробив, вийшов з ним на контакт, але не зміг переконати його прийти.

— Що з того? Контакт було встановлено достатньо міцно і близько, щоби зловмисник міг ударити його ножем. Можливо, він навіть установив ментальний блок і змусив його стікати кров'ю на місці. Хлопчина ж, певно, не мав великого досвіду в користуванні Козирями.

— Може, так, а може, й ні, — сказав я. — Левелла або Мойра можуть більше нам розказати про те, скільки він знав про Козирі. Але я намагався донести до тебе думку, що контакт, ймовірно, перервали ще до його смерті. Якщо він успадкував твої регенеративні здібності, то, можливо, вижив.

— Можливо? Я не хочу вгадувати! Мені потрібні відповіді!

Я подумки заходився підсумовувати. Вважав, що знаю дещо, чого не знає Рендом, хоча джерело у мене було не найкращим. До того ж, промовчати варто було ще й тому, що в мене не було змоги обговорити все з Бенедиктом. З іншого боку, Мартін був сином Рендома, і я хотів відвести увагу останнього від Бранда.

— Рендоме, можливо, я дещо пригадую.

— Що?

— Якраз після того, як поранили Бранда, — почав я, — коли ми всі сиділи у вітальні. Пам'ятаєш, коли в нашій розмові з'явився Мартін?

— Так. Але нічого нового ми не дізналися.

— Дещо міг тоді додати я, але стримався, бо там були присутні усі. До того ж, я хотів обговорити це наодинці з тим, хто мав до цього безпосередній стосунок.

— Хто?

— Бенедикт.

— Бенедикт? Який він в біса має стосунок до Мартіна?!

— Не знаю. Тому я й хотів зберегти усе в таємниці, поки не вивідаю, що й до чого. До того ж, моє джерело інформації доволі дражливе.

— Продовжуй.

— Це Дара. Бенедикт шалено казиться, варто мені лише згадати її, але багато з повідомленого нею підтвердилося. Наприклад, мандрівка Джуліана та Джерарда Чорною дорогою, їхні рани та зупинка в Авалоні. Бенедикт визнав, що це правда.

— А що вона казала про Мартіна?

От тобі й маєш. Як розповідати про все, не згадуючи Бранда? Дара сказала, що Бранд упродовж років неодноразово навідувався. Різниця у часі між Амбером та Авалоном така, що цілком можливо — і це тільки зараз спало мені на думку — що ці візити збігалися з активними пошуками Брандом інформації про Мартіна. А я ще дивувався, чого його так тягне туди, особливо зважаючи на те, що вони з Бенедиктом були в не надто товариських стосунках.

— Лише те, що Бенедикт приймав гостя на ім'я Мартін. І що він, на її думку, був з Амбера, — збрехав я.

— Коли?

— Нещодавно. Я не впевнений.

— Чому ти не розповів мені про це раніше?

— Насправді це майже нічого не означає, а до того ж, особливого інтересу до Мартіна ти не проявляв.

Рендом скосив погляд на грифона, що припав до землі і забулькав праворуч від мене, потім кивнув.

— А тепер цікавлюся, — промовив він. — Все змінюється. Якщо він ще живий, я хотів би познайомитися з ним. Якщо ж ні...

— Гаразд, — сказав я. — Найкращий спосіб дізнатися про те чи інше — це знайти шлях додому. Підозрюю, що ми вже побачили все, що маємо побачити. Я хотів би піти звідси.

— Я теж про це думав, — сказав він, — і мені здається, що ми могли б заради цього скористатися Лабіринтом. Просто дійти до центру і повернутися.

— Пропонуєш пройти темними ділянками? — спитав я.

— А чому ні? Ґанелон же ступав туди — і нічого.

— Лише на мить, — сказав Ґанелон. — Я не сказав, що це було легко, і певен, що ви не зможете провести тим шляхом коней.

— Про що ти? — запитав я.

— Пам'ятаєш місце, де ми перетнули Чорну дорогу — ще там, в Авалоні?

— Звісно.

— Те, що я відчував, коли забирав Козир і кинджал, дуже скидалося на знемогу, що охопила нас тоді. Це одна з причин, чому я біг так швидко. Я би пропонував спершу випробувати Козирі, відповідно до теорії про те, що це місце збігається з Амбером.

Я кивнув.

— Гаразд. Можемо спробувати потрапити додому простішим шляхом. Тільки заберімо спершу коней.

Ми так і вчинили, дізнавшись за одним ходом довжину грифонового ланцюга. Він вискочив з печери на тридцять метрів і негайно ж жалісно замукав. Це нітрохи не полегшило нашу місію із заспокоєння коней, але заронило в мені одну думку, яку я вирішив не озвучувати.

Щойно ми взяли все під контроль, Рендом дістав свої Козирі, а я витягнув свої.

— Спробуймо достукатися до Бенедикта, — сказав він.

— Гаразд. Тоді починаймо.

Я миттю зауважив, що Козирі знову стали холодними, — гарний знак. Дістав карту з Бенедиктом і почав готуватися. Рендом біля мене робив те саме. Контакт встановили практично миттєво.

— Що трапилося? — запитав Бенедикт. Спершу він глянув на Рендома, Ґанелона, коней — а тільки потім на мене.

— Перенесеш нас? — запитав я.

— Разом з кіньми?

— Звісно.

— Ідіть.

Він простягнув руку — і я доторкнувся до неї. Ми всі рушили йому назустріч, а вже за кілька секунд стояли біля нього на скелястій вершині. Холодний вітер шелестів нашим одягом, а сонце Амбера проминуло південь у захмареному небі. Бенедикт вдягнувся в тугий шкіряний камзол, лосини і збляклу жовту сорочку. Помаранчевий плащ приховував обрубок його правиці. Він стиснув щелепи і зиркнув на мене.

— А ви з цікавої місцини прибули, — зауважив він. — Я трохи розгледів тло.

Я кивнув.

— Тут також краєвид цікавий, — відказав я, помітивши прозорну трубу у нього за поясом. Тієї миті я збагнув, що ми стояли на тому самому виступі, звідки Ерік командував битвою в день своєї загибелі і мого повернення. Я зиркнув на темну смугу, що звивалася далеко внизу через Ґарнат аж до небокраю.

— Так, — відказав він. — Здається, Чорна дорога здебільшого визначила свої межі. У деяких місцях, щоправда, вона й досі розширюється. Неначе узгоджується до кінця з якоюсь... схемою. Тепер скажіть мені, звідки це ви прибули?

— Останню ніч я провів у Tip-на Ноґті, — відказав я, — а зранку ми рушили навпростець через Колвір.

— Непроста штука, — погодився він. — Загубитися на власній горі. Знаєш, треба просто рухатися на схід. Це напрямок такий, де сонце зазвичай розпочинає свій хід.

Я відчув, як червонію.

— Трапився нещасний випадок, — я відвів погляд. — Ми втратили коня.

— Який ще нещасний випадок?

— Серйозний... для коня.

— Бенедикте, — втрутився Рендом, відірвавши погляд, як я потім збагнув, від продірявленого Козиря, — що ти можеш розповісти про мого сина Мартіна?

Кілька секунд Бенедикт розглядав його, а тоді заговорив.

— Звідки така цікавість?

— У мене є підстави вважати, що він помер, — відказав Рендом. — Якщо це саме так, я би хотів помститися за нього, бо така ймовірність мене дуже засмутила. Якщо ж ні, якщо він досі живий, я хотів би зустрітися з ним і побалакати.

— Чому ти гадаєш, що він міг померти?

Рендом зиркнув на мене. Я кивнув.

— Починай зі сніданку, — запропонував я.

— Доки він теревенить, роздобуду нам обід, — відказав Ґанелон і взявся нишпорити в одній із сумок.

— Єдиноріг вказав нам шлях... — почав Рендом.

3

Ми сиділи мовчки. Рендом завершив свою оповідь і Бенедикт вдивлявся в небо над Ґарнатом. На його обличчі не читалося нічого. Я вже давно навчився поважати його мовчання.

Зрештою, він різко кивнув, а тоді повернувся до Рендома.

— Я вже давно підозрював щось таке, — зауважив він, — з усього, про що тато і Дворкін прохопилися за довгі роки. У мене склалося враження, буцімто існує первинний Лабіринт, який вони чи то знайшли, чи то створили, породивши наш Амбер як Тінь, з якої вони могли би керувати всіма силами. Однак я так ніколи і не дізнався, як можна потрапити в те місце. — Він повернув підборіддя до Ґарната. — І це, як стверджуєте ви, пов'язано зі скоєним там?

— Здається, що так, — відповів Рендом.

— Викликане до життя пролиттям Мартінової крові?

— Гадаю, що так.

Бенедикт узяв Козир, який Рендом передав йому під час розповіді. Тоді сам Бенедикт не сказав про це ні слова.

— Так, — сказав він. — Це Мартін. Він прийшов до мене після від'їзду з Ребми й доволі довго лишався у мене.

— Чому він прийшов саме до тебе? — запитав Рендом.

Бенедикт ледь усміхнувся:

— Сам розумієш, він мав кудись піти, — мовив він. — Хлопця нудило від його становища у Ребмі, до Амбера в нього були двозначні почуття. Молодий і вільний, він щойно здобув силу, пройшовши Лабіринтом. Хотів податися геть, побачити щось нове, подорожувати Тінями — як і всі ми. Ще коли він був маленьким, я взяв його якось в Авалон, щоби погуляти влітку суходолом, навчити їздити верхи, показати, як ідуть жнива. І коли він отримав можливість миттєво опинитися у будь-якому місці, його вибір обмежився кількома відомими йому місцями. Справді, він міг би сам наміряти собі місце й податися туди, паралельно витворюючи той світ. Але він також знав, що має ще багато чого навчитися, щоби гарантувати безпеку своїй Тіні. Тож він вирішив прийти до мене, щоби попросити навчати його. Так я і зробив. Він провів у мене майже рік. Я навчив його битися, розповів про карти й про Тіні, повідомив про всі речі, які необхідно знати амбериту, щоби вижити.

— Чому ти робив це все? — запитав Рендом.

— Ну хтось же мусив. Він прийшов до мене, отже, я і мав взятися за це, — відповів Бенедикт. — А ще не можу сказати, що не прив'язався до хлопчика, — додав він.

Рендом кивнув.

— Ти кажеш, він пробув у тебе майже рік. Що трапилося з ним потім?

— Його охопила жага до мандрів, яку ти знаєш не гірше, ніж я. Щойно він здобув якусь певність у власних здібностях, то захотів випробувати їх. Доки я вчив Мартіна, то часто брав його з собою у подорожі Тінями, знайомив зі своїми друзями з різних місць. Але настав час, коли йому захотілося йти власним шляхом. Тож одного дня він попрощався зі мною і рушив уперед.

— Чи бачив ти його відтоді? — запитав Рендом.

— Так. Час від часу він повертався, ненадовго лишався у мене, щоби поділитися враженням від пригод і відкриттями. Проте було зрозуміло, що йшлося тільки про гостину. Через певний час його знову охоплював неспокій і він рушав далі.

— Коли ти востаннє бачив його?

— Кілька років тому за авалонським часом, за звичних обставин. Він з'явився якось уранці, залишився на два тижні, розповів, що бачив і зробив, розказав, як багато всього ще хотів зробити. Потім він знову рушив у мандри.

— І відтоді ти не отримував від нього жодних новин?

— Навпаки. Він завжди лишав повідомлення у наших спільних друзів, якщо потрапляв до них. Іноді він навіть зв'язувався зі мною через Козир...

— У нього була колода Козирів? — втрутився я.

— Так, я подарував його одну зі своїх зайвих.

— А чи є в тебе його карта?

Бенедикт похитав головою.

— Я навіть не знав, що така карта існує, перш ніж побачив її, — відказав він, піднявши карту. Брат поглянув на неї і передав назад Рендому. — У мене нема хисту виготовляти такі. Рендоме, а ти не намагався зв'язатися з ним через карту?

— Звісно, багато разів, відколи ми знайшли її. По суті, кілька хвилин тому. Нічого.

— Зрозуміло, це нічого не доводить. Якщо все трапилося так, як ви й гадаєте, і він вижив, то міг вирішити блокувати будь-які подальші спроби зв'язку. Він знає, як це робити.

— А мої здогадки можуть підтвердитися? Ти знаєш про це щось іще?

— Маю ідею, — відказав Бенедикт. — Бачиш, кілька років тому він прийшов пораненим до наших друзів в одній із Тіней. Він був поранений у живіт ударом кинджала. Вони казали, що він прийшов до них у дуже поганому стані та не вдавався у подробиці того, що трапилося. Мартін лишився в них на кілька днів — перш ніж зміг ходити знову — і поїхав геть ще до того, як повністю одужав. Саме тоді вони чули про нього востаннє. Як, власне, і я.

— А тобі не було цікаво? — запитав Рендом. — Ти не намагався розшукати його?

— Звісно, мені було цікаво. І досі цікаво. Але людина мусить мати право жити власним життям, без втручання родичів — байдуже, якими добрими не були б їхні наміри. Він пережив кризу і не намагався зв'язатися зі мною. Очевидно, він знав, що хоче зробити. Він залишив для мене послання у Текі, де писав, що коли я би дізнався про те, що трапилося, то щоб не хвилювався, бо він знає, що робить.

— Текі? — перепитав я.

— Саме так. Мої друзі з Тіні.

Я ледве стримався, щоб не ляпнути про дещо. Насправді я сприймав це лише як частину історії Дари, де вона приховувала правду. Вона згадувала про Текі так, ніби була з ними знайома, ніби лишалася в них — і Бенедикт про це знав. Однак зараз, здавалося, не найкращий час, щоби розповідати про видіння, які прийшли до мене минулої ночі в Tip-на Ноґті і які вказали на спорідненість між ним і цією дівчиною. Я ще не мав удосталь часу, щоб обміркувати це все і подумати про можливі наслідки.

Рендом підвівся, заходив кімнатою, зупинився біля поручнів, повернувшись спиною до нас і склавши позаду руки. За мить він повернувся і рушив назад.

— А як можна зв'язатися з Текі? — запитав він у Бенедикта.

— Ніяк, — відказав Бенедикт. — Лише прийти до них на гостину.

Рендом повернувся до мене.

— Корвіне, мені потрібен кінь. Ти кажеш, Стару вже довелося побігати сьогодні...

— У нього був важкий ранок.

— Але ж це не було аж так виснажливо. Він, радше, злякався, але тепер має нормальний вигляд. Можна я позичу його?

Перш ніж я встиг відповісти, він повернувся до Бенедикта.

— Ти ж відведеш мене, правда? — запитав він.

Бенедикт завагався.

— Я не знаю, що нового можна дізнатися... — почав було він.

— Будь-що! Будь-що з того, що вони можуть пригадати — можливо, щось таке, що зовсім не видалося їм важливим тоді, але є таким зараз, у світлі всього, що ми знаємо тепер.

Бенедикт поглянув на мене. Я кивнув.

— Якщо ти ладен його провести, він може взяти Зірку.

— Гаразд, — погодився Бенедикт, звівшись на ноги. — Я піду по свого коня.

Він відвернувся і рушив туди, де було прив'язано величезну смугасту тварину.

— Дякую, Корвіне, — мовив Рендом.

— Я дозволю тобі зробити послугу мені у відповідь.

— Яку?

— Дозволь позичити карту Мартіна.

— Навіщо?

— Мені дещо спало на думку. Надто довго влазити в деталі, якщо ти надумав їхати. Але нічого лихого не трапиться через це.

Він закусив губу.

— Гаразд. Я хочу забрати її назад, коли ти зробиш, що надумав.

— Звісно.

— Це допоможе його знайти?

— Можливо.

Він передав мені карту.

— Зараз ти поїдеш у палац? — запитав він.

— Так.

— Перекажи, будь ласка, Віаллі, що трапилося і куди я пішов. Вона хвилюється.

— Звісно. Так і зроблю.

— Я добре подбаю про Зірку.

— Знаю. Щасти тобі!

— Дякую.

Я їхав верхи на Вогнедишнику, а Ґанелон ішов пішки — він сам на цьому наполіг. Ми обрали шлях, яким я переслідував Дару в день битви. Останні новини змусили мене знову подумати про неї. Я здмухнув пил із власних почуттів і ретельніше їх розглянув. Я збагнув, що попри ігри, в які вона зі мною гралася, убивства, які, без сумніву, скоїла, і плани, які вона висловлювала щодо мого королівства, мене досі вабило до неї щось більше за цікавість. Мене навіть не здивувало це відкриття. Нічого не змінилося, відколи я востаннє проводив ревізію в бараках емоцій. Мені стало цікаво, скільки ж насправді істини було в моєму останньому видінні минулої ночі щодо її можливої спорідненості з Бенедиктом. Окрім того, лишалася фізична подібність, тож я наполовину повірив. Крім того, у примарному місті тінь Бенедикта також не заперечувала цього, піднявши свою нову, дивну руку на її захист...

— Що смішного? — запитав Ґанелон, крокуючи ліворуч від мене.

— Рука, — мовив я, — яку я дістав в Tip-на Ноґті. Я хвилювався щодо непередбачуваних сил долі, які вкладалися в дивну річ, що прийшла у наш світ з обителі таємниць і снів. І все ж вона не протрималася і дня. Коли Лабіринт знищив Яґо, не лишилося нічого. Всі нічні видіння нічого не вартували.

Ґанелон прочистив горло.

— Ну, насправді усе було зовсім не так, як ти гадаєш, — мовив він.

— Про що ти?

— Механічна рука не лежала в сідельній сумці Яґо. Рендом переклав її у твою сумку. Туди, де лежала їжа. Коли ми попоїли, він повернув посуд у власну сумку, але не руку. Там не було місця.

— Он як, — мовив я. — Отже...

Ґанелон кивнув.

— Отже, зараз вона з ним, — закінчив він.

— Разом і рука, і Бенедикт. Дідько! Не дуже мені це все до вподоби. Вона ж намагалася мене вбити. До того ще ні на кого не нападали в Tip-на Ноґті.

— Але ж Бенедикт, Бенедикт правильний. Він же на нашому боці, хай навіть між вами зараз певний розбрат. Правда ж?

Я йому не відповів.

Ґанелон витягнув руку, взяв Вогнедишника за віжки і зупинив його. Він поглянув угору, уважно розглядаючи моє обличчя.

— Корвіне, що трапилося там, нагорі? Про що ти дізнався?

Я завагався. Справді, що я дізнався в небесному місті? Ніхто не знає напевне, які механізми лежать за видіннями з Tip-на Ноґта. Цілком можливо, як ми інколи й підозрювали, що те місце просто відсторонено демонструє наші невисловлені страхи і бажання, поєднуючи їх із підсвідомими здогадами. Ділитися висновками й аргументованими теоріями — це одна справа. Підозри, породжені чимось невідомим, краще тримати при собі, аніж розповідати. І все ж, та рука доволі надійна...

— Я казав тобі, — мовив я, — що збив ту руку з привида Бенедикта. Очевидно, ми билися.

— Ти вбачаєш у цьому знамення, що ви з Бенедиктом серйозно посваритеся?

— Можливо.

— Ти ж побачив причину цьому, чи не так?

— Гаразд, — зітхнув я мимоволі.

— Так. Мені було вказано, що Дара — родичка Бенедикта, а це може бути правдою. Цілком можливо також, що навіть якщо це правда, він про це не в курсі. Таким чином, ми триматимемо це в таємниці, аж доки не зможемо перевірити чи спростувати факт. Розумієш?

— Звісно. Але як це можливо?

— Так, як вона і сказала.

— Правнучка?

Я кивнув.

— Від кого?

— Пекельна діва, про яку ми тільки чули — Лінтра, панна, що вартувала йому руки.

— Але ж ця битва відбулася нещодавно.

— Час по-різному тече в різних Тінях, Ґанелоне. На дальніх рубежах це цілком імовірно.

Він хитнув головою і відпустив віжки.

— Корвіне, я гадаю, що Бенедикт справді має знати про це, — мовив він. — Якщо це правда, дай йому шанс приготуватися, щоб це не було для нього як сніг на голову. Ви — такі неродинні люди, що батьківство б'є вас значно сильніше, ніж усіх решта. Поглянь на Рендома. Роками він знати не знав про свого сина, а тепер, здається, ризикнув би заради нього життям.

— Я теж так гадаю, — мовив я. — А тепер забудь про першу частину, а другу, що стосується Бенедикта, проведи на крок далі.

— Гадаєш, він стане на бік Дари проти Амбера?

— Я б радше не хотів давати йому вибір чи показувати йому, що вибір існує — якщо він існує.

— Гадаю, так ти зробиш йому ведмежу послугу. Він же не емоційний дітвак. Зв'яжися з ним через карту й поділися своїми підозрами. Так принаймні він думатиме про це, а раптовий напад не заскочить його зненацька.

— Він не повірить мені. Ти ж бачиш, як він шаленіє, варто лише мені згадати про Дару.

— А це вже про дещо говорить. Можливо, він підозрює, що могло трапитися, і так гнівливо відкидає цю ймовірність, адже сам хотів би вважати інакше.

— Просто зараз це тільки розширить тріщину, яку я намагаюся залагодити.

— Твоє теперішнє мовчання може спричинити абсолютний розрив, коли він з'ясує правду.

— Ні. Гадаю, я все ж таки знаю власного брата краще, ніж ти.

Він відпустив віжки.

— Чудово, — мовив він. — Сподіваюся, ти маєш рацію.

Я промовчав, але змусив Вогнедишника йти далі. Між нами з Ґанелоном існувало невисловлене розуміння: він міг запитати у мене будь-що, а те, що я прислухаюся до будь-якої його поради, також було зрозуміло. Це пояснювалося частково тим, що становище Ґанелона було особливим. Ми не родичі, а він — не амберит. Він долав злигодні та проблеми Амбера за вибором, а не через походження. Давним-давно ми були друзями, а потім стали ворогами, і нарешті, віднедавна ми знову друзі та союзники в битвах за землю, де він згодом оселився. Після завершення тієї справи він попросився поїхати зі мною, щоби допомогти мені владнати власні справи й проблеми Амбера. Тепер він нічого не винен був мені, а я йому — якщо в таких справах взагалі доречні порахунки. Таким чином, нас пов'язувала тільки дружба, а вона значно сильніша за всі борги та поняття честі: іншими словами, це дозволяло йому чіплятися до мене навіть з такими питаннями, за які я й Рендома послав би до біса, якщо вже вирішив тримати це в таємниці. Я збагнув, що мені не слід дратуватися, адже всі його поради — абсолютно щирі. Найімовірніше, в мені прокинулося давнє, породжене військовим життям почуття, пов'язане з раннім етапом наших стосунків, а також нинішнім станом речей: я не люблю, коли у моїх наказах і ухвалах сумніваються. Можливо, насправді мене куди більше дратував той факт, що останнім часом він висловлював забагато обґрунтованих припущень, до яких мав би дійти я сам. Ніхто не любить визнавати, що його образа заснована на таких речах. І все ж... хіба тільки це? Звичайнісінька проекція невдоволення через особисту невідповідність? Давній армійський рефлекс щодо непогрішності моїх рішень? Чи, може, це було щось глибше, що тривалий час хвилювало мене, а тепер почало виходити на поверхню?

— Корвіне, — промовив Ґанелон. — Я тут трохи помізкував...

Я зітхнув.

— Так?

— ...щодо сина Рендома. Зважаючи на те, що на вас усе гоїться, як на собаці, я припускаю, що він таки вижив і вештається десь неподалік.

— Мені б хотілося так вважати.

— Не квапся.

— Що ти маєш на увазі?

— Підозрюю, він дуже мало спілкувався з Амбером і рештою родини, коли зростав у Ребмі.

— Я також вважаю саме так.

— По суті, крім Бенедикта — і Левелли, ще в Ребмі — єдиний очевидний контакт був у нього лише з тими, хто штрикнув його ножем — Блейзом, Брандом і Фіоною. Мені спало на думку, що в нього могло скластися доволі збочене уявлення про родину.

— Збочене, — погодився я, — але небезпідставне. Якщо я, звісно, розумію, до чого ти хилиш.

— Гадаю, розумієш. Здається правдоподібним, що він не тільки боїться родини, а й має зуб на багатьох із вас.

— Можливо, — відказав я.

— Як гадаєш, чи міг він знюхатися з ворогами?

Я похитав головою.

— Ні, якщо він знає, що вони — знаряддя тих, хто намагався його вбити.

— Але чи так це? Цікаво... Кажеш, Бранд злякався і спробував утекти від усіх зобов'язань перед ватагою з Чорної дороги. Але якщо вони настільки сильні, постає запитання, чи не стали самі Фіона і Блейз їхніми знаряддями? Якщо це саме так, цілком можу припустити, що Мартін шукає що-небудь, що здатне дати йому владу над ними.

— Надто вже заплутана схема припущень, — заперечив я.

— Здається, ворогу забагато відомо про вас.

— Так і є. Але у них було кілька зрадників, які й постачали їм відомості.

— Чи могли вони розкрити силам зла все, про що знала Дара?

— Непогане запитання, — зауважив я, — але відповідь дати складно.

Але ж ніхто не міг розповісти їй про Теків, негайно спало на думку мені. Я вирішив поки не розкривати цей здогад, з'ясувавши спершу, до чого хилить Ґанелон, а не відходити від теми.

— Навряд чи Мартін мав змогу розповісти їм багато всього про Амбер, — мовив я.

На мить Ґанелон змовк.

— Чи не випадала тобі нагода перевірити справу, про яку я запитував тебе тієї ночі на твоїй могилі? — запитав він.

— Яку справу?

— Чи можна підслухати через карти? — нагадав він. — Тепер, коли ми знаємо, що в Мартіна була колода...

Тепер настала моя черга промовчати, поки ціла вервечка споминів переходила мені дорогу в колосок, показуючи язика.

— Ні, — відповів тоді я. — Нагоди не випадало.

Ми здолали чималу відстань, перш ніж він мовив:

— Корвіне, тієї ночі, коли ви повернули Бранда...

— Так?

— Ти казав, що потім перевірив усіх, намагаючись з'ясувати, хто ж встромив у тебе ножа, і казав, що кожному з них було б важко зробити це через часові межі.

— Ох, — відказав я. — Гм...

Він кивнув.

— Тепер тобі варто подумати про ще одного родича. Йому могло забракнути родинної спритності лише через юність і недосвідченість.

Подумавши про таке, я показав язик у відповідь мовчазному параду миттєвостей, що пробігли поміж мною і Амбером.

4

Коли я постукав, вона запитала, хто там, відтак я назвався.

— Одну хвилинку.

Пролунали її кроки — і двері прочинилися. Віалла була доволі худорлявою і мала не більше п'яти футів зросту. Брюнетка з тонкими рисами обличчя і тихим, скрадливим голосом. Зодягнута у червоне. Її незрячі очі дивилися крізь мене, нагадуючи про минулу пітьму та біль.

— Рендом, — сказав я, — попросив сказати тобі, що затримається надовше, ніж мав би, але нема чого хвилюватися.

— Будь ласка, заходь, — сказала вона, відступаючи вбік і відчиняючи двері навстіж. Я зайшов. Не хотів, але зайшов. Відверто кажучи, прохання Рендома виконувати я не збирався — не хотів розповідати їй, що трапилося і куди він поїхав. Мав намір повідомити лише те, що вже сказав, і ні слова більше. Так було доти, доки ми не роз'їхалися різними дорогами. Лише тоді я збагнув, що саме вкладав Рендом у своє прохання. Ось так просто він попросив мене сказати його дружині, з якою я досі перемовився заледве дюжиною слів, що він вирушив на пошуки свого позашлюбного сина — юнака, мати якого, Морганта, наклала на себе руки, за що Рендома і покарали одруженням з Віаллою. Той факт, що цей шлюб виявився просто чудовим, досі дивував мене. Я не хотів звалювати на Віаллу всі делікатні новини, тож коли зайшов до кімнати, відразу замислився над альтернативами.

Проминув погруддя Рендома, що стояло на високій полиці ліворуч від мене. Я вже зайшов достатньо далеко, коли збагнув, що то справді мій брат. В іншому кутку кімнати стояв скульпторський станок. Обернувшись, я прикипів очима до погруддя.

— Я й не збагнув відразу, що це виліпила ти, — сказав я.

— Але так воно і є.

Кинувши оком навкруги, я швидко зауважив інші її роботи.

— Доволі непогано, — промовив я.

— Дякую. Може, ти хотів би присісти.

Я вмостився у велике крісло з високими бильцями, яке виявилося набагато зручнішим, ніж видавалося збоку. Віалла сіла на низький диван праворуч від мене, підігнувши ноги під себе.

— Тобі принести чогось поїсти та попити?

— Ні, дякую. Я пробуду тут недовго. Річ у тому, що Рендом, Ґанелон і я трохи заблукали дорогою додому, затрималися через це, а потім ще ненадовго зустрілися з Бенедиктом. В результаті виявилося, що Рендому з Бенедиктом треба здійснити іще одну маленьку подорож.

— Як довго його не буде?

— Можливо, всю ніч. Або навіть довше. Якщо затримається довше, тоді точно викличе когось через Козир, і ми тобі повідомимо.

Бік у мене занив і я поклав на нього долоню, м'яко масажуючи.

— Рендом стільки розповідав мені про тебе, — сказала Віалла.

Я загиготів.

— Ти певен, що не хочеш чогось перекусити? Мені не важко.

— Він що, розповідав тобі, що я вічно голодний?

Вона засміялася.

— Ні. Але якщо ти настільки активний, як він розповідав, то можна здогадатися, що часу на ланч у тебе не було.

— Щодо цього, то ти маєш рацію тільки наполовину. Гаразд. Якщо у тебе десь залежався окраєць хліба, я був би не проти погризти його.

— Добре. Одну хвилинку.

Вона підвелася і пішла до сусідньої кімнати. Тепер я мав змогу добряче почухати свої рани, які всі одночасно засвербіли. Почасти саме через це я прийняв гостинність Віалли, а ще тому, що раптом збагнув, що дійсно дуже голодний. Лише згодом я допетрав, що вона не бачить, тож я спокійно міг чухати свій бік. Її точні рухи, впевнена манера триматися змусили забути про її сліпоту. Добре. Мені подобалося, що Віалла могла настільки вправно подбати про себе.

Я почув, як вона мугикала мотив з «Балади про Мореплавців», пісні великого торгівельного флоту Амбера. Наша Батьківщина ніколи не відзначалася гарною промисловістю, та й землеробство її сильною стороною не було. А от наші кораблі могли ходити серед Тіней, торуючи собі шлях між будь-якими точками світу й торгуючи абсолютно всім. Майже кожен, байдуже — дворянин чи простолюдин, проводив певний час на флоті. Давним-давно наша родина прокреслила торгівельні шляхи, якими ходять тепер кораблі, і кожен капітан знає моря двох дюжин світів. Колись я також долучався до справи, однак вважаю, що моя участь була не настільки вагомою, як Джерардова чи Каїнова. Мене однак завжди вражала могутність морських глибин і сила тих, хто їх долав.

Невдовзі Віалла повернулася з важкою тацею, на якій лежали хліб, м'ясо, сир, фрукти і баклажка вина. Поставила все це на стіл поряд зі мною.

— Ти вирішила нагодувати цілий полк? — поцікавився я.

— Краще передбачити усе.

— Дякую. Не хочеш приєднатися до мене?

— Можливо, візьму якийсь фрукт.

Її пальці зависли на мить над тацею і знайшли яблуко. Вона повернулася на диван.

— Рендом казав мені, що цю пісню написав саме ти.

— Віалло, це було дуже-дуже давно.

— А останнім часом ти щось написав?

Я заходився хитати головою, тоді отямився і сказав:

— Ні. Ця частина мене... відпочиває.

— Сумно. Пісня дуже мила.

— Рендом — ось хто справжній музикант у нашій родині.

— Так, він дуже вправний. Але співати пісні та писати їх — це абсолютно різні речі.

— Так і є. Колись усе заспокоїться... Скажи, ти щаслива тут, в Амбері? Тобі усе тут до вподоби? Може, потребуєш чогось?

Вона всміхнулася.

— Все, що мені потрібно, — це Рендом. Він гарна людина.

Я був дивно зворушений тим, з яким захватом вона про нього говорить.

— Тоді я щасливий за тебе, — сказав я і додав: — Рендом молодший, наш маленький братик... певно, він сприймав усе болісніше, ніж ми. Нема нічого безглуздішого за появу іще одного принца в родині, де їх і так зібралася ціла юрба. Я винен в цьому, як винні і всі решта. Колись ми з Блейзом висадили його на кілька днів на маленькому острівці на схід звідси.

— І Джерард, щойно дізнався про таке, приплив і врятував його, — сказала вона. — Так, він розповідав мені. Напевно, провина досі діймає тебе, якщо минуло стільки років, а ти досі пам'ятаєш про це.

— Це й на нього мало справити враження.

— Ні, він пробачив тобі давним-давно. Розповідав про це як про жарт. А ще він розповідав, як забив тобі цвях у підошву черевика, і той проштрикнув ногу, щойно ти взувся.

— То це був Рендом! Хай йому грець! Я завжди звинувачував Джуліана.

— А ось це якраз і діймає Рендома.

— Як давно це все було!.. — сказав я.

Я похитав головою і продовжив їсти. Голод випалював мене, тож вона дала мені кілька хвилин тиші, щоб утамувати його. Трохи підкріпившись, я відчув потребу щось сказати.

— Так краще. Набагато краще, — почав я. — Незвичну і дуже стомливу ніч провів я в небесному місті.

— Чи бачив ти корисні знамення?

— Не знаю, наскільки корисними можуть виявитись вони... З іншого боку, краще мати хоч якісь, аніж не мати зовсім. А в Амбері нічого цікавого не траплялося?

— Служниця сказала мені, що твій брат Бранд продовжує одужувати. Він добре поснідав вранці і це вражає.

— Так і є, — погодився я. — Так і є. Здається, його життю більше нічого не загрожує.

— Схоже на те. Але просто... ця жахлива послідовність подій, до яких усі ви причетні. Мені так прикро. Я сподівалася, що ти отримаєш хоч якісь вказівки щодо цього, коли піднімешся в Tip-на Ноґт.

— Вони не варті нічого, — промовив я. — Я не певен, чи вони мають хоч якусь цінність.

— Тоді навіщо... Ох.

Я вивчав Віаллу під новим кутом. Її обличчя досі не виражало нічого, а от права рука смикала, скубла і розгладжувала оббивку дивана. Тоді, неначе злякавшись промовистості власних жестів, жінка облишила диван. Вона, очевидно, була людиною, котра відповіла на своє запитання і хотіла б зберегти його в таємниці.

— Так, — промовив я. — Я намагався виграти трохи часу. Ти знала про моє поранення.

Вона кивнула.

— Я не гніваюся на Рендома за те, що він розповів тобі, — сказав я. — Він завжди був схильним до різких висновків і ладен стати в оборону. Та я і сам такий. Маю поцікавитися, скільки він тобі розповів, бо від цього залежить і твоя безпека, і мій спокій. Існують речі, про які я підозрюю, але озвучити їх ще не встиг.

— Розумію. Складно оцінити те, що він міг приховати від мене, але зазвичай він повідомляє практично все. Мені відома твоя історія та й інші історії теж. Ще він розповів про те, що трапилося з ним і його власні сумніви та підозри.

— Дякую, — сказав я, сьорбаючи вино. — Мені легше говорити, коли я знаю відомі тобі речі. Зараз розкажу все, що трапилося від сніданку і до цієї миті.

Так я і зробив.

Поки я говорив, вона час від часу всміхалася, але мене не переривала. Коли я закінчив, вона запитала:

— Ти гадав, що згадка про Мартіна засмутить мене?

— Я підозрював, що це можливо, — відповів я.

— Ні, — сказала вона. — Розумієш, я знала Мартіна в Ребмі, коли він ще був зовсім маленьким. Я була там, коли він ріс. Він мені тоді сподобався. Навіть якби він не був сином Рендома, я б усе одно любила його. Мені до вподоби турбота Рендома, бо я сподіваюся, що його почуття з часом стануть їм обом у нагоді.

Я похитав головою.

— Не часто зустрічав я таких людей, як ти, — промовив я. — Радий, що це нарешті трапилося.

Вона засміялася, а тоді сказала:

— Ти ж також тривалий час був незрячим?

— Так.

— Це може або озлобити людину, або подарувати їй величезну насолоду від того, що вона мала.

Мені не треба було пригадувати, що я відчував тоді, аби збагнути, що належу до людей першого типу, навіть якщо не брати до уваги обставини, за яких я постраждав. Мені шкода, але такий вже я. Мені дійсно прикро.

— Це правда, — сказав я. — Ти щасливиця.

— Насправді, це лише один зі станів свідомості. Кому, як не Повелителю Тіні, розуміти це.

Вона підвелася.

— Мені завжди було цікаво, який ти, — сказала вона. — Рендом описував тебе, але це інакше. Дозволиш?

— Авжеж.

Вона підійшла ближче і, поклавши пальці на моє обличчя, м'яко вивчала його риси.

— Так, — сказала вона, — ти саме такий, як я і гадала. Я відчуваю в тобі напругу. Вона вже давно з тобою, хіба ні?

— Відтоді, як я повернувся до Амбера, вона так чи інакше зі мною.

— Цікаво, — промовила вона, — чи був ти щасливішим до того, як відновив пам'ять.

— Одне із запитань, на яке у мене немає відповіді, — сказав я. — Якби пам'ять не повернулася, я вже міг би бути мертвим. Але якщо на мить залишити це за облавком, то і в ті часи було щось, що рухало мене вперед, що хвилювало день у день. Я постійно шукав способів дізнатися, хто я такий або що я таке.

— Але був ти щасливішим чи нещаснішим порівняно з тим, яким ти є зараз?

— Ні те, ні інше, — відказав я. — Усе якось збалансувалося. Це, як ти й припускала, лише стан свідомості. А навіть якщо й ні, я ніколи не зможу повернутися до того, іншого життя. Тепер, коли я знаю, хто я такий, коли знайшов Амбер.

— Чому ні?

— Навіщо ти запитуєш мене про це?

— Я хочу зрозуміти тебе, — сказала вона. — Відтоді, як я почула про твоє повернення до Ребми, навіть ще до того, як Рендом розповів мені про тебе, я хотіла збагнути, що рухає тобою. Тепер у мене є така можливість, не право... лише можливість — відчуваю, що можу говорити недоречні речі, незважаючи на свій статус. Просто запитати тебе.

Мої губи скривились у півусмішці.

— Гарно все обставила, — сказав я. — Побачимо, чи зможу я бути абсолютно чесним. Спершу мене гнала сюди ненависть — ненависть до мого брата Еріка і моя жага трону. Якби ти спитала мене, щойно я повернувся, яке з цих почуттів сильніше, я б сказав, що бажання посісти трон. Однак зараз... зараз доведеться визнати, що мотив був іншим. Я не розумів цього аж дотепер, але так і є. Ерік помер, і тепер від тих почуттів не зосталося нічого. Залишився трон, але я відчуваю, що моє ставлення до нього змінилося. Може так виявитися, що за нинішніх обставин ніхто з нас не має на нього права. Навіть якби суперечки всередині родини вщухли, я б усе одно наразі від нього відмовився. Спершу я хотів би побачити стабільність в королівстві та знайти відповіді на деякі запитання.

— Навіть якби ті відповіді сказали, що ти не можеш сісти на трон?

— Навіть тоді.

— Тоді я починаю розуміти.

— Що? Що тут розуміти?

— Лорде Корвіне, мої знання щодо філософських підвалин цих речей обмежені, але наскільки я розумію, ти можеш знайти усе, що тобі потрібно, в Тінях. Це доволі довго мене гризло, і я ніколи уповні не розуміла пояснень Рендома. Якщо ви тільки забажаєте, кожен з вас може не просто мандрувати Тінями, але й знайти для себе ще один Амбер — точнісіньку копію справжнього, де ви могли би панувати або ж насолоджуватися будь-яким іншим статусом, який ви тільки собі забажали б.

— Так, ми можемо знайти подібні місцини, — відповів я.

— Тоді чому ніхто з вас не робить так, аби покласти край усім чварам?

— Тому що знайдена таким чином місцина лише здаватиметься схожою на наше королівство, але не більше. Ми — частина цього Амбера, так само як він — частина нас. Будь-яка Тінь Амбера може бути населена тінями нас самих, щоб вартувати хоча б чогось. Ми можемо навіть замінити цю тінь на самих себе, якщо вирішимо перебратися до готового королівства. Однак народ Тіні не буде точною копією людей тут. Тінь ніколи не є тим, що її відкидає. Маленькі відмінності множаться, і вони насправді ще гірші, ніж відмінності великі. Так можна натрапити на цілу націю незнайомців. Найкраще порівняння, яке спадає мені на думку, таке: уяви, що ти зустрічаєш когось, хто дуже схожий на твого знайомого. Ти очікуєш, що він поводитиметься так само, як і твій знайомець, а ще гірше те, що ти поводитимешся з ним так, як поводився би з тим, іншим. Ти вдягаєш на нього своєрідну маску, а його поведінка зовсім не відповідає твоїм сподіванням. Це дуже неприємне відчуття. Я ніколи не любив зустрічатися з людьми, які нагадують мені когось іншого. Особистість — єдине, що не підлягає нашим маніпуляціям з Тінями. Насправді якраз це й допомагає нам відрізнити себе від власних тіней. Ось чому Флора так довго сумнівалася щодо мене там, у Тіні Земля: моя нова особистість була зовсім інакшою.

— Я починаю розуміти, — промовила Віалла. — Це для тебе не просто Амбер. Це місце плюс все решта.

— Місце плюс все решта... Це і є Амбер, — погодився я.

— Ти сказав, що твоя ненависть померла разом з Еріком, а твоя жага трону зменшилася через нові знання, які ти отримав.

— Так воно і є.

— Тоді, здається, я дійсно розумію, що рухає тобою.

— Мною рухає жага стабільності, — сказав я. — Трохи допитливості і бажання помститися нашим ворогам...

— Обов'язок, — вимовила вона. — Звісно ж.

Я фиркнув.

— Так зручно обрамити все у ці шати, — сказав я. — Але, по правді, я не такий уже й лицемір. Навряд чи я настільки відданий син Амбера чи Оберона.

— Твій голос видає тебе: ти просто не хочеш, аби про тебе так думали.

Я заплющив очі — заплющив, аби приєднатися до неї в пітьмі, на мить пригадати світ, де пріоритетними були інші джерела інформації, а не світло. Я знав, що вона має рацію щодо мого голосу. Навіщо я настільки жорстоко розправився з ідеєю обов'язку? Я ж, як і будь-яка інша людина, люблю, коли мене хвалять за доброту, чистоту, шляхетність і розум, коли ці риси в мені проявляються і навіть коли не проявляються. Що ж мене так роздратувало, коли згадали про мій обов'язок перед Амбером? Нічого. Тоді що?

Тато.

Я більше не винен йому нічого, вільний від будь-яких зобов'язань. Зрештою, він і є винуватцем теперішнього стану справ. Він породив цілий виплодок нас, не встановивши справедливого порядку престолонаступництва, жахливо поводився з усіма нашими матерями і сподівався від нас відданості та підтримки. Він забавлявся своїми фаворитами, а насправді забавлявся усіма нами, нацьковуючи нас одне на одного. А тоді раптом вплутався у щось таке, з чим не зміг впоратися, і поспіхом утік із королівства. Давним-давно Зіґмунд Фройд дав мені знеболювальне проти нормального, загального почуття огиди, такого звичного при спілкуванні з родиною. Щодо цього я не переймався. Факти — це вже інше. Я не можу сказати, що не любив батька, оскільки він не давав мені приводу себе любити: здавалося, він працював у протилежному напрямку. Але годі. Я збагнув, що так дратувало мене у згадці про обов'язок: його об'єкт.

— Ти маєш рацію, — я розплющив очі й поглянув на неї. — Я радий, що ти сказала мені про це.

Я підвівся.

— Дай мені руку, — попросив я.

Вона простягнула мені свою правицю і я підніс її до губ.

— Дякую, — сказав я. — Ланч був дуже смачний.

Я повернувся і ступив крок до дверей. Коли озирнувся, то побачив, що Віалла почервоніла і всміхнулася. Її рука досі висіла в повітрі. Саме тоді я збагнув, чому Рендом змінився.

— Щасти тобі, — сказала вона тієї ж миті, коли стихли мої кроки.

— ...і тобі, — сказав я і швидко вийшов.

* * *

Я мав намір побачитися з Брандом, однак чомусь ніяк не міг змусити себе це зробити. З одного боку, не хотілося зустрічатися з ним, коли голова упень отупіла від утоми. А з іншого, розмова з Віаллою стала найприємнішою подією, що траплялася зі мною останнім часом, тож зараз я вирішив просто відпочити.

Я піднявся сходами і пройшов коридором до своїх покоїв, пригадуючи, звісно, ніч замаху. Вставив новий ключ у новий замок. У спальні я зашторив вікна, аби післяобіднє сонце світило не так яскраво, роздягнувся і влігся у ліжко. Як і завжди після стресу, коли очікуєш на ще більший стрес, сон довго не йшов до мене. Я перевертався, крутився, пригадував події останніх кількох днів. Інші спогади приходили з іще давніших часів. Коли я зрештою заснув, сновидіння були амальгамою із тих самих образів, а на додачу там іще й з'явилася магічна картина, надряпана на дверях моєї старої камери.

Було темно, коли я, прокинувшись, відчув, що справді відпочив. Напруга зникла, мої думки стали набагато спокійнішими. На околицях свідомості навіть витанцьовувала крихта радісного збудження. Застиглий на кінчику язика наказ, палахкотливе нагадування, що...

Так!

Я підвівся. Потягнувся по одяг і заходився вбиратися. Причепив на бік Ґрейсвандір. Згорнув ковдру і взяв її під руку. Ну, звісно ж...

Мій розум очистився, а бік перестав нити. Я гадки не мав, скільки проспав, та й не мав змоги це перевірити. Мені треба було дізнатися дещо набагато важливіше, дещо, що мало трапитися зі мною давним-давно — і трапилося, якщо бути чесним. Насправді я це вже колись бачив, однак розлам у часі та подіях витер усе з моєї пам'яті. Дотепер.

Я замкнув кімнату за собою і попрямував до сходів. Свічки миготіли, і вицвілий олень, що вже багато століть умирав на гобелені праворуч від мене, озирався на вицвілих псів, що переслідували його так само багато століть. Іноді мої симпатії схилялися на бік оленя, хоча зазвичай я вважав себе гончаком. Я мусив відновити в пам'яті події тих днів.

Сходи вели вниз. Звідти не долинало ані звуку. Отже, уже пізно. Добре. Ще один день минув, і ми досі живі. Можливо, навіть трохи розумніші. Достатньо розумні, щоби збагнути: ще стільки є речей, про які ми маємо дізнатися. Сподіваюся, принаймні так воно і є. Ось чого мені бракувало, коли, скорчившись, я сидів у своїй клятій камері і притискав долоні до випалених очей. Віалла... Як би я хотів мати змогу, хоч іноді, поговорити з нею в ті дні! Але я вчився в огидній школі і навіть поблажливіший курс не зміг би подарувати мені твого милосердя. І все ж таки... важко сказати. Я завжди більше почувався псом, а не оленем, мисливцем, а не жертвою. Ти могла б навчити мене чомусь, що стишило б образу, вгамувало лють. Але чи було б це на краще? Ненависть померла одночасно з її об'єктом, так само як і минула образа — але, озираючись назад, я запитую себе, чи впорався б я, якби ці почуття не підтримували мене? Я не зовсім певен, що вижив би без потворних товаришів, які знову і знову тягнули мене назад до життя та здорової психіки. Це тепер я можу дозволити собі розкіш подумати про себе як про оленя, але тоді таке припущення могло стати фатальним. Насправді, я нічого не знаю напевно, добра леді, і сумніваюся, що колись дізнаюся.

Спокійна незрушність на другому поверсі. Знизу долинає приглушений шум. Спіть міцно, леді. Поворот, і знову вниз. Цікаво, чи Бранд уже збагнув, що великий момент настав. Можливо, ні, інакше би він або Бенедикт уже зв'язалися зі мною. Хіба що вони втрапили в якусь халепу. Байдуже. Безглуздо самому множити власні хвилювання. Справжні події самі повідомлять про себе в належний час, а мені вже обридло кружляти по колу. Нижній поверх.

— Віллє? — гукнув я. — Рольфе?

— Лорде Корвіне?

Двоє стражів професійно виструнчилися, зачувши мої кроки. Їхні обличчя сказали мені, що все гаразд, але я все одно задля годиться перепитав їх.

— Все тихо, мілорде. Все спокійно, — відповів старший.

— Дуже добре, — сказав я і продовжив рухатися далі. Зайшов до мармурової обідньої зали та перетнув її.

Він точно спрацює. Я був упевнений. Якщо тільки час та волога остаточно не знищили його. І тоді...

Я ввійшов до довгого коридору, де припорошені пилом стіни тиснули одна на одну з обох сторін. Темрява, тіні, мої кроки...

Я підступив до дверей у кінці проходу, відчинив їх, ступив на платформу. Знову вниз, спіральним шляхом (світло падало то з одного боку, то з іншого) до підземель Колвіра. Рендом мав рацію, вирішив я. Якщо зрізати всю гору аж до цього рівня, то подібність між тим, що лишиться, і первинним Лабіринтом, який ми бачили вранці, буде разючою.

І знову вниз. Крутитися й петляти крізь пітьму. Вдалині розгледів сторожовий пост, підсвічений ліхтарями на кшталт театральних декорацій. Я спустився до підземель і попрямував туди.

— Вечір добрий, лорде Корвіне, — промовила усміхнена худорлява, покійницька постать, що притулилася до складського стелажа і відпочивала, курячи люльку.

— Вечір добрий, Роджере. Як справи у нижньому світі?

— Щури, кажани, павуки. Решта навіть не рухаються. Цілковитий спокій.

— Тобі до вподоби твоя служба?

Чоловік кивнув.

— Я пишу філософський роман із вкрапленнями горору та хворобливості. Працюю тут над частинами книги.

— Місце дійсно пасує, — сказав я. — Мені знадобиться ліхтар.

Роджер витягнув один зі свого стелажа і запалив його свічкою.

— А кінець буде щасливим?

Він знизав плечима.

— Щасливим буду я.

— Я хотів сказати, чи переможе у тебе добро? Чи затягне герой до ліжка героїню? Чи ти просто усіх повбиваєш?

— Навряд чи це було б чесно, — сказав він.

— Байдуже. Можливо, я коли-небудь прочитаю написане тобою.

— Можливо[85].

Я взяв ліхтар і пішов геть, попрямував туди, куди не ходив уже дуже-дуже давно. Відчув, що минуле досі відлунює в моїй свідомості.

Невдовзі я, притиснувшись до стіни, знайшов потрібний мені коридор і ковзнув у нього. Далі треба було лишень рахувати власні кроки. Ноги самі знали шлях.

Двері до моєї колишньої камери були трохи відчиненими. Я опустив ліхтар на землю й обома руками розчинив їх навстіж. Рухалися вони зі стогоном і знехотя. Опісля я знову взяв ліхтар, високо підняв його і зайшов.

Тіло відразу заніміло, а шлунок всередині мене стиснувся. Мене била пропасниця, тож ледь вдалося перебороти сильне бажання вискочити звідси і бігти світ за очі. Я навіть не припускав, що відреагую саме так. І кроку не міг ступити від важких, оббитих міддю дверей, позаяк боявся, що варто мені зробити це, як вони захряснуться і замкнуться позад мене. На мить емоції, розбуджені в мені крихітною, брудною темницею, наближалися до майже цілковитого, чистого жаху. Я змусив себе зосередитись на деталях — на отворі, що був моїм туалетом, на чорнющій плямі, де я розвів багаття останнього дня. Провів лівою рукою по внутрішній поверхні дверей, знайшов канавки, які свого часу продряпав ложкою. Пригадав, якими були мої руки після того. Я нахилився, аби вивчити западини в дереві. Не такими й глибокими вони були, як здавалося мені тоді. Принаймні якщо порівнювати з загальною товщиною дверного полотна. Лише тепер я збагнув, наскільки перебільшував ефект від мого кволого бажання вирватися на волю. Я ступив далі й уважно поглянув на стіну.

Сутемрява. Пил та волога зробили свою справу. Але я все одно міг роздивитися обриси маяка Кабри, який накреслив чотирма рисками ручкою від моєї старої ложки. Малюнок досі повнився магією, силою, яка, зрештою, перенесла мене на свободу.

Я відвернувся і втупився у протилежну стіну.

Шкіц, що постав переді мною тепер, зберігся ще менше, ніж зображення маяка, але його і малювали у скаженому поспіху при світлі моїх останніх сірників. Я навіть не міг розгледіти всі деталі, хоч моя пам'ять і доповнила зниклі тепер елементи. То була келія або бібліотека. Книжкові полиці вишикувалися вздовж стін, на передньому плані — стіл, за ним глобус. Мені стало цікаво, що трапиться, якщо я зітру пил з ескізу.

Поставивши ліхтар на підлогу, я повернувся до малюнка на іншій стіні. Краєм ковдри м'яко змахнув кілька порошинок з ділянки біля самої основи маяка. Лінія почіткішала. Я ще раз протер її, тиснучи на стіну трохи сильніше — і, на жаль, зітер десь дюйм риски.

Ступив крок назад і відірвав широкий клапоть від ковдри. Скрутив те, що залишилося, у своєрідну подушку і вмостився зверху. Повільно та обережно я продовжив роботу над маяком. Потрібно було добряче потренуватися, перш ніж братися за інший начерк.

За пів години я підвівся і потягнувся, понахилявся в різні боки та помасажував затерплі ноги. Те, що зосталося від маяка, було чистим. Прикро, але я знищив відсотків двадцять шкіца, перш ніж уповні відчув структуру стіни і те, як саме з нею поводитися. Я сумнівався, що зможу зробити краще.

Ліхтар зафиркав, коли я пересунув його на інше місце. Розгорнувши ковдру, я відірвав нову смугу, знову скрутив собі подушку, поклав її перед наступним малюнком і заходився працювати.

Через деякий час я очистив сховані деталі. Я забув про череп на столі, аж поки обережний дотик ганчірки не відкрив його для мене знову. А ще проявився дальній закуток кімнати і високий підсвічник... Я відсунувся. Вельми ризиковано намагатися відтерти щось іще. А, можливо, і не варто цього робити. Малюнок видавався таким самим, як і колись.

Ліхтар блимнув іще раз. Клянучи Роджера, що той не перевірив кількість гасу, я підвівся, тримаючи джерело світла на рівні плеча ліворуч від себе. Я очистив свій розум від усього, окрім малюнка перед собою.

Поки дивився на стіну, зображення проявило перспективу. За мить вона зробилася цілком тривимірною і розширилася, заповнивши все поле мого зору. Я ступив уперед і поставив ліхтар на край столу.

Я швидко окинув поглядом навколишній простір. На всіх чотирьох стінах розташувалися книжкові полиці. Жодних вікон. Двоє дверей в дальньому кінці кімнати, ліворуч та праворуч, одні навпроти інших, перші зачинені, другі — частково відчинені. Ще в кімнаті біля напіввідчинених дверей стояв довгий, завалений книжками та паперами стіл. Дивний старовинний мотлох заповнив собою вільні місця на полицях та в чудернацьких нішах і заглибинах у стінах — кістки, камені, кераміка, глиняні таблички, лінзи, патички та інструменти невідомого призначення. На величезному килимі, здається, був зображений Ардабіль[86]. Я ступив крок у той бік кімнати, і мій ліхтар фиркнув знову. Я повернувся і взяв його. Тієї ж миті він згас.

Я прогарчав якусь лайку й опустив руку. Тоді повільно обернувся, шукаючи хоч якесь джерело світла. Щось схоже на гілку коралів кволо світилося на полиці в іншому кутку кімнати. Також бліда лінія світла виривалася з-під зачинених дверей. Я облишив ліхтар і попростував туди.

Відчинив двері я так тихо, як тільки зміг. Кімната виявилася порожньою: маленька, позбавлена вікон комірка, яку ледь освітлювали дрібне жариво у втопленому в стіну огнищі. Кам'яні стіни кімнатки вигиналися наді мною аркою. Комин ліворуч, можливо, був природною нішею в стіні. У дальній стіні були масивні, оббиті залізом двері, а із замка стирчав великий ключ.

Я взяв свічку з найближчого столу і пішов до комина — розпалити його. Щойно я став на коліна, аби додати вогню майже зотлілим вуглинам, то почув м'який поступ десь біля дверного прорізу.

Обернувшись, побачив, що він стоїть якраз біля порога. Горбань, близько п'яти футів на зріст. Волосся та борода виявилися навіть довшими, ніж я пригадував. Дворкін був одягнутий у нічну сорочку, що доходила йому до колін. Він тримав у руках олійну лампу. Темні очі вдивлялися у брудний комин.

— Обероне, — промовив він, — невже час настав?

— Який час? — м'яко запитав я.

Він загиготів.

— Тобто як це який? Звісно ж, час знищити світ!

5

Я відвів світло від обличчя і стиха відповів:

— Не зовсім. Не зовсім.

Дворкін зітхнув.

— Ти досі не наважився.

Він поглянув уперед і, схиливши голову набік, перевів погляд на мене.

— Чому ти завжди все псуєш? — запитав він.

— Я нічого не зіпсував.

Він опустив лампу. Я знову повернув голову, але він зрештою зміг добре роздивитися моє обличчя — і засміявся.

— Кумедно. Дуже-дуже кумедно, — мовив він. — Ти прийшов у подобі юного Лорда Корвіна, мріючи пробудити в мені родинні почуття. Чому ж ти не обрав Бранда чи Блейза? Діти Клариси найкраще послужили нам.

Я знизав плечима і підвівся.

— І так, і ні, — відказав я, вирішивши підгодовувати його двозначностями доти, доки він прийматиме їх і відповідатиме. Так може зринути щось вельми цінне — до того ж, це простий спосіб підтримувати його у доброму гуморі.

— А ти сам? — вів далі я. — Яку маску обрав би ти?

— Ну, щоб заручитися твоєю приязню, я прийму твою подобу, — мовив він і засміявся.

Дворкін відкинув голову назад, і в сміхові його вчувалася зміна, що відбувалася з ним. Його постать ураз збільшилася, а обличчя пішло брижами, як вітрило, напнуте при сильному вітрі. Він випростався і неначе зріс — і навіть горб зник на спині. Риси обличчя змінилися, а борода потемніла. Було очевидно, що він якимось чином проводить перерозподіл своєї ваги. Нічна сорочка, що сягала йому до кісточок, тепер навіть не прикривала гомілки. Він глибоко вдихнув — і його плечі розширилися. Руки видовжилися, схоже на казанок черево сплюснулося і звузилося. Спершу він сягнув мені до плеча, а потім вище. Поглянув мені у вічі. Зараз вбрання доходило йому лише до колін. Горб повністю розсмоктався. Обличчя востаннє змінилося, а тоді завмерло. Сміх збляк до гиготіння й завершився осміхом. Я розглядав трохи стрункішу версію самого себе.

— Задоволений? — запитав він.

— Непогано, — відказав на те я.

— Зачекай, доки я підкину кілька поліняк у комин.

— Я тобі допоможу.

— Все гаразд.

Я витягнув пару гілляк з підставки праворуч. Будь-яка затримка давала мені трохи часу на вивчення його реакцій. Оскільки я поринув у роботу, він сам підійшов до стільця і вмостився. Коли я зиркнув на нього, то помітив, що він зовсім не дивиться на мене, а розглядає пітьму. Я закінчив поратися з комином, сподіваючись, що він скаже хоча б щось. Нарешті він так і зробив.

— То що там трапилося з великим плетивом? — запитав він.

Я не знав, має він на увазі Лабіринт чи якийсь хитрий татів задум, про який він нічого не знає.

— Краще ти мені розкажи, — відказав я.

Він знову гигикнув.

— Чому ні? Ти змінив свою думку, ось що трапилося, — заявив він.

— З якої на яку, як гадаєш?

— Не глузуй з мене. Навіть ти не маєш права глузувати з мене, — зауважив він. — Особливо ти.

Я звівся на ноги.

— Я не насміхався з тебе.

Я перетнув кімнату, щоби взяти іншого стільця, і поставив його біля комина, навпроти Дворкіна. Вмостився.

— Як ти мене впізнав? — запитав я.

— Мало хто знає, де я перебуваю.

— Це правда.

— Чи багато в Амбері тих, хто вважає мене мертвим?

— Так. А інші гадають, що ти десь вештаєшся Тінями.

— Розумію.

— Як ти почуваєшся?

Він жорстко усміхнувся у відповідь.

— Тобто, чи досі я божевільний?

— Ти вкладаєш у моє запитання значно більше підтексту, ніж я сам.

— Щось блякне, щось наростає, — відказав він. — Щось приходить до мене і знову зникає. Наразі я майже став собою — от тільки майже. Через шок від твоїх гостин, мабуть... Щось зламалося у моєму мозку. Ти знаєш це. Інакше бути не могло. Тобі це також відомо.

— Гадаю, так, — відказав я. — А чому б тобі не розповісти про все це мені знову? Від самого процесу розмови тобі може покращати, а я, можливо, почую щось, що пропустив. Розкажи мені якусь історію.

Знову регіт.

— Яку забажаєш. Що тобі більше до вподоби? Мій політ з Хаосу на цей маленький негаданий острів у морі ночі? Мої міркування над проваллям? Одкровення Лабіринту в прикрасі, що висіла на шиї єдинорога? Як я відтворив той Лабіринт блискавицями, лірою і кров'ю, доки наші розгнівані батьки шаленіли від люті, як надто пізно було кликати мене назад, адже полум'яна поема вже викарбувала перший рядок у моєму мозку, заражаючи мене волею творіння? Запізно! Запізно... Охоплений звироднілою хворобою, недосяжною ні для їхньої допомоги, ні для сили, я планував і створював, вражений новим собою. Ти б хотів ще раз почути цю казочку? Чи, може, розповісти про лікування?

Мій мозок хмелів від підтекстів, які жменями розсипав Дворкін. Я не міг визначити, говорить він буквально чи метафорично, чи просто ділиться параноїдальними мареннями, але те, що я хотів почути — мав почути — було ближчим до сьогодення. Тож, розглядаючи примарний образ самого себе, від якого долинав примарний голос, я мовив:

— Розкажи мені про лікування.

Дворкін з'єднав кінчики пальців між собою і заговорив через цей імпровізований гучномовець.

— Я є Лабіринт, — мовив він. — Навсправжки. Пронизуючи мою свідомість, щоби набути форми, новостворений Амбер увібрав у себе частину мене, а я — частину його. Одного дня мені спало на думку, що я водночас є і Лабіринтом, і собою, а візерунку, набуваючи своєї суті, довелося стати ще й Дворкіним.

Породження цього місця і цього часу призвело до взаємних змін — в цьому його сила і слабкість водночас. І збагнув я, що шкода, завдана Лабіринту, обов'язково позначиться на мені, а шкода, завдана мені, позначиться на долі Лабіринту. Мене по-справжньому не можна було вигнати, адже мене захищає Лабіринт, і водночас — хто, крім мене, міг би завдати шкоди йому самому? Неймовірна замкнена система, слабкість якої відбивається її силою.

Він змовк. Я прислухався до тріскотіння вогню. Не знаю, до чого прислухався він сам.

— Я помилився, — зрештою промовив він. — Все виявилося так просто... Моя кров, якою я намалював Лабіринт, могла ж і знищити його. Та знадобилися роки, щоби збагнути, що це може зробити і кров моєї крові. Ти міг використовувати його і змінювати — і третє покоління так само.

Те, що Дворкін наш дідусь, сюрпризом для мене не стало. Чомусь мені здавалося, що я знав про це дуже давно — знав, але не озвучував. І... попри все, це ставило більше питань, ніж давало відповідей. Відшукали ще одне покоління предків. Починаємо заплутуватися. Тепер я ще менше розумів, ким же Дворкін був насправді. Додайте до цього факту те, що він і сам визнавав: це ж історійка божевільного.

— Але щоб полагодити його...? — мовив я.

Він самовдоволено гигикнув — і моє власне обличчя смикнулося переді мною.

— Невже ти втратив смак до того, щоби бути володарем живого вакууму, королем Хаосу? — запитав він.

— Можливо, — відказав я на те.

— Присягаюся Єдинорогом, твоєю матір'ю, я знав, що все скінчиться саме цим! Лабіринт настільки ж сильний, як і велич королівства. Чого ж ти тоді бажаєш?

— Зберегти королівство.

Він похитав своєю/моєю головою.

— Значно простіше буде зруйнувати все і почати спочатку — як я часто казав тобі раніше.

— Я впертий. Тож поясни мені ще раз, — я спробував наслідувати татову різкість.

Він знизав плечима.

— Знищимо Лабіринт — і знищиться Амбер, а також усі Тіні навколо нього. Дай мені дозвіл знищити самого себе в центрі Лабіринту — і ми зруйнуємо його. Дай мені дозвіл і своє слово, що тоді ти візьмеш Камінь, який містить есенцію Порядку, і створиш новий Лабіринт, чистий, яскравий і незаплямований, вималювавши його власним єством, доки легіони Хаосу намагатимуться відволікати тебе звідусіль. Пообіцяй — і дай скінчити це все, адже я і сам зламаний, тож волів би радше вмерти заради ладу, аніж жити для нього. Що скажеш на це тепер?

— Чи ж не краще полагодити те, що маємо, аніж зруйнувати роботу мільярдів років?

— Боягуз! — вигукнув він, зірвавшись на ноги. — Я знав, що ти знову скажеш це!

— І все ж, чому ні?

Він узявся міряти кроками кімнату.

— Скільки разів ми вже обговорювали це? — запитав він. — І нічого не змінилося! Ти боїшся спробувати!

— Можливо, — зауважив я. — Але чи не здається тобі, що те, чому ти стільки віддав, вартує кількох зусиль — додаткової жертви, якщо існує ймовірність врятувати його?

— Ти досі не розумієш, — мовив він. — Я не можу не вважати, що зламану річ краще зруйнувати — і замінити на нову. Природа моєї внутрішньої травми така, що я не можу сподіватися на ремонт. Я сам пошкоджений таким чином. Мої почуття наперед визначено.

— Якщо Камінь може створити новий Лабіринт, чому б не скористатися ним для ремонту старого — і покласти край нашим бідам, зціливши твій розум?

Він наблизився і став переді мною.

— Де твоя пам'ять? — запитав він. — Ти ж знаєш, що в мільярди разів складніше залагодити пошкодження, аніж почати все спочатку. Навіть Каменю значно легше зруйнувати все, ніж ремонтувати. Чи ж ти забув, як воно все там? — Він вказав на стіну позаду себе. — Хочеш знову піти туди й подивитися?

— Так, — сказав я. — Хотілося б. Ходімо.

Я підвівся і глянув на нього згори вниз. Коли він гнівався, його контроль за власною формою зникав. Він уже втратив три чи чотири дюйми зросту, риси мого обличчя знову ставали гномічними, а помітний горб, що ріс між його плечима, уже почав проявлятися, коли він вказав на стіну.

Він уважно вдивлявся в моє обличчя, і його очі розширилися.

— Ти справді хочеш цього, — мовив він за мить. — Гаразд. Ходімо.

Він повернувся і рушив до великих залізних дверей. Я пішов за ним. Обома руками він повернув ключ, а тоді наліг на нього всією вагою. Я рушив уперед, щоби допомогти йому, але він відкинув мене з надзвичайною силою, перш ніж востаннє штовхнути двері. Ті заскреготіли й посунули назовні, відчинившись настіж. І тут мене вразив дивний, але знайомий запах.

Дворкін зайшов усередину і спинився. Схопив щось схоже на високий ціпок, який стояв праворуч, біля стіни. Кілька разів він ударив ціпком об землю — і його верхній кінець замерехтів. Смолоскип сяяв доволі яскраво, відкриваючи моєму погляду вузький тунель, яким ми рухалися. Я йшов за старим, а коли тунель розширився, то зміг рухатися з ним пліч-о-пліч. Запах став інтенсивнішим, і я мав ось-ось його впізнати. Бо ж іще не так давно...

За вісімдесят кроків наш прохід повернув угору і ліворуч. Тоді ми пройшли крізь маленьку, схожу на відросток ділянку. Її вкривали розтрощені кістки, а зі скелі за кілька футів над підлогою стирчало велике залізне кільце. До нього було примоцовано мерехтливий ланцюг, що впав на підлогу і, неначе стрічка розплавленого металу, тік у пітьму.

Прохід знову звузився, і Дворкін укотре пішов першим. Невдовзі він різко повернув і я почув бурмотіння. Коли я сам повертав, то заледве не врізався в нього. Старий припав до землі і мацав щось лівою рукою в темній розколині. Почувши тихе крукання й помітивши ланцюг, що зникає в отворі, я збагнув, що це і де ми.

— Гарний Віксер, — почув я голос старого. — Я далеко не йду. Все гаразд, гарний Віксере. Ось тобі дещо погризти.

Звідки він витягнув щось для годівлі звіра, я гадки не мав. Але багряний грифон, до якого я підійшов достатньо близько, щоби розгледіти, піднявся зі свого лігва і прийняв подарунок, хитнувши головою і закрумкавши. Дворкін вищирився до мене.

— Здивований? — запитав він.

— Чим?

— Ти гадав, що я його боюся. Гадав, ніколи не станемо друзями. Ти посадив його сюди, щоби тримати мене подалі від Лабіринту.

— Я колись казав таке?

— Ні. Але я ж не дурень.

— Сприймай це як хочеш, — відказав я.

Він гигикнув, підвівся і рушив далі коридором.

Я подався за ним. Тунель знову почав підніматися вгору. Стеля повищала, а коридор розширився. Зрештою ми прийшли до входу в печеру. На мить Дворкін закляк, виставивши перед собою ціпок. Доки я розглядав його силует на тлі нічного неба, чистий солоний бриз очистив від мускусного запаху мої ніздрі.

Ще мить — і він рушив далі, ступивши крок у світ небесних Стожарів і блакитного оксамиту. Я йшов за ним, кинувши короткий зачудований погляд на неймовірний краєвид. І справа була не тільки в зорях, що надприродньо мерехтіли у безмісячному, безхмарному небі, і не тільки в межі між небесами і морем, яка враз повністю зникла — Лабіринт яскрів ацетиленовою блакиттю на тлі цього небомор'я, і всі зорі вгорі, збоку і внизу впорядкувалися з геометричною точністю, утворюючи фантастичне переплетене мереживо, яке більше за все решта створювало враження, немовби то ми зависли посеред космічної павутини, справжнім центром якої є Лабіринт, а все решта — промениста сітка чіткої послідовності його буття, зміни, розташування.

Дворкін спускався до Лабіринту, просто до краю з почорнілою ділянкою. Він провів над нею своїм ціпком і повернувся до мене, коли я підійшов ближче.

— Ось вона, — оголосив він. — Діра в моїй свідомості. Я не можу більше мислити крізь неї — тільки навколо. Я більше не знаю, як саме можна полагодити те, чого мені бракує. Якщо ти гадаєш, що знаєш, то щоразу повинен бути готовим до негайного знищення, коли переходиш знищену частину Лабіринту. Тебе знищить не темна пляма, а сам Лабіринт — адже ти обірвеш маршрут. Камінь може врятувати тебе або ні, я не знаю. Але простіше не ставатиме. З кожним проходженням долати Лабіринт буде все складніше, а твої сили поступово танутимуть. Востаннє, коли ми говорили про це, ти злякався. Хочеш сказати, що відтоді ти змужнів?

— Можливо, — відказав я. — А іншого виходу ти не бачиш?

— Я знаю, що можна почати все з чистого аркуша, бо вже робив так. А іншого шляху, крім цього, я не бачу. І чим довше ми чекаємо, тим ситуація погіршується. Чому б тобі не сходити по Камінь і не позичити мені свій клинок, сину? Кращого виходу я не бачу.

— Ні, — відказав я. — Я маю знати більше. Розкажи мені ще раз, як було завдано шкоди.

— Я досі не знаю, хто з твоїх дітей пролив кров на цій плямі, якщо ти про це. Але лихо скоєно, нема чого вже зупинятися на цьому. Темні частини нашого єства значно сильніше проявилися в них. Можливо, вони надто близькі до Хаосу, з якого ми постали, а над силою волі для здолання його вони не працювали. Я гадав, що з них вистачить ритуалу проходження Лабіринтом. Не міг вигадати нічого сильнішого. І все ж він виявився заслабким. Вони постали проти всього. Вони хочуть зруйнувати сам Лабіринт.

— Але якщо нам удасться почати все спочатку, то чи не повторяться ці події самі собою?

— Не знаю. Але чи маємо ми вибір, крім поразки і повернення до Хаосу?

— А що трапиться з ними, якщо ми почнемо все спочатку?

Він надовго змовк. А тоді знизав плечима.

— Не знаю.

— А на що буде схожим інше покоління?

Він гигикнув.

— Як можна відповісти на таке питання? Гадки не маю.

Я витягнув скалічений Козир і передав йому. Він розглядав його у світлі свого ціпка.

— Гадаю, це Мартін, син Рендома, — мовив я. — Його кров пролито тут. Гадки не маю, чи він досі живий. Яким, на твою думку, він міг би стати?

Він перевів погляд на Лабіринт.

— То он який предмет прикрашав його, — мовив він. — Як ти дістав цю карту?

— Мені її дали, — ухилився я. — Це ж не твоя робота, правда?

— Звісно ж, ні. Я ніколи не бачив цього хлопчину. Але ж це дає відповідь на твоє запитання, хіба ні? Якщо і є інше покоління, твої діти знищать його.

— Як ми знищимо їх?

Наші погляди перетнулися.

— Відколи це ти раптом став дбайливим татусем? — запитав Дворкін.

— Якщо не ти створив цей Козир, тоді хто?

Він зиркнув на карту і легенько стукнув по ній нігтем.

— Мій найкращий учень. Твій син Бранд. Це його манера. Бачиш, що вони виробляють, щойно здобувають трохи сили? Чи віддав би хтось із них своє життя, щоби зберегти королівство і відновити Лабіринт?

— Гадаю, так, — мовив я. — Можливо, Бенедикт, Джерард, Рендом, Корвін...

— На Бенедикті лежить тавро прокляття, Джерард має волю, проте не має розуму, Рендому бракує сміливості та впертості. Корвін... А хіба він не підпав під неласку і не зник з поля зору?

Я подумки повернувся до нашої останньої зустрічі, коли він допоміг мені втекти з камери до Кабри. Певно, він мав щодо цього свою думку, зовсім не знаючи про обставини, за яких я в тій камері опинився.

— Саме тому ти прибрав його личину? — продовжував він. — Щоб дорікнути мені? Знову випробовуєш мене?

— Він не підпав під неласку і не зник з поля зору, — відказав я, — хоч і має ворогів як у родині, так і поза її межами. Але він піде на все, аби врятувати королівство. Як ти оцінюєш його шанси?

— Він давно тут не з'являвся?

— Так.

— Тоді він міг змінитися. Я не знаю.

— Я гадаю, він змінився. І знаю, що він дуже хотів би спробувати все полагодити.

Дворкін знову поглянув на мене і більше не відривав погляду.

— Ти не Оберон, — нарешті мовив він.

— Не він.

— Ти саме той, кого я бачу перед собою.

— Не більше й не менше.

— Зрозуміло... Я не знав, що тобі відомо про це місце.

— Стало відомо нещодавно. Коли я вперше сюди потрапив, мене привів Єдиноріг.

Його очі розширилися.

— Це дуже цікаво, — мовив він. — Минуло стільки часу...

— То як щодо мого запитання?

— Га? Запитання? Якого запитання?

— Мої шанси. Як ти гадаєш, чи зміг би я полагодити Лабіринт?

Він повільно підійшов, простягнув правицю і поклав її мені на плече. Водночас ціпок, який він тримав в іншій руці, нахилився за фут до мого обличчя, але тепла я не відчув. Старий поглянув мені у вічі.

— Ти змінився, — через певний час сказав він.

— Чи достатньо, щоби виконати це? — запитав я.

Він відвів погляд.

— Можливо, достатньо, щоби варто було спробувати, — відказав він, — навіть якщо ми приречені на поразку.

— Чи допоможеш ти мені?

— Я не знаю, — відказав він, — чи мені це до снаги. Ця маячня з моїми настроями і думками — вона то охоплює мене, то зникає. Навіть зараз я відчуваю, як звіюється частина самоконтролю. Можливо, через збудження... Нам краще повернутися всередину.

Позаду почулося подзенькування. Коли я озирнувся, за спиною стояв грифон. Його голова повільно похитувалася з боку на бік, хвіст теж похитувався з боку на бік, а язик вистромився назовні. Він почав кружляти навколо нас і зупинився саме між Дворкіним і Лабіринтом.

— Він знає, — мовив Дворкін. — Відчуває, коли я починаю змінюватися. Він не дозволить мені підійти до Лабіринту... Гарний Віксер. Ми повертаємося. Все гаразд... Ходімо, Корвіне.

Ми рушили назад, до входу в печеру, а Віксер пішов за нами, дзеленькаючи на кожному кроці.

— Камінь, — мовив я. — Судний Камінь... ти кажеш, він необхідний, щоби полагодити Лабіринт?

— Так, — відповів старий. — Його потрібно пронести через увесь Лабіринт, відновлюючи первинний візерунок там, де його було пошкоджено. Але це може зробити тільки той, хто налаштувався на Камінь.

— Я налаштований на Камінь, — відповів я.

— Як? — запитав він, спинившись.

Віксер дзенькнув позаду нас, коли ми спинилися.

— Я виконував твої письмові вказівки... й Ерікові усні, — відповів я. — Я взяв Камінь із собою у центр Лабіринту і спроектував себе всередину нього.

— Ясно, — відказав він. — А як ти його здобув?

— Від Еріка, на смертному ложі.

Ми зайшли в печеру.

— Він у тебе з собою?

— Я був змушений заховати його в одній із Тіней.

— Я би радив тобі швиденько забрати його і принести сюди або в палац. Найкраще його зберігати біля центру буття.

— Чому?

— Він має схильність викривлювати Тіні, якщо надто довго перебуває в них.

— Викривлювати? Яким чином?

— Неможливо визначити заздалегідь. Усе цілковито залежить від місця.

Ми обігнули ріг і рушили далі пітьмою.

— А що це означає, — запитав я, — коли ти носиш Камінь і все навколо тебе починає сповільнюватися? Фіона попередила мене, що це небезпечно, але не зазначила, чому.

— Це означає, що дійшов до межі свого єства, що твоя енергія скоро вичерпається і ти помреш, якщо швидко що-небудь не зробиш.

— А що саме?

— Почнеш брати силу з самого Лабіринту — первинного Лабіринту в Камені.

— Як можна досягти цього?

— Ти маєш піддатися йому, відпустити себе, стерти власну особистість, знищити межі, які відділяють тебе від усього решта.

— Звучить простіше, ніж робиться.

— Але це можливо зробити, і це єдиний спосіб.

Я похитав головою. Ми рушили далі й нарешті підійшли до великих дверей. Дворкін погасив ціпок і притулив його до стіни. Ми зайшли і зачинили двері. Віксер спинився за крок від них.

— Ти маєш піти просто зараз, — сказав Дворкін.

— Але є ще так багато питань, які б я хотів поставити тобі, а ще й сам хотів би дещо розповісти.

— Мої думки втрачають ясність і ти викинеш слова на вітер. Приходь завтра вночі, чи післязавтра. Хутчіше! Йди!

— Чому такий поспіх?

— Коли я змінюся, то можу завдати тобі шкоди. Зараз я стримую зміну винятково силою волі. Вирушай!

— Я не знаю як. Я знаю, як дістатися сюди, але...

— У столі в іншій кімнаті лежать особливі карти. Бери світло! Іди будь-куди! Геть звідси!

Я хотів було запротестувати, що не боюся фізичної сили, яку він може проявити, але нараз його риси попливли, як розпечений віск, і сам він почав здаватися значно більшим, кінцівки його видовжилися. Схопивши світло, я вибіг з кімнати, і раптовий холод пройняв мене.

...до столу. Я прочинив одну з шухлядок і схопив кілька карт, що валялися в ній. А тоді почув позад себе кроки чогось, що виходило з кімнати, звідки я щойно вибіг. І вони зовсім не скидалися на кроки стариганя. Я не озирався. Натомість підняв перед собою карти й поглянув на верхню. Місце було незнайомим, але я розкрив свідомість і потягнувся до нього. Гористий кряж, щось непевне позад нього, дивне смугасте небо, ліворуч розкидані по ньому зорі.

...Карта ставала то гарячою, то холодною від мого дотику, і лютий вітер проходив крізь неї, доки я вдивлявся в пейзаж, змінюючи перспективу.

Праворуч від мене пролунав сильно змінений, але досі впізнаваний голос Дворкіна:

— Дурню! Ти обираєш землю своєї погибелі!

Велика клешнеподібна рука — чорна, шкіриста, скручена, доторкнулася до мого плеча, можливо, щоби забрати карту. Але видіння вже змодельовано, і я рушив уперед, відвертаючи карту, коли збагнув, що втік. Потім я зупинився й завмер, щоби дати своїм чуттям призвичаїтися до нової місцини.

Я знав. З уривків легенд, родинних пліток і почуття, що охопило мене, я знав місце, куди потрапив, і з цілковитою впевненістю щодо природи цього краю я підвів очі, щоби поглянути на Двори Хаосу.

6

Де саме? Відчуття — річ узагалі непевна, а ось моє сприйняття напружилося наразі до краю можливостей. Скеля, на якій я стояв... Варто мені було спробувати зосередити на ній погляд, як вона набувала вигляду розпеченої бруківки у спекотний полудень. Здавалося, вона совалася і тремтіла, хоча моя точка опори лишалася непорушною. А ще вона не могла вирішити, до якої ж частини спектру належить. Скеля пульсувала і виблискувала, ніби шкіра ігуани. Підвівши погляд, я вдивлявся в небеса, яких ніколи не бачив раніше. Небо розчахнулося навпіл. Одна його половина втілювала найглибшу нічну пітьму, в якій танцювали зорі. Кажучи «танцювали», я не мав на увазі «мерехтіли»; вони стрибали, змінюючи розміри; шастали й кружляли; спалахували, ніби супернова; тьмяніли і зникали. То було жахне видиво, і живіт мій стискався від страшенного нападу акрофобії[87]. Я перевів погляд в інший бік, але це не надто покращило ситуацію. Друга половина неба скидалася на постійно струшувану пляшку з кольоровим піском; смуги помаранчевого, жовтого, червоного, блакитного, коричневого та багряного оберталися й вигиналися; плями зеленого, бузкового, сірого та сліпучо білого зринали і зникали, вливаючись в інші смуги, замінюючи їх або ж приєднуючись до інших рухомих об'єктів. Вони також мерехтіли і тремтіли, даруючи неможливе відчуття далини і близькості. Якоїсь миті вони буквально здіймалися в небесну вись, в інший час — виповнювали повітря біля мене тонким, прозорим туманом, сліпучими смугами або ж щільними мацаками кольору. Пізніше я збагнув, що вододіл між темрявою і кольором повільно рухався справа наліво. Неначе вся небесна мандала[88] оберталася навколо точки просто в мене над головою. А щодо джерела світла яскравої половини, то визначити його було неможливо. Я стояв там і дивився вниз — на те, що спершу здалося мені долиною, сповненою незчисленними барвистими спалахами, проте коли запала пітьма, зорі затанцювали в її глибинах, як і нагорі, обертаючи долину на бездонне провалля. Так начебто я стояв на краю світу, на краю всесвіту, на краю всього. Далеко, дуже далеко звідси щось бовваніло на абсолютно чорній горі — таке саме чорне, але облямоване ледь помітними спалахами світла. Не можна було вгадати його розмір, адже поняття відстані, глибини та перспективи тут не існували. Споруда? Група споруд? Місто? Чи просто місце? Потрапляючи на сітківку мого ока, контури щоразу змінювалися. Тепер між нами пливли легкі, туманні запони, вигинаючись, немовби довгі пасма намітки, облямовані розжареним повітрям. Мандала спинила свій оберт, коли повністю змінила положення. Тепер усі барви опинилися позад мене. Їх неможливо було відчути, не повернувши голови, а саме цього мені робити не хотілося. Було приємно просто стояти там і витріщатися на безформність, з якої виникло все... Вона існувала навіть до Лабіринту. Я знав це, невиразно, десь у глибині свідомості, мабуть. Я знав це, бо не сумнівався, що вже бував тут раніше. Одного далекого дня, коли я ще був зовсім маленьким, мене приносив сюди чи то тато, чи то Дворкін (уже й не пригадаю), ставив або тримав біля цього місця, де я розглядав цю саму сцену, і, я певен, мені так само бракувало розуміння, але вистачало страху. Мене виповнювало задоволення з нотками нервового збудження від дотику до забороненого, сумнівне передчуття. Саме тієї миті мене охопив смуток за Каменем, який я залишив у купі компосту в Тіні Земля. Річ, з якою Дворкін зробив так багато всього. Чи ж могла частина мене шукати захисту або символу опору проти того, що лежало тут? Можливо.

Я продовжував зачаровано вдивлятися по той бік провалля. Чи то мої очі вже прилаштувалися до цього простору, чи то перспектива знову трохи змінилася, але тепер я розрізняв крихітні, примарні обриси, що рухалися, немов сповільнені метеори крізь стрічки намітки. Я чекав, ретельно розглядаючи їх, і намагався хоч трохи збагнути природу їхніх дій. Зрештою, одна зі смуг підплила зовсім близько до мене — і я отримав свою відповідь.

Сяйнув рух. Одна зі стрімких форм збільшилася, і я збагнув, що вона мчить звивистим шляхом до мене. За кілька секунд вона набула вигляду вершника. Наближаючись, чоловік увібрав у себе міцність реальності та примарність, що пронизувала все навколо мене. Ще мить — і я розгледів голого вершника на лисому коні — обидва, смертельно бліді, стрімко мчали до мене. Вершник розмахував білосніжним клинком; і його очі, й очі коня червоно сяяли. Я гадки не мав, чи бачить він мене, чи існуємо ми в одному зрізі реальності, настільки неприродним було його обличчя. І все ж, коли він наблизився, я витягнув з піхов Ґрейсвандір і відступив на крок.

Його довге біле волосся виблискувало іскрами, і варто було йому повернути голову, як я збагнув, що примчав він по мене — я тілом відчув крижаний тиск його погляду. Я став боком і здійняв меча, захищаючись.

Він наближався, і я збагнув, що і вершник, і його кінь були великими, більшими навіть, ніж я уявляв. Вони наближалися. Десь метрів за десять від мене вершник здійняв коня дибки, і вони спинилися. Вони дивилися на мене й похитувалися, немов перебували на плоту на м'яких морських хвилях.

— Твоє ім'я? — запитав вершник. — Назви своє ім'я, новоприбульцю!

Від його голосу у вухах задзвеніло. Всі слова лунали монотонно — голосно і без модуляцій.

Я похитав головою.

— Я називаю своє ім'я, коли хочу, а не коли мені наказують, — відказав я. — Хто ти?

Він тричі гавкнув — певно, засміявся.

— Я потягну тебе вниз, де ти вічно оплакуватимеш свою долю.

Я спрямував Ґрейсвандір йому у вічі.

— Від слова до діла, — мовив я на те, — як від землі до неба.

Я відчув слабкий прохолодний дотик, неначе хтось намагався зв'язатися зі мною через Козир, думаючи про мене. Але дотик був невиразним і слабким, а я не міг розпорошувати увагу, адже вершник дав сигнал коневі і тварина стала дибки. Відстань завелика, вирішив я. Але це могло стосуватися іншої Тіні. Залишивши примарну стежину, якою прибув сюди, кінь стрибнув до мене.

Місце, куди стрибнула тварина, розташовувалося доволі далеко від мене, але кінь не впав у провалля, як би мені цього хотілося. Він поскакав далі галопом, і хоча його рух трохи сповільнився, він продовжував просуватися над порожнечею.

Рівночасно я помітив удалині, звідки приїхав вершник, ще одну постать, яка прямувала до мене. Не лишалося нічого, як стояти на місці, битися і сподіватися, що я зможу здолати першого нападника, доки не підоспіє другий.

Під'їхавши, вершник кинув на мене червонозорий погляд і спинився, коли помітив Ґрейсвандір. Що б не породило ту божевільну ілюмінацію в мене за спиною, а вона знову повернула до життя тонкі візерунки на моєму мечі — вигравіювана в ньому частина Лабіринту заяскріла вздовж усього леза. Вершник тієї миті був уже дуже близько від мене, аж раптом потягнув поводи і звів погляд на мене. Його бридкий усміх зник.

— Я знаю тебе! — мовив він. — Ймення тобі Корвін!

Але ми вже дістали його — я й інерція.

Передні копита його коня опустилися на самий край виступу, і тоді я кинувся вперед. Задні ноги тварини інстинктивно шукали рівнозначної опори попри натягнуті віжки. Коли я атакував, вершник тримав меч напоготові, але я відступив і напав зліва. Він навскіс махнув мечем, проте я вже кинувся вперед. Ґрейсвандір протяв його бліду шкіру й увійшов у плоть трохи нижче грудей.

Я витягнув з рани клинок — і вогонь, наче кров, полився з неї. Його рука з мечем здригнулася, а кінь заіржав — чи то завив, — коли вогниста рідина капнула йому на шию. Я відскочив назад, оскільки вершник кинувся вперед, а кінь, ставши на ноги, хвицнув і рушив на мене. Я знову різонув — інстинктивно, захищаючись. Моє лезо поранило його передню ліву ногу, яка також закривавила вогнем.

Коли він удруге кинувся на мене, я знову відступив. Тієї миті вершник вибухнув полум'яним стовпом. Кінь під ним заіржав, крутнувся — і помчав геть. Не зупиняючись, він стрибнув через край і зник у прірві, повернувши мені спогад про розжарену котячу голову, яка говорила зі мною в давніших пригодах, а також холодок по спині, який завжди йшов пліч-о-пліч з тим спогадом.

Важко дихаючи, я притулився до скелі. Димчаста стрічка дороги підпливла ближче, і тепер простягалася за десять футів[89] від краю провалля. Судома схопила мене за лівий бік. Другий вершник стрімко наближався. Цей був не таким блідим, як попередній: він мав темне волосся і барви в обличчі. Юнак їхав верхи на гнідому коні з розкішною гривою, а в руках тримав заряджений арбалет. Озирнувшись, я збагнув, що шляху до відступу нема — нема навіть розколини, де можна заховатися.

Витерши долоні об штани, я схопив Ґрейсвандір і виставив до вершника форте клинка[90]. Повернувся боком, щоби підставити під постріл якомога менше тіла. Здійняв між нами клинок так, щоби руків'я закривало голову, а вістря вказувало у землю — таким уже був мій єдиний щит.

Вершник опинився на одній лінії зі мною і спинився на краю димчастої стрічки дороги. Він повільно підняв арбалет, знаючи, що якщо не застрелить мене з першого разу, я можу кинути меч, наче спис. Наші погляди перетнулися.

Юнак був струнким і безбородим. Очі — можливо, світлі — примружилися для прицілу. Він чудово керував конем — самими колінами. Руки великі, дужі. Удатні. Коли я побачив його, мене пройняло особливе почуття.

Мить розтягнулася, час для нападу проминув. Вершник від'їхав назад і ледь опустив зброю, однак напруга не полишала його постави.

— Ти, — гукнув він. — Цей меч — Ґрейсвандір?

— Так, — відказав я. — Саме він.

Він і далі оцінювально мене розглядав, і щось у мені ворухнулося, щоби вбратися в колючі слова, але так і не знайшло їх, тому втекло оголеним крізь ніч.

— Що тобі тут потрібно? — запитав він.

— Піти геть, — відказав я.

Стріла вилетіла з арбалета, свиснула і вдарилася об скелю високо наді мною, ліворуч.

— Тоді йди, — відказав він. — Це місце для тебе небезпечне.

Він розвернув коня в напрямку, звідки прийшов.

Я опустив Ґрейсвандір.

— Я не забуду тебе, — мовив я.

— Не забувай, — відказав він.

А тоді поскакав геть, а разом з ним зникла і димчаста дорога.

Я сховав Ґрейсвандір у піхви й ступив крок уперед. Світ навколо мене знову почав повертатися — праворуч загоралося світло, ліворуч відступала темрява. Я роззирнувся, намагаючись відшукати якийсь прохід на скелясту вершину позад мене. Пагорб здіймався всього тридцять чи сорок футів, і мені хотілося подивитися, що ж можна розгледіти з такої висоти. Виступ, на якому я стояв, простягався ліворуч і праворуч. Провівши розвідку, я з'ясував, що праворуч моя скеля швидко звужувалася, так і не піднявшись на достатню висоту. Тож я розвернувся і попрямував ліворуч.

Поза скелями я натрапив на доволі щільну ділянку. Кинувши оком на висоту підйому, вирішив, що тут можна дертися вгору. Про всяк випадок озирнувся, чи не бовваніє, бува, ще якась загроза. Примарна дорога зникла в далині, й жодних нових вершників видко не було. Я почав підйом.

Дертися вгору було не складно, однак висота підйому виявилася значно більшою, ніж мені здавалося знизу. Певно, в усьому винен симптом просторового викривлення, що так сильно вплинув на мене у цьому місці. Через певний час я виліз нагору і випростався там, звідкіля міг найкраще розгледіти краєвид по той бік скелі.

І знову мій зір заполонили хаотичні барви. З правого боку неба на них наступала темрява. Земля, над якою вони танцювали, рясніла скелями і кратерами — без жодних ознак життя. З-поза небокраю і до далеких гір праворуч крізь неї чорнильним серпантином простягалося те, що могло бути тільки Чорною дорогою.

Ще десять хвилин лазіння та маневрування — і ось уже я розташувався так, що міг побачити її початок. Промчав крізь широкий прохід між скелями й добіг до самого урвища над прірвою. Там дорога зливалася з чорнотою провалля, відрізняючись лише тим, що жодна зоря не виблискувала над нею. Керуючись цією відмінністю, я дійшов висновку, що вона тягнулася аж до чорної гори, звіди розходилися туманні смуги шляхів.

Я простягнувся на животі, притиснувшись, щоби якомога менше змінювати своєю присутністю контур гребеня, аби не потрапити в поле зору невидимих мені очей. Я лежав там і думав про відкриття Чорної дороги. Пошкодження Лабіринту відкрило цей хід до Амбера, а моє прокляття, як я гадав, тільки прискорило процес. Я досі відчував провину, хоч і не абсолютну, як раніше. Тоді я пригадав Еріка, котрий лежав, помираючи, на схилі Колвіра. Він сказав, що скільки б не ненавидів мене, а все ж зберіг своє передсмертне прокляття для ворогів Амбера. Яка іронія! Усі мої зусилля тепер спрямовано на виконання останнього бажання найменш улюбленого брата. Своїм прокляттям він скасував моє — за допомогою мене ж. І, можливо, додав усьому глибшого сенсу.

Я придивився ретельніше і, на щастя для себе, не побачив лав осяйних вершників, що збираються над дорогою. Якщо, звісно, диверсійна група ще не на шляху до Амбера, королівство тимчасово у безпеці. Однак низка речей схвилювали мене. Якщо час і справді поводився тут так дивно, на що вказує можливе походження Дари, чому ж нема наступного нападу? У них точно було вдосталь часу, щоби відновитися й приготуватися до нового нападу. Невже щось трапилося нещодавно, за Амберським часом, що змінило природу їхньої стратегії? А якщо трапилося, то що? Моя зброя? Брандове одужання? Щось інше? А ще мені цікаво, як далеко сягнули Бенедиктові застави. Точно не настільки далеко, інакше мені б повідомили. Чи бував він коли-небудь тут? Чи ж хтось бував тут нещодавно, дивився на Двори Хаосу і знав щось таке, чого не знаю я? Я постановив собі розпитати Бранда і Бенедикта, щойно повернуся.

Все це змусило мене замислитися, як час поводиться зі мною зараз. Краще не баритися тут довше, ніж це необхідно. Я проглянув інші Козирі, які забрав зі столу Дворкіна. Хоч вони всі й були цікавими, я не знав жодного із зображених місць. Тоді я витягнув власну колоду і знайшов Козир Рендома. Можливо, саме він намагався зв'язатися зі мною раніше. Я підняв його Козир і поглянув на нього.

Він ненадовго поплив перед очима і я поглянув на змазаний калейдоскоп образів, у центрі якого — Рендом. Рух, вигнута перспектива...

— Рендоме, — мовив я. — Це Корвін.

Я відчув його розум, однак не отримав жодної відповіді від нього. Я збагнув, що він зараз жене з пекельною швидкістю, повністю зосередившись на зміні атрибутів Тіней навколо нього. Він не міг дати відповідь, не втрачаючи контроль. Я закрив Козир рукою, розриваючи зв'язок.

Тоді взяв Джерардову карту. За кілька секунд установив контакт. Випростався.

— Корвіне, де ти? — запитав він.

— На краю світу, — відказав я. — Хочу повернутися додому.

— Ходи сюди.

Він простягнув руку. Я потягнувся до брата і, стиснувши її, ступив уперед.

Ми опинилися на цокольному поверсі палацу в Амбері, у вітальні, куди ми всі перейшли в ніч Брандового повернення. Здавалося, зараз світанок. У коминку горів вогонь. Нікого більше не було.

— Я пробував зв'язатися з тобою раніше, — мовив він. — Гадаю, Бранд також, але я не певен.

— Як довго мене не було?

— Вісім днів, — відказав Джерард.

— Добре, що я поквапився. Що тут відбувається?

— Нічого страшного, — сказав він. — Я не знаю, чого хоче Бранд. Він увесь час кликав тебе, а я не міг з тобою зв'язатися. Зрештою, я дав йому колоду і сказав, що, може, йому вдасться більше. Схоже, не вдалося.

— Я був збитий з пантелику, — мовив я на те, — та й різниця в плині часу була колосальною.

Він кивнув.

— Тепер, коли небезпеки для його життя нема, я уникаю його. Його знову охопив один із похмурих настроїв, і він наполягає, що сам може про себе подбати. Щодо цього, він справді має рацію, і це на краще.

— Де він зараз?

— У своїх покоях. Годину тому він точно був там — страшенно похмурий.

— А він узагалі виходив?

— На кілька коротких прогулянок. Але за останні кілька днів — ні.

— Гадаю, мені варто піти і зустрітися з ним. Є що-небудь про Рендома?

— Так, — відповів Джерард. — Кілька днів тому повернувся Бенедикт. Він казав, що їм вдалося знайти чимало підказок щодо Рендомового сина. Він допоміг йому перевірити деякі з них. Рендом поїхав далі, але Бенедикт відчув, що йому краще не віддалятися зараз від Амбера надовго, адже ситуація непевна. Тож він лишив Рендома продовжувати пошуки самостійно. До речі, він дещо роздобув у тій пригоді. Повернувся, хизуючись механічною рукою — чудова робота. Він може робити нею все, що й раніше.

— Справді? — запитав я. — Звучить знайомо.

Він усміхнувся і кивнув.

— Він казав, що ти привіз її для нього з Tip-на Ноґта. До речі, він хоче поговорити з тобою про неї якомога швидше.

— Ще б пак, — відказав я. — Де він зараз?

— На одному з форпостів, поставлених ним уздовж Чорної дороги. Спробуй зв'язатися з ним через Козир.

— Дякую. Щось новеньке про Джуліана чи Фіону?

Він похитав головою.

— Гаразд, — я повернувся до дверей. — Гадаю, спершу піду побачу Бранда.

— Мені цікаво, чого ж він хоче, — кинув навздогін Джерард.

— Я це запам'ятаю.

Я вийшов з кімнати і рушив до сходів.

7

Я постукав до Бранда.

— Заходь, Корвіне, — мовив він.

Я так і зробив, але ще перетинаючи поріг, вирішив, що не запитуватиму, звідки він дізнався, хто саме за дверима. Кімната його була похмурим місцем: попри денну пору і чотири вікна, там горіли свічки. На трьох із них віконниці були зачинені, а четверте мало маленький просвіт. Бранд стояв перед ним і дивився на море. Він був зодягнутий у чорний оксамит зі срібним ланцюжком на шиї. Також на ньому був витончений пасок зі срібних кілець. Він грався з маленьким кинджалом і навіть не обернувся, коли я зайшов. Виглядав блідим, але борода була охайно підстрижена. Та й загалом весь вигляд його був охайний, щоправда, набрав трохи ваги, відколи ми востаннє бачилися.

— Маєш значно кращий вигляд, — сказав я. — Як почуваєшся?

Він повернувся і глянув на мене крізь напівзаплющені очі без жодних емоцій.

— Де ти в біса був? — запитав він.

— То там, то сям. Чому ти хотів побачитися зі мною?

— Я запитав, де ти був.

— І я почув тебе, — відказав я, знову відчиняючи двері позад себе. — Зараз я вийду і знову зайду. Може, почнемо розмову спочатку?

Він зітхнув.

— Зачекай хвилинку. Вибач, — мовив він. — І чому ми всі такі тонкошкірі? Гадки не маю... Гаразд. Буде краще, якщо почну спочатку.

Він сховав у піхви свій кинджал і перетнув кімнату, щоби сісти у велике крісло з чорного дерева і шкіри.

— Мене непокоїло все те, про що ми розмовляли, — сказав він, — і про що не встигли. Я чекав на слушну мить, коли ти вирішиш свої справи у Tip-на Ноґті й повернешся. Потім я запитував про тебе, але з'ясував, що ти ще не повернувся. Я зачекав іще. Спершу мене просто з'їдало нетерпіння, але потім я почав перейматися, чи не схопили тебе наші вороги. Порозпитувавши ще, я дізнався, що ти забігав, аби тільки побазікати з Рендомовою дружиною — певно, то була надзвичайно важлива розмова — і подрімати. Тоді ти поїхав знову. Мене роздратувало, що ти не повважав за потрібне тримати мене в курсі подій, але я вирішив почекати ще. Зрештою, я попросив Джерарда зв'язатися з тобою через Козир. Коли йому це не вдалося, я захвилювався. Тоді я спробував сам, і хоч мені здавалося, що я торкнувся до тебе на кілька секунд, пробитися не пощастило. Я боявся за тебе, але тепер бачу, що боятися взагалі нема чого. Звідси і грубість.

— Зрозуміло, — мовив я і сів праворуч від нього. — Насправді, для мене час плинув значно швидше, ніж для тебе, тож для мене ця відсутність була неймовірно короткою. Гадаю, ти значно швидше оклигав від своєї рани, ніж я від своєї.

Він злегка всміхнувся і кивнув.

— Це вже хоч щось, — сказав Бранд. — Бальзам на мої рани.

— У мене самого кілька подряпин, — відповів я, — тож не варто їх множити. Ти навіщось хотів мене побачити. Розповідай.

— Тебе щось хвилює, — сказав він. — Можливо, нам варто спершу поговорити про це.

— Гаразд, — відказав я. — Почнімо.

Я повернувся і поглянув на картину на стіні біля дверей. Олійний живопис, доволі похмуре зображення криниці в Міраті, а також двох чоловіків, котрі стоять неподалік від нього біля коней і розмовляють.

— У тебе характерний стиль, — сказав я.

— У всьому, — зауважив він.

— Ти зірвав з язика моє наступне речення, — мовив на те я, дістав Козир Мартіна і передав йому.

Вираз Брандового обличчя не змінився, доки він розглядав його. Він скоса зиркнув на мене, а тоді кивнув.

— Не заперечую, це моїх рук справа, — мовив він.

— Твої руки не тільки цю карту зробили, правда ж?

Він облизав верхню губу кінчиком язика.

— Де ти знайшов Козир? — запитав він.

— Прямісінько там, де ти його залишив, у серці всіх речей — у справжньому Амбері.

— Отже... — він піднявся зі стільця, повернувся до вікна, усе ще тримаючи карту, ніби щоб роздивитися її при кращому освітленні. — Отже, — повторив він, — ти знаєш значно більше, ніж я гадав. Як ти дізнався про первинний Лабіринт?

Я похитав головою.

— Спершу дай відповідь на моє запитання: це ти вдарив Мартіна?

Він знову повернувся до мене. Хвильку повитріщався, а тоді різко кивнув. Його погляд і далі досліджував моє обличчя.

— Чому? — запитав я.

— Мав же хтось, — пояснив він, — відкрити шлях для потрібних нам сил. Ми тягнули жереб.

— І ти переміг.

— Переміг? Програв? — він знизав плечима. — Яке це тепер має значення? Усе пішло не так, як ми планували. Тепер я зовсім інша людина.

— Ти вбив його?

— Що?

— Мартіна, Рендомового сина. Чи помер він унаслідок завданої тобою рани?

Він повернув руки долонями вгору.

— Не знаю, — відказав Бранд. — Якщо він і не помер, то не через те, що я не намагався його вбити. Нема сенсу вдивлятися глибше. Винного ти знайшов. І тепер, коли винуватця знайдено, що ти збираєшся робити?

Я похитав головою.

— Я? Нічого. З того, що мені відомо, юнак міг вижити.

— Тоді пропоную перейти до загальніших питань. Як давно ти знаєш про існування справжнього Лабіринту?

— Достатньо давно, — відказав я. — Про його походження, функції та вплив амберської крові... достатньо давно. Я приділяв більше уваги Дворкіну, ніж тобі здавалося. І все ж не бачив жодної користі від руйнування тканини буття. Тож я вирішив деякий час не будити сплячого Бровка. Доки я не поговорив з тобою, мені навіть не спадало на думку, що Чорна дорога могла з'явитися через таку дурість. Коли ж я прийшов перевірити Лабіринт, то побачив Мартінів Козир і збагнув усе решта.

— Я не знав, що ти знайомий з Мартіном.

— У житті його не бачив.

— Але як тоді ти здогадався, що на Козирі — саме він?

— Я там був не сам.

— Хто ходив з тобою?

Я усміхнувся.

— Ні, Бранде. Зараз твоя черга відповідати. Востаннє, коли ми балакали, ти сказав, що вороги Амбера мчать із Дворів Хаосу, що вони мають доступ до королівства через Чорну дорогу, яка відкрилася через дещо, скоєне Блейзом, Фіоною і тобою, коли ви всі разом мізкували, як би вам захопити трон. Тепер я знаю, що саме ви накоїли. Бенедикт патрулює Чорну дорогу, а я щойно дивився на Двори Хаосу. Нема жодного перегрупування сил, та й руху до нас по дорозі. Знаю, що час у тому місці тече інакше. У них було більше, ніж достатньо, часу, щоб підготуватися до нового наступу. Я хочу знати, що їх стримує. Чому вони досі не рушили? На що вони чекають, Бранде?

— Ти припускаєш, що я знаю більше, ніж це є насправді.

— Я так не вважаю. Ти — наш доморощений експерт у таких питаннях. Ти ж мав із ними справу. А цей Козир — доказ того, що ти маєш іще багато таємниць. Не мудруй, а просто розповідай.

— Двори... — почав він. — А ти жваву діяльність розвинув. Ерік був справжнім дурнем, що негайно не вбив тебе — якщо він знав, що ти в курсі таких речей.

— Ерік був дурнем, — підтвердив я. — А ти — ні. Тепер розповідай.

— Але я все ж таки дурень, — відказав він. — Ще й сентиментальний. Пригадуєш нашу останню сварку в Амбері, багато років тому?

— Частково.

— Я сидів на краю ліжка, а ти стояв біля мого письмового столу. Коли ти відвернувся й попрямував до дверей, я надумав убити тебе. Запхав руку за ліжко, де зберігав заряджений арбалет з однією стрілою в ньому. Поклав на нього руку і вже ладен був здійняти зброю, коли збагнув дещо, що мене спинило.

Він завмер.

— І що ж це було? — запитав я.

— Поглянь у бік дверей.

Я озирнувся, але нічого особливого не розгледів. Похитав головою, але Бранд промовив:

— На підлозі.

Тоді я збагнув, про що він: на підлозі лежав килимок, вкритий дрібними червонястими, оливковими, коричневими і зеленими геометричними візерунками. Він кивнув.

— Ти стояв на моєму улюбленому килимку. Не хотілося заливати його кров'ю, а потім моя злість минула. Тож і я також жертва емоцій і обставин.

— Мила історія... — почав я.

— Але тепер ти хочеш, щоб я припинив викручуватися. А я і не викручувався. Радше намагався висловитися. Ми всі живі завдяки терпінню одне одного та щасливим випадкам. Я пропоную, щоб ми ненадовго стримали терпіння і прибрали випадковість у кількох дуже важливих питаннях. Але спершу щодо твого питання. Я не можу знати напевне, що стримує їх, однак можу висунути непоганий здогад. Блейз зібрав величезну армію для атаки на Амбер. За масштабами вона значно перевищуватиме ту, до якої ти приєднався. Розумієш, він спиратиметься на попередній досвід нападу, щоб передбачити можливу оборону. До того Блейз, можливо, намагатиметься вбити Бенедикта чи тебе. Однак усе це — обхідний маневр. Підозрюю, Фіона зв'язалася з Дворами Хаосу — може, досі там перебуває — і готує їх до справжнього нападу, який може трапитися будь-коли після Блейзової диверсійної вилазки. А тоді...

— Ти сказав, що це непоганий здогад, — перервав його я. — Але ми не знаємо напевне, чи вижив Блейз.

— Блейз вижив, — заявив Бранд. — Я зміг упевнитися в цьому через його Козир — навіть трішки простежити за його діяльністю — перш ніж він відчув мою присутність, а тоді заблокував доступ. Він надміру чутливий щодо такого спостереження. Я застав його в полі з військами, які він хоче кинути на Амбер.

— А Фіона?

— Ні, — відказав він. — Я не ставив експерименти на її Козирі, та й тобі не раджу. Вона надзвичайно небезпечна, тож я не хотів би відкривати себе її впливу. Моя оцінка її теперішнього становища базується радше на дедукції, аніж на прямих свідченнях. Але гадаю, що на мої здогади можна покластися.

— Розумію, — сказав я.

— У мене є план.

— Викладай.

— Те, як ви витягнули мене з неволі, поєднавши концентрацію всіх, було доволі вигадливим. Такий самий принцип можна використати знову — тільки з іншого боку. Правильно спрямована, така сила доволі легко зможе пробитися крізь індивідуальний бар'єр — навіть якщо його поставила Фіона.

— Тобто спрямована тобою?

— Звісно. Пропоную зібрати родину і пробитися крізь щити Блейза і Фіони, де б вони зараз не були. Ми затримаємо їх, у плоті й крові, на хвильку чи дві. Мені вистачить часу для удару.

— Як з Мартіном?

— Гадаю, краще. Останньої миті Мартін зумів утекти. Цього разу таке не трапиться, адже триматимуть усі. Вистачить навіть трьох або чотирьох.

— Ти справді гадаєш, що можеш так просто владнати справу?

— Я гадаю, що нам варто спробувати. Час спливає. Коли вони захоплять Амбер, ти будеш першим, кого вони стратять. І я теж. Що скажеш?

— Якщо я упевнюся, що це необхідно. Тоді я не матиму іншого вибору, як прийняти твою пропозицію.

— Це необхідно, повір мені. Крім того, мені знадобиться Судний Камінь.

— Навіщо?

— Якщо Фіона справді у Дворах Хаосу, самого Козиря буде замало, щоби зловити її і втримати — навіть якщо зберемося ми всі. У такому разі мені знадобиться Судний Камінь, щоби зосередити нашу енергію.

— Гадаю, це можна влаштувати.

— Тож чим швидше ми перейдемо до справи, тим краще. Ти міг би організувати все до вечора? Я достатньо одужав, щоби зіграти свою роль.

— Дідько, ні, — відказав я, підводячись.

— Що ти маєш на увазі? — Він стиснув бильця крісла, напівпідвівшись. — Чому ні?

— Я сказав, що прийму твою пропозицію, якщо переконаюся, що це необхідно. Ти сам визнав, що значна частина цього — твої здогади. Уже цього достатньо, щоб я не був упевненим.

— Тоді забудь про переконання. Ти міг би наважитися ризикнути? Наступний напад буде значно потужнішим за попередній, Корвіне. Вони вже в курсі про твою нову зброю. І врахують це у своїх планах.

— Навіть якби я погодився з тобою, Бранде, я точно не зміг би переконати інших, що страти необхідні.

— Переконати інших? Просто накажи їм! Ти ж їх усіх тримаєш за горлянку, Корвіне! Ти ж тут усім керуєш зараз. Хочеш лишитися, чи не так?

Я всміхнувся і рушив до дверей.

— Так і буде, — відповів я, — але чинитиму я на свій лад. Матиму твою пропозицію на увазі.

— Твої методи заведуть тебе в могилу. Швидше, ніж ти гадаєш.

— Я знову стою на твоєму килимку, — мовив я.

Він зареготав.

— Чудово. Але я не погрожував тобі. Ти розумієш, про що я. Зараз ти відповідаєш за весь Амбер. І маєш чинити правильно.

— А ти знаєш, про що я. Я не збираюся вбивати ще кількох з нас через твої підозри. Для цього потрібно щось більше.

— Коли роздобудеш докази, може бути надто пізно.

Я знизав плечима.

— Побачимо, — я простягнув руку до дверей.

— Що збираєшся робити тепер?

Я похитав головою.

— Я не розповідаю нікому про все, що знаю, Бранде. Це різновид страховки.

— Чудово тебе розумію. Сподіваюся тільки, що ти достатньо знаєш.

— Чи боїшся, що я знаю забагато? — поцікавився я.

На мить Брандів погляд напружився, а тоді він усміхнувся.

— Я не боюся тебе, брате, — мовив він.

— Добре нічого не боятися. — Я відчинив двері.

— Зачекай, — сказав він.

— Так?

— Ти так і не сказав мені, хто був з тобою, коли ти знайшов Козир Мартіна там, де я його лишив.

— А, це був Рендом, — сказав я.

— Ох. А він у курсі подробиць?

— Ти маєш на увазі, чи в курсі він, що ти заколов його сина? — перепитав я. — Ні, поки що ні.

— Ясно. А щодо нової руки Бенедикта? Як я розумію, ти якимось чином роздобув її у Tip-на Ноґті. Я би хотів більше дізнатися про це.

— Не зараз, — відказав я. — Лишімо щось для нашої наступної розмови. Вона відбудеться уже скоро.

Я вийшов і зачинив двері, мовчки подякувавши килимку.

8

Зайшовши на кухню, я ум'яв величезну вечерю, а тоді попрямував до стаєнь, де жив молодий гнідий красень, що колись належав Еріку. Незважаючи на цей факт, ми з конем швидко знайшли спільну мову і зовсім скоро я спускався узвозом із Колвіра до табору мого війська з Тіней. Дорогою я намагався впорядкувати й відсортувати події та відкриття, що звалилися на мене впродовж останніх кількох годин. Якщо Амбер дійсно виник у результаті бунту Дворкіна проти Дворів Хаосу, тоді виходило, що всі ми споріднені з тими силами, що тепер загрожували нам. Звісно, важко було визначити, чи можна довіряти хоч слову зі сказаного Дворкіним. Та все ж таки Чорна дорога справді вела до Дворів Хаосу, і вона дійсно виникла внаслідок Брандового ритуалу, який він здійснив, спираючись на принципи світобудови, перейняті від Дворкіна. На щастя, та частина Дворкінової оповіді, яка викликала найбільше сумнівів, не становила практичного, нагального інтересу. А втім, у мене були доволі змішані відчуття щодо факту походження від єдинорога...

— Корвіне!

Я натягнув віжки. Розкрив свідомість назустріч контакту, і переді мною постав образ Ґанелона.

— Я тут, — сказав я. — А звідки в тебе колода Козирів? І як ти навчився ними користуватися?

— Я ще минулого разу прихопив колоду із шухляди в бібліотеці. Вирішив, що добре було би за потреби мати змогу швидко вийти з тобою на зв'язок. А щодо користування, то я просто робив те саме, що і всі ви — пильно дивився на Козир, думав про нього, сконцентрувавшись на контакті з об'єктом.

— Я вже давно мав дістати колоду для тебе, — сказав я. — Мій прорахунок, який ти, на щастя, виправив. Ти їх зараз просто випробовуєш чи щось трапилося?

— Трапилося, — сказав він. — Ти зараз де?

— Якщо доля не стане на заваді, скоро спущуся тобі назустріч.

— З тобою все гаразд?

— Так.

— Добре. Тоді продовжуй спуск. Я краще не намагатимусь переносити тебе через Козир, так як це робите ви. Це не настільки терміново. Я все одно скоро тебе побачу.

— Так.

Ґанелон розірвав зв'язок, і я, відпустивши віжки, продовжив рух. На мить я роздратувався, що він не попросив колоду у мене. Але потім згадав, що згідно з часом Амбера мене не було понад тиждень. Певно, він почав хвилюватися, а якщо врахувати, що він нікому, крім мене, не довіряє... І, мабуть, правильно робить.

Спуск проходив швидко, ніби збалансовуючи подорож до табору. Кінь, якого, до речі, звали Барабан, здавалося, настільки зрадів, що його кудись вивели, що постійно намагався за будь-яких обставин зійти зі шляху. Я поводами легенько підправив напрямок його руху і невдовзі побачив табір. Саме тоді я й збагнув, наскільки скучив за Зіркою.

Коли в'їхав до табору, мене зустріли здивованими вигуками. Відтак запала тиша, і коли я проїхав, будь-яка діяльність зупинилася. Я подумав, що вони вирішили, буцім я прибув сюди, щоби віддати наказ про напад.

Ґанелон вийшов з намету, перш ніж я спішився.

— Ти швидко, — відзначив він, потискаючи мені руку, коли я опинився на землі. — Гарний кінь.

— Так, — погодився я, віддаючи поводи ординарцю. — Що нового?

— Ну... — почав Ґанелон. — Я говорив з Бенедиктом...

— Якесь заворушення на Чорній дорозі?

— Ні, ні. Нічого подібного. Твій брат приїхав сюди після відвідин своїх друзів у Тесі, щоби повідомити, що з Рендомом усе гаразд і що він іде по сліду, який неодмінно приведе його до Мартіна. Після того ми говорили з ним про інші речі, аж раптом Бенедикт попросив мене розказати йому все, що я знаю про Дару. Рендом розповів йому, як вона пройшла лабіринтом, тож Бенедикт збагнув, що надто вже багато людей, окрім тебе, знають про її існування.

— І що ти йому розповів?

— Все.

— Навіть мої здогадки та припущення після відвідин Tip-на Ноґта передав?

— Саме так.

— Розумію. І як він сприйняв почуте?

— Він, здається, дуже розхвилювався. Я би сказав, навіть зрадів. Ходімо, порозмовляєш з ним сам.

Я кивнув і рушив до намету Ґанелона. Він відгорнув запону і ступив крок усередину. Я за ним.

Бенедикт сидів на низькому стільці біля армійської скриньки, на якій лежала розкладена карта. Він щось креслив на карті довгим металевим пальцем блискучої скелетоподібної кисті — причепленої смертоносної механічної руки з переплетених срібних волокон, поцяткованих спалахами. Я приніс її з небесного міста. Увесь пристрій тепер приєднувався до обрубка Бенедиктової правиці трохи нижче місця, де в його коричневої сорочки було відтято рукав. І мене пройняло холодом, адже брат зараз так скидався на власного привида. Він звів очі на мене, підняв долоню у привітанні — звичний, чудово виконаний жест — і на його обличчі з'явилася широченна посмішка, якої я в житті не бачив.

— Корвіне, — підвівся він, простягаючи мені руку.

Я змусив себе доторкнутися до механізму, який нещодавно ледве не вбив мене. Але Бенедикт, здавалося, був зараз прихильнішим, ніж будь-коли раніше. Я потиснув його руку, відзначивши її міцний хват. Спробував не помічати її холодності та кутастості, і був подивований з того, як хвацько Бенедикт навчився нею керувати за такий короткий проміжок часу.

— Мушу просити у тебе пробачення, — сказав він. — Я був несправедливим щодо тебе. Мені дуже шкода.

— Усе гаразд, — відповів я. — Розумію тебе.

Він на мить обійняв мене, і мою віру в те, що все між нами налагодилося, затьмарював лише смертельно міцний хват акуратних пальців на плечі.

Ґанелон засміявся і взяв собі іще один стілець, який поставив з іншого боку скриньки. Моє роздратування через те, що він розповів про речі, які я не хотів згадувати за жодних обставин, вгамувалося, коли я побачив, яким був ефект. Я не міг пригадати, коли бачив Бенедикта в кращому настрої, а Ґанелон, очевидно, тішився з того, як його дії змогли загладити суперечності між нами.

Я всміхнувся і сів. Зняв шабельтас і повісив Ґрейсвандір на наметову жердину. Ґанелон дістав пляшку вина і три склянки. Поставивши їх перед нами та наливши вина, сказав:

— Плачу тобі за гостинний прийом у твоєму наметі, тієї ночі в Авалоні.

Бенедикт підняв свою склянку з ледь чутним дзенькотом.

— У цьому наметі спокійніше, — відказав брат. — Хіба ні, Корвіне?

— Щира правда. Хай так буде завжди.

— Я вперше за довгий час, — почав Бенедикт, — мав змогу поговорити з Рендомом. Він трохи змінився.

— Так, — погодився я.

— Зараз я більш схильний довіряти йому, ніж раніше. Після того, як ми поїхали від Тесі, у нас було вдосталь часу на розмови.

— І куди ж ви прямували?

— Дещо зі сказаного Мартіном господарю дому, де він жив, вказувало, що наш племінник збирався до знайомої мені місцини в дальніх краях Тіней — міста Хірат. Ми приїхали туди і з'ясували, що все так і було. Він проїжджав там.

— Мені Хірат не знайомий, — сказав я.

— Місто із цегли та каменю — комерційний центр на перехресті торгівельних шляхів. Там Рендом дізнався новини про сина, і йому довелося їхати південніше і глибше в Тіні. Ми роз'їхалися в Хіраті, бо мені не хотілося надовго від'їжджати від Амбера. Також існувала особиста причина, яка не давала мені спокою. Рендом розповів мені, що бачив, як Дара в день битви пройшла Лабіринтом.

— Так і було, — погодився я. — Вона його пройшла. Я теж там був.

Бенедикт кивнув.

— Як я і казав, Рендом мене вразив. Я схилявся до того, щоби повірити його словам. А якщо це правда, то можливо, і твої слова правдиві теж. Враховуючи це, мені конче потрібно було розібратися з претензіями дівчиська. Тебе не було, тож я кілька днів тому приїхав до Ґанелона і попросив його розповісти все, що він знає про Дару.

Я зиркнув на Ґанелона, і той ледь помітно кивнув.

— Отже, тепер ти віриш, що у тебе з'явився новий родич, — проголосив я. — Дуже брехливий і, найімовірніше, ворожо до нас налаштований, але все одно родич. Яким буде твій наступний крок?

Бенедикт ковтнув вина.

— Хотів би я повірити у цю кревність, — сказав він. — Вона чомусь дуже приємна. Тож я хотів би з'ясувати напевно: правда це чи ні. Якщо справді виявиться, що зв'язок між нами існує, то хотів би зрозуміти її мотиви. І ще мріяв би дізнатися, чому вона ніколи не повідомляла мені особисто про своє існування.

Брат поставив склянку, підняв свою нову руку, поворушив пальцями.

— Почати я хотів би, — продовжив він. — з того, що ти пережив в Тір-на-Ноґті, того, що стосується нас з Дарою. Мені також неймовірно цікаво дізнатися про цю руку, яка неначе була зроблена спеціально для мене. Я ще ніколи не чув, щоби з небесного міста приносили фізичні предмети.

Бенедикт стиснув руку в кулак, розтиснув пальці, покрутив зап'ястя, випрямив правицю, підняв її і м'яко опустив на коліно.

— Рендом закріпив усе з хірургічною точністю, як гадаєш? — сказав Бенедикт.

— Цілком, — погодився я.

— То розкажеш мені свою історію?

Я кивнув і ковтнув ще вина.

— Це трапилося в небесному замку, — почав я. — У місці, сповненому чорнильними, рухомими тінями. Я відчув непереборне бажання відвідати тронну залу. Так і зробив, а щойно тіні відступили, я побачив тебе. Ти з цією рукою стояв праворуч від трону. Коли все навколо прояснилося, я побачив, що на самому троні сидить Дара. Я підійшов і торкнувся її Ґрейсвандіром — той зробив мене видимим для неї. Вона оголосила мене мертвим упродовж багатьох століть і наказала повертатися в могилу. Коли я став вимагати її родовід, вона пояснила, що веде свій рід від тебе та пекельної діви Лінтри.

Бенедикт зробив глибокий вдих, але промовчав. Я продовжив:

— Час, сказала вона, в місці її народження рухався так швидко, що вже встигло змінитися кілька поколінь. Вона стала першою в роду, в кого проявилися людські риси. Дара знову наказала мені піти. Ти ж тим часом вивчав Ґрейсвандір. Потім завдав удару, аби врятувати Дару від небезпеки, і ми стали до бою. Мій меч міг уразити тебе, а твоя рука могла дотягнутися до мене. Ось і все. В усьому іншому це була битва привидів. Щойно засвітало, місто почало танути, і ти вчепився в мене цією рукою. Я відрубав її Ґрейсвандіром і втік. Вона продовжувала стискати моє плече. Тому і повернулася разом зі мною.

— Цікаво, — сказав Бенедикт. — Я знав, що це місце схильне видавати хибні пророцтва — найпевніше, це страхи і потаємні бажання відвідувача, а не реальний стан справ. Та з іншого боку, небесне місто також часом відкривало невідому істину. Зараз, як і в багатьох інших випадках, важко відділити дійсне від вигадки. А як ти витлумачив побачене?

— Бенедикте, — сказав я, — я схильний вірити історії її походження. Ти, на відміну від мене, ніколи її не бачив. Вона подібна до тебе деякими рисами. А щодо решти... немає сумнівів, що я, як ти і сказав, уже відділив правду від вигадки.

Він повільно кивнув, і я бачив, що не переконав його, але сперечатися далі він не став. Він, як і я, знав, що це означає. Якщо він і далі претендуватиме на трон і якось таки посяде його, то, цілком можливо, йому доведеться відступитися, даючи дорогу своєму єдиному нащадку.

— Що ти маєш намір робити? — спитав я його.

— Робити? — перепитав він. — А що Рендом робить із Мартіном? Я шукатиму її, знайду, почую історію з її власних вуст, а тоді вже вирішу. Однак, це може зачекати, поки не вирішена проблема Чорної дороги. Є ще дещо, що я хотів з тобою обговорити.

— Так?

— Якщо час у їхній цитаделі настільки різниться від нашого, то цим почварам могло цілком його вистачити для підготовки нової атаки. Я не хочу чекати на зустріч з ними у несуттєвих боях. Я хочу пройти Чорною дорогою до її витоків і атакувати ворогів на їхній території. І хотів би здійснити це з твоєю допомогою.

— Бенедикте, — сказав я, — ти коли-небудь дивився зверху на Двори Хаосу?

Він підвів голову і втупився у порожню стіну намету.

— Багато століть тому, коли я ще був зовсім юним, — сказав він, — я кинувся в пекельну гонитву, з наміром заїхати так далеко, як тільки зможу. Хотів знайти кінець усього. Там, під розділеним небом, я дивився на жахну безодню. Гадки не маю, чи це там починається, чи лише проходить дуже близько звідти, але я готовий знову поїхати туди, якщо там причина всього.

— Там причина всього, — промовив я.

— Звідки така певність?

— Я щойно повернувся з тих країв. Темна цитадель досі там. Дорога веде до неї.

— Наскільки важким був шлях?

— Ось, — я дістав Козир і передав його брату. — Це Дворкіна. Я знайшов це серед його речей. Я лишень випробував знахідку. Вона перенесла мене туди. Час тієї ж миті пришвидшився. Вершник атакував мене на примарній дорозі, таку на карті й не намалюєш. Контактувати через Козирі там дуже важко, можливо, через різницю в часі. Мене витягнув Джерард.

Бенедикт вивчав карту.

— Це схоже на місцину, яку я бачив того разу, — протягнув він. — Це вирішує наші логістичні проблеми. Якщо ми будемо по обидва боки зв'язку через Козир, то зможемо перенести війська, так само як перенесли їх із Колвіра на Ґарнат.

Я кивнув.

— Одна із причин, чому я показав тобі карту, це бажання продемонструвати чесність власних намірів. Однак можуть бути інші, менш ризиковані способи перекинути наші війська в невідоме. Я хотів би, щоб ти не поспішав, доки я не з'ясую, що й до чого.

— У будь-якому разі я не можу діяти, поки не матиму більше інформації щодо тієї місцини. Ми ж навіть не знаємо, чи спрацює там твоя автоматична зброя, так?

— Так. У мене її з собою для перевірки не було.

Бенедикт стиснув губи.

— Насправді, тобі треба було про це подумати і взяти хоч одну рушницю, щоби перевірити.

— Обставини мого відльоту не передбачали цього.

— Обставини?

— Іншим разом. Зараз це не важливо. Ти казав про похід Чорною дорогою до її витоків.

— Говорив.

— Вона бере свій початок не там. Її реальне джерело знаходиться у справжньому Амбері, в тій чорній плямі, що пошкодила первісний Лабіринт.

— Так, я розумію це. І Рендом, і Ґанелон описали мені вашу подорож до справжнього Лабіринту і сказали про пошкодження, яке ви там виявили. Я бачу аналогію, можливий зв'язок...

— Пам'ятаєш мою втечу з Авалону і твою за мною гонитву?

У відповідь він ледь усміхнувся.

— Ти в одному місці перетнув Чорну дорогу, — сказав я. — Пригадуєш?

Бенедикт примружив очі.

— Так, — сказав він, — ти проклав шлях через неї. Світ повернувся до норми в тій точці. Я й забув.

— Це Лабіринт вплинув на неї, — сказав я. — Я сподіваюся, що це матиме той самий ефект і в більшому масштабі.

— Наскільки більшому?

— Можна буде повністю знищити дорогу.

Бенедикт відкинувся і пильно поглянув мені у вічі.

— Тоді чому ти цього не робиш?

— Мені треба здійснити попередню підготовку.

— Скільки часу це займе?

— Не надто багато. Ймовірно, лише кілька днів. Можливо, тижнів.

— Чому ти раніше про це не згадував?

— Я лише нещодавно збагнув, що так можна зробити.

— І як саме ти збираєшся це зробити?

— По суті, треба лише полагодити Лабіринт.

— Гаразд, — сказав Бенедикт. — Припустімо, тобі це вдалося. Ворог все одно буде поблизу, — він махнув рукою у бік Ґарната і Чорної дороги. — Одного разу хтось їх уже пропустив.

— Ворог завжди був поблизу, — відповів я. — І від нас залежить, щоб вони більше не змогли пройти до нас. Без сумніву, доведеться мати справу і з тими, хто пропустив їх першого разу.

— Я підтримаю тебе, — промовив Бенедикт. — Але я не це мав на увазі. Їм треба дати урок. Я хочу навчити їх ставитися до Амбера з належною повагою, щоби навіть якби прохід знову відкрився, вони побоялися скористатися ним. Ось що я маю на увазі. Це необхідно.

— Ти справді навіть не уявляєш, як це — перекинути битву в ті місця, Бенедикте. Це буквально неможливо описати.

Брат посміхнувся і підвівся.

— Тоді я гадаю, мені краще поглянути на все самому, — сказав він. — Карту я притримаю у себе на деякий час, якщо ти не заперечуєш.

— Не заперечую.

— Чудово. Тоді ти, Корвіне, займайся своїми справами навколо Лабіринту, а я займусь своїми. Мені теж знадобиться трохи часу. Я маю віддати своїм командирам накази на період моєї відсутності. І давай домовимося, що жоден не вчинятиме безповоротних дій, не порадившись з іншим.

— Згоден, — сказав я.

Ми допили вино.

— Я теж дуже скоро їду, — сказав я. — Тож удачі.

— І тобі, — Бенедикт знову всміхнувся. — Усе йде на краще. — Йдучи до виходу, він поплескав мене по плечу.

— Приведіть Бенедиктового коня, — наказав Ґанелон ординарцю, котрий стояв біля найближчого дерева, а тоді простягнув руку моєму братові.

— Я також хочу побажати тобі удачі.

Бенедикт кивнув і потис долоню.

— Дякую тобі, Ґанелоне. За все.

Бенедикт витягнув Козирі.

— Поки мого коня не привели, я міг би викликати на збори Джерарда.

Бенедикт талірував карти, витягнув одну, роздивився її.

— Як же ти збираєшся відновити Лабіринт? — запитав Ґанелон.

— Я мушу знову отримати Судний Камінь, — відповів я. — З ним я зможу наново накреслити пошкоджену частину.

— Це небезпечно?

— Так.

— А де Камінь зараз?

— Там, у Тіні Земля, де я його залишив.

— Чому ти так зробив?

— Боявся, що він мене вб'є.

Ґанелон викривив обличчя в жахну гримасу.

— Не до вподоби мені, як це все звучить, Корвіне. Має бути інший шлях.

— Якби я його знав, то скористався б ним.

— Припустімо, ти погодишся на план Бенедикта і приєднаєшся до нього. Ти сам казав, що можеш зібрати в Тінях незліченні легіони. А ще стверджував, що кращого за нього на полі бою не знайти.

— Все одно пошкодження Лабіринту нікуди не дінеться, і щось іще зможе прорватися крізь нього. Завжди. Наразі вороги не настільки важливі, як наші власні внутрішні слабкості. Якщо ми цього не виправимо, тоді ми вже розбиті, хоча під нашими стінами ще не стоять потойбічні завойовники.

Ґанелон відвернувся.

— Я не можу сперечатися з тобою. Ти сам знаєш власне королівство, — сказав він. — Але мені досі здається, що ти припускаєшся жахливої помилки, ризикуючи власним життям там, де від цього, можливо, не буде жодної користі, в той час коли ти дуже потрібен.

Я гмикнув, бо відповіддю йому були слова Віалли, які я не хотів визнавати своїми, коли вона їх промовила.

— Це мій обов'язок, — сказав я.

Ґанелон промовчав.

Бенедикт, стоячи за дюжину кроків від мене, нарешті пробився до Джерарда, бо повсякчас щось шепотів, робив паузу, слухав. Ми стояли, чекаючи, коли він закінчить розмовляти, аби ми попрощалися.

— ...так, він зараз тут, — почув я його слова. — Ні, я дуже в цьому сумніваюся. Хоча...

Бенедикт кілька разів зиркнув на мене і похитав головою.

— Ні, я так не вважаю, — сказав він, а тоді додав: — Гаразд, іди сюди.

Він простягнув свою нову руку — і, стиснувши її, перетягнув Джерарда. Той повернув голову, помітив мене і миттю рушив у мій бік.

Він поводив очима вліво-вправо, вгору-вниз, неначе вишукуючи на мені щось.

— Що трапилося? — запитав я.

— Бранд, — відповів він. — Його більше немає в покоях. Принаймні більшої його частини. Залишилося лише трохи крові. А в самій кімнаті такий розгардіяш, що мені відразу стало зрозуміло: там трапилася бійка.

Я поглянув униз на перед сорочки і на штани.

— І ти шукаєш сліди крові? Як бачиш, ті, що на мені з'явилися, там уже давно. Можливо, мій одяг пом'ятий та брудний, але це все.

— Це насправді нічого не доводить, — сказав Джерард.

— Ти хотів роздивитися. Не я. А чому ти гадаєш...

— Ти був останнім, хто його бачив.

— Якщо не враховувати того, з ким він бився. Якщо і справді бився.

— Що ти маєш на увазі?

— Тобі відомі його характер і настрій. Ми з ним трохи посперечалися. Він, певно, заходився усе ламати, щойно я пішов, можливо, навіть порізався. А потім йому стало соромно, і він через Козир кудись перенісся, щоби змінити обстановку... Зажди! Його килимок. Чи була кров на маленькому, візерунчастому килимку перед дверима?

— Я не впевнений... ні, я так не думаю. А що?

— Непряме свідчення того, що це все зробив він. Він вельми дорожив цим килимком, тож не хотів бруднити його.

— Я на це не куплюсь, — сказав Джерард. — Смерть Каїна досі видається мені підозрілою, а ще ж були Бенедиктові слуги, які могли дізнатися, що тобі потрібен порох. Тепер Бранд...

— Це може бути іще одна спроба перевести всі стрілки на мене, — відповів я, — і в нас із Бенедиктом стосунки налагодилися.

Джерард повернувся до Бенедикта, який і далі непорушно стояв за дюжину кроків від нас. Обличчя його не виражало жодної емоції, він слухав.

— Він пояснив тобі ті смерті? — поцікавився Джерард.

— Не зовсім, — відповів Бенедикт, — але більша частина історії тепер видається не безнадійною. Настільки, що я схильний вірити його словам.

Джерард похитав головою і знову зиркнув на мене.

— Я ще в сумнівах, — сказав він. — Про що ви сперечалися?

— Джерарде, — відповів я. — Це вже наша з Брандом справа, поки ми вдвох не вирішимо це змінити.

— Я повернув його до життя і виходив, Корвіне. Я робив це не для того, аби його вбили під час якоїсь колотнечі.

— Подумай мізками, — сказав я йому. — Чия це була ідея знайти його обраним нами способом? Повернути?

— Тобі щось було від нього потрібно, — сказав Джерард. — Врешті-решт, ти це отримав. Він став тобі заважати.

— Ні. Але навіть якби все було саме так, ти справді вважаєш, що мої дії були би настільки, бляха, очевидними? Якщо його вбили, то з тією ж самою метою, з якою вбили Каїна — підставити мене.

— Ти посилався на очевидні речі й у випадку з Каїном. Здається мені, ти щось крутиш. Ти ж бо мастак у цьому.

— Ми вже про це говорили, Джерарде...

— ...і ти пам'ятаєш, що я тобі тоді сказав.

— Таке важко забути.

Джерард кинувся вперед і схопив мене за праве плече. Я миттю заїхав йому лівою рукою в живіт і вирвався. Мені раптом спало на думку, що, можливо, мені слід було розказати йому, про що ми з Брандом говорили. Але мені не подобалося, як він запитував про це.

Брат знову йшов на мене. Я відступив убік і засвітив йому лівицею кудись під праве око. Тоді продовжив гамселити суперника, тримаючи його голову відкинутою. Я був зовсім не в формі, щоби знову з ним битися, а Ґрейсвандір лишився в наметі. Іншої зброї у мене з собою не було.

Я все кружляв навколо Джерарда. Якщо я бив лівою ногою, бік починав боліти. Раз мені вдалося вдарити його правою ногою по стегну, але забракло швидкості та рівноваги, щоби перейти в наступ. Я продовжив кружляти.

Зрештою, він заблокував мою лівицю і йому вдалося схопити мене за біцепси. Я мав вирватися, але тут він відкрився, тож я з усієї сили, на яку був здатен, зацідив брату правим кулаком у живіт. Важко видихнувши, Джерард зігнувся навпіл, але руку мою стиснув ще сильніше. Потім заблокував мій невдалий аперкот, продовжив рух у відповідь, розплющивши кулак об мої груди. Одночасно з цим він так заламав мені руку назад і вбік, що я полетів на землю. Якби він упав на мене, усе б скінчилося.

Джерард опустився на одне коліно і потягнувся до мого горла.

9

Я ворухнувся, щоб заблокувати його руку, але він зупинив мене на півшляху. Повернувши голову, я побачив, що інша рука схопила Джерардову, стиснула її і відтягла назад.

Я відкотився вбік. Знову поглянувши вгору, побачив, що брата схопив Ґанелон. Джерард смикнув руку вперед, але звільнити її не зміг.

— Тримайся подалі від цього, Ґанелоне, — гукнув я.

— Тікай, Корвіне! — відказав Ґанелон. — Добудь Камінь!

Саме зараз Джерард спробував підвестися — і миттєво отримав від Ґанелона удар лівою в щелепу. Джерард упав плазом біля його ніг, Ґанелон замахнувся, щоби вдарити його по нирках, але Джерард перехопив його ногу і перекинув нападника назад. Я відповз і сів навпочіпки, підтримуючи себе однією рукою.

Джерард звівся на ноги й кинувся на Ґанелона, котрий саме піднімався. Коли брат уже майже опинився на моєму товаришеві, Ґанелон зупинив його подвійним ударом у живіт, а тоді взявся гамселити. Кілька секунд Джерард видавався надто приголомшеним, аби захищатися, а коли він нарешті зігнувся, закрившись руками, Ґанелон заїхав його правицею по щелепі, в результаті чого той перекинувся горілиць. Ґанелон миттю метнувся вперед, виставив руки до Джерарда, який врізався в нього, і підставив ногу. Джерард гепнувся, потягнувши Ґанелона за собою. Ґанелон всівся на Джерарда і зацідив правим кулаком у щелепу. Коли голова Джерарда відкинулася назад, Ґанелон поцілив ще й лівим.

Раптом Бенедикт смикнувся, щоби втрутитися, але ту мить Ґанелон обрав, щоби звестися на ноги. Джерард лежав без тями, а з його рота і носа юшила кров. Хитаючись, я звівся на ноги й обтрусив пил. Ґанелон усміхнувся до мене.

— Не вештайся тут, — сказав він. — Не знаю, як я впораюся з реваншем. Іди шукай свою цяцьку.

Я зиркнув на Бенедикта, і той кивнув у відповідь. Я повернувся до намету забрати Ґрейсвандір.

Коли я вийшов з нього, Джерард досі лежав непорушно, але Бенедикт перегородив мені шлях.

— Пам'ятай, — сказав він. — У тебе є мій Козир, а в мене — твій. Не приймаємо жодних рішень, попередньо не порадившись.

Я кивнув. Хотілося запитати, чому він кинувся на допомогу Джерарду, а не мені. Але тоді мене охопили сумніви і я вирішив не псувати нашу щойно поновлену дружбу.

— Гаразд.

Тож я попрямував до коней. Ґанелон поплескав мене по плечу, коли я проходив повз нього.

— Щасти тобі, — мовив він. — Я би пішов з тобою, але я знадоблюся тут, особливо коли Бенедикт перенесеться в Хаос.

— Класне шоу, — відказав я. — У мене не повинно бути клопотів. Не хвилюйся.

Я підійшов до стійла, швидко заліз на коня і поїхав. Ґанелон відсалютував мені, коли я проминав його, і я махнув рукою у відповідь. Бенедикт став навколішки біля Джерарда.

Я рушив найкоротшим шляхом — через Арден. Море лежало позад мене, Ґарнат і Чорна дорога — ліворуч, Колвір — праворуч. Перш ніж чаклувати з Тінями, треба було здолати певну відстань. Небокрай розпогодився, коли я пройшов кілька спусків та підйомів і втратив Ґарнат з поля зору. Я обрав шлях і рушив його звивистою стрічкою в глибину лісів, де вологі тіні й тьохкання далеких птахів нагадали мені про знані колись довгі часи миру та про мерехтливу, шовковисту присутність матері-Єдинорога.

Мій біль утишився у ритмі їзди, і я знову пригадав зустріч, від якої вшився. Не складно було збагнути Джерардове ставлення, тим більше, що він уже заявляв мені про свої підозри і попереджав. Але що б не трапилося з Брандом, обрано було найгірший для мене час, тож я цілком справедливо запідозрив, що хтось намагається сповільнити мене або зовсім спинити. Пощастило, що під рукою був Ґанелон: у гарній фізичній формі та з міцними кулаками, якими правильно скористався у слушний час. Стало цікаво, що ж робив би Бенедикт, якби нас було тільки троє. Здавалося мені, що він би просто чекав — і втрутився би останньої миті, аби не дати Джерарду вбити мене. Наше з ним перемир'я не надто мене втішало, і все ж воно краще за попередній стан речей.

І знову я замислився: а що ж трапилося з Брандом? Невже Фіона і Блейз таки дістали його? Чи він вирішив власноруч скоїти запропоновані ним убивства, але отримав удар у відповідь, і його витягли через Козир обраної жертви? Чи, може, його давні союзники з Дворів Хаосу таки дісталися до нього? Чи його нарешті наздогнали рогорукі охоронці з вежі? Чи, може, усе трапилося так, як я сказав Джерарду: випадкове поранення в нападі гніву, а потім — гарячкова втеча з Амбера, щоби деінде плести свої інтриги?

Коли одна й та сама подія викликає стільки питань, складно заснувати відповідь на чистій логіці. Потрібно було розсортувати ймовірності, щоби мати на що спиратися, коли випливе більше фактів. Водночас я ретельно міркував про сказане ним, розглядаючи його підозри в контексті того, що мені наразі відомо. За єдиним винятком: я не мав сумнівів щодо більшості фактів. Надто ретельно він вибудовував усю конструкцію, щоби так просто було зламати її — хоча він мав удосталь час, аби продумати все. Ні, було в його способі викладу подій щось таке, що мало спрямувати мене по хибному сліду. І його нещодавня пропозиція тільки переконала мене в цьому.

Старий шлях звивався, то розширюючись, то звужуючись, тікаючи вниз на північ, у густющий ліс. Той ліс практично не змінився. А шлях був таким самим, як і багато століть тому, коли ще зовсім юнаком їздив я тут верхи заради щирого задоволення, їздив і досліджував широченне зелене королівство, що простягалося заледве не на весь континент, якщо не тікати в Тінь. Добре було би знову повештатися тут, так само безтурботно, як і тоді.

Через годину я занурився в ліс настільки, що дерева почали видаватися подібними до височенних темних веж, а сонячні промені на найвищих гілках скидалися на гнізда феніксів. Вологий, м'який присмерк згладжував обриси пеньків та стовбурів, куп сухостою і замшілих валунів. Попереду через стежину проскакав олень, не довіряючи бездоганному сховку в гущавині праворуч від мене. Щебетання птахів лунало навкруги — але ніколи надто близько. Вряди-годи я натрапляв на сліди іншого вершника. Деякі з них були доволі свіжими, але вони не лишалися довго на путівці. Колвір уже доволі давно зник з мого поля зору.

Стежина знову потягнулася вгору, і я знав, що скоро сягну вершечка маленького кряжа, проскочу між скелями і спускатимуся знову. Чим вище я піднімався, тим дерева тоншали, аж доки переді мною не відкрився шматочок неба. Він збільшувався, поки я піднімався, а коли сягнув вершини, то подув віддалений крик птаха, що вибрався на полювання.

Підвівши погляд, я побачив великий чорний силует, що кружляв і кружляв високо наді мною. Я квапливо поминув валуни і трусонув повіддя, аби кінь їхав швидше, позаяк шлях розчистився. Ми занурилися вглиб, щоби знову опинитися під захистом більших дерев.

Щойно ми зникли, птах закричав, але нам удалося дістатися до тіньового прихистку без пригод. Я поступово сповільнився і прислухався, але з піднебесся більше не долинало тривожних звуків. Ця частина лісу дуже скидалася на ту, що лишилася ліворуч, по той бік хребта, за винятком струмочка. Спершу ми прямували вздовж нього, потім нарешті перетнули його вбрід. Далі стежина розширилася і трохи посвітлішала, оскільки дещиця сонячного проміння змогла пробитися до нас, висвітливши з пів ліги[91] шляху. Ми вже майже здолали достатню відстань, щоб я починав проводити дрібні маніпуляції з Тінями, які виведуть мене на шлях до Тіні Земля, місця мого колишнього вигнання. І все ж починати тут було важкенько, тому варто було проїхати ще трохи. Я вирішив заощадити власні сили і не мучити коня, тим більше, що їзда було доволі комфортною. Нічого загрозливого не траплялося. Можливо, той птах — просто дикий мисливець.

А втім, лишень одна думка хвилювала мене упродовж усієї поїздки.

Джуліан...

Арден — то Джуліанів край, тут патрулюють його лісники й завжди таборяться його війська — охоронці суходільного кордону Амбера, котрі завжди готові його захищати як проти природних лих, так і проти непроханих гостей, що виникають на межі з Тінню.

Куди подався Джуліан з палацу в ніч після нападу на Бранда? Якщо він просто хотів заховатися, то йому не потрібно було тікати далі, ніж сюди. Тут він мав силу, його захищали свої люди — та й знав він ці володіння значно краще, ніж решта з нас. Цілком імовірно, що просто зараз він неподалік. А ще він любив полювати. Мав і церберів, і мисливських птахів... Пів милі, миля...

І саме тоді я почув звук, якого боявся найбільше. Пронизуючи зелень і затінок, пролунали ноти мисливського рогу. Вони долинали з-поза мене, ліворуч від шляху.

Я погнав коня галопом, і дерева обабіч дороги злилися в невиразну смугу. Шлях тут був прямим і рівним, що давало нам перевагу.

А тоді позад мене ревіння розірвало ліс — воно скидалося на глибокий кашель чи гарчання, що виривалося із могутніх легень. Я гадки не мав, хто ж був здатен на такий звук, але точно не пес. І навіть не цербер. Я озирнувся, але не помітив погоні. Тож тихенько рушив далі, трішки поговоривши до Барабана.

Через певний час із лісу праворуч пролунав тріск, але ревіння не повторилося. Я знову кілька разів озирався, але так і не зміг розгледіти, що ж там таке діється. Невдовзі я знову почув ріг, значно ближче, а у відповідь йому — гавкіт і цькування, які неможливо ні з чим сплутати. Наближалися цербери — швидкі, могутні, люті тварюки, яких Джуліан відшукав у якійсь Тіні й навчив полювати.

Я вирішив, що настав час зміщуватися. Амбер досі мав на мене сильний вплив, але я вчепився в Тінь якомога міцніше і рухнувся.

Шлях почав звертати ліворуч, а дерева по обидві руки зменшилися й відступили. Ще один поворот — і путівець повів нас крізь галявину з двісті метрів завдовжки. Я зиркнув угору і побачив, що той бісів птах досі кружляє наді мною, ще й значно ближче — настільки близько, що може разом зі мною перенестися в Тінь.

А це виявилося складнішим, ніж я сподівався. Мені потрібен був вільний простір, де я міг би розвернути коня і легко розмахувати мечем, якщо до цього дійде. Але така місцина повністю відкривала мене птаху, якого, як з'ясувалося, було доволі складно позбутися.

Гаразд. Ми підійшли до невисокого пагорба, піднялися на нього й почали спуск униз, проминаючи самотнє дерево, на якому лишилися сліди від удару блискавкою. На найближчій гілці сидів яструб срібно-сірої барви з чорним відтінком. По дорозі я свиснув йому — і птах здійнявся в повітря, пронизуючи його диким бойовим криком.

Поквапившись, я тепер чітко почув розрізнений гавкіт собак і глухий стукіт кінських копит. До цих звуків додавалося щось іще, схоже на вібрацію тремтіння ґрунту. Я озирнувся, але ніхто з моїх переслідувачів ще не виринув на верхівці пагорба. Я подумки звернув свій шлях — і хмари сховали сонце. Дивні квіти виросли вздовж путівця — зелені, жовті й багряні — і звідкілясь долинав гуркіт далекої бурі. Галявина розширилася, стала довшою. Повністю вирівнялася.

Я знову почув мисливський ріг і озирнувся.

Вона з'явилася в полі мого зору — і тієї миті я збагнув, що полювали не на мене, що вершники, собаки і птах переслідували почвару, яка мчала позад мене. Звісно, це все формальності — я не просто їхав попереду: схоже, полювали саме на мене. Я нахилився вперед, крикнувши на Барабана і підганяючи його колінами. Насправді я розумів, що почвара рухається значно швидше, ніж ми могли б. Це лишень прояв паніки — мене переслідувала мантикора[92].

Востаннє я бачив таку за день до битви, у якій загинув Ерік, Коли я вів своє військо задніми схилами Колвіра, вона з'явилася і розірвала навпіл чоловіка на ім'я Рейл. Ми знищили її автоматичною зброєю. Почвара сягала дванадцяти футів у довжину, як і ця, мала людське обличчя на лев'ячій голові і плечах. Вона також мала двійко орлиних крил, зігнутих по боках, і довгий гострий хвіст, що скорпіоновим жалом звивався в повітрі над нею. Значна кількість таких тварюк якось пролізла з Тіні й добряче нам напаскудила, доки ми прямували у бій. Нема підстав вважати, що їх сюди запустили спеціально для битви, однак відтоді жодних повідомлень про них не з'являлося, як і доказів їхнього подальшого життя в околицях Амбера. Очевидно, цей екземпляр забрів у Арден та й оселився відтоді тут.

Я знову озирнувся і збагнув, що тварюка стягне мене додолу, якщо я не чинитиму опір. Також я побачив темну лавину собак, що мчала з пагорба. Я не знав нічого ні про рівень інтелекту, ні про психологію мантикори. Зазвичай звірі, що кидаються навтьоки, не спиняються, щоб напасти на тих, хто не чіпає їх. У першу чергу вони дбають про самозахист. З іншого боку, я не був певен, чи розуміла мантикора, що її переслідують. Вона ж могла піти за моїм слідом, так і не помітивши, що їй упали на хвіст. Її може цікавити тільки одне. Навряд чи зараз була слушна мить обмірковувати варіанти.

Я витягнув Ґрейсвандір і повернув скакуна ліворуч, потягнувши на себе повіддя, щойно ми звернули.

Барабан заіржав і став дибки. Я відчув, що сповзаю, тому стрибнув на землю і відскочив убік.

Але я забув на мить швидкість розлючених псів, забув, як легко вони наздогнали нас з Рендомом у «Мерседесі» Флори, а тоді кинулися шматувати його, на відміну від звичайних собак, які женуться за машинами.

Враз дюжина чи навіть більше псів накинулися на мантикору, скакали й кусали її. Коли вони напали на почвару, та відкинула голову назад і ще раз закричала. Розмахнулася смертоносним хвостом, підкинувши одну з собак попід хмари. Інших двох вона чи то вбила, чи то оглушила. Тоді вона стала дибки і повернулася, відбиваючись передніми лапами.

Але навіть тоді пес вчепився в її ліву передню ногу, ще двоє — у стегна, а один видерся на спину, кусаючи шию і плечі. Решта оточили тварюку, шматуючи її і обгавкуючи.

Мантикорі нарешті вдалося дістати одного з псів скорпіонячим хвостом і вительбушити іншого, який гриз їй ногу. Однак до того часу кров у неї вже юшила з дюжини ран. Небавом стало очевидно, що нога дошкуляє їй: вона не могла ні як слід ударити нею, ні зіпертися на неї, доки била іншими лапами. Водночас інший пес заліз тварюці на спину і взявся шматувати їй шию. Здолати його виявилося значно складніше. Інший напав справа і розірвав вухо. Ще двоє вчепилися у стегна, й коли мантикора знову стала дибки, один із нападників кинувся вперед і вгризся їй у живота. Здавалося також, що гавкання і гарчання псів збивають її з пантелику, тож вона гарячково гамселила кожен рухомий сірий силует.

Схопивши Барабана за вузду, я намагався заспокоїти коня достатньо, щоби знову осідлати його і дременути звідти. Однак скакун постійно намагався стати дибки і відскочити кудись, тож знадобилося чимало сил, щоби просто втримати його на місці.

Раптом мантикора гірко, жалісно закричала. Вона люто вдарила пса, що сидів на спині, і несподівано встромила жало у власне плече. Собаки скористалися такою необачністю звіра й ще лютіше кинулися гризти і рвати.

Я певен, що вони так би й доконали мантикору, якби на верхівці пагорба не з'явилися вершники і не почали спуск. На чолі п'ятірки їхав Джуліан. Він був зодягнений в лускату білу броню, а на шиї в нього висів мисливський ріг. Брат їхав верхи на велетенському жеребці Морґенштерні — тварюці, яка завжди ненавиділа мене. Він здійняв угору довгий спис і привітався зі мною. Тоді спустився і віддав накази псам.

Ті знехотя відійшли від здобичі. Навіть пес на спині мантикори послабив хватку і скочив на землю. Усі вони відсахнулися, коли Джуліан замахнувся списом і острожив Морґенштерна.

Мантикора повернулася до нього, нескорено закричала і скочила вперед, ощиривши кігті. Вони зійшлися — і на мить плече Морґенштерна закрило поле мого зору. Минула ще одна мить — і з поведінки коня я зрозумів, що удар виявився точним.

Поворот — і я побачив, як почвара розпласталася, а на грудях навколо списа у неї розквітла величезна пляма крові.

Джуліан спішився. Мовив щось до інших вершників — слів я не розчув. Вони й далі сиділи на конях. Він поглянув на мантикору, що досі билася у судомах, а тоді перевів погляд на мене і всміхнувся. Підійшов до тварюки й, поставивши на неї ногу, схопив однією рукою спис і витягнув його з туші. Тоді встромив у землю і прив'язав Морґенштерна до ратища. Брат простягнув руку до коня, поплескав його по плечі й, озирнувшись до мене, повернувся і рушив назустріч.

Щойно він опинився переді мною, як мовив:

— Прикро, що ти вбив Белу.

— Белу? — повторив я.

Він зиркнув у небо, і я простежив за його поглядом. Жодних птахів не було видко.

— Він був моїм улюбленцем.

— Вибач, — відказав я. — Я хибно інтерпретував ситуацію.

Він кивнув.

— Гаразд. Отже, я зробив послугу. А тепер розкажи мені, що трапилося після моєї втечі з палацу. Бранд оклигав?

— Так, — відказав я. — І ти поза підозрою. Він заявив, що його вдарила Фіона. І її також не виявилося поруч, щоби відповісти на запитання — вона теж накивала п'ятами вночі. Дивно, що ви не зіштовхнулися.

Він усміхнувся.

— Я так і думав, — відказав він.

— Чому ти втік за таких підозрілих обставин? — запитав я. — Це виставляло тебе не з кращого боку.

Він знизав плечима.

— Хіба це первина, коли мене несправедливо звинувачують і підозрюють? А щодо цієї справи, то якби за наміри також карали, я б виявився не меншим злочинцем, ніж наша маленька сестричка. Я б і сам так вчинив, якби міг. По правді, я тримав напоготові ніж тієї ночі, коли ми витягнули його. Просто мене відсунули вбік.

— Але чому? — запитав я.

Він розсміявся.

— Чому? Бо я боюся того виродка, ось і все. Я довго вважав його мертвим і дуже сподівався, що так і є — що його нарешті порішили ті темні сили, з якими він зв'язався. Чи багато ти насправді про нього знаєш, Корвіне?

— У нас була довга розмова.

— І...?

— Він визнав, що разом із Блейзом та Фіоною придумав план із захоплення трону. Корону носив би Блейз, але всі вони, по суті, мали б однакову владу. Вони звернулися до згаданих тобою сил, щоби забезпечити татову відсутність. Бранд казав, що намагався прикликати Каїна на свій бік, але Каїн натомість пішов до вас із Еріком. Тоді ви троє утворили власне угрупування, щоби захопити владу, перш ніж це зроблять вони, посадивши Еріка на престол.

Він кивнув.

— Порядок подій правильний, а ось причини — ні. Ми не прагнули трону, принаймні не так швидко і не тоді. Наше угрупування утворилося, щоби протистояти їхньому і захищати трон. Спершу найбільше, чого ми змогли досягнути, це переконати Еріка прийняти титул Оборонця. Він боявся, що дуже швидко розлучиться з життям, якщо коронується за таких обставин. А тут ще й ти з'явився зі своїми цілком законними вимогами. Ми не могли дозволити тобі прийти до влади, адже Бранд із друзями погрожував нам безсумнівною війною. Ми відчули, що вони будуть менш сміливими у своєму поході, якщо трон на той момент буде вже зайнятим. Тебе коронувати ми не могли, бо ти би відмовився бути маріонеткою, а саме таку роль довелося б зіграти, оскільки гра вже була у розпалі, а ти не знав про дуже багато факторів. Тож ми переконали Еріка ризикнути і коронуватися. Ось як усе трапилося.

— Тож коли я прийшов, він виколов мені очі й кинув у підземелля заради сміху?

Джуліан відвернувся і кинув погляд на мертву мантикору.

— Ти дурень, — нарешті промовив він. — Ти з самого початку був лише знаряддям. Вони скористалися тобою, щоби змусити нас розкрити карти, а ти б у будь-якому разі програв. Якби та недороблена Блейзова атака досягнула успіху, ти б не протягнув і хвилькою довше, хіба щоби глибоко вдихнути. Якби вона не вдалася, що, власне, і трапилося, Блейз би зник, як він, до речі, і вчинив, і відкупився би твоїм життям за спробу узурпації престолу. Ти виконав свою роль і мав померти. Вони лишили нам мале поле для маневрів. За правилами, ми мали вбити тебе — і ти про це знаєш.

Я закусив губу. Багато чого хотілося сказати, але якщо він говорив хоча б щось близьке до правди, то цілковито мав рацію. І мені хотілося почути більше.

— Ерік, — вів далі Джуліан, — гадав, що твій зір з часом відновиться — зважаючи на регенеративні здібності наших організмів. Ситуація була доволі кепською. Якби тато повернувся, Ерік міг би відступити і виправдати всі свої дії, крім однієї — твого вбивства. Настільки радикальний захід поставив би під загрозу його подальше щасливе владарювання, коли всі проблеми лишилися б позаду. Скажу щиро, він просто хотів кинути тебе у в'язницю і забути.

— То кому ж спало на думку осліплення?

Він змовк надовго, а тоді тихо, майже пошепки, заговорив:

— Послухай мене, будь ласка. Ця ідея була моєю і, можливо, саме вона врятувала тобі життя. Наша для тебе кара мала прирівнюватися до смерті, інакше їхня фракція спробувала б остаточно тебе порішити. Більше жодної користі їм від тебе не було, але живий ти міг стати потенційною загрозою у майбутньому. Вони могли скористатися твоїм Козирем, щоби зв'язатися з тобою і вбити або ж щоби звільнити і принести тебе в жертву в черговому ході проти Еріка. Однак, тебе сліпого не було потреби вбивати, та й користі з тебе не було, на їхню думку, жодної. Це врятувало тебе, прибравши на певний час зі сцени, і врятувало нас від ще лютішого нападу. Як нам тоді здавалося, вибору не було. Це єдине, що ми могли вчинити. Про поблажливість не могло й бути мови, але вони могли б запідозрити, що ми хочемо використати тебе з власною метою. Якби вони збагнули, що ти маєш хоча б якусь цінність, ти став би мерцем. Найбільше, що ми могли зробити — відвертатися, доки лорд Рейн намагався облаштувати для тебе затишок. Більше нічого неможливо було зробити.

— Бачу, — відказав я.

— Так, — погодився він, — прозрів ти завчасно. Ніхто не думав, що ти зумієш так швидко відновити зір і навіть примудришся втекти звідки. Як тобі це вдалося?

— А хіба «Мейсі'з» розкаже «Джимбел'з»[93]? — перепитав я.

— Вибач?

— Я сказав: не зважай. А що ти знаєш про Брандове ув'язнення?

Він знову поглянув на мене.

— Знаю лише, що він якимось чином випав зі своєї групи. Подробиць не знаю. З якоїсь причини Блейз і Фіона боялися і вбити його, і відпустити на свободу. Коли витягнули його з полону, Фіона, схоже, більше боялася відпустити його.

— А ти сказав, що боїшся його настільки, що ладен був убити. Але чому навіть тепер, коли минуло стільки часу і все те давно стало історією, а рівновага сил змінилася? Він був слабким, практично безпорадним. Чим же він міг тепер зашкодити?

Джуліан зітхнув.

— Я не розумію сили, якою він володіє, але вона значна. Знаю, що він може подумки подорожувати Тінню: просто сидіти в кріслі та з'ясувати розташування того, що він там шукає, а тоді перенести до себе актом волі, не рухаючись з місця. А ще він може так само й фізично подорожувати крізь Тінь. Він відкриває свідомість місцю, яке хотів би відвідати, утворює своєрідний ментальний портал і просто проходить крізь нього. І ще, гадаю, він іноді може читати людські думки. Загалом, він сам перетворився на щось на кшталт живого Козиря. Я впевнений, оскільки бачив, як він це робить. Ближче до кінця, коли ми встановили за ним постійне стеження, він вислизнув саме так. Саме тоді він вирушив до Тіні Земля і поклав тебе у психлікарню. Коли знову впіймали його, то один з нас мав постійно лишатися з ним. Ми ще не знали, що він може притягувати предмети з Тіні. Коли він дізнався, що ти втік з його в'язниці, то прикликав з Тіні жахне чудовисько, яке напало на Каїна, котрий тоді стеріг його. Відтак він знову прийшов до тебе. Невдовзі, очевидно, Блейз і Фіона схопили його ще до нас, і я не бачив його аж до тієї ночі в бібліотеці, коли ми визволили його. Я боюся його, бо він володіє смертоносними силами, яких я не розумію.

— У такому разі мені цікаво, як же їм вдалося полонити його?

— Фіона володіє такими ж силами. Блейз, гадаю, також. Вони вдвох, схоже, змогли нейтралізувати більшу частину Брандової сили, створивши місце, де він буде безпорадним.

— Не зовсім так, — зауважив я. — Він відправив повідомлення Рендому. Крім того, він і до мене якось торкнувся, але слабко.

— Отже, нейтралізований він був недостатньо, — погодився Джуліан. — Однак цього вистачило. Перш ніж ми пробилися крізь захист.

— А що ти знаєш про їхній спектакль зі мною? Полон, замах, порятунок.

— Цього я зовсім не розумію, — мовив він. — Хіба що це вони так ділили владу у своїй групі. Вони посварилися між собою, і один або інший бік хотіли тобою скористатися. Тож, природно, що один бік намагався тебе вбити, а інший — врятувати. Звісно, найбільше користі від тебе було Блейзу — в організованому ним нападі.

— Але ж це він намагався вбити мене там, у Тіні Земля, — відказав я. — Він же стріляв мені по шинах.

— Он як?

— Ну, так мені сказав Бранд, але це узгоджується з подальшими подіями.

Він знизав плечима.

— Щодо цього, нічим не можу допомогти, — відказав він. — Я просто не знаю, що ж там відбувалося між ними.

— В Амбері ти завжди підтримуєш Фіону, — зауважив я. — Ти стаєш більш ніж люб'язним, коли вона неподалік.

— Звісно, — всміхнувся він. — Фіона завжди дуже подобалася мені. Вона точно найгарніша і найвихованіша з усіх нас. Шкода, що тато завжди так суворо виступав проти шлюбів між братами й сестрами, та ти й сам знаєш. Мені прикро, що нам так довго доводилося бути ворогами. Але після смерті Блейза, твого ув'язнення і коронації Еріка все пішло більш менш нормально. Вона доволі смиренно прийняла поразку, ось таке-от. Очевидно, вона боялася повернення Бранда не менше, ніж я.

— Бранд запропонував іншу версію, — відповів я. — Але, зрештою, це й не дивно. Єдине що, він стверджує, буцімто Блейз досі живий: мовляв, йому вдалося вистежити його через Козир і дізнатися, що той перебуває в Тіні й готує війська для нового нападу на Амбер.

— Гадаю, таке можливо, — відказав Джуліан. — Але ж ми тепер краще підготувалися, чи не так?

— А ще він заявляє, ніби цей напад буде обхідним маневром, — вів далі я. — А справжня загроза прийде чорною дорогою прямісінько з Дворів Хаосу. Каже, що Фіона вирушила туди просто зараз готуватися до атаки.

Джуліан насупився.

— Сподіваюся, він просто бреше, — відказав він. — Нізащо не хотів би, щоб їхня група відновилася і знову постала супроти нас, ще й з допомогою тих чорних сил. І не хотів би, щоб Фіона мала до того стосунок.

— Бранд стверджує, що він уже давно відійшов від справ, але пізнав хибність шляхів своїх... ну й тому подібну маячню.

— Ха! Та я радше повірю щойно вбитій почварі, аніж прийму Брандове слово. Сподіваюся, тобі вистачило глузду надійно охороняти його, хоча й від цього користі мало, якщо він зміг відновити колишні сили.

— Але в які ігри він міг би гратися зараз?

— Або ж він відновив старий тріумвірат, а така думка мені зовсім не до вподоби, або ж виробив власний, самостійний план. Але повір мені, план у нього є. Його ніколи не вдовольняла роль простого спостерігача. Він завжди щось мудрує. Ладен заприсягтися, він навіть уві сні інтриги плете.

— Можливо, ти й маєш рацію, — відказав я. — Знаєш, ця історія мала продовження, і я ще не можу сказати, на краще чи на гірше. Я щойно побився з Джерардом. Він гадає, що я заподіяв Брандові якесь лихо. Звісно, це не так, але я не був здатен доводити свою невинність. Я остання людина, яка бачила Бранда рано-вранці. Джерард нещодавно зайшов у його покої. Він стверджує, що там усе перекинуто, повсюди плями крові, а сам Бранд зник. Не знаю, що про це і думати.

— Я також. Але сподіваюся, що цього разу місію нарешті виконано.

— Господи, як усе заплутано. Хотів би я знати про все це раніше.

— Не випадало слушного часу розповісти тобі, — відказав Джуліан. — Аж дотепер. Не балакати ж про це, доки ти був бранцем, ще й у зоні їхнього доступу. А потім ти надовго зник. Коли ж ти повернувся з військами і новою зброєю, я не міг чітко визначити твоїх намірів. А тоді все розвивалося стрімко. А коли повернувся Бранд, стало запізно. Потрібно було брати ноги на плечі, щоб рятувати власну шкуру. Тут, в Ардені, я сильний. Тут я зможу відбити будь-що, що б він не кинув на мене. Я підтримував патрулі в повній бойовій готовності й чекав на звістку про Брандову смерть. Я хотів розпитати одного з вас, чи досі він топче ряст. Але я не міг вирішити, до кого ж саме звернутися, тому міг лише гадати, чи ж насправді він помер. Та я збагнув, що тільки-но я почую, буцімто він оклигав, то сам наважуся вбити його. Тепер ще й... така ситуація... Що ти збираєшся робити, Корвіне?

— Хочу забрати Судний Камінь з місця, де я його лишив у Тіні. Є спосіб зруйнувати Чорну дорогу. Маю намір спробувати таке.

— Але як це можна зробити?

— О, це довга історія. А мені щойно спала на думку жахлива річ.

— Яка ж саме?

— Бранду потрібен Камінь. Він уже запитував про нього, і тепер... ще й ця сила зі знаходження предметів у Тіні й перетягуванні їх назад... Наскільки він вправний?

Джуліан замислено зиркнув на мене.

— Навряд чи він знає все, якщо ти про це. Можна знайти будь-що в Тіні і звичайним способом — просто подорожуючи там. На думку Фіони, він просто спрощує життя ногам. І роздобуває просто якийсь предмет, а не конкретну річ. Крім того, як казав Ерік, Камінь — дуже незвична річ. Гадаю, Бранду доведеться податися по нього особисто, щойно він дізнається його місцезнаходження.

— Тоді мені час продовжити пекельну гонитву. Я маю перегнати його.

— Бачу, ти верхи на Барабані, — зауважив Джуліан. — Це гарний звір, міцний. Побував у багатьох пекельних гонитвах.

— Приємно це чути, — відказав я. — Що тепер збираєшся робити?

— Зв'язатися з кимось із Амбера й обговорити все, що не встигли. Ймовірно, з Бенедиктом.

— Не найкраща ідея, — мовив на те я. — Ти не зможеш достукатися до нього. Він відбув у Двори Хаосу. Спробуй Джерарда і переконай його, коли опинишся поруч, що я чесна людина.

— Єдині чарівники в нашій родині — руді, але я спробую... Ти сказав, Двори Хаосу?

— Так, але знову ж таки, час зараз на вагу золота.

— Звісно, рушай. Сподіваюся, ще наговоримося потім.

Він потягнувся до мене й потиснув руку. Я зиркнув на мантикору й на псів, що сиділи навколо неї.

— Дякую, Джуліане. Я... Тебе складно зрозуміти.

— Та не дуже. Гадаю, Корвін, якого я ненавидів, помер багато століть тому. А тепер рушай, друже! Якщо Бранд з'явиться тут, я приб'ю його шкуру до дерева!

Коли я сідлав коня, він гучно віддав наказ собакам, і ті накинулися на тушу мантикори, висмоктуючи її кров і вириваючи величезні шматки плоті. Коли я проминав дивне, велетенське, людиноподібне обличчя тварюки, то помітив, що очі її досі розплющені, хоч і затьмарені. Вони були блакитними, і смерть не вкрала в них особливої іронії. Той погляд був останнім дарунком смерті — абсурдний спосіб знищення іронії.

Я вивів Барабана на шлях і розпочав пекельну гонитву.

10

Ми рухалися уздовж шляху затишною місциною під потьмареним хмарами небом під радісне іржання Барабана, породжене чи то спогадами, чи то передчуттям... Поворот ліворуч, вгору... Земля коричнева, жовта, знову коричнева... Дерева зменшуються, відсторонюються... Трави поміж ними хитаються в ритмі прохолодного леготу... Спалах небесного вогню... Грім зриває крапельки дощу...

Пологий скелястий схил... Вітер смикає мій плащ... Вгору... Вгору до висріблених скель, контури яких окреслюють дерева... Трави, зеленаві вогні завмирають під дощем... Вище, до скель, де яскріє дощ — до вибілених верховин, де хмари купчаться й нуртують, неначе патьоки бруду, немов ріка, поглинута гребенем повені... Дощ клекоче, наче шріт, а вітер прочищає горло, щоб заспівати... Ми здіймаємося і здіймаємося, і ось уже гребінь у полі зору, подібний до голови наляканого бика, що рогами охороняє шлях...Блискавиці вигинаються між їхніми кінчиками, витанцьовують там... Запах озону виповнює те місце, а ми крізь нього мчимо — і враз дощ припиняється, вітер завмирає...

Виходимо з дальнього боку... Дощу нема, застигле повітря, м'яке небо, потьмяніле до всіяної зірками чорноти... Зринають і згорають метеори, зринають і згорають, лишаючи по собі вогнисті шрами, які все блякнуть, блякнуть... Місяці блищать, наче жменя монет... Три яскравих десятицентовики, тьмяний четвертак, два пенні, один з яких бляклий і пощерблений... Далі — вниз, довгим, звивистим шляхом... Стукіт металевих підків у нічному повітрі... Звідкілясь лунає котяче нявчання... Темна тінь, скособочена і швидка, промайнула перед меншим місяцем...

Вниз... Земля спадає по обидві руки... Темрява внизу... Рухаємося верхівкою невимовно високої, вигнутої стіни, а шлях нам осяває місяць... Дорога брижиться, згортається, прозорішає... Обертається на ажурні волокна, що плинуть у повітрі, і зорі тепер внизу, як і вгорі... І навколо також зорі... Землі нема... Є тільки ніч, ніч і тонкий прозорий шлях, який я намагаюся долати, вчуся відчувати...

Абсолютна тиша, і кожен рух огортає ілюзія спокою... Скоро шлях зник, і ми немов поплили на величезній глибині з мерехтливими рибами — зорями... Свобода, дарована пекельною гонитвою, приносить захват, подібний до шаленства, що сходить на тебе в битві — і водночас зовсім чужий йому, відвага добре вивченого ризикованого подвигу, осяяння, що допомагає віднайти найкращі слова для вірша... Все це і відображення його — гонитва, гонитва, гонитва — з нізвідки в нікуди, крізь поклади мінералів і спалахи порожнечі, вільної від землі, повітря і води...

Наздоганяємо величний метеор, торкаємося його безміру... Мчимо його вищербленою поверхнею, вниз, навколо, знову вгору... Він простягається великою рівниною, яскріє і золотиться...

Тепер пісок, пісок під нашими ногами... Блякнуть зірки, адже темрява ночі відступає перед розквітлим світанком... Попереду — довгі смуги тіні й пустельні дерева в них... Мчимо в темряві... Прориваємося крізь неї... Яскраві птахи злітають увись, скаржаться на порушений спокій і перелітають на інші гілки...

Вдалину крізь зарості дерев... Земля темніє, а шлях звужується... Пальмове листя зменшується до розмірів долоні, кора темнішає... Поворот праворуч, знову ширший шлях... Копита викрешують іскри з бруківки... З'являється провулок, обертаючись на обсаджену деревами вулицю... Промайнули крихітні ряди будиночків... Яскраві віконниці, мармурові сходи, фарбовані парканчики, а біля них — вимощені плиткою доріжки... Проминули запряжений конем візок, повний свіжих овочів... Озираються перехожі... Тихий гамір голосів...

Рухаємося далі... Проминаємо міст... Мчимо вздовж струмка, доки він не обертається на ріку, що впадає в море...

Гупаємо пляжем під лимонним небом, що рясніє блакитними хмарами... Сіль, водорості, мушлі, м'які обриси викинутого на берег гілля... Бризки білої піни у лаймовому морі...

Мчимо аж туди, де води закінчуються край виступу... Піднімаємося, і з кожним кроком осипається каміння і з ревом падає вниз, втрачаючи власну суть, зливаючись із ритмом прибою... Вище, вище до порослої деревами рівнини, де виблискує подібне до міражу золоте місто, і на його краю...

Місто розростається, темніє під тінистою парасолькою, сірі вежі здіймаються ввись, скло і метал розбивають морок світлом... Вежі захиталися...

Місто мовчки впало саме на себе, щойно ми його проминули... Вежі повалилися, закружляла курява, здіймаючись рожевими пасмами внутрішнього світіння... Долинув лише тихий шепіт згаслої свічки...

Пилова буря швидко вляглася, поступившись туману... крізь неї ревуть автомобільні гудки... Плин, короткий підйом, спочинок у біло-сірому перлинному мареві... Сліди від копит на узбіччі траси... Праворуч — нескінченні ряди непорушних машин... Перлинно-біле, сіро-біле марево — і знову плин...

Безладні крики і зойки... Випадкові спалахи...

Знову підіймаємося... Туман спадає і в'яне... Трава, трава, трава... Небо розпогодилося, набувши ніжно-блакитної барви... Сонце котиться до заходу... Птахи... В полі пасеться корова, підводить погляд і знову пасеться...

Перескакуємо через дерев'яний пліт і виходимо на путівець... З-за пагорба повіяло раптовим холодом... Трави висхли, подекуди сніг... На пагорбі — сільський будиночок із бляшаним дахом, над ним клубочиться дим...

Далі... Пагорби стали вищими, а сонце скочується за небокрай, поступаючись темряві... Розсип зірок... Дім удалині... Ось іще один, до якого веде доріжка, обсаджена старими деревами... Фари...

На узбіччя... Натягую повіддя й пропускаю автівку...

Витираю чоло, обтрушую сорочку спереду й рукави... Поплескав Барабана по шиї. Автомобіль сповільнився біля мене — водій здивовано витріщився. Я м'яко ворухнув повіддям, і Барабан рушив далі. Автомобіль спинився позад мене, і водій щось кричав, але я ішов далі. За кілька секунд почув, як він їде геть.

Ще трохи рухалися путівцем. Не кваплячись, я проминав знайомі місця, пригадуючи минулі часи. За кілька миль перейшов на іншу дорогу, ширшу і кращу. Повернув, але й далі тримався правого узбіччя. Температура падала, але холодне повітря мало чистий присмак. Серп місяця виблискував над пагорбами ліворуч від мене. Над головою промайнуло кілька хмаринок, що торкнулися до м'якого, запилюженого місячного сяйва. Зривався легенький вітерець, вряди-годи погойдуючи гілля, не більше. Згодом натрапив на вищерблену дорогу, яка підказала, що я практично на місці.

Поворот і ще кілька спусків... Я побачив валун край дороги й прочитав на ньому свою адресу.

Натягнув повіддя й поглянув на пагорб. На під'їзній доріжці стояв «універсал», а в будинку світилося. Я відвів Барабана з дороги, через поле, до купки дерев. Там прив'язав його за ялинками, почухав шию і пообіцяв не затримуватися.

Я повернувся на дорогу. Жодних машин видно не було. Перейшов через дорогу і піднявся з дальнього боку під'їзної доріжки, поза «універсалом». Обійшов дім з лівого боку і ступив на задній двір.

Спинився, коли сягнув ґанку, і роззирнувся. Щось було не так.

Задній двір змінився. Два напівзогнилі садові стільці біля занедбаного курника, які я ніяк не міг прибрати, зникли. Те саме спіткало і сам курник. Востаннє, коли я сюди навідувався, вони ще були. Всі порубані колоди, що були розкидані тут, як і купа трухлявого галуззя, складена мною колись, також кудись поділися.

Зникла і купа компосту.

Я підійшов до місця, де вона лежала. Лишилася тільки нерівна пляма голої землі, що за формою нагадувала саму купу.

Ще коли я налаштовувався на Камінь, то збагнув, що здатен відчувати його присутність. На мить заплющив очі і спробував відшукати його. Нічого.

Я знову ретельно придивився, але знайоме мерехтіння ніде не проглядалося. Хоча насправді я і не сподівався розгледіти щось — тим більше, коли не вдалося його відчути.

В освітленій кімнаті зникли штори. Ретельно розглядаючи будинок, я помітив, що на жодному з вікон не було ні штор, ні фіранок, ні віконниць, ні жалюзі. Натомість...

Я обійшов дім з іншого боку, підкрався до першого освітленого вікна і зазирнув усередину. Майже всю підлогу вкривала захисна плівка. Чоловік у картузі й комбінезоні розфарбовував дальню стіну. Звісно.

Я ж попросив Вілла продати цю халупу. Підписав усі необхідні папери, доки лежав у місцевому шпиталі після того ножового удару, коли ще надіявся повернутися додому — можливо, завдяки силі Каменя. Відтоді за місцевим часом минуло кілька тижнів, якщо скористатися шкалою переведення часу два-з-половиною-до-одного, якщо врахувати перебування у Дворах Хаосу, яке вартувало мені восьми днів у Амбері. Звісно ж, Вілл виконав моє прохання. Але хата та була в кепському стані — багато років стояла порожнем, ще й не раз була об'єктом атак мародерів... Потрібно було полагодити дах, замінити віконне скло і ринви, пофарбувати все, відшліфувати й відполірувати. А ще — вивезти багато сміття як з будинку, так і з двору...

Я розвернувся і схилом спустився до дороги, пригадавши, як востаннє проходив цим шляхом — як рачкував, стікаючи кров'ю, що юшила з рани у боці. Тієї ночі було значно холодніше, а сніг вкривав землю і продовжував падати з неба. Проминув каменюку, біля якої сидів, намагаючись зупинити машину напірником. Спогад той був невиразним, але я досі пам'ятав авто, які проминали мене.

Я перейшов через дорогу, і рушив крізь поле до дерев. Відв'язав Барабана й осідлав його.

— Доведеться нам з тобою ще поїздити, — сказав я йому. — Цього разу недалеко.

Ми повернулися до дороги і рушили вздовж мого колишнього обійстя. Якби я не сказав Біллу продати дім, купа компосту лишалася б на місці, а в ній лежав би і Камінь. Зараз вже міг би повертатися до Амбера з рубіном на шиї, готовий виконати те, що необхідно. А тепер, тепер я мав вирушати на його пошуки, хоч і відчував, що час знову грає проти мене. Але принаймні, порівняно з Амбером, у мене є хоч маленька перевага щодо його плину тут. Я вйокнув Барабанові і трусонув повіддя. Нема сенсу втрачати ні хвилини.

За пів години я опинився в містечку і їхав спокійною вулицею крізь спальний район в оточенні будинків. На Білловому обійсті світилося. Я повернув на під'їзну доріжку і залишив Барабана на задньому дворі.

На мій стук двері відчинила Еліс. З хвильку повитріщалася на мене, а тоді промовила:

— Господи, Карле!

За кілька хвилин я вже сидів з Біллом у вітальні, а келих стояв на столі праворуч. Еліс пішла на кухню, припустившись величезної помилки — вона запитала, чи не голодний я.

Запалюючи люльку, Білл ретельно поглянув на мене.

— Твоя манера приходити і йти геть неймовірно вражає, — сказав він.

— Головне, обрати слушний час, — усміхнувся я.

— Та медсестра у шпиталі... практично ніхто не повірив її розповіді.

— Практично ніхто?

— Меншість, про яку йдеться, — це я сам.

— А що вона розповіла?

— Вона заявила, буцімто ти вийшов на центр кімнати, став двовимірним і просто щез, як старий солдат, яким ти, власне, і є[94], лишивши по собі веселку.

— Веселка може бути симптомом глаукоми. Їй варто перевірити зір.

— Вона перевірила, — відказав Білл. — Жодних відхилень.

— Ох, це кепсько. Бо на думку спадають тільки неврологічні проблеми.

— Годі, Карле. Вона ж сказала правду. І ти це знаєш.

Я всміхнувся і ковтнув з келиха.

— А ти, — мовив він, — маєш точнісінько такий вигляд, як і на гральній карті, що я зауважив ще тоді. У комплекті з мечем. Що відбувається, Карле?

— Все досі дуже заплутано, — відказав я. — Навіть заплутаніше, ніж коли ми востаннє бачилися.

— Тобто ти й досі нічого не можеш пояснити?

Я похитав головою.

— Коли все закінчиться, я обіцяю тобі екскурсію моєю батьківщиною за програмою «все включено», — відказав я. — Якщо в мене досі є батьківщина. Просто зараз із часом геть скрутно.

— Що я можу зробити, аби допомогти тобі?

— Надати інформацію. Щодо мого старого будинку. Хто той чоловік, який усе там ремонтує?

— Ед Веллен. Місцевий підприємець. Гадаю, ви знайомі. Хіба не він встановлював тобі душ?

— Так, так, він... Пригадую.

— Він трохи розширив справу. Придбав певне важке обладнання. Тепер на нього працює чимало хлопців. Я веду справи його підприємства.

— Ти не знаєш, хто саме працює зараз на моєму обійсті?

— Просто зараз — ні, але з'ясувати це можна за хвилинку. — Він поклав руку на телефон на іншому боці столу. — Зателефонувати йому?

— Так, — відказав я. — Але там є ще дещо. Мене цікавить насправді тільки одна річ. На задньому дворі лежала купа компосту. Востаннє, коли я там був, вона лишалася на місці. А тепер зникла. Я маю з'ясувати, що з нею трапилося.

Він нахилив голову праворуч і всміхнувся з люлькою в зубах.

— Ти серйозно? — нарешті запитав Білл.

— Серйозніше нікуди, — відказав я. — Коли я проповзав повз ту купу, дещо заховав у ній, розмалювавши сніг цінною рідиною свого тіла. Ось тепер маю цю річ забрати.

— А що воно таке?

— Рубіновий кулон.

— Я так розумію, безцінний.

— Маєш рацію.

Він повільно кивнув.

— Якби таке заявив хтось інший, то я вважав би це жартом, — відказав Білл. — Скарб у купі компосту... Родинний спадок?

— Так. Сорок чи п'ятдесят каратів. Простий з вигляду, на важкому ланцюзі.

Він витягнув люльку й тихо присвиснув.

— Дозволиш поцікавитися, чому ж ти його туди запхав?

— Інакше я би помер.

— Просто чудова причина.

Він знову простягнув руку до телефона.

— Навколо будинку вже кипить діяльність, — зауважив він. — Доволі непогано, зважаючи на те, що ми ще навіть оголошення подати не встигли. Той хлоп, певно, почув від когось про дім. Я возив його туди сьогодні зранку. Тепер він міркує. Можемо доволі швидко все організувати.

Він почав набирати номер.

— Зачекай, — мовив я. — Розкажи мені про нього.

Він поклав слухавку і підвів погляд.

— Худий тип, — почав Білл. — Рудоголовий і бородатий. Сказав, що художник і хоче оселитися в селі.

— Сучий син! — вигукнув я, якраз коли Еліс заходила в кімнату з тацею.

Вона цикнула на мене і всміхнулася, поставивши тацю.

— Є кілька гамбургерів і рештки салату, — сказала вона. — Нічого особливого.

— Дякую. Я вже ладен був з'їсти власного коня, а потім би мені було ой як зле.

— Гадаю, його б це також не надто втішило. Смачного, — сказала вона й повернулася на кухню.

— Скажи, а коли ти привів його туди, купа компосту лишалася на місті? — запитав я.

Він заплющив очі й насупився.

— Ні, — відказав він за мить. — Двір уже був порожнім.

— Це вже дещо, — відповів я і взявся за їжу.

Він зробив телефонний дзвінок і кілька хвилин розмовляв. Я збагнув, що й до чого, ще доки він розмовляв, але вислухав усю історію до кінця, коли він поклав слухавку. До того часу я вже з'їв усе пригощання і допив свій келих.

— Йому прикро було дивитися, як псується добрий компост, — сказав Білл. — Тож він завантажив купу у свій пікап і повіз до себе на ферму. Лишив її край городу, який має намір обробляти. Нагоди розкидати його Еду ще не випадало. Казав, що не бачив жодних прикрас, але міг легко пропустити кулон.

Я кивнув.

— Якщо ти позичиш мені ліхтарика, то я б поїхав туди.

— Звісно. Я відвезу тебе, — сказав Білл.

— Наразі мені б не хотілося залишати коня самого.

— Гаразд. Тоді тобі, певно, знадобляться граблі, лопата або вила. Можу відвезти їх туди, та й там ми зустрінемося, якщо знаєш, куди їхати.

— Я знаю, де Едове обійстя. Гадаю, в нього мають бути інструменти.

Білл знизав плечима й усміхнувся.

— Гаразд, — сказав я. — Дозволь скористатися твоєю ванною, а тоді рушатимемо.

— Здалося, ніби ти знайомий з майбутнім покупцем.

Я відставив тацю і звів на нього погляд.

— Востаннє ти чув про нього як про Брандона Корі.

— Хлоп, що прикидався твоїм братом і заслав тебе в психлікарню?

— Прикидався, щоб його! Та він і є мій брат. Моєї провини в цьому нема. Вибач.

— Він був там.

— Де?

— В Еда вдома, сьогодні після обіду. Принаймні його навідував рудий бородань.

— З якою метою?

— Сказав, що він художник. Просив дозволу встановити мольберт і малювати на одному з полів.

— І Ед дозволив йому?

— Так, звісно. Подумав, що то класна ідея. Саме тому й розповів мені — хотів похвалитися.

— Бери інструменти. Зустрінемося там.

— Гаразд.

Друге, що я зробив у ванній, так це дістав Козирі. Я мав якомога швидше зв'язатися з кимось із Амбера, з кимось достатньо сильним, щоби спинити його. Але з ким? Бенедикт прямував до Дворів Хаосу, Рендом відлучився шукати сина, а з Джерардом ми розлучилися не на найлюб'язнішій ноті. Пошкодував, що не маю Козиря Ґанелона, але вирішив спробувати достукатися до Джерарда.

Я витягнув його карту, виконав необхідні ментальні маневри. За кілька секунд він відповів.

— Корвіне!

— Просто послухай, Джерарде! Бранд живий, якщо це тебе втішить. Я, бляха, впевнений щодо цього. Це дуже важливо. Питання життя і смерті. Ти маєш негайно щось зробити!

Вираз його обличчя змінювався дуже швидко, доки я говорив — злість, здивування, цікавість...

— Поясни, — відказав він.

— Бранд може дуже скоро повернутися. По суті, ймовірно, він уже в Амбері. Ти ще не бачився з ним?

— Ні.

— Не дай йому пройти Лабіринт.

— Не розумію. Але я можу поставити охоронця біля зали з Лабіринтом.

— Постав охоронця всередині зали. Зараз він уміє дивним чином приходити і йти геть. Якщо він пройде Лабіринт, можуть трапитися жахливі речі.

— Тоді я простежу за цим особисто. Що відбувається?

— Зараз не час. Наступний момент: Левелла повернулася в Ребму?

— Так.

— Зв'яжися з нею через Козир. Нехай попередить Мойру, що Лабіринт у Ребмі також треба охороняти.

— Наскільки все серйозно, Корвіне?

— Може настати кінець всьому, — сказав я. — Зараз маю йти.

Я розірвав контакт і рушив через кухню до чорного входу, спинившись тільки, щоби подякувати Еліс і побажати доброї ночі. Якщо Бранд заволодів Каменем і налаштував його на себе, я не був певен, що саме він робитиме, але мав доволі лихі передчуття.

Я осідлав Барабана і повернув його до дороги. Білл уже виїжджав з під'їзної доріжки.

11

Я мчав навпростець через поля, в той час як Білл мав користуватися дорогами, тож я не надто від нього відстав. Коли я доїхав, він уже балакав з Едом, який вказував рукою на південний захід. Коли я спішився, Ед узявся розглядати Барабан.

— Гарний кінь, — зауважив я.

— Дякую.

— Тебе довго не було.

— Так.

Ми потисли один одному руки.

— Радий знову тебе бачити. Я щойно розповідав Біллу, що насправді не знаю, як довго той художник тут лишався. Лише помітив, що він пішов геть, коли стемніло, але не приділив цьому багато уваги. Якщо він справді шукав те, що належить тобі, і знав про компостну купу, то досі може знаходитися неподалік. Коли хочеш, можу взяти дробовик і піти з тобою.

— Ні, — відказав я. — Дякую. Гадаю, я знаю, хто то був. Рушниця не знадобиться. Ми лишень прогуляємося і трішки понишпоримо тут.

— Гаразд, — мовив він. — Може, я піду з тобою і допоможу?

— Ти не зобов'язаний цього робити, — відказав я.

— А як щодо коня? Що скажеш, якщо я дам йому води і чогось поїсти, підчищу трохи?

— Я певен, він буде вдячним. Я точно буду.

— Як його звати?

— Барабан.

Він наблизився до Барабана і почав з ним знайомитися.

— Гаразд, — відказав він. — Я ненадовго повернуся в хлів. Якщо знадоблюся, просто гукніть.

— Дякую.

Я витягнув інструменти з Біллової машини, а він з електричним ліхтарем повів мене на південний захід, куди вказував Ед.

Ми перейшли поле, і я простежив за променем Біллового ліхтаря, шукаючи купу. Побачивши її рештки, я мимовільно зітхнув. З того, як лежали купки, було очевидно, що хтось тут побував. Маса не могла випасти з вантажівки таким робом.

І все ж... Те, що тут шукали, ще не означало, що річ обов'язково знайдено.

— І що ти про це думаєш? — запитав Білл.

— Поки не знаю, — відповів я, опустивши лопату до найбільшої купи. — Посвіти сюди, будь ласка.

Ретельно переривши рештки купи, я взяв граблі і ще раз усе перескородив. Розбив кожну грудку, розпорошив по землі, провівши крізь неї вилами. Через певний час Білл поставив ліхтар під зручним кутом і вирішив мені допомогти.

— У мене дивне відчуття... — почав він.

— У мене теж.

— ...ніби ми спізнилися.

Ми розтирали компост і розкидали його, розтирали і розкидали...

Нараз я відчув тремтіння знайомої присутності, тож випростався і зачекав. За кілька секунд встановився зв'язок.

— Корвіне!

— Так, Джерарде.

— Що ти сказав? — перепитав Білл.

Я здійняв руку, прохаючи його змовкнути, і зосередив усю увагу на Джерарді. Він стояв у тіні на початку мерехтливого Лабіринту, спираючись на величного меча.

— Ти мав рацію, — мовив він. — Бранд секунду тому з'явився тут. Не знаю, як він потрапив усередину. Просто вийшов з Тіней ліворуч, ось тут, — він вказав на місце. — Секунду подивився на мене, а тоді розвернувся і пішов геть. Коли я гукнув його, він не відповідав. Я увімкнув ліхтар, але він зник із поля зору. Просто щез. Що я, по-твоєму, маю зараз робити?

— На ньому був Судний Камінь?

— Не можу сказати. Я бачив його лишень хвильку, та й освітлення тут доволі погане.

— За Лабіринтом у Ребмі стежать?

— Так. Левелла їх попередила.

— Добре. Чатуй на нього. Я буду на зв'язку.

— Гаразд. Корвіне... щодо того, що трапилося раніше...

— Забудь це.

— Дякую. Твій Ґанелон — міцний хлоп.

— Так і є, — відказав я. — Будь насторожі.

Його образ збляк, і я розірвав зв'язок, але тут трапилася дивна річ. Відчуття зв'язку, стежини лишилося зі мною. Не спрямована до якогось конкретного об'єкту, карта лишалася відкритою, неначе увімкнене радіо, не налаштоване на жодну хвилю. Білл здивовано дивився на мене.

— Карле, що відбувається?

— Не знаю. Зачекай хвилинку.

Раптом зв'язок поновився — але не з Джерардом. Певно, вона намагалася привернути мою увагу, доки я сам був зосереджений на Джерарді.

— Корвіне, це важливо...

— Розповідай, Фі...

— Ти не знайдеш те, що шукаєш там. Кулон у Бранда.

— Я вже почав це підозрювати.

— Ми маємо його спинити. Не знаю, чи багато ти знаєш...

— Тепер уже гадки не маю, — відказав я, — але в мене під контролем Лабіринт в Амбері та Ребмі, їх охороняють. Джерард щойно повідомив, що Бранд з'явився в Амбері, але його сполохали.

Вона кивнула мініатюрною голівкою. Її руде волосся було зачесане абияк. Та й увесь її вигляд свідчив про втому.

— Я знаю про це, — відказала вона. — Бо стежу за ним. Але ти забув про іншу ймовірність.

— Ні, — відказав я. — За моїми підрахунками, Tip-на Ноґт ще недоступний....

— Я не про нього. Він рушив до первинного Лабіринту.

— Щоб налаштувати Камінь?

— У першу чергу, так, — відказала вона.

— Але блукаючи ним, він буде змушений пройти крізь зруйновану частину. Гадаю, це більш ніж складно.

— Тож ти в курсі про це, — зауважила вона. — Добре. Це зекономить час. Темна ділянка не завдасть йому такої ж шкоди, як будь-кому з нас. З темрявою він домовився. Зараз ми маємо спинити його.

— Знаєш туди якісь шляхи навпростець?

— Так. Іди до мене, я тебе туди відведу.

— Хвилинку. Хочу забрати Барабана.

— Навіщо?

— Гадки не маю. Але саме тому й хочу забрати.

— Чудово. Тоді забери мене до себе. Звідти вирушити так само просто, як і звідси.

Я простягнув руку і за мить уже тримав її долоню. Вона ступила вперед.

— Господи! — Білл відсахнувся назад. — А я вже сумнівався у твоєму психічному здоров'ї, Карле. А тепер переймаюся за своє. Вона... вона одна з людей на картах, так?

— Так. Білле, це моя сестра Фіона. Фіоно, це Білл Рот, дуже хороший друг.

Фі простягнула руку і всміхнулася, тож я ненадовго полишив їх і пішов забрати Барабана. Я привів його за кілька хвилин.

— Білле, — сказав я. — Вибач, що згайнував твій час. Та річ у мого брата. Зараз ми підемо за ним. Дякую, що допоміг мені.

Він потиснув мені руку і мовив:

— Корвін.

Я всміхнувся.

— Так, це моє ім'я.

— Ми побалакали трохи з твоєю сестрою. Не те, щоб я дізнався багато за кілька хвилин, але знаю, що ситуація небезпечна. Тож щасти тобі. І я досі хочу колись почути повну історію.

— Дякую, — відказав я. — Спробую подбати про те, щоб ти почув її.

Я осідлав коня, нахилився вниз і посадив Фіону перед собою.

— Добраніч, містере Роте, — сказала вона йому. А тоді мовила до мене: — Починай повільно їхати через поле.

Я так і зробив.

— Бранд сказав, що його штрикнула саме ти, — сказав я, щойно ми від'їхали достатньо далеко, щоб нас ніхто не чув.

— Так і є.

— Чому?

— Щоб уникнути цього всього.

— Я довго розмовляв з ним. Він стверджує, що з самого початку ти, Блейз і він сам надумали захопити владу.

— Це правда.

— Він казав, що намагався схилити на свій бік Каїна, але Каїн не піддався на його умовляння і змовився з Еріком і Джуліаном. Таким чином утворилася їхня група, щоб не дати вам захопити трон.

— Загалом, так і є. Каїн мав власні амбіції — так, дуже далекоглядні, але амбіції. Однак він не мав можливості претендувати на трон. Тож він вирішив: якщо вже йому судилася незначна роль, то краще йому служити Еріку, а не Блейзу. Я розумію, що й до чого.

— Також він повідомив, що ви мали справу з силами по той бік Чорної дороги — з Дворами Хаосу.

— Так, — відповіла вона. — Мали.

— Ти використовуєш минулий час.

— Щодо себе і Блейза — так.

— А Бранд не таке казав.

— Ще б пак.

— Він казав, що ви з Блейзом хотіли й надалі підтримувати той союз, але сам він змінив рішення. А ще він стверджує, що ви за це напалися на нього, тому й запхали у вежу.

— Чому ж ми тоді його не вбили?

— Здаюся. Розкажи.

— Він був надто небезпечним, аби вештатися на свободі, але ми не могли вбити його, адже він мав дещо життєво необхідне.

— І що ж це?

— Коли Дворкін зник, Бранд лишався єдиною людиною, яка знала, як нівелювати шкоду, завдану ним первинному Лабіринту.

— У вас було вдосталь часу, щоб витягти з нього цю інформацію.

— У нього просто неймовірні можливості.

— Тоді чому ж ти вдарила його ножем?

— Повторюю, щоб уникнути цього всього. Якби постало питання: вбити його чи відпустити на свободу, краще б він загинув. Ми би спробували самі знайти спосіб полагодити Лабіринт.

— Якщо все саме так, чому ж ти погодилася взяти участь у його поверненні?

— По-перше, я не брала участі у його поверненні. Навпаки, я намагалася перешкодити цьому. Однак надто багато людей справді прагнули витягнути його. Попри мою перешкоду, ви пробилися до нього. По-друге, я мала бути поруч, щоби спробувати його вбити, якщо вам таки вдасться зв'язатися з ним. Але все вийшло настільки погано, наскільки було можливо.

— Ти стверджуєш, що ви з Блейзом сумнівалися щодо угоди, а Бранд — ні?

— Саме так.

— І як же ваші сумніви допомогли би домогтися трону?

— Ми гадали, що зможемо захопити його без сторонньої допомоги.

— Ясно.

— Ти віриш мені?

— Боюся, що починаю.

— Поверни тут.

Я повернув у розколину. Шлях став вузьким і дуже темним — його освітлювала лишень стрічка зоряного неба високо вгорі. Доки ми розмовляли, Фіона керувала Тінями, вивівши нас з Едового поля в туманну, торф'янисту місцину. Відтак ми піднялися на ясний скелястий шлях між горами. Тепер, коли ми прямували крізь моторошну розколину, я відчув, що вона знову маніпулює Тінями. У повітрі війнуло свіжістю, але не холодом. Чорнота праворуч і ліворуч від нас була абсолютною, створюючи ілюзію радше неймовірної глибини, аніж огорненої мороком скелі. Це враження тільки посилилося, коли я збагнув, що від ударів копит Барабана не лишається ні луни, ні відгомону, ні обертону.

— Що мені зробити, аби здобути твою довіру? — запитала Фіона.

— Ти просиш забагато.

Вона засміялася.

— Дозволь висловитися інакше. Що я можу зробити, аби переконати тебе, що кажу правду?

— Відповісти на одне запитання.

— Яке?

— Хто стріляв у мої шини?

Вона знову засміялася.

— Ти ж і сам здогадався, правда?

— Можливо. Скажи сама.

— Бранд, — відповіла вона. — Йому не вдалося знищити твою пам'ять, тож він вирішив перейти до радикальніших дій.

— У відомій мені версії стріляв саме Блейз. Він же й лишив мене в озері. А Бранд вчасно прибув, щоб витягнути мене і врятувати. До речі, дані поліційного звіту стверджують, що таке цілком імовірно.

— Хто викликав поліцію? — запитала вона.

— Вони зареєстрували виклик як анонімний, але..

— Їм зателефонував Блейз. Він не міг дістатися до тебе, щоб врятувати, щойно збагнув, що саме відбувається. Він сподівався, що патруль зможе. На щастя, так і сталося.

— Що ти маєш на увазі?

— Бранд не витягував тебе після аварії. Ти сам виліз. Він затримався, щоб упевнитися, що ти дійсно помер, а ти виборсався, ще й виліз на берег. Він спустився перевірити твій стан і вирішити: чи помреш ти, якщо тебе просто лишити там, чи для певності варто кинути тебе в озеро ще раз. Тоді ж прибула поліція і йому довелося забиратися геть. Скоро ми наздогнали його, змогли здолати і замкнути у вежі. На це знадобилося багацько сил. Пізніше я зв'язалася з Еріком і розповіла, що трапилося. Тоді він наказав Флорі перевести тебе в інший шпиталь і простежити, щоб ти пролежав там до його коронації.

— Узгоджується, — відказав я. — Дякую.

— Узгоджується з чим?

— Я був лишень терапевтом у маленькому містечку в часи куди простіші за ці, тож багато справ з психіатрією не мав. Але я точно знаю, що людину не б'ють струмом, щоб відновити пам'ять. Електрошок має прямо протилежну дію. Він руйнує короткострокову пам'ять. Мої підозри зросли, коли я дізнався, що за цим стоїть Бранд. Тож у мене виникла власна гіпотеза. Автокатастрофа не відновила моїх спогадів, не відновила й шокова терапія. Зрештою, вони почали відновлюватися самостійно, а не внаслідок якоїсь травми. Певно, я зробив або сказав щось, що вказало на цей процес. Чутка якось долетіла до Бранда, і він вирішив, що тоді був для цього зовсім не слушний час. Тож він прибув у мою Тінь і примудрився засудити мене і відрядити на лікування. Він сподівався, що воно зруйнує те, що мені вдалося пригадати. Вдалося йому це тільки частково — на кілька днів, доки мене били електрошоком. Ще й аварія посприяла. Але коли я втік з Портера й оклигав попри його спробу мене вбити, процес відновлення продовжився, щойно я прийшов до тями в «Ґрінвуді» та втік звідти. Доки гостював у Флори, пригадав ще і ще. Коли Рендом узяв мене у Ребму пройти Лабіринт, відновлення спогадів пришвидшилося. А втім, навіть якби цього не трапилося, я певен, що спогади повернулися б самі. Можливо, на це знадобилося б трішки більше часу, однак я вже пробився крізь запону, та й ближче до кінця процес усе жвавішав. Тож я дійшов до висновку, що Бранд намагався перешкодити мені, а це узгоджується з розказаною тобою історією.

Смуга зоряного неба звузилася, а тоді й повністю зникла. Тепер ми рухалися крізь абсолютно чорний тунель, а далеко попереду блимав якийсь вогник.

— Так, — сказала вона у темряві переді мною, — ти правильно здогадуєшся. Бранд боявся тебе. Він стверджував, що бачив однієї ночі в Tip-на Ноґті, як ти повернешся і зруйнуєш наші плани. Я не звернула на це жодної уваги, адже гадки не мала, чи ти взагалі живий. Саме тоді він і вирушив на пошуки тебе. Чи визначив твоє місцеперебування через наші аркани, чи просто прочитав у Ерікових думках, я не знаю. Ймовірно, останнє. Він здатен і на таке. Отже, він знайшов тебе, а решту ти знаєш.

— Спершу його підозри викликало життя Флори в тій Тіні та її дивний зв'язок з Еріком. Або ж він просто так сказав. Та зараз це не має значення. Що ти пропонуєш робити, якщо ми таки надибаємо на нього?

Вона засміялася:

— У тебе є меч.

— Нещодавно Бранд сказав мені, що Блейз живий. Це правда?

— Так.

— Тоді чому тут я, а не Блейз?

— Блейз не налаштований на Камінь. А ти — налаштований. Ти доволі близько з ним взаємодієш, тож він спробує врятувати тобі життя, якщо ти опинишся під загрозою. Тому ризик не дуже великий, — пояснила вона, а тоді за кілька секунд додала: — Але не треба надто на нього сподіватися. Швидкий удар здатен заглушити його реакцію — і ти помреш, хоча кулон і буде поруч.

Світло попереду стало яскравішим, але там досі не було жодних обрисів, звуків чи запахів. Рухаючись уперед, я міркував про нашарування тлумачень, почутих мною після повернення, в основі кожного — складне переплетіння мотивів, пояснень того, що трапилося, до мого повернення, що відбулося відтоді і яка ситуація тепер. Емоції, плани, почуття й наміри кружляли, наче повінь, у фактологічному світі, який я повільно вибудовував на могилі власного альтер-еґо, але, в кращих стайніанських традиціях, дія є дія[95], кожна хвиля інтерпретацій, що спадала на мене, змінювала моє, здавалося, давно визначене ставлення до багатьох речей, і таким чином змінювала всю картину — і складалося враження, ніби все життя — лишень змінна гра Тіні з Амбером, яка навіки лишає недосяжним сяйво істини. І все ж я не міг заперечувати, що знаю значно більше, ніж кілька років тому, що підійшов до серця проблеми значно ближче, ніж будь-коли, що вся метушня навколо мого повернення розступалася перед якимось кінцевим вердиктом. А чого ж я хотів? Нагоди з'ясувати правду і діяти відповідно до неї! Я розсміявся. Чи ж дано кому-небудь на світі хоча би спізнати істинне знання, не кажучи вже про можливість скористатися ним? Гадаю, вистачить навіть практичного наближення до істини... І нагода кілька разів махнути мечем у правильному напрямку — це найвища нагорода, яку я можу отримати о першій ночі від світу, що так змінився від полудня. Я знову засміявся і впевнився, що мій клинок зручно лежить у піхвах.

— Бранд казав, що Блейз зібрав нову армію... — почав я.

— Пізніше, — перервала мене вона. — Часу більше нема.

І вона мала рацію. Світло розширилося, обернувшись на круглий прохід. Він так швидко почав наближатися, що складалося враження, ніби сам тунель скорочується. Щось подібне до денного світла увірвалося у вихід з печери.

— Гаразд, — відказав я, і вже за кілька секунд ми сягнули проходу й пройшли крізь нього.

Опинившись на поверхні, я трохи покліпав очима. Ліворуч від мене простягалося море, що зливалося з небом такої самої барви. Золотаве сонце, яке пливло/звисало в/над ньому/ним, яскріло променями світла в усі боки. Тепер позад мене не було нічого — тільки скеля. Наш прохід сюди безслідно щез. Неподалік від мене — десь за сотню футів — лежав первинний Лабіринт. Якийсь чоловік зараз долав другу з його зовнішніх дуг. Ця справа повністю поглинула його увагу, тож він навіть не помітив нашої присутності.

Щойно він повернувся, промайнув червоний спалах: на його шиї, як колись на татовій чи на моїй, висів Камінь. Звісно ж, це був Бранд.

Я спішився. Поглянув на маленьку і збентежену Фіону, котра сиділа верхи, і переклав Барабанове повіддя в її руки.

— Порадиш щось, окрім «біжи за ним»? — прошепотів я.

Вона похитала головою.

Я розвернувся, витягнув Ґрейсвандір і ступив крок уперед.

— Щасти, — тихо промовила сестра.

Попрямувавши до Лабіринту, я помітив довгий ланцюг від входу в печеру й до закляклого тепер навіки грифона Віксера. Голова Віксера лежала за кілька кроків від його тіла. З нього на камені рясно юшила червона, майже людська кров.

Наблизившись до початку Лабіринту, я здійснив швидкий розрахунок. Бранд уже пройшов кілька поворотів головною спіраллю візерунка. Він обганяв мене на два з половиною кола. Якби нас розділяв всього один поворот, я би спробував дістати його мечем, опинившись у паралельній до нього позиції. Однак чим далі ти заходиш у Лабіринт, тим важче стає йти. А отже, хода Бранда постійно сповільнювалася. До того ж, він ще не встиг далеко зайти. Його не доведеться ловити: варто буде лише наздогнати півтора кола та стати навпроти нього.

Я став на Лабіринт і пішов так швидко, як тільки міг. Блакитні іскри здіймалися навколо моїх ніг, коли я кинувся до першого повороту попри наростання опору. Іскри ставали інтенсивнішими. Коли я сягнув Першої Запони, волосся здійнялося дибки, а повітря сповнилося тріщанням іскор. Я щосили натиснув на Запону, міркуючи, чи помітив уже мене Бранд — відволікатися на зиркання в його бік я не міг. Доклавши ще більше зусиль, я за кілька кроків перетнув Запону — і рухатися стало значно легше.

Підвів погляд. Бранд щойно пройшов жахливу Другу Запону, і блакитні іскри вже сягнули його пояса. Коли братик вирвався і ступив крок уперед, на його вустах заграла вперта, рішуча посмішка. А тоді він помітив мене.

Посмішка зблякла, а сам він завагався — одне очко на мою користь. Доки ти можеш рухатися, не можна спинятися в Лабіринті. Якщо вже спинився, доведеться витратити значно більше додаткової енергії, щоби піти далі.

— Ти спізнився! — вигукнув Бранд.

Я нічого не відказав — просто йшов уперед. Блакитні іскри хитросплетінь Лабіринту заграли вздовж Ґрейсвандіра.

— Ти не пройдеш через чорноту! — продовжував він.

А я ішов уперед. Просто переді мною простягалася темна ділянка. Я тішився, що вона припала не на найскладніший шматок Лабіринту. Бранд повільно рушив до Великої Кривої. Якби мені вдалося упіймати його там, навіть боротьби не було б: йому б забракло і швидкості, і сили захищатися.

Наблизившись до пошкодженої ділянки Лабіринту, я пригадав засіб, завдяки якому ми з Ґанелоном перетинали Чорну дорогу, тікаючи з Авалону. Тоді вдалося зламати могутність Чорної дороги за допомогою образу Лабіринту в моїй свідомості. Тепер, звісно, Лабіринт був навколо мене, та й відстань була значно меншою. Спершу я подумав, що Бранд просто намагається залякати мене своїми погрозами, але тоді збагнув, що тут, біля самих її витоків, могутність пітьми може бути значно сильнішою.

Коли я туди підійшов, Ґрейсвандір засяяв особливо яскраво, перевершивши своє попереднє світіння. Інтуїтивно я торкнувся його вістрям краю темряви — місця, де Лабіринт обривався.

Щойно Ґрейсвандір торкнувся чорноти, як його неможливо було відірвати від землі. Його вістря розрізало камінь поперед мене, своїм рухом повторюючи оригінальний візерунок. Я ішов за ним. Щойно я ступив на зчорнілу ділянку, здалося, ніби навіть сонце потемніло. Я почув власне серцебиття — і на лобі виступив піт. Над усім нависла сіра тінь. Увесь світ неначе збляк, а Лабіринт — потьмянів. Здавалося, спіткнутися так легко — от тільки невідомо, чи результат буде таким саме, як і в непорушених частинах Лабіринту. З'ясовувати не хотілося.

Я не підводив очей — стежив поглядом за лінією, яку переді мною креслив Ґрейсвандір. У світі не лишилося жодної барви, окрім блакитного сяйва клинка. Права нога, ліва нога...

Враз я вийшов звідти, і Ґрейсвандір легко відірвався від землі й ліг мені в руку. Його іскри зблякли — чи то на тлі світу, в який повернулися кольори, чи з якоїсь невідомої мені причини.

Роззирнувшись, я побачив, що Бранд наближається до Великої Кривої. Щодо мене самого, то я наразі прямував до Другої Запони. Ми обидва змушені будемо прикласти неймовірні зусилля, що затримає нас на кілька хвилин. І все ж, Велика Дуга складніша і довша, ніж Друга Запона. Я сподівався звільнитися і чимало пройти, перш ніж він здолає перешкоду. Тоді мені знову доведеться пройти зчорнілою ділянкою. До того часу він точно звільниться, але рухатиметься повільніше, ніж я, адже на нього чекає найскладніший шматок.

З кожним кроком зростала статична напруга і все тіло поколювало. Доки я йшов, іскри піднялися вже до середини стегна. Складалося враження, ніби я крокую крізь поле електричного колосся. Моє волосся частково стало дибки — я відчував, як воно піднімається. Я озирнувся на Фіону. Та нерухомо сиділа у сідлі і спостерігала.

Я пришвидшив ходу у напрямку Другої Запони.

Кути... Різкі, круті повороти... Сила, що протидіяла мені, зростала і зростала, тож уся моя увага й міць зосередилися на боротьбі з нею. Мене охопило знайоме відчуття позачасовості, неначе в цю дію вкладалося все, що я коли-небудь робив, і все, що я коли-небудь зроблю. Воля... Напружене до абсолюту бажання, яке відтісняє все решта... Бранда, Фіону, Амбер, мою власну сутність... Іскри сягнули ще вище, доки я боровся і повертав. Кожен новий крок вимагав більших зусиль...

Прорвався. Прямісінько на чорну ділянку.

Інстинктивно я знову поставив перед собою Ґрейсвандір. І знову сірість і монохромний туман, розтятий блакиттю мого клинка, що відкривав мені шлях, неначе хірургічний скальпель.

Щойно я вийшов у нормальне освітлення, як побачив Бранда. Він досі лишався у західному секторі, боровся з Великою Дугою — і вже пройшов дві третини. Якби я поспішив, то зміг би наздогнати його просто на виході з неї. Я кинув усі сили на те, щоб рухатися якомога швидше.

Коли я дійшов до північного краю Лабіринту й повернув назад, то раптом збагнув, що слід зробити.

Потрібно пролити ще більше крові на Лабіринт.

Якби йшлося просто про вибір між подальшим пошкодженням Лабіринту та абсолютною його руйнацією Брандом, то я знав би напевне, що маю робити. І все ж, я відчував: має бути інший шлях. Так...

Я трохи сповільнив ходу. Потрібно лише розрахувати час. Прохід Лабіринтом дався йому значно складніше, ніж мені, тож тут у мене була перевага. Моя абсолютно нова стратегія полягала в тому, що ми мали зустрітися в конкретному місці. Іронія долі: тієї самої миті я згадав Брандову турботу про улюблений килимок. Але подбати про чистоту цього місця буде значно складніше.

Коли Бранд наближався до кінця Великої Кривої, я дорівнявся до його швидкості, подумки прораховуючи відстань до чорноти. Я вирішив пролити його кров там, де візерунок уже пошкоджено. Єдиний недолік мого становища — перспектива опинитися праворуч від брата. Щоби зменшити його можливу перевагу, коли ми схрестимо мечі, потрібно, щоб у мене лишалося місце для відступу.

Бранд боровся і просувався — він рухався яку сповільненій зйомці. Я також боровся — але не так тяжко — і дотримувався обраного темпу. По дорозі міркував про Камінь, про спорідненість, яка виникла між нами, відколи я його налаштував. Я відчував присутність кулона — прямо і ліворуч — хоча й не бачив його на грудях у Бранда. Чи справді він спробує врятувати мене на відстані, якщо Бранд візьме гору в прийдешньому протистоянні? Відчуваючи його присутність, я практично вірив у це. Він вирвав мене з лап убивці і знайшов у моїй свідомості класичну безпечну місцину — моє ліжко — і переніс мене туди. Я відчував Камінь і бачив крізь нього шлях, ще до того, як Бранд пройшов ним, тому мав певність, що він знову спробує зіграти на моєму боці. Однак, пригадавши слова Фіони, я вирішив не надто на нього покладатися. Я міркував про інші властивості кулона, можливість керувати ним не торкаючись...

Бранд уже практично здолав Велику Криву. З глибин мого єства я зв'язався з Каменем. Зібравши всю волю, я покликав бурю, подібну до червоного торнадо, що знищило Яґо. Я гадки не мав, чи можу керувати такими феноменами тут, але все одно покликав ту силу і спрямував до Бранда. Якусь мить нічого не відбувалося, але я відчував, як Камінь запрацював. Бранд дійшов до кінця, востаннє напружився — і вийшов з Великої Кривої.

Я опинився просто позад нього.

Він також якось відчув це і вихопив меча, щойно спав тиск. Йому вдалося пройти на кілька футів більше, ніж я сподівався. Бранд виставив ліву ногу вперед, повернувся і перетнувся зі мною поглядом і мечем.

— Щоб мені повилазило: ти таки пройшов, — мовив він і торкнувся кінчиком свого меча до мого. — Ти б ніколи не зміг дістатися сюди так швидко, якби не та курва на коні.

— Мило ти відгукуєшся про сестру, — я зробив обманний випад, який він відбив.

Рухи наші були скутими — ніхто не міг напасти, не зійшовши з Лабіринту. А я ще й не хотів, щоби проливалася його кров. Я вдав, наче знову нападаю, і Бранд відсахнувся. Ковзнувши лівою ногою назад по візерунку, він відставив і праву, а тоді, зупинившись, без особливих церемоній спробував розрубати мені голову. Бодай йому грець! Я відбивався й атакував у відповідь інстинктивно. Мені зовсім не хотілося поранити його в груди, коли я завдав удару, але вістря Ґрейсвандіра намалювало дугу в нього під грудьми. Повітря над нами виповнилося дзижчанням, але відвести погляд від Бранда я собі дозволити не міг. Він зиркнув униз і ще трохи відступив. Добре. Тепер його сорочку прикрашала кривава смуга там, де мій клинок торкнувся його. На щастя, тканина поглинула кров. Я наступав, вдавався до обманних атак, відбивався, стрибав — робив усе, щоби змусити його відступити. Я мав психологічну перевагу і ширше поле для маневру, та й ми обидва знали, що у фехтуванні я швидший і вправніший. Бранд наближався до темної ділянки. Ще б кілька кроків... Пролунав дзенькіт одного дзвоника, а за ним — гучне ревіння. Раптом на нас упала тінь, немов хмара враз закрила сонце.

Бранд підвів погляд. Гадаю, я міг його дістати тієї самої миті, але йому ще лишалося кілька футів до цілі.

Він миттю оговтався і зиркнув на мене.

— Та щоб ти пропав, Корвіне! Твої штучки, так? — вигукнув він, а тоді напав, забувши про будь-яку обережність.

На жаль, я опинився в невигідній позиції, адже приготувався наступати, тиснути, доки він опиниться на чорній ділянці. Тож я був повністю відкритим, ще й не міцно стояв на ногах. Я відбивався, але розумів, що цього не вистачить, тож вигнувся і впав на спину.

Приземляючись, я намагався втримати ноги на місці. Втримався завдяки правому ліктю і лівій руці. Вилаявся, адже біль виявився настільки сильним, що лікоть ковзнув — і я гепнувся на праве плече.

Але Брандів удар пройшов повз мене і мої ноги в синьому ореолі досі торкалися лінії. Завдати смертельного удару Бранд би не зміг, але він досі мав нагоду підрізати мені жижки.

Я підняв праву руку, стискаючи перед собою Ґрейсвандір. Сів. А тобі побачив червоне утворення з жовтою облямівкою, що кружляло прямісінько над Брандом. Потріскували іскри й спалахували маленькі блискавки, а ревіння обернулося на виття.

Бранд схопив свій клинок за форте і здійняв його над плечем, наче спис, спрямований на мене. Я знав, що не зможу ні відбитися, ні відхилитися.

Подумки торкнувся до Каменя й небесного утворення...

Коли маленька стріла блискавки спустилася вниз і торкнулася його клинка, той спалахнув...

Зброя випала з Брандових рук, а сам він притиснув пальці до рота. Збагнувши, що саме я роблю, він стиснув лівою рукою Судний Камінь, сподіваючись нейтралізувати його дію. Облизуючи обпечені пальці, він підвів погляд вгору, і злість, яка сочилася його обличчям, змінилася на страх, що стрімко наближався до жаху.

Вир почав спускатися.

Розвернувшись, Бранд ступив на чорну ділянку, став обличчям на південь, здійняв руки і вигукнув дещо, що я не зміг розчути через виття.

Конус опустився на нього, але він устиг стати двовимірним ще до його наближення. Брандові обриси затремтіли і почали зменшуватися — але не через розмір, а через віддалення. Він зменшувався, зменшувався і нарешті зник — за мить до того, як конус торкнувся місця, де він стояв.

Камінь зник разом із ним, тож я більше не міг контролювати штуку над головою. Я не знав, чи краще мені відсидітися, чи рушити звичним шляхом Лабіринту. Вирішив усе ж таки йти, адже вир забирає те, що вибивається зі звичного ладу речей. Я знову сів, перехилившись через лінію, а відтак став навпочіпки. До того час конус уже почав підійматися. Виття стихало, а потім зовсім зникло. Блакитні вогники навколо черевиків згасли. Я озирнувся до Фіони, та жестом показала мені підводитися і рухатися далі.

Я повільно підвівся і побачив, що вир над головою зникав у ритмі моїх кроків. Наблизившись до чорної ділянки, де нещодавно стояв Бранд, я знову скористався Ґрейсвандіром, аби пройти крізь неї. Покручені рештки Брандового меча лежали біля дальнього краю пітьми.

Як би хотілося, щоб із Лабіринту був простіший вихід. Проходити його тепер не мало сенсу. Але коли ти ступив на нього, то вже не можеш повернутися, а думка про втечу через темряву викликала в мене сумніви. Тож я рушив до Великої Кривої. Куди ж переніс себе Бранд? Якби я знав, то міг би наказати Лабіринту відрядити мене туди, щойно я сягну центру. Може, Фіона мала ідеї. І все ж він точно попрямував туди, де має союзників. Безглуздо переслідувати його самотужки.

Втішав себе думкою, що зміг зупинити налаштування.

А тоді ступив на Велику Криву. Іскри здійнялися навколо мене.

12

Пізніше, ввечері, сонце рухалося небосхилом на захід, освітлюючи скелі ліворуч від мене, що відкидали довгі тіні праворуч; промені падали крізь листя дерев на мою гробницю; тепло небесного світила хоч якось урівноважувало пронизливий вітер із Колвіра. Я відпустив руку Рендома і повернувся роздивитися чоловіка, котрий сидів на лаві біля мавзолею.

Те саме юне лице, що і на проштрикнутому Козирі, але лінії навколо рота поглибшали, брови обважніли, в очах зачаїлася загальна втома, та ще й лінія підборіддя стала твердішою — на карті цього ще не було. Я зрозумів, хто це, ще до того, як Рендом сказав:

— Це мій син Мартін.

Мартін підвівся, коли я до нього підійшов, потиснув мою руку і сказав: «Дядько Корвін».

Вираз його обличчя ледь змінився, коли він промовляв ці слова. Юнак уважно мене розглядав.

Він був на кілька дюймів вищим за Рендома, однак такий самий стрункий і легкий. Його підборіддя та вилиці були тих самих обрисів, а волосся точно копіювало батькове.

Я всміхнувся.

— Давненько тебе тут не було, — промовив я. — Втім, як і мене.

Він кивнув.

— Але я ніколи по-справжньому в Амбері і не бував, — відповів Мартін. — Я виріс в Ребмі та інших краях.

— Тоді дозволь привітати тебе, мій небоже, в Амбері. Ти прийшов у цікавий час. Рендом, напевно, тобі вже все розповів.

— Так, — відповів хлопець, — ось чому я попросив зустрітися з тобою тут, а не там.

Я зиркнув на Рендома.

— Останній дядько, якого він бачив, був Бранд, — промовив Рендом, — і бачив за дуже неприємних обставин. Ти звинувачуватимеш його?

— Навряд чи. Я сам нещодавно перетинався з ним. Не скажу, що це була дуже приємна зустріч.

— Перетинався? — перепитав Рендом. — Я заплутався.

— Бранд зник з Амбера, і тепер Судний Камінь у нього. Якби я раніше знав те, що знаю тепер, він би і надалі сидів у вежі. Він один із нас, але дуже небезпечний.

Рендом кивнув.

— Знаю, — сказав він, — розповідь Мартіна підтвердила усі наші підозри — це був Бранд. Але що там з Каменем?

— Бранд раніше за мене опинився в місці, де я його залишив у Тіні Земля. Він мав пройти Лабіринт, спроектувати себе в кулон і налаштувати Камінь на себе. Я спинив Бранда, коли він намагався пройти первинним Лабіринтом у справжньому Амбері. Проте він утік. Я щойно був по той бік Колвіра з Джерардом, відряджав загін охорони до Фіони, щоб не дати Бранду повернутися і спробувати іще раз. Наш Лабіринт і його відображення в Ребмі також під охороною через нашого братика.

— Навіщо він так відчайдушно намагається налаштувати кулон на себе? Щоби здійняти кілька штормів? Дідько, та він міг би просто помандрувати Тінями і зробити яку завгодно погоду.

— Налаштована на Камінь людина може використати його для знищення Лабіринту.

— Ого. А що буде потім?

— Світові, який ми знаємо, настане кінець.

— Ого, — знову повторив Рендом. — А ти в біса звідки це знаєш?

— Довга історія, а часу в мене катма. Я дізнався таке від Дворкіна, і з усього, що він сказав, цьому я вірю найбільше.

— Він досі десь поблизу?

— Потім, — обірвав його я.

— Гаразд. Але Бранд має бути безумцем, якщо вирішив таке зробити.

Я кивнув.

— Я гадаю, він вважає, що може накреслити новий Лабіринт, створити новий світ із собою на чолі.

— Таке можливо?

— Теоретично, так. Але навіть Дворкін має певні сумніви, що тепер можна результативно повторити такий подвиг. Тоді комбінація факторів була унікальною. Так, я певен, Бранд дещо божевільний. Озираючись на минулі роки, пригадуючи зміни в його особистості, циклічні напади меланхолії, здається, в ньому завжди чаїлися шизоїдні риси. І я справді не певен, чи саме спілкування з ворогами підштовхнуло його до краю, чи ні. Хоча, це не має значення. Хотів би я, щоб він знову повернувся до вежі. Хотілося б, щоби Джерард виявився гіршим лікарем.

— Тобі відомо, хто його підрізав?

— Фіона. Можеш сам її розпитати.

Рендом обіперся на плиту з моєю епітафією і похитав головою.

— Бранд, — промовив він. — Дідько б його вхопив. Кожен із нас свого часу мав безліч нагод його вбити. Але щоразу, довівши тебе до сказу, він змінювався. Через певний час ти починав думати, що він не такий уже й поганий хлоп. Кепсько, що він так і не довів нікого з нас до межі...

— Я так розумію, він тепер законна дичина? — спитав Мартін.

Я поглянув на нього. Жовна у хлопця під вилицями так і випиналися, очі звузилися. На мить мені здалося, що в його обличчі промайнули лиця всіх нас, неначе хтось талірував фамільні карти. Весь наш егоїзм, ненависть, заздрість, пиха пропливли крізь нього одночасно — а ми ж іще й кроку в Амбер не ступили. Щось неначе клацнуло всередині мене, і я, потягнувшись до Мартіна, обійняв його за плечі.

— Ти маєш вагомі причини ненавидіти його, — сказав я, — і відповіддю на твоє запитання буде: «так». Мисливський сезон відкрито. Я не бачу жодного способу домовитися з ним, лише знищити. Я сам ненавидів його доволі довго, але тоді він був абстракцією. А тепер усе інакше. Так, його треба вбити. Але не дай ненависті вихрестити тебе на одного з нас. Її й так серед нас надто багато. Я дивлюся у твоє обличчя... Не знаю... Пробач, Мартіне. Надто багато всього відбувається зараз. Ти ще такий юний. Я бачив безліч речей. Частина з них тривожить мене, і кожна по-різному. Ось і все.

Я відпустив його і відступив.

— Розкажи мені про себе, — попросив я.

— Я довго боявся Амбера, — почав він, — і, гадаю, досі боюсь. Відтоді, як Бранд напав на мене, мене повсякчас хвилювало, чи не може він наздогнати мене знову. Я роками озирався. І, мабуть, боявся усіх вас. Я знав вас за малюнками на картах і лихими репутаціями. Я сказав Рендому — татові — що не хочу зустрічатися з усіма вами одночасно, і він запропонував, щоби першим був ти. Ніхто з нас на той час не усвідомлював, що особливо тобі може бути цікавою частина з того, що я знаю. Коли ж я про це згадав, тато сказав, що я маю побачитися з тобою якомога швидше. Він розповів мені про те, що тут відбувається, і... розумієш, я дещо знаю про це.

— У мене виникло таке враження, коли нещодавно випливло одне ім'я.

— Тесі? — спитав Рендом.

— Саме так.

— Важко вирішити, з чого почати... — сказав Мартін.

— Я знаю, що ти виріс в Ребмі, пройшов Лабіринт, а тоді використав силу Тіні, щоб навідати Бенедикта в Авалоні, — промовив я. — Твій дядько розповів тобі більше про Амбер та Тіні, навчив користуватися Козирями, натренував тебе у фехтуванні. Потім ти вирядився мандрувати Тінями сам. І я знаю, що з тобою зробив Бранд. Ось і всі мої знання.

Мартін кивнув і поглянув на захід.

— Поїхавши від Бенедикта, я роками мандрував Тінями, — сказав він. — То були найщасливіші часи мого життя. Пригоди, азарт, нові знання, справи... На задвір'ї свідомості я завжди знав, що одного дня, коли стану розумнішим, сильнішим і досвідченішим, то неодмінно поїду до Амбера і познайомлюся з рештою родичів. Ось тоді зі мною на зв'язок і вийшов Бранд. Я саме відпочивав після тривалої поїздки, сидячи на косогорі. Снідав, перед тим як поїхати до моїх друзів Тесів. Бранд викликав мене. Я зв'язувався з Бенедиктом через Козир, коли він вчив мене ними користуватись, а ще коли я просто мандрував. Він навіть переносив мене до себе вряди-годи, тож я знав, на що це схоже, розумів, що відбувається. Відчуття були ті ж самі, і я на мить подумав, що це мене викликає Бенедикт. Але ж ні. То був Бранд — я впізнав його за малюнком у колоді. Він стояв посеред чогось, що скидалося на Лабіринт. Мене це заінтригувало. Я гадки не мав, як він на мене вийшов. Наскільки я знав, Козиря для мене не було. Він поговорив зі мною з хвильку — я вже не пам'ятаю, про що — а тоді ні з того ні з сього підрізав мене. Я відштовхнув його і вирвався. Якимось чином він продовжував підтримувати контакт. Мені було дуже важко його розірвати, а коли це врешті вдалося, Бранд зв'язався зі мною знову. Але тоді я вже зміг заблокувати його. Цьому мене навчив Бенедикт. Потім були ще спроби, кілька спроб, але я продовжував тримати блок. Зрештою, він припинив це. Я вже був неподалік від Тесів, тож змусив себе вилізти на коня і спрямувати його до них. Я гадав, що помру, бо до того ще ніколи не отримував настільки серйозних поранень. Та з часом я став одужувати, і тоді в мені знову виринув страх. Страх, що Бранд знайде мене і довершить почате.

— Чому ти не зв'язався з Бенедиктом, — запитав я, — і не розповів йому, що трапилося, не поділився своїми страхами?

— Я думав про це, — відказав Мартін, — а також думав про те, що Бранд, можливо, гадає, ніби домігся свого, і вірить, що я вже мертвий. Я не знав, наскільки сильна боротьба за владу ведеться в Амбері, але вирішив, що замах на моє життя — її частина. Бенедикт достатньо розповів мені про родину, тож це було першим, що спало мені на думку. Я вирішив, що, можливо, краще залишатися мертвим. Я поїхав від Тесів до того, як повністю одужав, і загубився серед Тіней.

— Тоді наткнувся на одну дивину, — продовжив Мартін. — Явище, з яким раніше ніколи не стикався, але яке фактично існувало повсюди: майже усі Тіні, крізь які я проходив, пронизувала дивна Чорна дорога, що поставала то в такій, то в іншій формі. Я нічого не розумів, лишень збагнув те, що вона прорізає собою всі Тіні, і моя допитливість зросла. Я вирішив пройти вздовж неї, щоби краще вивчити. Це було небезпечно. Дуже швидко я навчився не наступати на неї. Ночами нею проходили дивної форми істоти. А живі створіння, що ризикували ступити на неї, чахли і вмирали. Тож я був обережний. Їхав осторонь, так, щоби тримати її в полі зору. Я пройшов за нею різними місцями. Швидко допетрав, що де вона проходила, там були смерть, спустошення, а небезпека чигала поблизу. Я не знав, що робити з цією дорогою.

— Я був ще заслабким після поранення, — вів далі юнак, — і припустився помилки, підганяючи себе мчати вдень так далеко і так швидко. Того вечора мені стало зле і, закутавшись у ковдру, я пролежав усю ніч і більшу частину наступного дня. Я постійно то марив, то приходив до тями, тож не знаю, коли вона об'явилася. Дуже довго вона видавалася мені елементом мого сну. Юнка. Вродлива. Вона турбувалася про мене, поки я одужував. Звали її Дара. Ми з нею постійно розмовляли. Це було дуже приємно. Мати когось для ось таких розмов... Я мав розповісти їй усе. Тоді вона розповіла мені дещо про себе. Дара була не з тих місць, де мене розморило. Вона сказала, що також просто подорожує в Тінях. Вона ще не могла проходити крізь них так, як проходимо ми, але відчувала, що зможе навчитися цьому, бо вона, за її власними словами, походить з Дому Амбер по лінії Бенедикта. Насправді вона дуже-дуже хотіла дізнатися, як усе влаштовано. Засобом її пересування була сама Чорна дорога. Дара, як вона сказала, мала імунітет проти її шкідливих впливів, бо вона також доводилася родичкою тим, хто жив на дальньому краї дороги в Дворах Хаосу. Вона дуже хотіла вивчити наші методи, тож я постарався якнайкраще навчити її тому, що справді знав. Я розповів їй про Лабіринт, навіть накреслив його для неї. Продемонстрував Козирі — Бенедикт дав мені колоду — щоби показати їй, які з себе решта її родичів. Дара особливо зацікавилася тобою.

— Починаю розуміти, — сказав я. — Продовжуй.

— Вона розповіла мені, що Амбер у своїй цілковитій розбещеності та самовпевненості порушив певний метафізичний баланс між собою та Дворами Хаосу. Її народ тепер займається виправленням скоєного, спустошуючи Амбер. Її рідний край — не одна із Тіней Амбера, а окремий суб'єкт права. Тим часом усі проміжні Тіні страждають від Чорної дороги. Мої знання про Амбер були вельми обмеженими, тому я міг тільки слухати. Спершу я погоджувався з усім, що вона говорила. Бранд у моїх очах повністю відповідав її описам зла в Амбері. Але коли я згадав про нього, вона сказала: «ні». У тих краях, звідки прийшла вона, дядько вважався чимось на кшталт героя. Вона була непевна щодо деталей, але це її не дуже переймало. Тоді я і звернув увагу на критичну самовпевненість Дари щодо усього — коли вона говорила, її неначе оточувало кільце з фанатизму. Майже проти власної волі я став намагатися захищати Амбер. Я подумав про Левеллу, Бенедикта, Джерарда, з якими кілька разів зустрічався. Як я виявив, Дара жадала дізнатися про Бенедикта побільше. Так у її броні проступила крихітна шпаринка. Про це я міг говорити з певним знанням справи, а вона хотіла вірити всьому хорошому, що я говорив. Тож не знаю, яким був загальний ефект від моїх розповідей, але вона стала менш самовпевненою ближче до кінця...

— Кінця? — перепитав я. — Про що ти? Як довго вона була з тобою?

— Майже тиждень, — відповів Мартін. — Дара сказала, що доглядатиме за мною, поки я одужаю, і дотримала свого слова. Насправді вона затрималася на кілька днів довше. Сказала, хоче впевнитися, що все буде гаразд, але я був переконаний, що вона просто хоче продовжити наше спілкування. Зрештою, вона повідомила, що має рухатися далі. Я попросив її зостатися зі мною, але Дара відмовилась. Я запропонував поїхати з нею, від чого вона відмовилась також. Вона, певно, здогадалася, що я спробую піти за нею, бо вночі потайки вислизнула геть. Їхати Чорною дорогою я не міг, та й хіба знав, яку Тінь вона обере наступною у своїй мандрівці до Амбера. Коли, прокинувшись уранці, я зрозумів, що вона зникла, то довго думав і собі повернутися до Амбера. Але я досі боявся. А дещо зі сказаного Дарою лише посилило мої страхи. Так чи інакше, я вирішив залишатися в Тінях. Тож я мандрував, спостерігав різні явища, вивчав їх, аж поки мене не знайшов Рендом і не сказав, що хоче, аби я повернувся додому. Спершу він привів мене до тебе; хотів, щоб ти раніше від усіх почув цю історію. Казав, що ти знайомий з Дарою і хотів би більше про неї дізнатися. Сподіваюся, я тобі з цим допоміг.

— Так, — сказав я. — Дякую.

— Я розумію, що вона зрештою таки пройшла Лабіринт.

— Так, їй це вдалося.

— А потім оголосила себе ворогом Амбера.

— І це теж.

— Сподіваюся, — сказав Мартін, — усе це їй не нашкодить. Вона була доброю зі мною.

— Здається, вона й сама може про себе подбати, — сказав я. — Але... так, вона мила дівчина. Не можу тобі нічого обіцяти щодо її безпеки, бо я досі надто мало про неї знаю, і ще менше мені відомо про її причетність до теперішніх подій. Однак розказане тобою може стати в нагоді. Це дає їй право хоч трохи розраховувати на моє заступництво.

Мартін усміхнувся.

— Радий це чути.

Я знизав плечима.

— Що ти збираєшся робити тепер?

— Я заберу його до Віалли, — сказав Рендом, — а потім варто познайомитися з рештою, якщо час та обставини дозволять. Хіба що, звісно, трапиться щось іще і тобі знадобиться моя допомога.

— Нові обставини виникнуть, — сказав я, — та насправді я не певен, що ти мені знадобишся. Я краще переповім тобі новини. Я ще маю трохи часу.

Розповідаючи Рендому про події, які трапилися після його від'їзду, я думав про Мартіна. Наскільки я розумів, він залишався невідомою величиною. Розказане ним цілком могло бути правдою. Насправді, я був переконаний, що так воно і є. З іншого ж боку, у мене склалася думка, що його історія неповна, що він навмисно опускав деякі деталі. Можливо, болючі. Але так само, можливо, і ні. У нього не було особливих причин нас любити. Якраз навпаки. І Рендом міг привести в дім Троянського коня. Цілком можливо, що це зовсім не так. І все це через те, що я не здатен нікому довіряти, якщо існує альтернатива.

І все ж нічого з того, що я розповідав зараз Рендому, не могло насправді бути використано проти нас, і я дуже сумнівався, що Мартін міг нам серйозно нашкодити, якщо такими були його наміри. Ні, найпевніше, він так само, як і всі ми, ухильний у своїх відповідях, і найімовірніше, з тих самих причин: страх і самозахист. Корячись раптовому пориву, я спитав його:

— Ти коли-небудь ще зустрічався з Дарою?

Мартін почервонів.

— Ні, — швидко відповів він. — Тільки того разу. Більше ні.

— Розумію, — кивнув я. Рендом був надто гарним гравцем у покер, щоб нічого не помітити, тож я за дуже низькою ціною купив абсолютну впевненість, що батько тепер пильнуватиме за своїм давно втраченим сином.

Я швидко перевів нашу розмову знову на Бранда. І поки ми з Рендомом порівнювали наші нотатки з психопатології, я відчув крихітне поколювання і чиюсь присутність — стан, що завжди передує контакту через Козир. Я підняв руку і відвернувся.

У мить контакту все було чисто і ми з Ґанелоном побачили одне одного.

— Корвіне, — сказав він. — Я вирішив, що настав час перевірити дещо. У кого наразі Камінь? У тебе? У Бранда? Чи ви обидва досі в пошуках?

— Камінь у Бранда, — сказав я.

— Вельми шкода, — відповів Ґанелон. — Розкажи мені про все.

Я так і зробив.

— Отже, Джерардові слова правдиві.

— То він тобі вже все розповів?

— Не в таких деталях, — відповів Ґанелон, — а я хотів бути певен, що все узгоджується. Я лише нещодавно закінчив розмову з ним.

Він поглянув угору.

— Мені здається, що тобі вже час іти звідти. Звісно, якщо я все правильно пам'ятаю про сходження місяця.

Я кивнув.

— Звісно. Скоро я вже йтиму до сходів. Це зовсім близько звідси.

— Добре. А тепер ось що ти маєш бути готовий зробити...

— Я знаю, що маю зробити, — сказав я. — Я маю піднятися в Tip-на Ноґт раніше за Бранда і перекрити йому шлях до Лабіринту. Якщо це мені не вдасться, знову буду змушений гнатися за ним крізь Лабіринт.

— Це не найкращий спосіб.

— Маєш кращу ідею?

— Так, маю. У тебе Козирі з собою?

— Так.

— Добре. По-перше, ти не встигнеш піднятися туди вчасно, щоби перекрити Бранду шлях до Лабіринту.

— Чому ні?

— Тобі доведеться піднятися нагору, пройти через увесь палац і спуститися до Лабіринту. Це займає деякий час, навіть в Tip-на Ноґті — особливо в Tip-на Ноґті, де час має звичку викидати всілякі фокуси. Можливо, на тебе чигатиме таємне бажання смерті. Я не знаю. У будь-якому разі Бранд може вже йти Лабіринтом, коли з'явишся ти. Цілком можливо, він зайде надто далеко, щоб ти встиг вчасно його наздогнати.

— Він, імовірно, буде стомленим. Це має його трохи сповільнити.

— Ні. Постав себе на його місце. Якби ти був Брандом, хіба б ти не перенісся до якоїсь Тіні, де час рухається повільніше? Замість одного вечора, він міг упродовж кількох днів добре відпочити перед нічним випробування. Безпечніше припускати, що він буде в гарній формі.

— Ти маєш рацію, — сказав я. — Мені не можна розраховувати на його втому. Гаразд. Є ще один — альтернативний метод, до якого я б не хотів вдаватися: його можна вбити на відстані. Взяти арбалет або одну з наших рушниць і просто застрелити посеред Лабіринту. Мене от тільки хвилює вплив нашої крові на Лабіринт. Можливо, від цього страждає лише первинний Лабіринт, але гарантій у мене немає.

— Це правда. Гарантій немає, — відповів Ґанелон. — До того ж, я не хотів би, щоб ти покладався там на звичайну зброю. То ж особливе місце. Ти сам казав — це дивний уривок Тіні, що пливе в небі. Навіть якщо ти придумав, як використовувати порохові рушниці в Амбері, не факт, що ці ж правила спрацюють і в небесному місті.

— Це ризиковано, — погодився я.

— А щодо арбалета, то припускаю, сильний порив вітру відноситиме стрілу щоразу, коли ти стрілятимеш.

— Боюсь, я тебе не розумію.

— Камінь. Бранд пройде з ним певну частину первинного Лабіринту. Там він мав удосталь часу поекспериментувати з ним. Як гадаєш, він міг уже частково налаштувати Камінь на себе?

— Не знаю. Я не дуже розуміюся на процесах, які тут задіяні.

— Я просто хочу вказати, що коли все так і буде, то Бранд, певно, зможе використати кулон для власного захисту. У Каменя можуть бути якісь властивості, про які ти нічого не знаєш. Я кажу ось про що: не можна сподіватися, що його вдасться вбити на відстані. Я так само не хотів би, щоб ти сподівався повторити з Каменем той самий фокус, що й минулого разу — не в тому разі, якщо Бранд уже частково отримав контроль над ним.

— Ти справді змальовуєш усе в темніших тонах, ніж уявляв собі я.

— Але, можливо, мій варіант реалістичніший?

— Погоджуюсь. Продовжуй. Ти казав, що маєш план.

— Так і є. Гадаю, Бранда взагалі не можна пускати до Лабіринту, бо щойно він ступить на нього крок — імовірність катастрофи різко зросте.

— І ти вважаєш, що я не встигну дістатися туди вчасно, щоб не пустити його?

— Якщо Бранд справді може миттєво переноситися з місця на місце, а тобі доведеться здійснити довгу мандрівку, тоді ні. Певен, він просто чекає на сходження місяця, і щойно місто набуде форми, він миттю опиниться всередині, якраз перед Лабіринтом.

— Бачу проблему, не бачу розв'язання.

— Її розв'язання таке: ти не підеш до Tip-на Ноґта цієї ночі.

— Зажди хвилину!

— Сам зажди, дідько б тебе вхопив. Ти сам привіз майстерного стратега. Слухай краще, що він тобі каже.

— Гаразд, я слухаю.

— Тобі доведеться погодитися з тим, що ти можеш не потрапити до палацу вчасно. А от дехто інший може.

— Хто і як?

— Отже, так. Я щойно зв'язувався з Бенедиктом. Він уже повернувся. Зараз він в Амбері і стоїть цієї миті в Залі Лабіринту. Наразі він уже мав би завершити його проходження і стояти в центрі, очікуючи. Ти маєш дістатися підніжжя сходів до небесного міста. Там ти чекатимеш, поки зійде місяць. Щойно Tip-на Ноґт набуде форми, ти зв'яжешся з Бенедиктом через Козир. Скажеш йому, що все готово, і він скористається силою Лабіринту в Амбері, щоби перенести себе на Лабіринт в Tip-на Ноґті. Байдуже, наскільки швидко рухається Бранд, таке йому не по зубах.

— Я розумію переваги, — сказав я. — Це найшвидший спосіб перенести людину туди, а Бенедикт справді дужий чоловік. У нього не виникне труднощів у бою з Брандом.

— А ти певен, що Бранд не здійснить додаткових спроб себе захистити? — запитав Ґанелон. — Враховуючи все, що я чув про цю людину, він дуже хитрий, хоч і ненормальний. Він може передбачити подібний виверт.

— Можливо. Маєш якісь припущення щодо його дій?

Ґанелон махнув рукою, ляснув себе по шиї і посміхнувся.

— Жук, — сказав він. — Перепрошую. Набридлива дрібна комашня.

— Ти досі думаєш...

— Я думаю, що тобі краще підтримувати зв'язок з Бенедиктом увесь час, поки він буде нагорі. Ось що я думаю. Якщо переможе Бранд, тобі миттю доведеться витягувати Бенедикта, щоби врятувати його.

— Звісно. Але тоді...

— Тоді ми програємо перший раунд. Таке припускається. Це ще не гра. Навіть якщо Камінь переналаштується на Бранда, йому, аби завдати справжньої шкоди, доведеться повернутися до первинного Лабіринту, а ти там поставив охорону.

— Так, — погодився я. — Здається, ти все врахував. Мене дивує твоя швидкість.

— У мене була купа вільного часу, а це може мати дуже погані наслідки, якщо не зайняти себе міркуваннями. Я так і зробив. А тепер, гадаю, тобі слід дуже швидко рухатися. День ось-ось закінчиться.

— Згоден, — сказав я. — Дякую за гарні поради.

— Прибережи свої подяки, коли ми побачимо, що з того вийде, — сказав він і обірвав зв'язок.

— Звучало як справді щось важливе, — сказав Рендом. — Що трапилося?

— Гарне питання, але весь мій час вичерпано. Щоби почути кінець історії, вам треба дочекатися світанку.

— Я можу тобі чимось допомогти?

— Насправді, — сказав я, — так. Чи могли б ви їхати на одному коні або перенестися через Козир? Мені потрібна Зірка.

— Авжеж, — сказав Рендом. — Без проблем. Щось іще?

— Так. Зараз найголовніше — швидкість.

Ми рушили до коней.

Я кілька хвилин гладив Зірку, а тоді скочив у сідло.

— Побачимося в Амбері, — сказав Рендом. — Успіху.

— В Амбері, — погодився я. — Дякую.

Я повернув коня і попрямував туди, де знаходилися сходи в небо. Тінь від моєї гробниці видовжувалася у східний бік.

13

На найвищому гребені Колвіра є кам'яні виступи, що скидаються на три сходинки. Я сів на найнижчу з них і чекав, що трапиться там, угорі. Для цього необхідні були ніч і місячне сяйво, тож половину вимог уже виконано.

На заході й північному сході купчилися хмари, які насторожували мене. Якщо вони повністю огорнуть місяць, Tip-на Ноґт може розтанути. Саме тому, блукаючи там, завжди варто мати помічника на землі, який забере тебе, якщо міст навколо тебе зникне.

Однак небо над головою було ясним і мерехтіло знайомими зорями. Коли зійшов місяць і сяйво його впало на камінь, де я сидів, зринули сходи в небеса, що, простягаючись увись, вели до Tip-на Ноґта, відображення Амбера в нічному повітрі.

Я стомився. Забагато всього трапилося останнім часом. Враз можливість відпочити, зняти черевики, розтерти ноги, простягнутися й прихилити голову — хай навіть на камінь — стало справжньою розкішшю, тваринним задоволенням. Я загорнувся у плащ, аби захиститися від холоду. Зараз би точно не завадили гаряча ванна, ситна їжа і ліжко, от тільки про них лишалося тільки мріяти. Цілком достатньо було і мого короткого перепочинку, який дозволяв думкам сповільнити свій плин, м'яко, споглядально кружляючи над подіями дня.

Стільки всього... але тепер принаймні я забув відповіді на певні запитання. Звісно, не на всі, але достатньо, щоб утамувати, принаймні на певний час, спрагу мого мозку... Тепер я трохи розумів, що ж трапилося за час моєї відсутності, краще міг оцінити, що відбувається зараз, і збагнути, що ж потрібно зробити — тобто, що маю зробити саме я... І я радше відчув, аніж збагнув свідомо, що вже тримаю в руках елементи великої мозаїки, яка виростає переді мною. Лишається тільки з'єднати їх і правильно припасувати. Ритм останніх подій, особливо сьогоднішніх, не давав мені часу поміркувати. От тільки певні елементи повертаються дивними кутами...

Мене відволік рух угорі, ледь помітне мерехтіння у вищих шарах повітря. Я повернуся, а тоді встав, розглядаючи небокрай. Світло промчало над морем до точки, де зійде місяць. У поле зору потрапила крихітна блискуча арка. Хмари також трішки змістилися, але не настільки, щоби завдавати клопотів. Я підвів очі, але місто над морем ще не постало. Я витягнув Козирі, поталірував їх і спинився на Бенедиктовому.

Відігнавши сонливість, я вдивлявся в місяць, що здіймався над водою, відкидаючи світловий хвіст на хвилі. На межі видимості високо в небі вимальовувалися обриси. Місячне світло все яскравіше окреслювало їх то там, то сям. Перші лінії, тоненькі, наче павутинка, замріяли над скелею. Вивчаючи Бенедиктову карту, я потягнувся до нього...

Холодне зображення ожило. Він стояв у залі з Лабіринтом, посеред візерунка. Ліхтар виблискував біля його лівої ноги. Він відчув мою присутність.

— Корвіне, — мовив він. — Уже час?

— Ще не зовсім, — відказав я. — Місяць сходить. Місто тільки набуває форми. Тож доведеться трішки зачекати. Я лише хотів переконатися, що ти готовий.

— Я готовий, — відказав він.

— Добре, що ти вчасно повернувся. Дізнався щось цікаве?

— Ґанелон покликав мене назад, щойно дізнався, що трапилося. Його план видався гарним, тому я і тут. А щодо Дворів Хаосу, так, гадаю, я дещо дізнався...

— Хвилинку, — мовив я.

Осяяні місяцем контури ставали все чіткішими. Обриси місячного міста оживали. Сходи тепер повністю відкрилися переді мною, от тільки десь вони були міцнішими, десь тоншими. Я так і потягнувся до них, щоб утамувати жадання душі...

Спокійно і легко я торкнувся четвертої сходинки. Однак вона досі просідала.

— Майже, — мовив я до Бенедикта. — Я збираюся випробувати сходи. Будь напоготові.

Він кивнув.

Я піднявся кам'яними сходинками — перша, друга, третя. Підняв ногу і поставив її на примарну четверту. Вона м'яко хитнулася під моєю вагою. Другу ногу підняти я боявся, тож стояв і чекав, дивлячись на місяць. Я вдихав прохолодне повітря, а сяйво тим часом набирало сили й місячна доріжка розширювалася. Я обвів поглядом усі щаблі: десь матові, десь прозорі й блискучі, вони вели прямісінько в мовчазне місто, що хиталося над морем.

Поглянувши вгору, я зауважив, що Tip-на Ноґт поступово втрачає прозорість. Зорі сяяли крізь нього тьмяніше. Щойно це трапилося, як сходинка під ногою в мене стала твердішою. Гнучкість полишила її, і я відчув, що тепер вона витримає мою вагу повністю. Я підвів другу ногу і повністю став на четверту сходинку. Варто було захотіти — і небесний ескалатор відвіз би мене туди, де сни втілюються в реальність, де блукають неврози й оманливі пророцтва — у місячне місто, де божеволіє час, де здійснюються химерні бажання і панує бліда краса. У сріблястому сяйві міста я поглянув на Бенедиктів Козир.

— Сходинки міцні, а місяць сягнув зеніту, — промовив я.

— Гаразд. Я іду.

Я дивився на брата, котрий стояв посеред Лабіринту. Лівою рукою він підняв ліхтар і на мить закляк. А вже за хвильку зник разом з Лабіринтом — і виринув враз у схожій залі, цього разу поза межами Лабіринту, у точці, де Лабіринт починався. Він підняв ліхтар вище і роззирнувся у залі. Крім нього, не було нікого.

Бенедикт повернувся, підійшов до стіни і лишив там ліхтар. Його тінь простягалася Лабіринтом, змінюючи форму, коли він розвернувся і повернувся на попередню позицію.

Лабіринт там сяяв блідіше, ніж його амберське відображення — сріблясто-білим, без натяку на звичну блакить. Його структура лишалася незмінною, але примарне місто гралося з перспективою. Траплялися викривлення — звуження і розширення, які без особливої на те причини рухалися поверхнею, неначе я дивився на всю сцену крізь неправильну лінзу, а не на Бенедиктів Козир.

Я спустився вниз і знову став на найнижчу сходинку. Продовжив спостерігати.

Бенедикт послабив клинок у піхвах.

— Ти знаєш про вплив крові на Лабіринт? — запитав я.

— Так. Ґанелон розповідав мені.

— Чи підозрював ти, що таке могло трапитися?

— Брандові я не довіряв ніколи, — відповів Бенедикт.

— А як щодо твоєї подорожі у Двори Хаосу? Що ти дізнався?

— Пізніше, Корвіне. Він може прибути будь-якої миті.

— Сподіваюся, не буде жодних оманливих видінь, — сказав я, пригадуючи останню подорож до Tip-на Ноґту і його власну роль у моїй пригоді там.

Він знизав плечима.

— Людина дає їм владу, зважаючи на них. Моя ж увага сьогодні зосереджена тільки на одній справі.

Він обернувся навколо своєї осі, розглядаючи кожен куток кімнати, і спинився, коли закінчив.

— Цікаво, чи знає він, що ти там, — зауважив я.

— Можливо, це не має значення.

Я кивнув. Якщо Бранд не з'явиться, ми згайнували день. Охоронці стерегтимуть інші Лабіринти, а Фіона матиме змогу продемонструвати свій хист у володінні арканами, якщо знайде для нас Бранда. Тоді ми переслідуватимемо його. Вони з Блейзом якось змогли зупинити його. Чи вдасться їй це зробити самотужки? Чи доведеться нам вишукувати Блейза і намагатися переконати допомогти? А, може, Бранд уже знайшов Блейза? На біса взагалі Бранду така сила? Бажання сісти на трон я б іще міг зрозуміти. А так... Цей чоловік божевільний, ось і все. Кепсько, але як уже є. «Спадковість чи оточення?» — з іронією запитував себе я. Кожен з нас до певної міри божевільний. Щиро кажучи, це має бути особлива форма божевілля: маючи так багато, відчайдушно прагнути отримати ще, аби здобути мізерну перевагу над іншими. А він довів цю тенденцію до абсурду, ось і все. Він скидався на викривлену копію нас усіх. У такому разі, чи мало насправді значення, хто саме зрадник?

Так, мало. Адже діяв саме він. Божевільний чи ні, а зайшов він задалеко. Він удався до такого, на що ніколи не наважилися ні Ерік, ні Джуліан, ні я. Блейз та Фіона зрештою відійшли від гнітючої змови. Джерард і Бенедикт були на голову вищими за нас. Високоморальні і зрілі, вони самоусунулися від самовбивчої боротьби за владу. Останніми роками Рендом також трохи змінився. Чи ж можливо, щоб усім дітям єдинорога роки повільно додавали зрілості, якимось чином оминувши Бранда? А, може, саме завдяки Бранду дорослішали всі ми? Як і в більшості таких питань, сенс полягав у виголошенні їх, а не у відповіді. Ми всі були надто схожими на Бранда, аби боятися цієї подібності більше, ніж будь-чого іншого. Але так, це було важливо: якою б не була причина, лихо заподіяв саме він.

Місяць піднявся ще вище, і його сяйво наклалося на моє внутрішнє бачення зали з Лабіринтом. Хмари рухалися далі, кучерявилися біля місяця. Я хотів попередити про це Бенедикта, але збагнув, що так він лише відволікатиметься. Tip-на Ноґт наді мною хилитався, наче надприродна арка над морями ночі.

...Аж раптом з'явився Бранд.

Моя рука інстинктивно схопилася за руків'я Ґрейсвандіра, попри те що частина мене одразу збагнула, що він стоїть навпроти Бенедикта по той бік Лабіринту в темній залі високо в небі.

Моя рука знову опустилася. Бенедикт миттєво відчув чужу присутність, тому повернувся до Бранда. Він не схопився за зброю, а просто стояв і дивився на брата через Лабіринт.

Найбільше я боявся, що Бранд примудриться опинитися просто позаду Бенедикта й увігнати ножа йому в спину. Хоча я б на його місці так не робив. Адже Бенедикту навіть на порозі смерті може вистачити сили знищити нападника. Схоже, Бранд не настільки божевільний.

Бранд усміхнувся.

— Бенедикте, — мовив він. — Як дивно... Ти... Тут.

Судний Камінь палахкотів у нього на грудях.

— Бранде, — звернувся до нього Бенедикт. — Не намагайся.

Досі всміхаючись, Бранд розстібнув шабельтас і дозволив зброї впасти на землю. Коли луна змовкла, він сказав:

— Бенедикте, я не дурень. Не народилася ще людина, здатна вийти проти тебе з мечем.

— Мені не потрібен клинок, Бранде.

Бранд повільно, обережно рушив уздовж краю Лабіринту.

— І все ж ти носиш його як прислужник трону, а міг би стати королем.

— Це ніколи не належало до моїх амбіцій.

— Так і є, — він спинився на півдорозі до Лабіринту.

— Вірний, самовідданий. А ти зовсім не змінився. Шкода, що татусь так добре вимуштрував тебе. Ти міг би піти значно далі.

— У мене є все, чого я бажаю, — відказав Бенедикт.

— Тебе так рано пригнічували, позбавили крил.

— Не забивай мені баки, Бранде. Не змушуй завдавати тобі шкоди.

Посмішка нікуди не зникла. Бранд знову повільно рушив уперед.

Що ж він намагається зробити? Я ніяк не міг збагнути стратегії.

— Знаєш, а я вмію робити багато такого, чого інші не вміють, — зауважив Бранд. — Якщо ти бажаєш чогось, що вважаєш недоступним, саме час назвати це — і побачити, як ти помилявся. Я навчився робити таке, у що ти не повіриш.

Бенедикт усміхнувся однією зі своїх рідкісних посмішок.

— Ти обрав хибну тактику, — відказав він. — Я можу знайти все, що хочу.

— Тіні! — фиркнув Бранд, знову спиняючись. — Будь-хто інший може впіймати привида! А я кажу про реальність! Амбер! Влада! Хаос! Не просто матеріалізовані марення! Не другий ґатунок!

— Якби я хотів більшого, ніж маю, то знав би, що робити. Я цього не зробив.

Бранд засміявся і підійшов ближче. Він уже здолав чверть шляху по периметру Лабіринту. Камінь горів ще яскравіше. Його голос задзвенів.

— Ти дурень, який сам вбрався у кайдани! Але якщо тебе не ваблять речі, а влада не спокушає, то що скажеш про знання? Я вивідав останні секрети Дворкінової науки й заплатив чорну ціну, аби ще глибше пізнати закони буття всесвіту. А ти можеш отримати це за безцінь.

— Ціна є завжди, — відказав Бенедикт. — І цю я не плататиму.

Бранд похитав головою і скуйовдив волосся. Образ Лабіринту на мить затуманився, коли краєчок хмари торкнувся місяця. Tip-на Ноґт трішки потьмянів, а тобі повернувся до звичних обрисів.

— Ти серйозно, ти справді так і вважаєш, — мовив Бранд, мабуть, не помітивши секундного потьмарення. — Не буду довше спокушати тебе. Але спробувати ж варто було.

Він спинився, витріщаючись на Бенедикта.

— Ти надто гарна людина, щоб нищити себе заради амберської метушні, захищаючи те, що тріщить по швах. Я переможу, Бенедикте. Знищу Амбер і вибудую його з нуля. Я зітру старий Лабіринт і намалюю новий. І ти можеш бути зі мною — я б хотів бачити тебе союзником. Я вибудую бездоганним світ з прямим доступом у Тіні. А тоді з'єднаю Амбер з Дворами Хаоса, і королівство це простягатиметься через усі Тіні. Ти керуватимеш нашими легіонами, найпотужнішою військовою силою, яка коли-небудь існувала. Ти...

— Якщо новий світ буде таким бездоганним, як ти кажеш, Бранде, йому не потрібні будуть легіони. Але якщо він відображатиме свідомість свого творця, то навряд чи стане кращим за те, що є зараз. Дякую за пропозицію, але лишаюся з теперішнім Амбером.

— Ти дурень, Бенедикте. Добромисний, але все одно дурень.

Він знову рушив, і тепер йому лишалося сорок футів до Бенедикта. Тридцять... Він наближався. За двадцять футів він спинився, став руки в боки і просто витріщався на Бенедикта. Той перетнувся з ним поглядом. Я знову зиркнув на хмари, довга гряда яких рухалася в напрямку місяця. І все ж, я будь-якої миті міг витягнути Бенедикта. Навряд чи було варто турбувати його зараз.

— Чому б тоді тобі не підійти до мене і не зарізати? — зрештою мовив Бранд. — Я ж беззбройний, тож це буде нескладно. Те, що в наших венах тече однакова кров, не так уже й багато важить, правда? На що ти чекаєш?

— Я вже сказав, що не хочу завдавати тобі шкоди, — відказав Бенедикт.

— І все ж ти ладен зробити це, якщо я спробую пройти повз тебе.

Бенедикт просто кивнув.

— Визнай: ти боїшся мене, Бенедикте. Всі ви мене боїтеся. Навіть коли я наближаюся до тебе ось так, без зброї, твої нутрощі стискаються... Ти бачиш мою впевненість і не розумієш її природи. Тобі має бути страшно.

Бенедикт не відповів.

— І ти боїшся мати мою кров у себе на руках, — продовжував Бранд. — Боїшся мого смертного прокляття.

— А ти боявся Мартінової крові на своїх руках? — поцікавився Бенедикт.

— То байстрюк, щеня! — відказав Бранд. — Він ніколи насправді не був одним з нас. Він був тільки засобом.

— Бранде, мені не хочеться вбивати брата. Віддай оту цяцьку, що висить у тебе на шиї, й повертайся зі мною в Амбер. Ще не пізно все владнати.

Бранд відкинув голову назад і зайшовся реготом.

— Ох, шляхетно сказано! Шляхетно сказано, Бенедикте! Неначе ти владар королівства. Своїми надмірними чеснотами ти присоромиш мене! А який відправний пункт цього всього? — він опустив руку і погладив Судний Камінь. — Ось це? — Він знову засміявся і рушив уперед. — Ось ця кулька? Чи зможе вона купити нам мир, дружбу, порядок? Я виторгую за неї своє життя?

Бранд знову спинився, цього разу за десять футів від Бенедикта. Підняв між пальцями Камінь і зиркнув на нього.

— Ти хоч розумієш справжні сили цієї штуки? — запитав він.

— Достатньо... — почав Бенедикт, але слова застрягли у нього в горлі.

Бранд квапливо ступив крок уперед. Камінь яскраво палахкотів перед ним. Бенедикт спробував дотягнутися до клинка, але не зміг. Він закляк, неначе вмить обернувся на статую. Я почав розуміти, що трапилося, але було вже запізно.

Насправді, нічого зі сказаного Брандом не мало значення. То була звичайнісінька балаканина, відволікання перед головним ударом, до якого він ретельно готувався. Він уже частково налаштувався на Камінь, і навіть обмежене керування давало йому досить можливостей, щоб здійснювати вплив, і то такий вплив, про який я навіть не здогадувався. А ось він — чудово знав.

Бранд ретельно спланував свій прихід: спершу випробував Камінь на великій відстані від Бенедикта, підійшов ближче — спробував знову, і так аж доки знайшов точку, звідки міг би впливати на Бенедиктову нервову систему.

— Бенедикте, — сказав я, — тобі краще перейти зараз до мене.

Я напружив свою волю, але він ні ворухнувся, ні відповів.

Його Козир досі діяв: я відчував його присутність, спостерігав крізь нього за подіями, але не міг з ним зв'язатися. Очевидно, Камінь впливав не лише на руховий апарат.

Я знову підвів погляд на хмари. Вони досі купчилися, наближаючись до місяця. Доволі скоро вони можуть вкрити його. А якщо я не зможу витягнути Бенедикта, він упаде в море, щойно сяйво повністю згасне — і місто впаде. Бранд! Якщо він про це дізнається, то зможе використати Камінь, щоб розігнати хмари. Але для цього йому, певно, доведеться звільнити Бенедикта. Не думаю, що він зробить це. І все ж... Здавалося, хмари сповільнилися. Ціла хвиля міркувань могла видатися марною. І все ж я про всяк випадок витягнув Брандів Козир і відклав його вбік.

— Бенедикте, Бенедикте, — сказав Бранд, посміхаючись. — навіщо найкращому фехтувальнику жити, якщо він не може навіть зрушити з місця, аби взяти меч? Я ж казав тобі, що ти бовдур. Ти гадав, я добровільно піду на заріз? Ти мав вірити страхам, що залишилися в тебе. Ти мав знати, що безпорадний я не прийшов би сюди. Ось що я мав на увазі, коли казав, що переможу. Ти — вдалий вибір, бо ти найкращий. Я справді хотів би, що б ти прийняв мою пропозицію. Але зараз це не настільки важливо. Мене не спинити. Ніхто із вас не має навіть шансу, і коли ви загинете, усе стане набагато простіше.

Бранд ковзнув рукою під плащ і дістав дагу.

— Бенедикте, перенеси мене до себе, — прокричав я. Марно. Відповіді не було, жодна сила не могла перенести мене нагору.

Я схопив Козир Бранда. Пригадав свій бій Козирями з Еріком. Якби я зміг достукатися до Бранда, то послабив би його зосередженість, щоб звільнити Бенедикта. Я зосередив усі свої здібності на карті, готуючись до масованої ментальної атаки. Нічого. Шлях був морозним і темним.

Причина могла бути лише одна: його зв'язок із Каменем і зосередженість на завданні були настільки міцними, що пробитися до них неможливо. Кожна моя спроба блокувалася.

Раптом сходи наді мною стали блякнути, і я швидко зиркнув на місяць. Клапоть хмари закрив значну його частину. Прокляття!

Я переключив увагу на Козир Бенедикта. Схоже, надто повільно, але я все ж відновив зв'язок, що свідчило: десь глибоко всередині Бенедикт залишався при тямі. Бранд ступив іще на один крок ближче, кпинячи з брата. Камінь на важкому ланцюзі палахкотів у нього на грудях. Тепер між суперниками було не більше трьох кроків. Бранд грався дагою.

— ...Так, Бенедикте, — казав він, — ти, ймовірно, хотів би загинути в бою. А з іншого боку, ти можеш поглянути на свою смерть як на особливу честь. Твоя смерть ознаменує народження нового Порядку...

На мить Лабіринт за його спиною потьмянів. Я не міг відвести погляду від сцени і перевірити, як там місяць. Бранд, оточений тінями і миготливими вогнями, стояв спиною до Лабіринту і, здавалося, нічого не помічав. Іще один крок уперед.

— Але досить цього, — сказав Бранд. — Багато чого іще треба встигнути, а ніч завершується скоро.

Він підступив ближче і опустив лезо долу.

— Спи, мій принце[96], — сказав Бранд і повів дагу вперед.

Миттю, права, дивна механічна рука, колись принесена з цього краю тіней, срібла та місяця, кинулася зі швидкістю змії в атаці. Дивовижна, мерехтлива річ зі сталевими пластинками, схожими на грані діаманта, де зап'ястя — неймовірне переплетення срібних каменів, поцятковане вогнистими спалахами. Вона була схожою на руку скелета. Швейцарська іграшка — механічна комаха: ефективна, смертоносна, по-своєму прекрасна — кинулася вперед із незбагненною швидкістю, тоді як решта тіла заклякло, як у непорушної статуї.

Механічні пальці схопили ланцюжок від Каменя на Брандовій шиї. Миттю рука потягнулася вгору, піднімаючи Бранда над землею. Бранд випустив кинджал і обома руками схопився за горло.

Знову Лабіринт за ним блимнув і тепер став набагато тьмянішим. Лице Бранда видавалося тепер у світлі ліхтаря примарною, перекошеною з'явою. Бенедикт залишався непорушним, високо тримаючи брата. Людина-шибениця не ворушилася.

Лабіринт став матовим. Сходи переді мною танули. Місяць уже наполовину сховався.

Корчачись, Бранд здійняв руки над головою, схопився за ланцюг поряд з металевою рукою, що тримала його. Він, як усі ми, був сильним. Я бачив, як надулися і затверділи його м'язи. Потім обличчя його потемніло, а шия перетворилася на скупчення деформованих кабелів. Він прокусив губу, кров текла на його бороду, поки він намагався розірвати ланцюг.

З різким клацанням і дзенькотом ланцюг тріснув — і Бранд упав на підлогу, задихаючись. Він перекотився на бік, стискаючи горло обома руками.

Повільно, дуже повільно Бенедикт опустив свою дивну руку. Він досі стискав ланцюг з Каменем. Тобі розігнув іншу руку. Важко зітхнув. Лабіринт ще більше збляк. Tip-на Ноґт переді мною прозорішав. Місяць майже зник.

— Бенедикте! — закричав я. — Ти мене чуєш?

— Так, — відказав він і став просочуватись кудись під підлогу.

— Місто тане! Ти маєш іти до мене негайно!

Я простягнув руку.

— Бранде... — сказав Бенедикт, обертаючись.

Але Бранд також провалювався, і я бачив, що брат до нього не дотягнеться. Я схопив Бенедикта за ліву руку і потягнув. Ми обидва впали на землю біля краю.

Я допоміг Бенедикту підвестися. Тоді ми вмостилися на камені. Довго сиділи мовчки. Я знову поглянув вгору: Tip-на Ноґт зник.

Я подумав про те, скільки всього трапилося за сьогоднішній день — так швидко, так несподівано. Величезний тягар утоми опустився на мене, і я відчув, що запаси моїх сил ось-ось вичерпаються, що скоро мені треба буде поспати. Я заледве міг чітко думати. Надто багацько всього промайнуло в моєму житті нещодавно. Я знову притулився спиною до каменя, спостерігаючи за хмарами та зірками. Шматочки мозаїки... шматочки, які мали б скластися, якщо їх правильно розташувати, перевернути, підкинути... Вони самі розташовувалися, переверталися й почували, неначе за вчасною волею...

— Як ти гадаєш, він помер? — запитав Бенедикт, вириваючи мене із напівсну про мінливі обриси.

— Можливо, — сказав я. — Він був у кепському стані, коли все стало розвалюватись.

— Вниз летіти довго. Може, йому вдалося втекти тим самим робом, як він і опинився тут.

— Саме зараз це не має жодного значення. Ти вирвав його ікла.

Бенедикт щось пробурчав. Він досі стискав у руках Камінь, який тепер світив червоним набагато менше, ніж раніше.

— Усе так, — зрештою вимовив він. — Лабіринт тепер у безпеці. Хотів би я... Хотів би я, щоб тоді, давним-давно, дещо зі сказаного не пролунало, а частина скоєного так ніколи й не відбулася. Щоб дещо ми знали вже тоді — і Бранд виріс іншою людиною, не став тією озлобленою, збоченою почварою, яку я бачив там нагорі. Зараз найкраще було б, аби він помер. Але це безглузда трата дечого, що могло бути чимось.

Я не відповів йому. Сказане Бенедиктом могло мати, а могло й не мати сенсу. Це не важливо. Бранд міг бути межовим психопатом, щоб це не означало, а міг ним і не бути. Усе має свої причини. Яка б бридь не трапилася, яке б не скоїлось злодійство, для нього завжди знайдеться причина. Але скільки б не було пояснень і тлумачень, а злочин від того не стає менш гидким і жахливим. Якщо хтось робить щось справді огидне, для цього також є причина. Збагни це, якщо хочеш, і тоді ти збагнеш, чому Бранд був таким сучим сином. Залишаються самі голі факти. Бранд вчинив так. Нічого не зміниться, якщо вдаватися до посмертного психоаналізу. Дії та їхні наслідки — єдине, по чому нас оцінюють оточуючі. Усе решта — це лише те, що ти отримуєш в якості дешевого відчуття власної моральної вищості, розмірковуючи, що все було б краще, якби діяв ти. А решту — залиш небесам. Я не компетентний у цих питаннях.

— Нам краще повернутися до Амбера, — сказав Бенедикт. — Безліч усього треба зробити.

— Зажди, — сказав я.

— Що?

— Я тут подумав...

Оскільки я так і не завершив речення, Бенедикт запитав:

— І?

Я повільно талірував Козирі, повернувши на місце Брандову та Бенедиктову карти.

— Тебе ніколи не цікавила рука, яку ти тепер носиш? — запитав я брата.

— Звісно. Ти привіз її з Tip-на Ноґта, за дуже незвичних обставин. Вона мені пасує. Вона працює. Саме це і довела сьогодні вночі.

— Саме так. Хіба останнє не важило надто багато, щоб списати все на простий збіг? Єдина зброя, яку ти міг там використати проти Каменя. І так сталося, що вона — частина тебе, а ти, теж так сталося, той, хто був там, нагорі, щоб скористатися нею. Простеж події в одному напрямку, а потім у протилежному. Хіба не помітно, що тут є незвичайний, ні, абсурдний ланцюжок збігів?

— Якщо ти дивишся на це під таким кутом... — сказав він.

— А я дивлюсь. І ти маєш збагнути, як і я, що тут усе значно серйозніше, ніж прості збіги.

— Гаразд. Хай так. Але як? Як це все було підлаштовано?

— Гадки не маю, — сказав я, витягнувши з колоди карту, на яку вже не дивився давним-давно, і відчув її прохолоду під пальцями, — але метод не має значення. Ти ставиш неправильне запитання.

— І що я маю запитати?

— Не «як?», а «хто?».

— Гадаєш, що якась людина підлаштувала ланцюжок подій, який почався тим, що ми знайшли Камінь?

— Щодо цього не знаю. Що таке «людина»? Але я справді вважаю, що дехто, кого ми з тобою знаємо, повернувся і стоїть за усім цим.

— Гаразд. Хто?

Я показав йому карту, яку тримав у руці.

— Тато. Це ж смішно. Він уже давно має бути мертвим.

— Ти знаєш, що якраз він і міг таке влаштувати. Він настільки вигадливий. Ми ніколи не розуміли уповні його могутності.

Бенедикт скочив на ноги. Виструнчився. Захитав головою.

— Здається мені, що ти надто змерз, Корвіне. Ходімо додому.

— Не перевіривши моєї здогадки? Годі тобі. Це не спортивно. Сядь і дай мені хвилинку. Перевіримо його Козир.

— Він би вже якось на нас вийшов.

— Я так не думаю. А зрештою... Давай! Глузуй з мене. Що ми втрачаємо?

— Добре. Чому б і ні?

Бенедикт сів біля мене. Я тримав Козир так, щоб ми обидва могли розглядати його. Ми витріщилися на карту. Я розслабив свідомість, і спробував налагодити контакт. Він з'явився майже миттєво.

Він дивився на нас і посміхався.

— Доброго вечора. Гарна робота, — сказав Ґанелон. — Я радий, що ви повернули мою дрібничку. Скоро вона мені знадобиться.

Книга п'ята

Двори Хаосу

Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

Карлу Йоку, Найпершому читачеві[97] —

Від Лусетанії до Юклід-парку, від Сакробатус Флетс до Лебедя Х-1 — най ти житимеш іще десять тисяч років. Най не буде в твоєму лігві жодних клопотів.

Най усі дрібні божки зламають свою спільну ногу

1

Амбер: височіє і сяє на вершині Колвіра у розпалі дня. Чорна дорога: низька та зловісна, простягається з Хаосу через Ґарнат на південь. Я: лаючись та вряди-годи почитуючи щось, міряю кроками бібліотеку замку Амбера. Двері до бібліотеки: зачинені й замкнені.

Скажений принц Амбера всівся за бюро і вкотре прикипів поглядом до розгорнутого тому. У двері постукали.

— Геть! — гаркнув я.

— Корвіне, це я, Рендом. Може, відчинеш, га? Я навіть ленч приніс.

— Хвилинку.

Я знову звівся на ноги, обійшов бюро та перетнув кімнату. Рендом кивнув, коли я відчинив двері. Він приніс тацю, яку поставив на маленький столик біля мого бюро.

— Їжі не забагато? — поцікавився я.

— Не тільки ти зголоднів.

— Ну, то придумай щось.

І він придумав. Порізав м'ясо й простягнув мені один шматок на великій скибці хліба. Налив вина. Ми всілися й заходилися їсти.

— Знаю, ти досі казишся... — мовив Рендом через деякий час.

— А ти — ні?

— Що ж, можливо, я звик до цього трохи більше, ніж ти. Не знаю. Все ж... Так. Це було доволі несподівано, правда?

— Несподівано? — я добряче ковтнув вина. — Це як у старі часи. Навіть гірше. Він же почав мені подобатися, коли вдавав Ґанелона. А тепер, щойно повернувши собі владу, батько став таким самим категоричним, як і колись. Віддав нам ряд наказів, які навіть не вважав за потрібне пояснити, і знову зник.

— Він сказав, що скоро вийде на зв'язок.

— Припускаю, минулого разу він мав такі самі наміри.

— Сумніваюся.

— А ще тато жодним чином не пояснив своєї попередньої відсутності — і словом не прохопився.

— Певен, у нього були на те свої причини.

— Рендоме, мені ось що цікаво: чи міг він з'їхати з глузду остаточно?

— Він виявився достатньо кмітливим, щоб надурити тебе.

— Це була комбінація ницої тваринної хитрості й здатності змінювати подобу.

— Але ж вона спрацювала?

— Так. Спрацювала.

— Корвіне, можливо, ти просто не хочеш, щоб у нього був план, який може виявитися вдалим? Що як ти просто не хочеш, аби він мав слушність?

— Це смішно. Я не менше за інших хочу покінчити з цим безладом.

— Так, але хіба ти не зрадів би, якби отримав відповідь з іншого боку?

— До чого ти хилиш?

— Ти справді не хочеш довіряти йому.

— Визнаю. Я не бачив його — у справжній подобі — достобіса довго і...

Рендом похитав головою.

— Я не це мав на увазі. Ти розлючений, бо тато повернувся, так? Ти сподівався, що ми більше його не побачимо.

Я відвів погляд.

— Є таке, — зрештою погодився я. — Але не через вільний трон, не тільки через нього. Це він, Рендоме. Він. От і все.

— Знаю, — відповів брат. — Але ти мусиш визнати, що він ошукав Бранда, а зробити це було ой як нелегко. Він утнув фокус, якого я досі не розумію, змусивши тебе забрати з Tip-на Ноґта ту залізну руку, а мене — передати її Бенедикту. Тоді простежив, аби Бенедикт опинився у потрібному місці в потрібний час, щоб усе спрацювало і він повернув Камінь. А ще він краще за нас грає з Тінню. Він упорався з нею прямісінько на Колвірі, коли привів нас до первинного Лабіринту. Я такого не вмію. Ніхто не вміє. Крім того, він зміг побити Джерарда. Я не вірю, що він здає. Думаю, батько точно знає, що робить. І подобається нам це чи ні, але він єдиний, хто може впоратися з теперішньою ситуацією.

— Намагаєшся сказати, що я маю довіряти йому?

— Намагаюся сказати, що у тебе нема вибору.

Я зітхнув.

— Гадаю, ти влучив у яблучко. Моя образа не має сенсу. Однак...

— Ти переймаєшся через наказ атакувати, так?

— Так, і через нього теж. Якби ми ще трохи зачекали, Бенедикт устиг би зібрати більше військо. Трьох днів замало, щоб підготуватися до такого. Тим паче, коли ми так сумніваємося щодо наших ворогів.

— Може, це й не так. Він довго говорив із Бенедиктом сам на сам.

— То інша справа. Окремі накази. Ця секретність... Він не довіряє нам ще більше, ніж ми йому.

Рендом гмикнув. Я теж.

— Гаразд, — сказав я. — Може, і я б не довіряв. Але три дні, щоб розпочати війну... — я похитав головою. — Очевидно, він краще знає про щось, невідоме нам.

— У мене склалося враження, що це радше удар на випередження, а не війна.

— От тільки йому годилося б пояснити, що саме ми випереджаємо.

Рендом знизав плечима і підлив нам обом ще вина.

— Можливо, він усе нам розкаже, щойно повернеться. Ти ж не отримав від нього жодних особливих наказів, так?

— Тільки залишатися на місці й чекати. А ти?

Брат заперечно хитнув головою:

— Він сказав, що коли настане час, я про все дізнаюся. А що стосовно Джуліана, то він наказав йому тримати солдатів напоготові — щоб ті могли виступити будь-якої миті.

— Он як! Вони досі стоять в Ардені?

Рендом кивнув.

— Коли батько це сказав?

— Тільки-но ти пішов. Він витягнув Джуліана через Козир, щоб передати це повідомлення, і вони поїхали вдвох. Я чув, як татусь казав, що трохи проведе його.

— Вони рушили східним шляхом через Колвір?

— Так. Я їх бачив.

— Цікаво. Що ще я пропустив?

Рендом зачовгався на місці.

— Якраз ту частину, яка не дає мені спокою, — відповів він. — Після того, як тато сів на коня й махнув рукою на прощання, він обернувся до мене і сказав: «Пильнуй Мартіна».

— Це все?

— Усе. Але він сміявся, коли казав це.

— Гадаю, це природна недовіра до новоприбулого.

— Тоді чому він сміявся?

— Здаюсь.

Я відрізав шматочок сиру і з'їв його.

— Може, не така вже й погана ця думка, га? Що як це не підозра? Можливо, батько вважає, що Мартіна треба від чогось уберегти? Або і те, й інше. Або нічого з цього. Сам знаєш, яким він часом буває.

Рендом підвівся.

— Про альтернативні варіанти я навіть і не думав. Підеш зі мною? — запитав брат. — Ти тут уже цілий ранок.

— Ходімо, — я підвівся і причепив на пояс Ґрейсвандір. — До речі, а де зараз Мартін?

— Я залишив його внизу, на першому поверсі. Він говорив із Джерардом.

— Тоді твій син у надійних руках. Джерард збирається залишитися тут чи повернеться до флоту?

— Не знаю. Він не обговорював отриманих наказів.

Ми вийшли з кімнати й попрямували до сходів.

Спускаючись униз, я почув якийсь гамір, тож пришвидшив крок.

Перегнувшись через перила, я побачив масивну фігуру Джерарда і натовп охоронців, які скупчилися перед входом до тронної зали. Усі вони стояли спинами до нас. Кілька останніх сходинок я перестрибнув. Рендом був за пару кроків позад мене.

Я проштовхався вперед і запитав:

— Джерарде, що відбувається?

— Чорти б мене вхопили, якби я знав, — відказав він. — Сам поглянь. Але всередину — зась.

Він відійшов убік, а я ступив крок уперед. Тоді ще один. І все. Я наче впирався в пружну, абсолютно невидиму стіну. За нею розігрувалася сцена, що скрутила мої спогади та почуття у вузол. Я застиг на місці, бо страх учепився мені в шию і скував руки. Оце так!

Мартін, посміхаючись, тримав Козир у лівій руці, а Бенедикт — якого, ймовірно, щойно викликали — стояв перед ним. Поряд на підвищенні, біля трону, стояла, відвернувшись, дівчина. Обидва чоловіки, очевидно, про щось розмовляли, але мені не вдалося почути ні слова.

Нарешті Бенедикт повернувся і, здавалося, заговорив до дівчини. Через деякий час вона, схоже, відповіла йому. Мартін став ліворуч од неї. Доки вона говорила, Бенедикт піднявся на поміст. Я нарешті побачив його обличчя. Розмова тривала.

— Дівчина видається знайомою, — сказав Джерард, який, ступивши уперед, тепер стояв поряд зі мною.

— Ти, можливо, бачив її, коли вона промайнула повз нас на коні, — відповів я, — у день Ерікової смерті. Це Дара.

Я почув його різкий вдих.

— Дара! Тоді ти... — його голос стишився.

— Я не брехав. Вона справжня.

— Мартіне, — закричав Рендом, ставши праворуч від мене, — Мартіне! Що відбувається?!

Жодної відповіді.

— Гадаю, він не чує тебе, — сказав Джерард. — Цей бар'єр, напевно, повністю розділив нас.

Рендом рвонув уперед і вперся руками у щось невидиме.

— Давайте штовхнемо всі разом, — запропонував він.

Я спробував. Джерард також спрямував усю свою вагу на невидиму стіну.

За пів хвилини даремної роботи я відступив.

— Паскудно, — сказав я. — Нам не до снаги її зрушити.

— Що це за чортівня? — запитав Рендом. — Що втримує...

У мене була підозра — не більше, — що могло тут відбуватись. Та й то лише тому, що і персонажі, і сцена в цілому викликали у мене дежавю. Хоча зараз... Зараз я схопився за піхви, перевіряючи, чи Ґрейсвандір досі висить у мене на боці.

Він висів.

Тоді як я міг пояснити, що в усіх на очах мій унікальний клинок, вкритий складним візерунком, виник нізвідки і без будь-якої підтримки завис у повітрі перед троном, майже торкаючись кінчиком до горла Дари?

Ніяк не міг.

Але це так сильно скидалося на події тієї ночі в небесному місті снів Tip-на Ноґті, що не могло бути збігом. Жодної з пасток тут не було: ні пітьми, ні збентеження, ні важких тіней, ані власних бурхливих емоцій. Але все відбувалося саме так, як і тієї ночі. Однак були й відмінності. Поза Бенедикта дещо відрізнялася — він стояв трохи далі, а тіло зігнув під іншим кутом. Я не міг читати по губах, тому тільки здогадувався, чи ставить Дара ті самі запитання. Навряд. Певно, драматична сцена — водночас і схожа, і не схожа на те, що я пережив (якщо такий зв'язок узагалі був) — підпала під вплив Тір-на Ноґта на мій розум.

— Корвіне, — сказав Рендом. — Здається, перед нею завис Ґрейсвандір.

— Так і є, — відповів я. — Але, як бачиш, мій клинок зі мною.

— Іншого такого не може бути... чи може? Ти розумієш, що відбувається?

— Мені починає здаватися, що розумію. Та як би там не було, я не можу цього спинити.

Клинок Бенедикта раптом вилетів із піхов і схрестився з мечем, що так нагадував мій. Через секунду брат заходився фехтувати з невидимим суперником.

— Покажи йому, Бенедикте! — крикнув Рендом.

— Марно, — сказав я. — Скоро його роззброять.

— А ти звідки знаєш? — запитав Джерард.

— Якоюсь мірою це я там фехтую з Бенедиктом, — мовив я. — Це — зворотний бік мого сну в Tip-на Ноґті. Я не знаю, як батькові це вдалось, але така вже його плата за повернення Каменя.

— Не розумію, — буркнув Джерард.

Я похитав головою.

— Не вдаватиму, ніби знаю, як це влаштовано, — продовжив я. — Але ми не увійдемо до зали, поки звідти не зникнуть дві штукенції.

— Які ще штукенції?

— Просто дивися.

Бенедикт перекинув меч в іншу руку, а його сяючий протез кинувся вперед і вчепився у щось невидиме. Два мечі відбивали взаємні удари, блокували один одного, тиснули — їхні кінці літали під стелею. Права рука Бенедикта й далі стискалася.

Раптом Ґрейсвандір вивільнився, обійшов меч Бенедикта і завдав моєму братові нищівного удару по правиці в місці, де метал з'єднувався з плоттю. Бенедикт одразу ж розвернувся і на деякий час закрив собою всю сцену.

Потім картина знову постала перед нами, коли Бенедикт, обертаючись, упав на одне коліно. Він схопився за куксу. Залізна рука зависла в повітрі біля Ґрейсвандіра, а потім, опускаючись із мечем, вона почала віддалятися від Бенедикта. Коли вони впали, то не залишилися на підлозі, а пройшли крізь неї і зникли.

Я перехилився вперед і, відновивши рівновагу, ступив один крок. Бар'єр зник.

Мартін і Дара підбігли до Бенедикта раніше за нас. Коли ми з Джерардом та Рендомом підійшли, Дара вже перев'язувала поранення Бенедикта смужкою тканини, яку відірвала від плаща. Рендом схопив Мартіна за плече і повернув хлопця до себе.

— Що тут трапилося?

— Дара... Дара сказала, що хоче побачити Амбер, — відповів хлопець. — Оскільки я тут уже живу, то погодився перенести її та показати, що тут і до чого. Тоді...

— Перенести її? Ти маєш на увазі через Козирі?

— Ну, так.

— Твої чи її?

Мартін закусив нижню губу.

— Розумієш...

— Віддай мені карти, — сказав Рендом і зірвав футляр із Мартінового пояса. Потім відкрив його й заходився перебирати колоду.

— Тоді я вирішив повідомити про це Бенедикта, адже він цікавився нею, — продовжував Мартін. — Бенедикт захотів прийти і поглянути...

— Що це в біса таке? — вигукнув Рендом. — Тут є твоя карта, її та ще одного хлопця, якого я ніколи раніше не бачив. Звідки вони в тебе?

— Дай-но поглянути, — попросив я.

Рендом простягнув мені три карти.

— Ну? — поцікавився він. — Брандова робота? З усіх, кого я знаю, тільки він уміє малювати Козирі.

— Із Брандом я не вів би жодних справ, — відказав Мартін, — хіба ті, що привели б його до смерті.

Але я вже знав, що ці карти малював не Бранд. То був не його стиль. Він узагалі не нагадував стилів тих, з чиїми роботами я був знайомий. Хоча зараз навіть не стиль привернув мою увагу. Я прикипів до рис третьої особи, якої, як сказав Рендом, він ніколи не бачив. А от я бачив. Я вдивлявся в обличчя хлопця, який перед Дворами Хаосу спрямував на мене арбалет, а потім упізнав мене і відмовився стріляти. Я повернув карту.

— Мартіне, хто це? — запитав я.

— Чоловік, який зробив ці додаткові Козирі. Заразом він і свій намалював. Я не знаю його імені. Якийсь приятель Дари.

— Брешеш, — відрізав Рендом.

— Тоді нехай Дара усе нам розповість, — сказав я і повернувся до неї.

Дівчина досі стояла навколішки біля Бенедикта, хоча вона вже зробила йому пов'язку, а брат тепер сів.

— Що скажеш про цього? — запитав я, показуючи їй карту. — Хто він?

Дара поглянула на карту, потім на мене. Усміхнулася.

— Ти справді не знаєш? — запитала вона.

— Якби знав, то хіба запитував би?

— Тоді поглянь на нього ще раз і подивися в дзеркало. Це твій і так само мій син. Його звати Мерлін.

Мене нелегко збити з пантелику, але цей удар виявився надважким. У голові запаморочилось. Але думав я швидко. Зважаючи на різницю в плині часу, таке можливо.

— Даро, — почав я, — чого ти хочеш?

— Я вже казала, коли проходила Лабіринтом, — відповіла вона, — що Амбер має бути зруйнований. Хочу по праву взяти в цьому участь.

— Тобі дістанеться моя камера, — відповів я. — Ні, сусідня. Охороно!

— Корвіне, усе гаразд, — мовив Бенедикт, підводячись на ноги. — Усе не так погано, як звучить. Вона може все пояснити.

— То хай починає зараз.

— Ні. Віч-на-віч. Тільки для родини.

Я відіслав охорону, яка прибула на мій поклик.

— Чудово. Зробимо паузу, щоб продовжити розмову в кімнаті нагорі.

Бенедикт кивнув, і Дара взяла його під ліву руку. Рендом, Джерард, Мартін і я рушили за ними. Я ще раз озирнувся на порожнє місце, де мої сни обернулися на правду.

Такі от справи.

2

Виїхавши на гребінь Колвіра, я спішився перед своєю гробницею. Зайшов усередину й відчинив труну. Вона виявилася порожньою. Добре. Бо мене вже почали брати сумніви. Я навіть трохи очікував побачити там власне тіло — доказ того, що, попри всі знаки й інтуїтивні здогади, я заблукав у хибній Тіні.

Я вийшов з гробниці й потер Зірці ніс. Ясно сяяло сонце, і віяв прохолодний бриз. Мене охопило раптове бажання підійти до моря. Натомість я всівся на лавці й намацав люльку.

Так, ми поговорили. Вмостившись на коричневому дивані, Дара підібгала під себе ноги, всміхнулася й повторила історію свого походження від Бенедикта та пекельної діви Лінтри. Вона росла у Дворах Хаосу — абсолютно неевклідовому королівстві, де сам час створював низку проблем.

— Те, що ти розповідала, коли ми зустрілися, було брехнею, — мовив я. — Чому ж я маю вірити тобі тепер?

Вона усміхнулася й поглянула на нігті на руках.

— Тоді я мусіла тобі збрехати, — пояснила вона. — Аби отримати те, що хотіла.

— А саме?

— Знання про родину, Лабіринт, Козирі й Амбер. Завоювати твою довіру. Завагітніти від тебе.

— Гадаєш, правда не допомогла б?

— Навряд. Я ж прийшла від ворогів. І причини, з яких мені це все було потрібно, не належать до тих, що ти схвалив би.

— А фехтування? Тоді ти казала, що тебе навчав Бенедикт.

Вона знову всміхнулась, і в її очах спалахнули темні вогники.

— Я навчалась у самого великого герцога Борела, вищого лорда Хаосу.

— І твоя зовнішність, — додав я. — Коли ти проходила Лабіринтом, я бачив, як вона кілька разів змінювалась. Як? І чому?

— Кожен, хто походить із Хаосу, може змінювати подобу, — відповіла Дара.

Тоді я подумав про виставу, яку влаштував Дворкін тієї ночі, коли перевтілився у мене. Бенедикт кивнув:

— Батько надурив нас своєю подобою Ґанелона.

— Оберон — син Хаосу, — відповіла Дара. — Бунтівний син бунтівного батька. Але ж сила залишилася.

— Чому ж тоді ми не здатні до цього? — запитав Рендом.

Вона знизала плечима.

— А ви намагались — раптом можете? З іншого боку, ця здібність могла й зникнути у вашому поколінні. Не знаю. Однак щодо мене, то я маю кілька улюблених образів, у які вбираюся в стресових ситуаціях. Я виросла там, де це було за правило, де інша подоба домінувала. Той рефлекс досі зі мною. Саме це ти й побачив того дня.

— Даро, — мовив я. — Навіщо тобі те все, чого ти, як кажеш, хотіла — знання про родину, Лабіринт, Козирі й Амбер? І син?

— Гаразд, — зітхнула вона. — Гаразд. Ти ж уже знаєш Брандові плани — про зруйнування та відродження Амбера?

— Так.

— Тут не обійшлося без нашої згоди і сприяння.

— Разом з убивством Мартіна? — поцікавився Рендом.

— Ні, — відказала вона. — Ми й гадки не мали, кого використають як знаряддя.

— А якби знали, це б вас спинило?

— Ти ставиш гіпотетичні запитання, — відрубала Дара. — Сам і відповідай. Я рада, що Мартін досі живий. Ось і все, що можу про це сказати.

— Гаразд, — погодився Рендом. — А як щодо Бранда?

— Він зміг зв'язатися з нашими керманичами у спосіб, якого навчився від Дворкіна. Бранд мав амбіції, але йому бракувало знань і сили. Він запропонував угоду.

— Яких іще знань?

— Почнімо з того, що він не знав, як зруйнувати Лабіринт.

— Тож це ви відповідаєте за те, що він накоїв, — утрутився Рендом.

— Якщо тобі подобається, то вважай саме так.

— І вважатиму.

Вона стенула плечима й глянула на мене.

— Ти хочеш почути історію?

— Уперед.

Я зиркнув на Рендома, і той кивнув.

— Бранд отримав те, що хотів, — продовжила Дара, — але йому не довіряли. Боялися, що тільки-но він здобуде достатньо сили, щоб створити бажаний світ, то не спиниться на правлінні одним лише новоствореним Амбером — він також спробує поширити свої володіння й на Хаос. Нам потрібен був ослаблений Амбер, щоби зміцнити Хаос... Установити нову рівновагу, яка дасть нам більше Тіней, що лежать між нашими королівствами. Ми вже давно збагнули, що ці два королівства не зіллються ніколи, й не можна знищити одне, не зруйнувавши всіх процесів, які відбуваються між нами. У результаті отримаємо повну статику чи абсолютний Хаос. І все ж, попри розуміння всього, що мав на думці Бранд, наші керманичі домовилися з ним. Це була найкраща нагода, що випала за всі часи. Нею необхідно було скористатися. Відчувалося, що з Брандом зараз можна мати справу, а коли настане час, замінити його.

— Тож ви планували обман, — мовив Рендом.

— Ні, якби він дотримав слова. Але ж ми, зрештою, знали, що цього не трапиться. Тому здійснили хід проти нього.

— Який?

— Йому б дозволили довести справу до кінця. А тоді — знищили б. Його місце посів би член королівської родини Амбера, який би також походив із першої родини у Дворах. Він виріс між нами й вихований для цієї ролі. Мерлін має навіть подвійні зв'язки з Амбером: з одного боку, через мого предка Бенедикта, а з іншого — через тебе. А ви — два головні претенденти на престол.

— Ти походиш із королівського дому Хаосу?

Вона усміхнулася.

Я підвівся і відійшов. Подивився на попіл у каміні.

— Мене трохи напружує власна участь у програмі з поліпшення породи, — нарешті мовив я. — Та хай там як, припустімо, що принаймні наразі твої слова правдиві. Навіщо ж ти розповідаєш про все це тепер?

— Бо я боюся, — відповіла вона. — Боюся, що лорди мого королівства зайдуть у своїх намірах так само далеко, як Бранд хотів зайти у своїх. Можливо, навіть далі. Йдеться про рівновагу, про яку я казала. Мало хто здатен збагнути, яка це делікатна штука. Я мандрувала як Тіньовими землями біля Амбера, так і в самому Амбері, а також знаю Тіні, що лежать з боку Хаосу. Зустрічала багатьох людей і багато чого бачила. Коли натрапила на Мартіна і поговорила з ним, то відчула, що зміни, які, за словами моїх старійшин, будуть на краще, не просто переосмислять структуру Амбера. Вони обернуть Амбер на продовження Дворів, і більшість Тіней випаруються, щоб з'єднатися з Хаосом. Амбер стане островом. Дехто з моїх старійшин досі засмучується, що Дворкін створив Амбер, і понад усе прагне повернути дні, які цьому передували. Абсолютний Хаос, з якого все постало. Мені більше до вподоби нинішній стан речей, тож я хочу його зберегти. Я бажаю, аби в цьому конфлікті не перемогла жодна зі сторін.

Повернувшись, я побачив, як Бенедикт хитає головою.

— Отже, ти ні на жодній зі сторін, — констатував він.

— Мені приємніше думати, що я на обох.

— Мартіне, — мовив я, — ти з нею?

Він кивнув.

Рендом засміявся.

— Ви двоє? Проти Амбера та Дворів Хаосу? І чого ж ви хочете досягнути? Як плануєте підтримувати цю рівновагу?

— А ми не самі, — відповіла Дара. — І план не наш.

Її долоня зникла у кишені. Коли Дара її витягнула, щось зблиснуло. Вона повернула руку на світло і показала, що тримає батьків перстень із печаткою.

— Де ти його взяла? — запитав Рендом.

— А де ж іще?

Бенедикт підступив до неї й простягнув руку. Дара віддала йому перстень, аби той його оглянув.

— Це справді його перстень, — мовив Бенедикт. — Із тильного боку є дві позначки, які я бачив раніше. Чому він у тебе?

— По-перше, аби переконати тебе, що кажу правду, коли передаю його накази, — відповіла Дара.

— Як ти взагалі з ним познайомилася? — здивувався я.

— Ми зустрілися, коли він був у скруті, — почала вона. — По суті, можна навіть сказати, що я його врятувала. Це трапилося після зустрічі з Мартіном, тож я перейнялася більшим співчуттям до Амбера. Та й ваш батько — досить славний і переконливий. Тому я вирішила, що не хочу просто стояти осторонь і милуватись, як він залишається бранцем моєї рідні.

— Ти знаєш, як його вдалося піймати?

Вона похитала головою.

— Знаю лише, що Бранд зумів заманити його в настільки далекі від Амбера Тіні, що його неможливо було просто забрати додому. Гадаю, це пов'язано з неіснуючим магічним предметом, що міг би зцілити Лабіринт. Тепер Оберон знає, що тільки Каменю до снаги зробити це.

— Те, що ти допомогла йому втекти... Як це вплинуло на твої стосунки з власним народом?

— Не надто добре, — відказала вона. — Тимчасово я безхатченко.

— І ти хочеш мати дім тут?

Вона знову всміхнулася.

— Усе залежить від того, як підуть справи далі. Якщо переможуть мої люди, я хутенько повернуся до них — або ж лишуся з рештками Тіней.

Я витягнув Козир і поглянув на нього.

— А як щодо Мерліна? Де він тепер?

— Він у них. Боюся, Мерлін зараз цілком на їхньому боці. Він знає свій родовід, проте вони доволі довго займалися його вихованням. Тому я й гадки не маю, чи можна буде його звідти забрати.

Піднявши Козир, я поглянув на нього.

— Марна справа, — мовила Дара. — Козир не працюватиме між там і тут.

Я пригадав, як складно було зв'язатися через Козирі, коли я опинився на околицях Дворів. І все ж спробував. Карта в руках схолола, і я напружив свідомість. Відчув слабке мерехтіння у відповідь. Напружився дужче.

— Мерліне, це Корвін, — сказав я. — Ти мене чуєш?

Я, здалося, почув відповідь. То було щось на кшталт «Я не можу...» — а потім нічого. Карта стала тепла.

— Ти зв'язався з ним? — запитала Дара.

— Не певен, — відказав я. — Але гадаю, що так. Лише на мить.

— Краще, ніж я думала, — зауважила вона. — Чи то умови сприятливі, чи то мізки у вас схожі.

— Коли ти почала розмахувати татовим перснем, то говорила щось про накази, — втрутився Рендом. — Які накази? І чому він надсилає їх через тебе?

— Це лише питання економії часу.

— Економії часу? Дідько! Він же поїхав тільки сьогодні зранку!

— Йому треба завершити одну справу перед приготуванням до іншої. Він і гадки не має, скільки це триватиме. Але я була на зв'язку з ним якраз перед тим, як прибути сюди, — хоча й не була готова до прийому, який отримала — і Оберон уже має намір переходити до наступного етапу.

— Де ти з ним розмовляла? — запитав я. — Де він?

— Я не знаю, де він. На зв'язок зі мною він вийшов сам.

— І?..

— Він хоче, щоб Бенедикт атакував негайно.

Джерард нарешті підвівся з широкого м'якого крісла, на якому сидів і слухав. Звівся на ноги, запхав великі пальці за пояс і глянув на неї згори донизу.

— Такий наказ має йти лише прямо від батька.

— Так і є, — підтвердила вона.

Він похитав головою.

— Це абсурд. Навіщо зв'язуватися з тобою — людиною, не надто вартою довіри, — а не з кимось із нас?

— Гадаю, він просто не міг тоді зв'язатися з вами. З іншого боку, встановити контакт зі мною — міг.

— Чому?

— Він не використовував Козирів — карти для мене в нього нема, — а скористався відбивальним ефектом Чорної дороги — Бранд так колись утік від Корвіна.

— А ти добре обізнана стосовно всього, що тут відбувається...

— Так і є. Я досі маю певні корисні зв'язки в Дворах. Бранд перенісся туди після вашої боротьби. Таке я чула.

— Ти знаєш, де наш батько в цю хвилину? — запитав Рендом.

— Ні, не знаю. Але гадаю, що він рушив до справжнього Амбера, щоб порадитися з Дворкіним та ще раз оцінити шкоду, завдану первинному Лабіринту.

— З якою метою?

— Не знаю. Мабуть, щоб визначитись, якого плану дій потрібно дотримуватись. Але те, що він зв'язався зі мною і наказав атакувати, свідчить, найімовірніше, про те, що він уже визначився.

— Як давно ви спілкувалися?

— Лише кілька годин тому — за моїм часом. Але я була в Тіні далеко звідси, а на часовій різниці не знаюсь. У всьому цьому я ще новачок.

— Тож це могло трапитися зовсім недавно. Можливо, лише кілька секунд тому, — замислився Джерард. — Але чому він говорив з тобою, а не з кимось із нас? Не вірю, що батько не зміг би зв'язатися з нами, якби захотів.

— Можливо, аби продемонструвати, що він ставиться до мене прихильно, — сказала Дара.

— Це все може бути абсолютною правдою, — підсумував Бенедикт. — Але з місця я не ворухнуся без підтвердження наказу.

— А Фіона досі біля первинного Лабіринту? — запитав Рендом.

— Востаннє я чув, — відповів я, — що там вона розбила табір. Розумію, до чого ти хилиш...

Я витягнув карту Фі.

— Щоби пробитися туди, потрібно більше сил, ніж є в одного з нас, — зауважив Рендом.

— Слушна думка. Допоможи мені.

Він підвівся і підійшов до мене. Бенедикт та Джерард також приєдналися до нас.

— У цьому зовсім нема потреби, — запротестувала Дара.

Не зважаючи на неї, я зосередився на елегантних рисах своєї рудоволосої сестри. Кілька секунд по тому ми встановили зв'язок.

— Фіоно, — сказав я. Судячи з фону, сестра досі перебувала в центрі всіх подій. — Тато там?

— Так, — відказала вона, напружено всміхаючись. — Він усередині, разом із Дворкіним.

— Слухай, термінова справа. Не знаю, знайома ти з Дарою чи ні, але вона тут...

— Я знаю, хто це, але ніколи з нею не зустрічалася.

— Це не так і важливо. Вона стверджує, що принесла Бенедикту наказ від батька атакувати. На підтвердження своїх слів показала його перстень з печаткою, але батько нічого не казав нам про такі плани раніше. Ти щось про це знаєш?

— Ні, — відповіла вона. — Ми лише обмінялися вітаннями, коли вони з Дворкіним виходили сюди оглянути Лабіринт. Тоді в мене виникли певні підозри, а це все їх тільки підтверджує.

— Підозри? Про що ти?

— Гадаю, тато спробує полагодити Лабіринт. Камінь він має з собою. Я підслухала дещо з того, що він казав Дворкіну. Якщо він спробує зробити таке, у Дворах Хаосу миттєво про це дізнаються. І намагатимуться його спинити. Він хоче завдати удару першим, аби їм було чим зайнятися. Єдине...

— Що?

— Спроба вб'є його, Корвіне. Я багато про це знаю. Байдуже, досягне він успіху чи програє, але процес його знищить.

— Мені складно в це повірити...

— Що король може віддати життя за королівство?

— Що тато може.

— Отже, або він змінився, або ти ніколи не знав його по-справжньому. Я вірю, що він збирається спробувати.

— То чому ж він надсилає останній наказ через людину, якій, як йому відомо, ми не довіряємо?

— Аби показати своє бажання, щоби ви довіряли їй, щойно він підтвердить свій наказ.

— Як на мене, це трохи плутаний спосіб розв'язувати проблеми, але я згоден, що ми не маємо діяти без підтвердження. Можеш його уточнити для нас?

— Спробую. Повернуся до тебе, тільки-но поговорю з татом.

Вона обірвала зв'язок.

Я обернувся до Дари, яка чула лише один бік нашої розмови.

— Ти знаєш, що батько збирається робити просто зараз?

— Щось пов'язане з Чорною дорогою, — відповіла Дара. — Принаймні він про це казав. Але що чи як — не повідомляв.

Я відвернувся. Склавши карти, заховав їх у футляр. Не люблю, коли все отак розвивається. Цей день погано почався — і справи тільки погіршуються, а ще ж тільки по обіді. Я похитав головою. Коли розмовляв з Дворкіним, він описував мені результати будь-якої спроби полагодити Лабіринт, і, як на мене, звучали вони вельми жахливо. Припустімо, батько спробував, зазнав поразки і в процесі вбив себе. І де ми опинимося тоді? Там-таки, де й зараз, тільки без керманича, ще й напередодні битви — і знову з проблемою престолонаступництва. І коли ми поїдемо на війну, вся ця брудна справа не йтиме з наших думок, тож щойно ми дамо раду теперішньому ворогові, як негайно візьмемося за знищення одне одного. Мав бути інший спосіб усе владнати. Краще вже живий тато на троні, ніж відродження інтриг за його успадкування.

— На що ми чекаємо? — запитала Дара. — На підтвердження?

— Так, — відповів я.

Рендом заходився міряти кроками кімнату. Бенедикт, умостившись, перевірив пов'язку на руці. Джерард притулився до камінної полички. Я ж стояв і міркував. Мені спала на думку одна ідея. Я негайно ж відкинув її, але вона повернулася. Вона геть не сподобалася мені, але я не міг нічого вдіяти з прозою життя. Необхідно було рухатися швидко, перш ніж я міг умовити себе змінити думку. Ні. Я триматимуся цієї. Дідько з нею!

Зв'язок трохи ожив. Я вичікував. За хвилю знову з'явилася Фіона. Вона стояла в знайомому місці, але мені знадобилося кілька секунд, щоб упізнати його — це була вітальня Дворкіна, по той бік важких дверей у глибині печери. Разом з нею були тато і Дворкін. Тато скинув подобу Ґанелона і знову став самим собою. У нього на шиї я побачив Камінь.

— Корвіне, — мовила Фіона. — Це правда. Тато надіслав наказ про атаку з Дарою, і він чекав на цей виклик про підтвердження. Я...

— Фіоно, забери мене до себе.

— Що?

— Ти почула мене. Негайно!

Я простягнув правицю. Сестра потягнулася вперед і доторкнулася до неї.

— Корвіне! — закричав Рендом. — Що відбувається?

Бенедикт скочив на ноги, а Джерард уже рухався до мене.

— Скоро ви про все дізнаєтеся, — мовив я і ступив уперед.

Перш ніж відпустити руку Фіони, я стиснув її та всміхнувся.

— Дякую, Фі. Привіт, тату. Вітаю, Дворкіне. Як життя?

Зиркнувши на важкі двері, я побачив, що їх відчинено. Тоді обійшов Фіону і рушив до інших. Батько опустив голову та примружив очі. О, я знав цей погляд...

— Що таке, Корівне? Ти прибув сюди без дозволу, — сказав він. — Я підтвердив той клятий наказ, тож чекаю, що тепер його виконають.

— Виконають, — кивнув я. — Сюди я прийшов не сперечатися щодо нього.

— А чому?

Я підійшов ближче, прораховуючи слова так само ретельно, як і відстань. Тішився, що батько й надалі сидить.

— Певний час ми мандрували як товариші, — почав я. — І щоб я скис, якщо тоді ти мені не припав до душі. Раніше якось не подобався, сам знаєш. Мені завжди бракувало мужності сказати про це тоді, але ж ти в курсі, що то правда. Мені б хотілося вірити, що саме так склалися б наші стосунки, якби ми не були одне одному тим, ким ми є, — на мить здалося, що, коли я це сказав, його погляд пом'якшав. — У будь-якому разі, — продовжив я, — краще вже мені вірити в тебе, бо інакше я б нізащо не зробив для тебе дечого.

— Чого? — запитав він.

— Цього.

Стрімким рухом я схопив Камінь і зняв його з батька через голову. Я розвернувся, а тоді промчав кімнатою до дверей. Грюкнувши ними, зачинив за собою. Способу замкнути двері ззовні я не бачив, тому просто побіг уперед, повторюючи крізь печеру шлях, яким ішов тієї ночі, коли Дворкін вів мене. Позаду почулось очікуване ревіння.

Я петляв поворотами, спіткнувшись тільки раз. Запахом Віксера досі було просякнуто його лігво. Я помчав далі, й після останнього повороту на виході завиднілося денне світло.

Накинувши ланцюжок Каменя на шию, я помчав до виходу. Відчув, як кулон упав мені на груди, і спробував дотягнутися до нього свідомістю. У печері позаду мене вчувалася луна.

Назовні!

Я побіг до Лабіринту, відчуваючи крізь Камінь і перетворюючи його на додатковий орган чуття. Я був єдиною людиною, крім тата і Дворкіна, повністю налаштованою на нього. Дворкін розповідав, що Лабіринт можна відремонтувати, якщо, будучи повністю налаштованим на Камінь, пройти Великим Лабіринтом, випалюючи при цьому плями при кожному перетині й замінюючи їх на образ Лабіринту, наявний у собі, і водночас знищуючи Чорну дорогу. Тож краще вже я, ніж батько. Я досі відчував, що Чорна дорога трохи завдячувала своїм остаточним образом моєму прокляттю проти Амбера. Це мені також хотілося стерти. Як би не було, батько значно краще приведе все до ладу після війни, ніж це зробив би я. Тієї миті я збагнув, що більше не жадаю трону. Навіть якби він був доступним, наявна перспектива, яка відкрилася б мені, — керувати королівством упродовж довгих нудних століть — чавила б мене. Можливо, я шукав легких шляхів, якби помер під час цієї спроби. Ерік помер, тож у мене більше не було ненависті до нього. Інше, що мотивувало мене, — трон, який тепер здавався бажаним тільки тому, що брат так хотів на нього сісти. Я відрікся і від одного, й від іншого. Що ж лишалося? Спершу я сміявся з Віалли, потім дивувався їй. Але вона мала слушність. Старий солдат у мені був сильнішим за все. Це виявилося справою обов'язку. Але не лише обов'язку. Було щось іще...

Сягнувши краю Лабіринту, я швидко рушив до його початку. Озирнувся на вихід з печери. Тато, Дворкін, Фіона — ніхто з них ще не з'явився. Добре. Вони ніколи не встигнуть наздогнати мене, щоб зупинити. Щойно я ступлю на Лабіринт, для них буде запізно щось робити — залишиться тільки чекати і дивитися. На мить я подумав про зникнення Яґо, але відігнав цю думку, намагаючись достатньо заспокоїти свій мозок, аби здійснити задумане; пригадав бійку з Брандом у цьому місці та його дивне зникнення — цю думку також відігнав, а тоді сповільнив дихання й приготувався.

Мене охопила дивна летаргія. Пора було починати, але я на хвильку відступив, намагаючись налаштувати мозок на відповідальне завдання, що чекало на мене. Лабіринт повністю заповнив моє поле зору. Зараз! Дідько! Зараз! Годі прелюдій! Починай, казав я собі. Йди!

Але я досі стояв, неначе уві сні, споглядаючи Лабіринт. Доки розглядав його, на кілька довгих секунд забув про себе. Лабіринт, з довгою чорною плямою, яку потрібно прибрати...

Те, що він міг убити мене, більше нічого не важило. Мої думки пливли, осягаючи красу творіння...

Я щось почув. Подумав, що це йдуть тато, Дворкін та Фіона. Треба було робити щось, перш ніж вони мене наздоженуть. Я мав уже рушати, за мить...

Відірвавши погляд від Лабіринту, я озирнувся на вихід із печери. Вони вийшли, частково спустилися схилом і зупинилися. Чому? Чому вони спинилися?

Та яке це мало значення? Тепер у мене був необхідний час, аби почати. Я почав піднімати ногу, щоб ступити вперед.

Але мені ледь-ледь вдалось поворухнутися. Із величезним зусиллям волі я зумів трішки посунути ногу вперед. Здійснити перший крок було важче, ніж іти самим Лабіринтом ближче до кінця. Здавалося, що я борюся не із зовнішнім опором, а з повільністю власного тіла. Це було неначе...

А тоді мені пригадався образ Бенедикта біля Лабіринту в Тір-на Ноґті. Сміючись, до нього наближався Бранд із сяючим Каменем на грудях.

Перш ніж опустити погляд, я знав, що побачу. Червоний камінь пульсував у ритмі мого серця. Дідько їх бери!

Тато чи Дворкін — або й обидва — дотягнулися до мене через кулон і паралізували. Я не сумнівався, що кожен самостійно міг це зробити. І все ж, зважаючи на відстань, не варто було здаватися без бою.

Я й далі штовхав ногу вперед, повільно просуваючи її до краю Лабіринту. Щойно зробивши це, я не помітив, як вони... Дрімота. Я відчув, що починаю падати. На мить я заснув. Це трапилося знову.

Розплющивши очі, я побачив частину Лабіринту. А коли повернув голову, зауважив чиюсь ногу.

Підвів погляд — і помітив тата з Каменем у руці.

— Забирайтеся геть, — мовив він до Дворкіна та Фіони, навіть не обернувшись до них. Щойно він повісив Камінь собі на шию, вони відступили. Тоді батько нахилився вперед і простягнув руку. Я прийняв її, і він поставив мене на ноги.

— Це була до біса дурна ідея, — сказав батько.

— Вона мені практично вдалася.

Він кивнув.

— Звісно, ти вбив би себе, нічого не досягнувши, — сказав він. — Однак зроблено це було добре. Ну ж бо, прогуляймося.

Він схопив мене за руку, й ми рушили по периметру Лабіринту.

Я дивився на дивне небомор'я: горизонт для нас зник, тільки-но ми рушили. Я міркував, що б трапилось, якби я таки почав крокувати Лабіринтом, що б відбувалося саме цієї миті.

— Ти змінився, — нарешті сказав тато. — Або ж я ніколи по-справжньому тебе не знав.

Я знизав плечима.

— Певно, і те, й інше. Я хотів те саме сказати про тебе. Поясниш дещо?

— Що?

— Чи складно було тобі бути Ґанелоном?

Він гигикнув.

— Зовсім не складно, — відповів він. — Можливо, ти й побачив справжнього мене.

— Він мені сподобався. Чи радше ти, коли прикидався ним. Цікаво, а що трапилося зі справжнім Ґанелоном?

— Він давно мертвий, Корвіне. Я зустрівся з ним дуже давно, щойно ти прогнав його з Авалону. Він був непоганим типом. Нізащо не довірився б йому, але я й так не довіряю нікому, якщо в цьому нема потреби.

— Спадкова риса нашої родини...

— Шкода, що довелося його вбити. Не те щоб у мене був великий вибір. Усе це трапилося дуже давно, але я й досі пам'ятаю його доволі чітко, отже, він мене вразив.

— А Лоррейн?

— Країна? Гадаю, непогана робота. Я створив правильну Тінь. Вона набувала сили завдяки самій моїй присутності, як і будь-яке місце, в якому хтось із нас довго перебуває, — це як у тебе з Авалоном, а потім і з тією, іншою місциною. І я побув там достатньо довго, щоби вплинути своєю волею на потік часу.

— Я не знав, що це можливо.

— Починаючи з ініціації в Лабіринті, кожен поступово стає могутнішим. Є ще багато всього, що тобі доведеться пізнати. Так, я зміцнив Лоррейн і зробив її особливо вразливою до зростання сили Чорної дороги. Я бачив, що вона лежатиме у тебе на шляху, куди б ти не пішов. Після твоєї втечі всі дороги вели у Лоррейн.

— Чому?

— Це пастка, яку я поставив для тебе, і, можливо, випробування. Я хотів бути з тобою, коли ти зустрінешся із силами Хаосу. А ще бажав трохи помандрувати разом.

— Випробування? Навіщо ти випробовував мене? І навіщо мандрував зі мною?

— Не здогадуєшся? Я стежив за тобою багато років. Я ніколи не називав спадкоємця і навмисне так заплутав справу. Ви всі достатньо схожі на мене, щоби знати: тієї миті, коли я назву ім'я одного з вас, то підпишу йому чи їй смертний вирок. Ні, я навмисне лишав усі справи саме так аж до самого кінця. Але тепер я вирішив. Це будеш ти.

— Ще в Лоррейні ти спілкувався зі мною у власній подобі. Тоді ти сказав мені зайняти трон. Якщо ти все вирішив вже тоді, навіщо було продовжувати цей маскарад?

— Але тоді я ще нічого не вирішив. Це був просто спосіб змусити тебе продовжувати. Я боявся, що дівчина й та земля надто припадуть тобі до вподоби. Коли ти вийшов переможцем із Чорного кола, то, певно, надумав зупинитися й залишитися там. Я хотів заронити в тобі ідеї, що змусили б тебе продовжувати мандрівку.

Я довго мовчав. Ми пройшли чималу відстань навколо Лабіринту.

Тоді я мовив:

— Я хочу ще дещо дізнатися. Перш ніж прибути сюди, я спілкувався з Дарою, яка зараз намагається очистити своє ім'я перед нами...

— Воно і є чистим, — відказав батько. — Я очистив його.

Я похитав головою.

— Я втримався від звинувачень її в дечому, про що міркував тривалий час. Є гарна причина, чому я відчуваю до неї недовіру попри її заперечення і твоє заступництво. По суті, дві причини.

— Знаю, Корвіне, але вона не вбивала Бенедиктових слуг, аби забезпечити становище в його домі. Я зробив це власноруч, щоб вона змогла прийти до тебе — що Дара, власне, і вчинила, — у потрібний час.

— Ти? Ти допомагав їй у цій змові? Чому?

— Сину, вона буде для тебе гарною королевою. Я довіряю крові Хаосу через її силу. Настав час свіжого вливання. Ти сядеш на трон, уже маючи спадкоємця. А коли Мерлін буде до нього готовим, то вже давно забуде про своє виховання.

Ми повністю пройшли шлях до чорної плями. Я примружився. Сів навпочіпки і ретельно її роздивився.

— Гадаєш, ця штука тебе вб'є? — зрештою запитав я.

— Я знаю це.

— Ти був зовсім не проти вбивства невинних людей, аби маніпулювати мною. І все ж ти віддаси життя за королівство.

Поглянувши на нього, я продовжив:

— Мої руки також не чисті, тож не мені судити тебе. Але нещодавно, при підготовці до спроби полагодити Лабіринт, я міркував про те, як змінилися мої почуття — до Еріка й до трону. Гадаю, ти робиш те, що робиш, через обов'язок. Зараз я також відчуваю обов'язок перед Амбером і перед троном. Насправді навіть більше. Я збагнув, що набагато більше. Але я також зрозумів інше — є те, чого обов'язок не вимагає від мене. Не знаю, коли чи як це припинилось і я змінився, але я не хочу трону, тату. Мені прикро, що це руйнує твої плани, але я не бажаю бути королем Амбера. Вибач.

Відвівши погляд, я зосередився на плямі. Почув батькове зітхання.

— Зараз я відішлю тебе додому, — сказав він. — Сідлай коня і запасися провіантом. Їдь будь-куди за межі Амбера — у будь-яке місце, де нікого нема.

— Моя могила?

Він фиркнув і тихо гигикнув.

— Згодиться. Їдь туди й чекай на мене. Маю дещо обміркувати.

Я стояв. Він простягнув праву руку й поклав її мені на плече. Камінь пульсував. Тато зазирнув мені у вічі.

— Жодна людина не може отримати все, що вона хоче, так, як вона цього хоче, — сказав він.

А потім був ефект віддалення — неначе хтось скористався Козирем, але навпаки. Я чув голоси, а тоді побачив навколо себе кімнату, яку недавно залишив. Бенедикт, Джерард, Рендом і Дара досі сиділи там. Я відчув, як тато відпустив моє плече. А тоді він зник, а я опинився знову серед родичів.

— Що трапилося? — запитав Рендом. — Ми бачили, як батько відіслав тебе назад. До речі, як йому це вдалося?

— Не знаю, — мовив я. — Але він підтверджує те, що нам сказала Дара. Він дав їй перстень з печаткою і повідомлення.

— Чому? — запитав Джерард.

— Батько хоче, щоб ми навчилися їй довіряти, — відказав я.

— Тоді я піду і робитиму, що мені належить.

— Він хоче, щоб ти атакував, а тоді відступив, — сказала Дара. — Після цього потрібно буде просто стримувати їх.

— Як довго?

— Він лише сказав, що ми самі це побачимо.

Бенедикт подарував одну зі своїх рідкісних усмішок і кивнув. Однією рукою він склав футляр з картами, прибрав колоду і пальцем витягнув особливого Козиря для Дворів, якого я йому дав.

— Хай щастить, — мовив Рендом.

— Так, — підтримав його Джерард.

Я додав власні побажання і дивився, як брат зникає. Коли його веселковий післяобраз розтанув, я зиркнув убік і зауважив, що Дара мовчки плаче. Я нічого на це не сказав.

— У мене також наразі є доволі своєрідний наказ, — мовив я. — Мені вже час вирушати.

— А я повернуся на море, — відказав Джерард.

— Ні, — заперечила Дара, коли я вже йшов до дверей.

Я спинився.

— Ти маєш лишатися тут, Джерарде, і стежити за безпекою Амбера. З моря нападу не буде.

— Але я гадав, що за місцеву оборону відповідає Рендом.

Вона похитала головою.

— Рендом має приєднатися до Джуліана в Ардені.

— Ти впевнена? — перепитав Рендом.

— Точно.

— Добре, — мовив він на те. — Приємно знати, що він нарешті подумав і про мене. Вибач, Джерарде. Таке життя.

Джерард мав просто збентежений вигляд.

— Сподіваюся, тато знає, що робить, — сказав він.

— Ми це вже обговорили, — відповів я. — До зустрічі.

Коли я виходив з кімнати, то почув кроки позад себе. Біля мене опинилася Дара.

— Чого тобі? — запитав я.

— Подумала, що пройдуся з тобою, куди б ти не йшов.

— Збираюся до зали взяти трохи припасів. А тоді піду до стайні.

— Я піду з тобою.

— Верхи я їжджу на самоті.

— Я б і так не змогла поїхати з тобою. Потрібно ще поговорити з твоїми сестрами.

— І для них щось є, еге ж?

— Так.

Певний час ми йшли мовчки, а тоді вона сказала:

— Уся ця справа була не такою холоднокровною, як може здаватися, Корвіне.

Ми зайшли до комірчини.

— Яка справа?

— Ти знаєш, про що я.

— А, це... Ну добре.

— Ти мені подобаєшся. Одного дня це може стати чимось більшим, якщо і ти щось відчуваєш.

Гордість підказувала мені їдку відповідь, але я стримався. За багато століть дечого таки можна навчитися. Справді, Дара скористалася мною, але, здається, вона тоді діяла не зовсім сама. Гадаю, найгірше, що можна було б сказати, це те, що тато хотів, аби я бажав її. Але я не дозволив своєму обуренню втручатися в те, які у мене насправді почуття чи якими вони могли б стати.

Тож я сказав:

— Ти мені також подобаєшся, — і поглянув на неї. Здавалося, що в цю мить її потрібно було поцілувати, тому я так і зробив. — Мені краще йти збиратися.

Вона усміхнулась і стисла мені руку. А тоді пішла. Я вирішив не аналізувати своїх почуттів просто зараз. Треба було дещо владнати.

Осідлавши Зірку, я поїхав на гребінь Колвіра, до власної могили. Умостившись біля неї, я курив люльку і спостерігав за хмарами. Відчував, що день у мене видався складним, а ще ж тільки час обіду минув. Лихі передчуття гралися в квача у гротах мого мозку, але пообідати хотілося б не ними.

З

Контакт відбувся раптово — коли я дрімав. Я миттю скочив на ноги. На зв'язку був тато.

— Корвіне, я прийняв рішення, час настав, — промовив він. — Простягни ліву руку.

Я підкорився, а його обриси продовжували набирати матеріальної форми — у них усе більше проглядалася королівська велич. Обличчя батька затьмарював дивний смуток, якого я ніколи раніше не бачив.

Лівою рукою він узяв мене за зап'ясток, а правою дістав кинджал.

Я спостерігав, як тато порізав мою долоню і сховав клинок у піхви. Потекла кров, і він, підставивши руку, впіймав краплі. Потім відпустив мене, накрив ліву долоню правою і відійшов. Піднявши руки до обличчя, батько дмухнув на них і швидко розвів у боки.

Чубатий червоний птах завбільшки з крука, що мав пір'я кольору моєї крові, з'явився на його долоні, пройшов до зап'ястя і глянув на мене. Навіть очі в нього були червоними. Коли птах, задерши голову, взявся розглядати мене, погляд у нього був відверто фамільярним.

— Перед тобою Корвін. Це за ним ти повинен летіти, — промовив батько до птаха. — Запам'ятай його.

Потім Оберон пересадив птаха на ліве плече: звідти той продовжував дивитися на мене, навіть не намагаючись полетіти геть.

— Корвіне, ти повинен вирушити негайно. Сідлай коня і прямуй на схід. Пірнай у Тінь так швидко, як тільки зможеш. Лети, мов скажений. Забирайся звідси якнайдалі.

— Куди мені їхати, батьку? — запитав я.

— До Дворів Хаосу. Знаєш шлях?

— Теоретично. Ніколи не проїжджав такої відстані верхи.

Він повільно кивнув.

— Тоді поквапся. Я хочу, аби ти максимально збільшив різницю в часі між собою та цим місцем.

— Гаразд, — відповів я. — Однак досі нічого не розумію...

— Зрозумієш, коли настане час.

— Але є простіший спосіб, — заперечив я. — Я можу дістатися туди набагато швидше та спокійніше: зв'яжуся з Бенедиктом і попрошу перенести мене до Дворів Хаосу через Козир.

— Погана ідея, — відказав батько. — Ти їхатимеш довшим шляхом, бо везтимеш дещо — те, що тобі передадуть.

— Передадуть? Як?

Оберон підняв руку і погладив пір'я червоного птаха.

— Твій друг допоможе. Він просто не встигне пролетіти весь шлях до Дворів. Вчасно тобто.

— Що він принесе?

— Камінь. Не певен, що після завершення того, що я маю зробити, мені буде до снаги здійснювати пересилку. А там його сила може стати нам у пригоді.

— Розумію, — сказав я. — Але мені все одно не потрібно їхати всю дорогу. Я можу перенестися через Козир, щойно отримаю Камінь.

— Боюся, що ні. Коли я зроблю те, що мушу, Козирі на певний час утратять свої властивості.

— Чому?

— Бо всю матерію буття буде змінено. Ворушися, чорт забирай! Стрибай на коня — і гайда!

Я стояв і пильно дивився на Оберона.

— Батьку, іншого способу нема?

Він просто похитав головою, підняв руку і став танути.

— Прощавай.

Відвернувшись, я скочив у сідло. Багато чого ще треба було сказати, але часу не зосталось. Я повернув Зірку на шлях, що вів на південь.

* * *

Батько вмів маніпулювати Тінню прямісінько з вершини Колвіра, але я не знав, як це робити. Аби почати пересування, мені потрібно було опинитися на віддалі від гори.

Втім, знаючи, що це можливо, я вирішив спробувати. Під завивання вітру я рухався на південь крізь голе каміння — вниз розколинами до тракту, який вився аж до Ґарната — і вирішив викривити матерію буття навколо себе.

Я об'їхав схил гори і побачив маленький кущик синіх квітів.

На душі стало радісно, бо це — скромний результат моєї роботи. З кожним поворотом я продовжував впливати на світ довкола мене.

Тінь від трикутного каменя лягла на дорогу... Вітер змінив напрямок...

Деякі з маленьких змін працювали. Стежка вигинається у зворотному напрямку... Ущелина... Старе пташине гніздо на високому скелястому виступі... Ще більше блакитних квітів... Чому ні? Дерево... Іще одне.

Я відчув, як усередині мене текла сила — і ще більше змінював світ.

У зв'язку зі щойно набутою силою мені спала на думку одна ідея. Цілком можливо, що були суто психологічні причини, які заважали здійснювати такі маніпуляції раніше. Донедавна я вважав Амбер єдиною незмінною реальністю, від якої брала початок уся Тінь. Тепер я розумів, що він — лише найперша з Тіней, а місце, де зараз стояв мій батько, — є вищою реальністю. Як наслідок, близькість до Амбера ускладнювала зміни, але не унеможливлювала їх. Однак за інших обставин я б заощадив сили для місць, де зміни здійснювати легше.

Та зараз на мої плечі ліг важкий тягар поспіху. Я мав поквапитися й напружити всі сили, аби виконати батькову волю.

Коли я дістався дороги, що спускалася східним схилом Колвіра, характер місцевості змінився. Поглянувши на ряд пологих схилів, які постали там, де раніше був крутий спуск, я збагнув, що вже пірнув у світ Тіней.

Під час спуску ліворуч од мене, як і раніше, темним шрамом звивалася Чорна дорога, але Ґарнат, який вона перетинала, був трохи кращим за добре знаний мені. Його обриси були м'якшими за клапті зелені поблизу мертвої просіки. Здавалося, що прокляття, котре я наклав на ці землі, дещо втратило в силі. Звісно, то лише ілюзорні відчуття, бо насправді це вже був не мій Амбер. «Я шкодую про свою причетність до цього, — подумки звертався до всього довкола у напівмолитві. — Я їду, щоб спробувати виправити все. Пробач мені, о духу цих місць». Мій погляд пересунувся в бік Гаю Єдинорога, але праліс був далеко на заході. Між нами стояло так багато дерев, що я не міг бачити священного лісу.

Доки я спускався, схил ставав плоскішим, обертаючись на низку пологих пагорбів. Я припустив Зірку швидше спершу на південний захід, а вже потім на схід. Усе вниз і вниз. Ліворуч далеко від мене сяяло і блищало море. Скоро між нами простягнеться Чорна дорога, бо я прямував до Ґарната в цьому напрямку. Що б я не робив з Тінню, та позбутися зловісної чорної присутності не міг. Найкоротший із моїх шляхів власне лежав паралельно до смертоносного шляху.

Зрештою ми спустилися в долину. На заході, праворуч од мене, вивищувався безмежний, священний Арденський ліс. Я продовжив рухатися, змінюючи все навколо так, щоб опинитися ще далі від дому.

Я тримався на значній відстані від Чорної дороги, хоча й не випускав її з поля зору. Мусив робити саме так, бо то було єдине, чого я не міг змінити. Простір між нами я заповнював кущами, деревами та низькими пагорбами.

Тоді простягнув руку вперед — і текстура краєвиду змінилася.

Прожилки агата... купи сланцю... трава темніє...

Хмари пливуть небом... Сонце сяє і танцює...

Зірка прискорилася. Земля й далі нижчала. Тіні видовжувалися й зливалися. Ліс відступив. По праву руку від мене постала одна стіна, а по ліву — інша... Холодний вітер гнав мене вибоїстим каньйоном. Червоні, золоті, жовті та коричневі пласти гірських порід миготіли повз. Дно каньйону стало піщаним. Навколо мене кружляли пилові смерчі. Коли дорога знову пішла вгору, я нахилився вперед. Стіни вигнулися всередину й наблизилися одна до одної.

Прохід усе вужчав і вужчав. Здавалося, ось-ось можна буде торкнутися будь-якої стіни.

Їхні верхівки зімкнулись. Я їхав похмурим тунелем, уповільнившись, коли стало зовсім темно. У мороці спалахнули флуоресцентні візерунки. Завивав вітер.

Треба забиратися звідси геть!

Світло зі стін сліпило, а навкруги росли гігантські кристали. Ми мчали повз них угору, дорогою, що виводила геть, крізь моховиті вибалки і вздовж круглих озерець кольору зеленого скла.

Ми продиралися крізь високі папороті, що постали перед нами. Я чув, як на віддалі гудуть труби.

Поворот, прямо... тепер папороті червоні, ширші та нижчі від попередніх... За нами — широка рівнина, що рожевіє у вечірній заграві...

Уперед блідою травою... Запах свіжої землі... Чи то гори, чи темні хмари далеко попереду... Вихор зірок по ліву руку від мене... Швидкий залп води... Блакитний місяць скаче небом... Мерехтіння серед темряви... Спогади та гуркіт... Запах бурі й шарпання вітру...

Сильний вітер... Хмари оповивають зірки... Яскравий тризуб пронизав розбите дерево праворуч од мене — воно спалахнуло... Сироти по тілу... Запах озону... Каскад дощу виливається на мене... Кілька вогників ліворуч...

Цокіт копит об бруківку... наближається дивна машина... вона циліндрична і пахкає... Ми розминулися... Мене переслідує крик... В освітленому вікні — обличчя дитини...

Цокіт... Плюскіт... Вітрини й будинки... Дощ посилюється, вщухає, зникає... Просочується туман. Він розтягується, товщає і виблискує перлинками світла ліворуч од мене...

Місцевість розм'якшується та червоніє... Світло в тумані яскравішає... Новий вітер, що дме в спину, теплішає... Повітря розділяється...

Блідаво-лимонне небо... Помаранчеве сонце мчить до зеніту...

Тремтіння! Щось, до чого я не маю жодного стосунку, — цілком несподіване... Земля під нами дрижала, але все було не так просто. Нове небо, нове сонце, іржава пустеля, у володіння якої я щойно потрапив. Лунає тріск, усе тьмяніє — і я розумію, що ми із Зіркою опинилися на самоті посеред білого ніщо — актори без декорацій. Крокуємо порожнечею. Світло ллється звідусіль, і осяює воно тільки нас. Мої вуха затоплює безперервний тріск, який я вже чув, коли якось навесні їхав уздовж річки в Росії. Зірка, яка вже побувала не в одній Тіні, перелякано захропіла.

Я роззираюся. З'являються розмиті обриси — вони гострішають і набувають чіткості. Зовнішній світ відновлюється, хоча все навколо й видається дещо зблідлим. Світ утратив частку кольору.

Ми повертаємо ліворуч, скачемо до низенького пагорба, піднімаємось і зрештою спиняємось на вершині.

Чорна дорога. Схоже, вона також утратила свої властивості. Втратила навіть більше, ніж усе решта. Від мого погляду вона береться брижами. Її поверхнею прокочуються мало не хвилі. Тріск не вщухає, навіть гучнішає...

З півночі налітає вітер. Спершу він тихий, але потім зростає в силі. Кинувши туди погляд, помічаю, як на північному небокраї виростає громаддя хмар.

Знаю, що мушу мчати так швидко, як не мчав ніколи раніше. У місці, де я перебував — байдуже, коли, — відбувається руйнація та створення. Хвилі йдуть від Амбера, і все це теж може зникнути — разом зі мною. Якщо батько не зможе все знову зібрати[98].

Я труснув поводом, і ми рушили на схід.

Долина... Дерева... Якісь зруйновані будинки... Швидше...

Дим лісової пожежі... Стіна полум'я... Усе зникає...

Жовте небо, сині хмари... Пролітають армади дирижаблів...

Швидше...

Сонце, наче шматок розжареного заліза, падає у відро з водою, зорі обертаються на смужки... Бліде світло ллється на пряму дорогу... Звуки, відбиваючись од темних плям, стають виттям... Світло яскравішає, а світ тьмянішає... Сірість по праву руку від мене, а по ліву... знову яскравість... Перед очима нема нічого, крім дороги... Виття підвищується до волання... Розрізнені форми об'єднуються в одне... Ми проїжджаємо крізь тунель Тіні... Він починає обертатися...

Поворот, а за ним іще один... Справжня — лише дорога... Світи пролітають повз... Я більше не контролюю подій і тепер їду під тиском сили, єдиною метою якої було — вирвати мене з Амбера й швиргонути якнайдалі в Хаос... Повсюди вітер, у вухах стоїть крик... Ніколи раніше я не використовував своєї влади над Тінню в таких межових ситуаціях... Тунель стає гладеньким і безшовним, наче скло... Я відчуваю, що їду виром униз, до його центру, до серця тайфуну... Ми із Зіркою сходимо сімома потами... Дике відчуття втечі сповнює моє єство, так наче мене переслідують... Дорога стала абстракцією... Як я не блимаю, а очі все одно заливає пекучий піт... Не можу більше скакати в такому темпі... Пульсація в основі черепа...

Я м'яко тягну віжки на себе — і Зірка сповільнює хід...

Стіни світлового тунелю стають зернистими... Замість єдності тіней — радше плями сірого, чорного та білого... відблиск блакитного... зелений... Завивання стає гудінням, гуркотінням, що стихає... Слабне вітер... Форми з'являються і зникають...

Повільніше, повільніше...

Стежка зникла. Я іду моховитою землею. Небо — синє, а хмари — білі. Мені дуже зле. Тягну віжки. Я...

Дрібнота.

Я вражено опустив очі й з'ясував, що стою на розі іграшкового села. Будиночки, які могли поміститися на моїй долоні, тонюсінькі доріжки й крихітні механізми, що повзають ними...

Озираюся. Ми роздавили кілька таких крихітних осель. Я поглянув навкруги. Ліворуч від мене будівель було менше... Я обережно повів Зірку в тому напрямку і не зупинявся, поки ми не виїхали звідти. Мені прикро через скоєне — байдуже, хто там був і жив. Але вдіяти я нічого не міг.

Ми знову їхали крізь Тінь, аж доки не опинилися посеред чогось, що скидалося на пустельний кар'єр під зеленим небом. Тут я почувався спокійніше — зліз із коня, ковтнув води, трохи поблукав навколо.

Глибоко вдихнув вологого повітря. Тепер я знаходився набагато далі від Амбера, ніж це коли-небудь комусь було потрібно, і вже наближався до Дворів Хаосу. Нечасто мені доводилося заїжджати аж сюди. І хоча я обрав це місце для відпочинку, бо воно було якнайближчим до нормальності з того, за що я міг ухопитися, майбутні зміни скоро ставатимуть усе значнішими і значнішими.

Я саме розминав зсудомлені м'язи, коли почув крик у небі над собою.

Задерши голову, я побачив, як щось темне спускається до мене. Ґрейсвандір рефлективно випірнув із піхов. Але поки істота наближалася, світло впало на неї під правильним кутом — і крила спалахнули вогнем.

Знайомий птах усе колував і колував побіля мене, а тоді сів на простягнуту руку. Звернені до мене жахні очі повнилися своєрідним розумом, але зараз я не приділив цьому належної уваги. Натомість сховав Ґрейсвандір і потягнувся до речі, яку приніс птах. По Судний Камінь.

Він був свідченням того, що батькові зусилля, якими б не був їхній результат, закінчилися. Лабіринт або полагоджено, або ні. Оберон був або живим, або мертвим. Виберіть пару з будь-якої колонки. Наслідки його дій розійдуться від Амбера по Тіні, мов ті брижі на ставку. Скоро я дізнаюся про них більше. А тим часом... у мене є наказ.

Я натягнув ланцюжок через голову і дав Каменю впасти на груди. Знову осідлав Зірку. Птах з моєї крові коротко кавкнув і здійнявся в повітря.

Ми знову рушили.

...Місциною, де небо світлішало, а земля темнішала. Потім спалахнула земля, а небо почорніло. Тоді навпаки. І знову... З кожним кроком ефект змінювався, а коли я помчав, то все навколо нас вибудувалось у стробоскопічну серію нерухомих кадрів, поступово перетворюючись на нервовий мультфільм, а потім — на гіперактивне німе кіно. Зрештою, все стало розпливчастим.

Цятки світла миготіли пообіч мене, наче метеори або комети. Я став відчувати гулкі поштовхи космічного серцебиття. Усе навколо заходилось обертатися, неначе мене полонив вихор.

Щось пішло не так. Схоже, я втрачав контроль. Чи могло це бути через те, що ефект від батькових дій уже досягнув тієї частини Тіні, крізь яку я зараз проходив? Сумнівно. Але...

Зірка оступилася. Падаючи, я міцно в неї вчепився — не хотілося, щоб Тіні нас розділили. Ударившись плечем об щось тверде, якусь мить я лежав без тями.

Коли світ навколо мене знову зібрався докупи, я сів і роззирнувся.

Довкола переважали сутінки, але зірок не було. Замість них у повітрі плавали величезні брили різноманітних форм та розмірів. Я звівся на ноги й поглянув, що й до чого.

Цілком можливо, що нерівна кам'яниста поверхня, на якій я зараз стояв, сама могла виявитися величезною брилою, що плаває в повітрі. Зірка також піднялась і дрижала біля мене. Нас огорнула цілковита німота. Холодне непорушне повітря. Ніде навколо не було жодної живої істоти. Мені це місце не подобалося. За власним бажанням я б тут не залишився. Я став навколішки, щоб перевірити ноги Зірки. Хотілось якомога швидше звідси втекти — і бажано верхи.

Поки я давав раду коневі, почувся смішок, який цілком міг вирватися з людського рота.

Я спинився, поклав руку на піхви з Ґрейсвандіром і заходився шукати джерело того звуку.

Нічого. Ніде.

Однак я його все-таки чув, тому повільно крутився, дивлячись навсібіч. Нічого...

Тоді гигикання пролунало знову. Тільки зараз я зрозумів, що звук долинає згори.

Я роздивився заховані в Тіні камені, що пливли над моєю головою, їх важко було розгледіти. Там!

За десять метрів від землі й приблизно за тридцять ліворуч від мене виник людський силует, який стояв на верхівці невеличкого острівця серед неба. Він витріщався на мене. Я замислився. Що б це не було, але здавалося надто далеким, аби становити для мене загрозу. Я був певен, що зможу втекти ще до того, як воно опиниться тут. Та про всяк випадок почав сідати на коня.

— Нічого не вийде, Корвіне, — звернувся до мене голос, який мені найменше хотілося почути. — Ти тут застряг і не можеш поїхати без мого дозволу.

Осідлавши Зірку, я всміхнувся і дістав Ґрейсвандір.

— А перевірмо, — вигукнув я. — Загороди мені шлях.

— Чудово, — відказав Бранд, і мене оточила стіна полум'я, що беззвучно вирвалося з голого каменя. Вона розповзалася, простягаючи до мене язики.

Зірка оскаженіла. Я вклав Ґрейсвандір у піхви, накинув край плаща на очі тварини і прошепотів заспокійливі слова. Поки я цим займався, коло розширилось — і полум'я відступило до краю гігантської брили, на якій ми стояли.

— Переконався? — пролунало запитання. — Тут надто мало місця. Прямуй у будь-якому напрямку. Кінь під тобою оскаженіє ще до того, як ти прослизнеш у Тіні.

— Прощавай, Бранде! — гукнув я й острожив Зірку.

Я помчав по колу проти годинникової стрілки, прикриваючи праве око тварини від полум'я, що оточувало нас. Почув, що Бранд знову засміявся, не розуміючи, що я роблю.

Пара гігантських каменюк... Добре. Я продовжував рухатися наміченим раніше курсом. Тепер зазубрений край каменя був ліворуч, підйом, западина... Мішанина тіней, яку відкидало полум'я, перекриває шлях... Ось. Униз... Угору. Дрібка зеленого на тій плямі світла... Я відчув, що переміщення почалося.

Насправді той факт, що рух по прямій — найлегший, не означає, що рухатися можна лише так. Але, міцно вчепившись у стару звичку, ми зовсім забуваємо, що можна досягти прогресу й рухаючись по колу...

Коли я знову наблизився до двох каменів, то ще сильніше відчув зміщення. Якраз тоді Бранд усе й збагнув.

— Зупинися, Корвіне!

Я показав йому палець і зрізав шлях між каменями, прямуючи до вузького каньйону, поцяткованого жовтими вогниками. Усе відповідало моєму задумові.

Прибравши плащ із голови Зірки, я натягнув повід. Каньйон різко повернув праворуч. Я прошмигнув крізь нього на трохи привітніший тракт, що розширювався та світлішав, поки я ним їхав.

...Під випнутим карнизом — небо кольору молока, що з іншого боку сяє перлинним цвітом.

Я скакав усе глибше, швидше, далі... Вкрита зеленими ляпками кущів зазубрена скеля здіймалася над схилом ліворуч од мене, навпроти рожевуватого неба.

Я їхав, доки зелень не посиніла під жовтим небом, доки каньйон не став лавандовим полем, яким у такт ударів копит котилися помаранчеві камені. Перетнув луку під кометами, які обертались, і наблизився до узбережжя криваво-червоного моря, що повнилося важким запахом парфумів. Коли зіткнулися два кістяні флоти, а морські гади звивалися навколо кораблів з помаранчевими та блакитними вітрилами, я, сунучи вздовж берега, стер з неба спершу велике зелене сонце, а тоді й маленьке бронзове. Камінь пульсував у мене на шиї — я черпав з нього сили. Налетів скажений вітер і, здійнявши нас у заповнене мідними хмарами небо, поніс над виповненим криком проваллям, що, здавалося, вічно розширюється; його чорне дно іскрилося жаром, клубочилося міцними ароматами...

Поза моєю спиною безперервно гуркоче грім... Тонкі лінії, неначе кракелюри[99] на старому полотні, не відстають од нас. Попереду, повсюди... Холодний, убивчий для запахів вітер наздоганяє...

Лінії... Тріщини збільшуються, чорнота заповнює їх... Темні смуги мчать уздовж, вгору, вниз, назад по самих собі... Розставляння сітей, труди велетня, невидимий павук ловить світ...

Униз, униз й униз... Знову земля, зморшкувата і шкурувата, наче шия мумії... Наш хвилюючий перехід триває беззвучно... Затихає грім, вщухає вітер. Татове останнє зітхання? Тепер швидко і геть...

Лінії звужуються до найтонших штрихів на гравюрі. Вони зникають у жарі трьох сонць... Ще швидше...

Наближається вершник... Рука одночасно з моєю лягає на руків'я... Я повертаюся? Ми салютуємо одночасно... неначе одне крізь одного, повітря стає стіною води, що миттю висихає... Якого Керрола це дзеркало[100]? Що за Ребма це? Якого Tip-на Ноґта вплив?.. А все ж далеко ліворуч від мене звивається щось чорне. Ми мчимо дорогою... Вона веде вперед...

Біле небо, біла земля без горизонту... Позбавлений сонця і хмар краєвид... Лише чорна нитка вдалині та сяючі піраміди повсюди — масивні, вони збивають з пантелику...

Ми втомилися. Мені це місце не подобається... Але ми втекли від того, що нас переслідувало, чим би воно не було. Натягую віжки.

Я втомився, але відчував у собі дивну життєву силу. Здавалося, вона піднімається з грудей... Камінь. Звісно ж. Я зробив над собою зусилля, щоб почерпнути з нього силу. Відчув, як вона потекла моїми кінцівками, ледь затримуючись біля пучок пальців. Це було майже як...

Так. Я зібрався і підкорив своїй волі порожнечу та геометричний простір навколо себе. Вони почали змінюватися.

Рух. Тьмяніючи, пролітають мимо піраміди. Вони мерхнуть, зливаються, розсипаються на камінці. Світ перевернувсь, а я стою на нижній частині хмарки, дивлюсь, які піді мною й наді мною пролітають ландшафти.

Позад мене світло струменить угору — від золотого сонця у мене під ногами. Це також минає, і пухнаста земля темніє, стріляючи догори водою, яка роз'їдає твердь, що пливе повз. Блискавки стрибають, аби розбити світ зверху. Місцями він ламається, і його шматочки падають на мене.

Вони починають кружляти в мить, коли все захоплює хвиля пітьми.

Щойно повертається світло, цього разу блакитнувате, воно лине нізвідки й освітлює ніщо.

...Золоті мости величезними стрічками тягнуться через порожнечу — один із них спалахує під нами просто зараз. Ми мчимо, як вітер, його маршрутом, водночас залишаючись незрушними, немов статуї... Це, певно, триває цілу вічність. Феномен, споріднений з дорожнім гіпнозом, проникає в мене крізь очі, небезпечно заколисуючи.

Я намагаюся прискорити наше пересування. Минає ще одна вічність. Зрештою, далеко попереду — тьмяна туманна пляма, мета, що, попри нашу швидкість, наближається дуже повільно.

Коли ми досягаймо її, вона вже величезна — острів у порожнечі, що заріс золотими та металевими деревами...

Я спиняю рух, що приніс нас аж сюди, й ми просуваємося вперед самотужки. В'їжджаємо у ліс. Трава, так схожа на алюмінієву фольгу, тріщить під нами, коли ми проходимо між деревами. Дивний фрукт, блідавий та осяйний, висить переді мною. Очевидно, тут нема тварин. Занурившись усередину, ми виїжджаємо на невеличку галявинку, де тече ртутний струмочок. Там я спішуюся.

— Корвіне-братику, — знову лунає той самий голос. — Я чекав на тебе.

4

Повернувшись обличчям до лісу, я бачив, як звідти виходить Бранд. Оскільки своєї зброї він не витягував, то Ґрейсвандір я також залишив у піхвах. І все ж подумки дотягнувся до Каменя. Після щойно зробленої вправи я збагнув, що завдяки його допомозі можу значно більше, ніж просто контролювати погоду. Якими б не були сили Бранда, я знав, що тепер маю зброю, якою здатен відбити їх. Щойно я усвідомив це, Камінь почав пульсувати сильніше.

— Перемир'я, — сказав Бранд. — Гаразд? Можемо поговорити?

— Гадки не маю, що ми ще можемо сказати один одному, — відповів я.

— Але якщо ти не даси мені шансу, то й ніколи не знатимеш напевне, правда?

Він спинився за сім метрів, перекинув зелений плащ через ліве плече і посміхнувся.

— Гаразд. Кажи вже, що б там не було, — мовив я.

— Я намагався спинити тебе, — сказав він. — Ще тоді, заради Каменя. Очевидно, тепер ти знаєш, що це таке і наскільки воно важливе.

Я нічого не відповів.

— Тато вже скористався ним, — продовжував Бранд. — І я з сумом мушу повідомити: те, що він запланував, йому не вдалося.

— Що? Звідки ти можеш знати?

— Я можу бачити крізь Тінь, Корвіне. Я гадав, наша сестричка більш детально просвітила тебе щодо цього. Завдяки невеликому ментальному зусиллю я здатен відшукати все, що захочу. Природно, що мене цікавив результат його справи, тож я спостерігав. Тато мертвий, Корвіне. Це зусилля вартувало йому надто багато. Він утратив контроль над силами, якими маніпулював, тому підірвався, перейшовши за середину Лабіринту.

— Ти брешеш! — вигукнув я і торкнувся до Каменя.

Він похитав головою.

— Визнаю, що можу прибрехати, аби досягти своєї мети, але цього разу кажу щиру правду. Тато мертвий. Я бачив, як він упав. Потім птах приніс тобі Камінь, чого він і бажав. Ми залишились у всесвіті без Лабіринту.

Я не хотів йому вірити. Але ймовірним було те, що тато зазнав невдачі. Упевненим я міг бути тільки в одному експерті цієї справи — Дворкіні, — а також у складності завдання.

— Приймімо на хвильку це все за правду. Що трапиться далі? — поцікавився я.

— Усе розпадеться, — відповів він. — Уже тепер Хаос виповнює Амбер вакуумом. Великий вир уже з'явився — і він зростає. Він усе розширюється, знищуючи Тіньові світи, і не спиниться, доки не зіллється з Дворами Хаосу. Творіння завершить повне коло, і Хаос знову пануватиме над усім.

Я заціпенів. Невже я вибирався з Ґрінвуда, долав купу випробувань, щоб усе завершилося так? Невже побачу, як усе втрачає сенс, форму, зміст і життя, коли всесвіт дійде до такого кінця?

— Ні! — вигукнув я. — Це неможливо!

— Хіба що... — м'яко мовив Бранд.

— Хіба що?

— Хіба що буде накреслено новий Лабіринт. Постане новий Порядок, аби зберегти форму.

— Пропонуєш повернутися назад у той безлад і завершити справу? Ти щойно сказав, що того місця більше нема.

— Ні. Звісно, ні. Місце не має значення. Центр завжди там, де Лабіринт. Зробімо його просто тут.

— Гадаєш, ти зможеш досягнути успіху там, де програв батько?

— Я повинен спробувати. Я єдиний, хто має достатньо знань і часу, доки не прийдуть хвилі Хаосу. Слухай, я визнаю все, що Фіона, без сумніву, розповіла про мене. Я придумав план — і я ж його втілив. Я змовився з ворогами Амбера і пролив нашу кров. Я спробував випалити тобі пам'ять. Але світ, який ми знаємо, руйнується зараз, а я ж також тут живу. Усі мої плани — абсолютно всі! — зійдуть нанівець, якщо навіть дещиця ладу не збережеться. Лорди Хаосу надурили мене. Мені важко визнавати це, але зараз я бачу таку ймовірність. Досі не пізно відбити їхній удар. Ми можемо побудувати новий бастіон Порядку просто тут.

— Як?

— Мені потрібен Камінь... і твоя допомога. Тут постане новий Амбер.

— Припустімо — arguendo[101],— що я тобі дам його. Чи буде новий Лабіринт таким самим, як і старий?

Брат похитав головою.

— Це неможливо, як і неможливо було б, якби батько створював свій Лабіринт, аби той був схожим на Дворкінів. Жодні автори не можуть розповісти одну й ту ж історію однаково. Неможливо уникнути індивідуальних стилістичних відмінностей. Байдуже, як сильно я б не намагався копіювати — моя версія трішки відрізнятиметься.

— Але як ти можеш це зробити, — запитав я, — якщо не повністю налаштований на Камінь? Щоб завершити налаштування, тобі б знадобився Лабіринт. А ти стверджуєш, що Лабіринт зруйновано. Що ж тоді?

— Я ж казав, що мені знадобиться твоя допомога, — зауважив він. — Є інший спосіб налаштувати людину на Камінь. Для цього потрібне сприяння вже налаштованого. Тобі необхідно буде ще раз спроектувати себе у Камінь і взяти мене із собою — у первинний Лабіринт, що лежить там.

— А тоді?

— Коли випробування мине і я налаштуюся, ти віддаси мені Камінь. Я накреслю новий Лабіринт, і ми повернемося до звичних справ. Усе триматиметься купи. Життя триватиме.

— А як щодо Хаосу?

— Новий Лабіринт буде чистим. Дорога, що відкриває їм вхід до Амбера, зникне.

— Але якщо тато мертвий, то хто керуватиме новим Амбером?

Бранд криво посміхнувся.

— Маю ж я щось отримати за свої страждання, чи не так? Я ризикуватиму життям, а шанси не такі вже й великі.

Я посміхнувся йому у відповідь.

— Зважаючи на можливий виграш, що самому мені заважає ризикнути? — поцікавився я у нього.

— Те саме, що завадило батькові досягнути успіху, — всі сили Хаосу. Коли розпочинається подібний акт творення, вони злітаються, немов за космічним рефлексом. Я маю більше досвіду в спілкуванні з ними, ніж ти. У тебе не було б шансу. У мене — можливо.

— А тепер, Бранде, припустімо, що ти брешеш мені. Або будьмо поблажливими і скажімо, що ти нечітко бачиш крізь увесь цей безлад. А що як батько досягнув успіху? Що як просто зараз уже є новий Лабіринт? Що б трапилось, якби ти зробив ще один просто тут?

— Я... Таке ніколи не робилося раніше. Звідки мені знати?

— Цікаво, — сказав я. — Чи не ти б отримав тоді власну версію реальності? Чи не означатиме це, що виокремиться новий всесвіт — Амбер і Тінь — лише для тебе? Чи не знищить він наш світ? Чи просто стоятиме на віддалі? Чи вони накладуться одне на одного? Як ти гадаєш, зважаючи на ситуацію?

Він знизав плечима.

— Я вже відповів на це. Раніше такого ніколи не робили. Звідки мені знати?

— Але я гадаю, що ти знаєш або можеш зробити ймовірне припущення. Можливо, саме це ти і плануєш, саме це ти і хочеш зробити — адже більше тобі нічого не лишається. Твоя присутність означає для мене, що тато досягнув успіху, а ти зараз просто розігруєш свою останню карту. Але для цього тобі потрібні й Камінь, і я. Втім, ні того, ні іншого ти не отримаєш.

Він зітхнув.

— Я чекав від тебе більшого, та що вдієш. Ти помиляєшся, але гаразд. Слухай, замість того, щоб дивитись, як усе руйнується, я б радше розділив королівство з тобою.

— Бранде, — мовив я на те, — забирайся. Ні Каменя, ні моєї допомоги ти не отримаєш. Я вислухав тебе і гадаю, що ти брешеш.

— Ти боїшся, — сказав він. — Боїшся мене. Я не дорікаю, що ти не хочеш довіряти мені. Але ти помиляєшся. Зараз я тобі потрібен.

— Втім, вибір я уже зробив.

Він підійшов на крок ближче. Ще ближче...

— Усе, що ти забажаєш, Корвіне. Я дам тобі будь-що, лишень скажи...

— Я був з Бенедиктом у Tip-на Ноґті, — відповів я. — Дивився його очима, слухав його вухами, коли ти робив йому таку саму пропозицію. Іди до біса, Бранде! Я продовжу свою місію. Якщо ти гадаєш, що можеш мене спинити, то зараз якраз слушний час, як і будь-який інший.

Я рушив до Бранда. Знав: якщо дотягнуся до нього — вб'ю. Але також відчував, що не дотягнуся.

Він зупинився. Тоді відступив на крок.

— Це буде твоєю величезною помилкою, — сказав він.

— Я так не вважаю. Навпаки, гадаю, що чиню абсолютно правильно.

— Я не битимуся з тобою, — квапливо сказав він. — Не тут, над проваллям. Але шанс у тебе був. Коли ми зустрінемося наступного разу, я заберу у тебе Камінь.

— І нащо він тобі, неналаштованому, здався?

— Може, ще є для мене спосіб влаштувати цю справу — складніший, але ймовірний. У тебе була можливість. А зараз бувай.

Він відступив у ліс. Я пішов за ним, але він зник.

Залишивши те місце, я поїхав далі, уздовж дороги над нічим. Мені не подобалось думати про ймовірність того, що Бранд міг казати правду або принаймні частково не обманював. Але його слова переслідували мене. А що як тато програв? Тоді моя місія — цілковита дурниця. Насправді все вже скінчилось, і розпад — питання лише часу. Озиратися не хотілось — особливо якщо мене хтось наздоганяв. Моя гонитва набрала середньої швидкості. Хотілося дістатися до інших, перш ніж хвилі Хаосу сягнуть аж настільки далеко — просто аби вони побачили, що я зберіг їм вірність, аби знали, що я зробив усе можливе. Тоді мені стало цікаво, як же розгортається битва. І чи почалася вона вже, у цьому часовому вимірі?

Я мчав уздовж мосту, що розширювався під уже ледь проясненим небом. Коли ж воно стало схожим на золоту рівнину, я замислився над Брандовою погрозою. Він сказав те, що сказав, аби лиш посіяти в мені сумніви, розворушити непевність і знизити мою ефективність? Можливо. Однак якщо він хоче Каменя, то змушений буде влаштувати засідку. Я поважав ту дивну силу, яку він здобув над Тінню. Практично неможливо було приготуватися до нападу людини, яка здатна стежити за кожним моїм кроком і миттєво переноситися в найвигіднішу позицію. Чи скоро це трапиться? Гадаю, не дуже. Спершу він бажав би розхитати мені нерви — а я й так уже доволі стомлений і напружений до краю. А мені ж захочеться відпочити й поспати — раніше чи пізніше. Байдуже, як би швидко я не мчав у пекельній гонитві, та не зміг би здолати всю дистанцію за раз.

Промайнули рожеві, помаранчеві й зелені тумани, кружляючи навколо й виповнюючи світ. Земля дзвеніла під нами, як метал. Вряди-годи вгорі бриніли музичні тони, неначе дзенькіт кришталю. Мої думки танцювали. Спогади про безліч світів приходили й зникали у випадковому порядку. Ґанелон, мій друг-ворог, мій батько та мій ворог-друг, з'являвся і зникав, зникав і з'являвся. Якось один з них запитав, хто має право на трон. Я гадав тоді, що це Ґанелон, якого просто цікавило, які в кожного з нас мотивації. Але тепер знаю — то був тато, який хотів знати мої почуття. Він обміркував, а тоді прийняв своє рішення. А я відмовляюся. Чи в тому винні зупинка мого розвитку, бажання звільнитися від такого клопоту, якесь раптове осяяння чи ж все, що я пережив за останні кілька років — усе це повільно зростало в мені, даруючи осмисленіший погляд на важку долю монарха (якщо не брати до уваги коротких митей слави) — не знаю. Я пригадував своє життя в Тіні Земля — як віддавав накази і корився їм. Переді мною пропливали обличчя друзів, ворогів, дружин, коханок, родичів — усе це були люди, яких я знав протягом століть. Здавалося, Лоррейн киває мені. Сміється Мойра, ридає Дейдра. Я знову бився з Еріком. Пригадав перший прохід Лабіринтом, ще коли я був хлопчиком, а потім — іще один, коли пам'ять крок за кроком поверталася до мене. Убивства, крадіжки, шахрайства і зваби також поверталися, бо, як казав Меллорі, вони були там[102]. Однак я не міг правильно розташувати їх у рамках часу. Не було значних хвилювань, адже й провини великої не було. Час, час і ще більше часу пом'якшили гострі кути, змінивши мене. Я сприймав минулі образи себе як різних людей — неначе знайомців, яких переріс. Навіть дивувавсь, як узагалі міг бути деякими з них. Доки я мчав уперед, сцени з минулого оживали в тумані навколо мене. І без жодних поетичних перебільшень. Битви, в яких я брав участь, набували фізичної форми, якщо не зважати на повну відсутність звуку, — спалахи зброї, барви уніформ, стяги й кров. І люди — більшість із яких давно вже мертві — вийшли з моєї пам'яті, німо оживаючи довкола. Ніхто з них не був членом моєї родини, але всі ці люди щось колись означали для мене. Тут не було жодного системного підходу. Йшлося як про шляхетні вчинки, так і про ганебні, про друзів та ворогів; і ніхто з людей, яких я проминав, не помічав моєї присутності — усі були захоплені давно минулим алгоритмом дій. Тоді я замислився про природу місця, крізь яке проїжджав. Чи була це розбавлена версія Tip-на Ноґта, на околицях якого перебувала чутлива до мозкових хвиль речовина, що проектувала навколо мене панораму «Це твоє життя»[103]? Чи в мене просто починаються галюцинації? Я був стомленим, схвильованим, знервованим і засмученим, ще й рухався шляхом, який м'яко, але постійно стимулював чуття, заводячи в марення... Насправді, я збагнув, що недавно втратив контроль над Тінню, і тепер просто мандрував уздовж цієї місцевості, загнаний цим видовищем у пастку озовнішненого нарцисизму... Збагнув, що маю зупинитись і відпочити — можливо, навіть поспати, — але боявся робити це саме тут. Я мав вирватися і дістатися до спокійнішого, безлюднішого місця...

Я викривив довкілля. Перекрутив усе. І вирвався.

Уже скоро я їхав крізь сувору скелясту місцину і дістався до бажаної печери.

Ми заїхали всередину, і я подбав про Зірку. Випив та з'їв рівно стільки, аби лиш утамувати голод. Багаття не розпалював. Я загорнувся в плащ і принесену із собою ковдру. Стиснувши правицею Ґрейсвандір, ліг обличчям до темряви, що простягалася за виходом з печери.

Мені було трохи зле. Я знав, що Бранд — брехун, і все ж його слова схвилювали мене.

Але я завжди мав хист швидко засинати, тож заплющив очі й заснув.

5

Я прокинувся, відчувши чиюсь присутність. Або, можливо, це були якийсь шум та відчуття чиєїсь присутності. Що б там не було, але я прокинувся і був певен, що не сам. Міцно стиснув Ґрейсвандір і розплющив очі. Більше не ворушився.

Печеру заливало м'яке, схоже на місячне світло. Всередині застигла, ймовірно, людська постать. Освітлення було настільки погане, що я не міг точно сказати: стоїть новоприбулий до мене обличчям чи спиною. Але за мить він ступив крок мені назустріч.

Я скочив на ноги, вістря меча вперлося в груди невідомого. Він застиг.

— Мир, — промовив чоловічий голос на тарі. — Я лише шукав сховок від бурі. Можна, я розділю з тобою печеру?

— Якої бурі? — запитав я.

Відповіддю мені були принесені з поривом вітру гуркіт грому і запах дощу.

— Гаразд, це таки схоже на правду, — сказав я. — Розташовуйся.

Він сів глибоко в печері, біля правої стіни. Склавши ковдру кілька разів, я сів навпроти чоловіка. Нас розділяло близько чотирьох метрів. Я намацав люльку і дістав її, а тоді спробував запалити сірник, який приніс із Тіні Земля. Він спалахнув, урятувавши мене від купи проблем. Тютюн, змішуючись із вологим бризом, гарно пахнув. Я наслухав звуки дощу і придивлявся до темного силуету мого сусіда. Я саме обдумував кілька можливих небезпек, як до мене звернувся голос, який не належав Бранду.

— Це неприродна буря.

— Он як? Чому?

— По-перше, вона йде з півночі. У цю пору року бурі ніколи не приходять з півночі.

— Так і пишеться історія.

— До того ж я ще ніколи не бачив, щоби буря так поводилась. Увесь день спостерігав за її наближенням — суцільна лінія, що рухається повільно, а фронт нагадує пластини зі скла. Так багато блискавок, що вона скидається на комаху-монстра зі сотнею сяючих лап. Вельми неприродно. А після неї все викривляється.

— Подібне буває під час дощу.

— Але не так. Здається, що все змінило свої обриси. Попливло. Неначе буря плавить світ або забирає його форму.

Я здригнувся — вирішив, що вже достатньо далеко від темних хвиль, тож можу трохи відпочити. Хоча чоловік міг помилятись, і це була звичайна незвична буря. Але ризикувати не хотілося. Підвівшись, я став спиною до входу. Свиснув.

Жодної відповіді. Я повернувся назад і понишпорив навколо.

— Щось трапилося?

— Мій кінь зник.

— Може, він пішов?

— Певно. Хоч я гадав, що Зірка має більше мізків.

Я пройшов до входу в печеру, але так нічого й не побачив. Змок до нитки і повернувся назад до лівої стіни.

— Як на мене, то це схоже на звичайнісіньку бурю, — сказав я. — У горах вони ще й не такі бувають.

— Ти, мабуть, знаєш ці землі краще за мене?

— Ні, я просто мандрую і збираюся не зупинятися.

Я доторкнувся до Каменя. Свідомістю занурився в нього, а потім рушив угору й назовні. Наказав бурі, яку відчував довкола себе, піти геть — червоні пульсації енергії співвідносилися з моїм серцебиттям. Я обіперся на стіну, знайшов іще один сірник і розкурив люльку. Навіть силам, якими я маніпулював, потрібно було трохи часу, аби впоратися з таким великим штормовим фронтом.

— Довго вона не бушуватиме, — запевнив я.

— Звідки ти можеш знати?

— Привілейовані джерела інформації.

Чоловік усміхнувся.

— Якщо вірити деяким оповідям, то саме так і кінчається світ[104],— усе почнеться з дивної бурі, що прийде з півночі.

— Так і є, — сказав я. — Це саме вона. Гадаю, нема чого хвилюватися. Так чи інакше, але скоро все закінчиться.

— Камінь, що ти носиш... Він світиться.

— Так.

— Але ж ти жартував про кінець світу, чи не так?

— Ні.

— Через тебе мені згадалися рядки зі Святої Книги: «Прийде поперед бурі Архангел Корвін, і світло литиметься з його грудей...» Тебе ж не Корвіном звуть, правда?

— А що там далі?

— «Коли спитають його, куди прямує він, то відповість: „До краю землі“. І там не знатиме він, ні який ворог допоможе йому проти ворога іншого, ні кого торкнеться Ріг».

— Це все?

— Про Архангела Корвіна — так, — відповів він.

— Раніше я вже потрапляв у такі халепи з Писаннями. Вони розповідають достатньо, аби зацікавити, але для миттєвого застосування цього замало. Здається, що автору в насолоду вабити читача. Один ворог проти іншого? Ріг? Ущипніть мене.

— Куди ти прямуєш?

— Якщо не знайду коня, то не дуже й далеко.

Я підійшов до входу в печеру. Негода вщухала, з-поза хмар на заході та сході пробивалося світло, схоже на місячне. Я подивився на обидва напрямки уздовж дороги, потім схилом униз на долину. Жодного коня навколо. Я повернувся до печери. Тієї ж миті почув іржання Зірки звідкись із-під себе.

Я окликнув незнайомця.

— Мушу їхати. Ковдру залиш собі, якщо хочеш.

Не знаю, відповів він чи ні, та я вже вийшов назустріч мряці й простував схилом униз. Знову вплинув через Камінь на довкілля — і вщухла мжичка, що змінилася туманом.

Камені були слизькими, та я пройшов уже половину схилу, ні разу не перечепившись. Зупинився, щоб передихнути та зорієнтуватися. Не був упевнений, звідки саме чув іржання Зірки. Сяйво місяця посилилося, видимість зросла, але я, проте, майже не бачив дороги перед собою. Кілька хвилин прислухався.

За деякий час я знову почув іржання — ліворуч та знизу, з-під чи то темної брили, чи то купи каменюк, чи то оголеної гірської породи. Мені здалося, що в нижній частині каменя щось ворухнулось. Я швидко, як тільки міг, помчав у тому напрямку.

Спустившись схилом до пологої долини, я рухався до місця дії крізь туман, що тягнувся від землі. Роздмухані західним вітерцем пасма сріблисто звивалися навколо моїх литок.

До мене долинав змішаний із тріском гуркіт, неначе щось важке тягнули або котили по каменях. Потім унизу темної купи, до якої я наближався, на мить спалахнуло світло.

Підкравшись трохи ближче, я побачив у прямокутнику світла маленькі, схожі на людей фігурки, що боролися з величезною кам'яною плитою. Звідти ж долинав приглушений відзвук від цокоту та іржання. Врешті камінь заворушився, повертаючись, наче двері, якими він, найімовірніше, й був. Освітлена ділянка зменшилася, звузившись до щілинки, а потім, коли вже всі заклопотані фігурки пройшли всередину, з бемканням зникла.

Коли я нарешті дістався кам'яного громаддя, навколо знову запала тиша. Я притиснувся вухом до каменя, але нічого не почув. Байдуже, хто це був, але вони забрали мого коня. Я ніколи не любив конокрадів і свого часу кількох навіть убив. Зараз мені конче потрібна була моя Зірка. Тож я обмацав усе навколо, шукаючи краї цієї кам'яної брами.

Окреслити її контури пучками пальців виявилося дуже просто. Зараз я, певно, упорався навіть швидше, ніж якби займався цим при денному світлі. Тоді б усе змішалося й злилося, лише обманюючи око. Визначивши її місцеперебування, я заходився шукати якусь ручку, що відчиняла б двері. Ці людці були доволі невисокими, тож я шукав знизу.

Зрештою я виявив щось дуже схоже на ручку в належному місці й схопився за неї.

Потягнув на себе, але двері не піддавались. Або місцеві мешканці були непропорційно сильними, або я пропустив якийсь фокус.

Байдуже. Є час для тонкощів, а є — для грубої сили. Я одночасно і гнівався, і квапився, тож рішення було прийнято миттєво.

Знову потягнув плиту на себе. До краю напружив м'язи рук, плечі та спину, шкодуючи, що поряд нема Джерарда. Двері заскрипіли. Я продовжував тягнути. Вони повільно зрушили — може, на дюйм, — а потім застрягли. Я не зупинявся, навіть посилив старання. Знову скрип.

Відкинувшись назад, я змістив вагу і вперся лівою ногою в кам'яну стіну біля дверей, щоб і тягнути, і штовхати водночас. Знову все заскрипіло й затріщало — плита зрушила ще приблизно на дюйм. Опісля вона остаточно застрягла.

Я відпустив її і випростався, розминаючи руки. Потім плечем повернув двері у зачинене положення. Зробивши глибокий вдих, знову взявся до справи.

Поставив ліву ногу туди, де вона була раніше. Тепер — жодного поступового нарощування сили. Я відразу штовхнув і смикнув.

Пролунав ляск, усередині щось загуркотіло, і двері з тріском відчинилися десь на пів фута. Скидалося, що тепер вони рухаються легше, тож я звівся на ноги та став в інше положення — тепер спиною до стіни — і відшукав зручну точку прикладання сили, щоб виштовхнути їх назовні.

Цього разу двері пішли спокійніше, але коли вони почали відчинятись, я втримався від спокуси впертись у них ногою і штовхнув з усієї сили. Двері розчахнулися на всі сто вісімдесят градусів і з гучним бемканням ударилися об камінь: тріснули в кількох місцях, захиталися та гуркотливо бахнули об землю, розбившись при цьому на друзки.

Ґрейсвандір опинився в моїй руці ще до падіння дверей. Присівши, я потай визирнув з-за рогу.

Світло... Вдалині від маленьких ламп, що звисали на гаках уздовж стіни, лилося сяйво... Біля сходів, що вели вниз... Туди, де світла було більше і лунали звуки... такі схожі на музику...

І нікого не було навкруги. Я припускав, що скажений гамір, який я здійняв, привернув чиюсь увагу, але музика звучала й далі. Або звуки — якимось чином — до них не долинули, або їм було начхати. Як би там не було...

Я випростався і ступив на поріг. Моя нога вдарилась об якусь металеву штуку. Я підняв її і роздивився. Погнутий засув. Це означало, що вони замкнули двері за собою. Я кинув залізяччя через плече й почав спускатися.

Поки я наближався, мелодії скрипок та волинок гучнішали. Зі спалахів світла я зрозумів, що праворуч від сходів було розташоване щось схоже на залу. Чув дрібні кроки — їх було дуже багато. Більше не переймаючись дотриманням тиші, я поквапився вниз.

Коли повернувся та оглянув залу, переді мною постала сцена, що вийшла зі сну якогось п'яного ірландця. Задимлена, освітлена смолоскипами зала повнилася купою червонопиких чоловічків метрового зросту, вбраних у зелені жупани. Вони танцювали і кухоль за кухлем пили ель, вигопцювали запаморочливий танок на стільницях, щирилися, реготали і галасували. Уздовж стіни стояли величезні діжі; біля однієї відкоркованої вишикувалася черга місцевих п'яничок. У дальньому кінці приміщення палав величезний камін, дим від нього тягнувся до тріщини в кам'яній стіні понад парою проходів, що вели невідомо куди. Поруч стояла Зірка, прив'язана до кільця в стіні, а біля неї опасистий гном у шкіряному фартуху наточував якісь підозрілі інструменти.

Кілька облич повернулося в мій бік, хтось закричав — і музика раптово стихла. Запала майже абсолютна тиша.

Мечем, піднятим у позицію en garde[105], я вказав через залу на Зірку. Тоді до мене повернулися всі обличчя.

— Я прийшов по свого коня, — сказав я. — Або ви негайно приведете його сюди, або я сам піду по нього. У такому разі проллється багато крові.

Один із чоловічків праворуч від мене (він був товстішим та сивішим за решту) прочистив горлянку.

— Прошу пана, — почав він, — але як ви сюди потрапили?

— Вам потрібні будуть нові двері, — відповів я. — Йдіть погляньте, якщо хочете. Може, це має для вас якесь значення, а я гадаю, що таки має. Я почекаю.

Я відступив і обіперся на стіну.

Чоловічок кивнув.

— Так і зроблю.

Він стрілою промчав біля мене.

Я відчув, як народжена гнівом сила переливалася між мною і Каменем. Одна частинка мене хотіла різати, рубати та колоти усе на моєму шляху до Зірки, інша бажала гуманнішої поведінки з істотами, значно меншими за мене. А третя — можливо, найрозумніша частка — припускала, що ці коротуни не такі вже і прості. Тож я чекав, чи моє майстерне відчиняння дверей справить враження на їхнього представника.

За мить він повернувся і старанно обійшов мене.

— Приведіть мені його коня, — наказав він.

Раптовим поривом вітру залою прокотився шепіт. Я опустив меч.

— Прошу вибачення, — мовив сивочолий. — Ми б не хотіли сваритися з таким, як ви. Знайдемо собі харч деінде. Сподіваюся, ви не ображаєтеся?

Коротун у шкіряному фартуху відв'язав Зірку й пішов до нас. Завсідники відступали, пропускаючи його.

Я зітхнув.

— Вважатимемо, що все вирішилося. Пробачмо і забудьмо, — сказав я.

Гном схопив кухоль з найближчого стола і простягнув мені. Побачивши вираз мого обличчя, він відсьорбнув з нього першим.

— То, може, вип'єте з нами?

— Чому б ні? — видав я й осушив посудину разом з місцевим князьком.

Він зригнув та ощирився.

— То лише на маленький ковточок для чоловіка ваших розмірів, — сказав гном. — Дайте-но я принесу вам ще, на коня.

Ель був смачний, а після моїх вправлянь пити хотілося неймовірно.

— Згода.

Коли до мене підвели Зірку, чоловічок наказав принести ще випивки.

— Можете обкрутити віжки навколо он того гака, — він вказав на виступ унизу біля дверного прорізу. — З вашим конем нічого не трапиться.

Кивнувши, я так і зробив. М'ясник пішов геть. Більше ніхто на мене не витріщався. Принесли джбан із варивом, і коротун наповнив по вінця наші кухлі. Один зі скрипалів затягнув нову мелодію. За мить до нього приєднався ще один.

— Присядьте, — запропонував господар, штовхнувши ногою лаву в мій бік. — Туліться й далі спиною до стіни, якщо хочете. Проте жодних хитрувань з нашого боку не буде.

Я вмостився, а він обігнув стіл і впав навпроти мене. Між нами стояв джбан. Було приємно хоч ненадовго посидіти ось так, дати мозку короткий перепочинок від мандрівки, пити темний ель і слухати жвавий мотивчик.

— Вдруге я не проситиму вибачення, — виголосив мій співрозмовник. — І пояснювати теж нічого не буду. Ми обидва знаємо, що це було непорозуміння. Однак легко помітити, що право на вашому боці, — він усміхнувся і підморгнув. — Я теж вважатиму, що все вирішилося. Ми не голодуватимемо. Просто сьогодні банкету не буде. Яку ж милу коштовність ви носите... Розкажіть мені про неї.

— Звичайнісінький собі камінь, — сказав я.

Знову почалися танці. Голоси стали гучнішими. Я впорався зі своїм питвом, і коротун ще раз наповнив кухоль. Палахкотіло полум'я. Нічний холод покидав мої кістки.

— Затишна у вас тут місцинка, — зауважив я.

— Що ж, так і є. Уже й не згадаєш, скільки вона служить нам вірою і правдою. Хочете, влаштуємо для вас великі оглядини?

— Дякую, але ні.

— Я не сподівався, що ви погодитеся, але гостинність зобов'язувала запропонувати. Якщо бажаєте, можете потанцювати з нами.

Заперечно похитавши головою, я засміявся. Думка про те, що гопцюватиму тут, нагадала про Свіфта.

— Усе одно спасибі.

Господар дістав глиняну люльку і заходився набивати її. Я почистив свою і зробив те саме. Якимось чином небезпека, здавалося, минула. Цей коротун був доволі доброзичливим, а решта зі своєю музикою й танцями видавались й узагалі безпечними.

Але все-таки... Я пригадував казки з інших країв, що лежали далеко-далеко звідси... Прокинешся вранці голим посеред якогось поля, і сліду від печери не зостанеться... Знав я таке...

Кілька кухлів не видавались особливо небезпечними. Я зігрівся, а верески волинок та виття скрипок тішили вухо після скажених мозковивертальних віражів пекельної їзди. Притулившись до стіни, я випустив дим — спостерігав за танцями.

Коротун усе говорив і говорив. Інші не зважали на мене. Добре. Господар переповідав мені якісь неймовірні байки про лицарів, війни та скарби. Хоч і слухав краєм вуха, його голос заколисував, і я навіть кілька разів хмикнув.

Однак зсередини похмуріша і мудріша частка мене застерігала: «Гаразд, Корвіне, з тебе досить. Час їхати геть».

Але якимось магічним чином мій кухоль знову наливався по вінця, і я пив з нього. Ще один. Іще один ковток нічого не змінить.

«Ні, — казала інша частинка мене, — він бреше і зачаровує тебе. Хіба ти не відчуваєш цього?»

Я сумнівався, що такому ось гномові до снаги мене перепити. Але я стомився і майже нічого не їв. Найімовірніше, правильніше було б...

Я відчув, що куняю. Поклав люльку на стіл. Коли я кліпав, щоразу здавалося, ніби часу для розплющування очей потрібно все більше. Мені було тепло, а втомлені м'язи повнилися солодким занімінням.

Я знову задрімав. Спробував подумати про свою місію, про особисту безпеку, про Зірку... Щось пробурмотів... за склеєними повіками я був ледь-ледь при тямі. Так приємно, хотілося продовжити це відчуття ще на пів хвилинки...

Музичний голос гнома став монотонним і переріс у гудіння. Не мало значення, що він там говорив...

Зірка заіржала.

Я різко випрямився, очі розширилися. Видовище, що відкрилося мені, миттю зняло полуду з очей. Музиканти продовжували грати, але ніхто більше не танцював. Усі коротуни тихо сунули на мене. Кожен щось тримав у руках — хто флягу, хто ломаку, а хто ніж. Гном у шкіряному фартуху розмахував різницьким ножем. Мій співрозмовник учепився в міцну палицю, що до того стояла біля стіни. Кілька чоловічків вирішили нападати на мене з меблями у руках. Більшість з них виринули з проходу біля каміна — вони озброїлися каменями і кийками. Будь-який натяк на веселощі зник, а на їхніх обличчях застигли або гримаси ненависті, або гидотні посмішки.

Гнів повернувся до мене. Але він палав уже не так яскраво, як минулого разу. Бачачи перед собою натовп, я зовсім не хотів битися з ним. Розсудливість угамувала мої почуття. У мене було завдання. Я не повинен ризикувати головою, якщо є альтернативні варіанти вирішення питання. Але я був певен, що цього разу язик без кісток не допоможе мені втекти.

Я глибоко вдихнув. Бачив, що вони вже готові напасти на мене, і раптом згадав Бранда та Бенедикта в Tip-на Ноґті. А Бранд же навіть не був повністю налаштований на Камінь. Я знову почерпнув сили з цього вогненного кулона, приготувавшись дати відсіч, якщо до цього дійде. Але спершу хотів ударити по їхній нервовій системі.

Не знав напевно, як Бранд оте все виробляв, тому просто потягнувся через Камінь, як я робив це, коли впливав на погоду. Дивно, але музика продовжувала грати, неначе теперішні дії коротунів були лишень зловісним продовженням їхнього танцю.

— Не ворушіться, — підводячись, сказав я гучним вольовим голосом. — Замріть. Оберніться на статуї. Усі ви.

Я відчув важке гупання всередині та ззовні грудей. Червоні сили рвалися з мене назовні точнісінько так само, коли я використовував Камінь.

Мої крихітні нападники застигли на місці. Найближчі стояли як укопані, тільки на віддалі помітно було якесь ворушіння. Потім скажено верескнула волинка, і скрипки затихли. Я й досі не знаю: музики змовкли через мої чари чи просто заціпеніли, побачивши, як я встаю.

Величезні хвилі сили, що прокочували крізь мене, затопили всіх присутніх, занурюючи їх у матрицю, що постійно звужувалась. Я розумів, що їх полонила моя воля, тому виліз і відв'язав Зірку.

Нападників я не відпускав — зосередився на них так сильно, неначе переходив між Тінями. Зірка йшла за мною до виходу. Обернувшись, я востаннє поглянув на застигле панство і підштовхнув Зірку сходами догори. Я все прислухався, але знизу не долинало жодних звуків.

Коли ми вийшли з печери, вранішня зоря вже запалила схід. Сівши у сідло, я почув віддалені звуки скрипки. Через мить волинки також приєдналися до мелодії. Здавалося, їм було байдуже — перемогли вони чи програли у протистоянні зі мною. Свято має тривати.

Коли я повернув на схід, з дверного прорізу, крізь який я нещодавно вийшов, до мене долинув окрик. То був вождь карликів, з яким я сьогодні пив[106]. Я натягнув віжки, щоби краще його розчути.

— Куди ви прямуєте? — звернувся він до мене.

Чому би й ні?

— До краю землі! — гукнув я.

Він кинувся танцювати джигу на уламках дверей.

— Щасливої дороги, Корвіне! — закричав вождь.

Я махнув йому. Зрештою, чому б і ні? Часом доволі важко відділити танцюриста від танцю.

6

Я проїхав менше тисячі метрів до того, що мало бути півднем, коли зупинилося все — земля, небо, гори. Переді мною опинився аркуш білого світла. Тоді я подумав про незнайомця в печері та його слова. Він відчував, що ця гроза перекреслює увесь світ, що вона відповідає місцевій апокаліптичній легенді. Певно, так і було. Певно, це і була та хвиля Хаосу, про яку говорив Бранд: вона рухалася, знищуючи, руйнуючи та розриваючи все на своєму шляху. Але цей край долини залишився недоторканим. Чому ж він зостався?

Тоді я пригадав свої дії, спрямовані на зупинку бурі. Я скористався Каменем, втіленою в ньому силою Лабіринту, щоб спинити грозу над цією ділянкою. Чи могло це бути чимось більшим, ніж звичайне погодне явище? Лабіринт і раніше переважав над Хаосом. Чи ж може тепер ця долина, де я зупинив зливу, бути маленьким острівцем тиші у морі Хаосу? А якщо так, як же мені продовжувати?

Я поглянув на схід, де займався день. Однак на небі сяяло не вранішнє сонце, а радше величезна, палюча й сліпуча корона, крізь яку звисав осяйний меч. Звідкілясь долинув пташиний спів, що скидався на сміх. Я нахилився вперед і закрив обличчя руками. Божевілля...

Ні! Я вже бував у дивних Тінях і раніше. Й чим далі мандрую, тим дивнішими вони стають. Аж доки... Про що я думав тієї ночі в Тір-на Ноґті?

Мені спали на думку два рядки з оповідання Ісак Дінесен[107], які настільки схвилювали мене, що я вивчив їх напам'ять — попри те, що був тоді Карлом Корі: «...Мало хто з людей може стверджувати, буцімто він вільний від переконання, що весь світ навколо насправді є витвором їхньої уяви. Отже, ми тішимося цим і пишаємося?» Філософський підсумок улюбленого родинного дозвілля. Чи створюємо ми світи й Тінь? Чи ж вони існують там незалежно від нас, в очікуванні наших кроків? Чи є незаслужено забута середина? Може, це радше питання про більше чи менше, ніж про альтернативи? Можливо, остаточної відповіді я так ніколи й не дізнаюсь. І все ж, як я і думав тієї ночі, має бути місце, де закінчується Самість, місце, де соліпсизм перестає бути правдоподібним поясненням для середовищ, у яких ми опиняємося, й того, що ми там знаходимо. Існування такого місця і таких речей свідчить, що тут принаймні є різниця, а якщо вона тут є, то, можливо, проходить крізь усі наші тіні, повідомляючи їх про існування несамості, відсуваючи наше еґо до меншої стадії. Я відчував, що зараз перебуваю в місці, де формула «Отже, ми тішимося цим і пишаємося?» може не спрацювати, як у випадку з Ґарнатською долиною та моїм прокляттям, коли все відбувалося неподалік від дому. У що б до кінця я не вірив, та зараз був певен, що ось-ось увійду в край суцільного не-я. За цією точкою неповернення можу втратити владу над Тінню.

Я сів рівно і примружився від спалахів. Мовив слово до Зірки і похитав поводом. Ми рушили далі.

Хвилю я їхав мов у тумані, хоча там було значно яскравіше і не вчувалося жодних звуків. А тоді ми почали падати.

Падати чи дрейфувати. Коли минув початковий шок, складно було визначитися. Спершу мене охопило відчуття спуску — можливо, паніка Зірки посилила його. Але битися не було об що, тому через певний час Зірка перестала рухатися — тільки тремтіла і важко дихала.

Правою рукою я тримав віжки, а лівою стискав Камінь. Не знаю, що я наказав чи як узагалі цього досягнув, але мені хотілося тільки пройти через це сліпуче ніщо, знову відшукати шлях і рушити до кінця подорожі.

Я втратив лік часу. Відчуття спуску зникло. Я рухався чи просто висів? Гадки не маю. Чи й досі яскравість лишалася яскравістю? І ця мертвотна тиша... Я здригнувся. Сенсорна депривація була навіть більшою, ніж у часи моєї сліпоти, в старій камері. Тут не було нічого — ні шелесту від бігу щура, ні дзенькоту моєї ложки об двері; ні вологості, ні холоду, ні текстури. Я потягнувся далі...

Мерехтіння.

На мить здалося, що праворуч від мене відбувся розрив візуального поля — майже невловимий у своїй минущості. Я потягнувся туди, але не відчув нічого.

Та мить була настільки короткою, що я сумнівався, чи вона взагалі реальна. То ж могла бути просто галюцинація.

Мені здавалося, що це трапилося знову. Цього разу ліворуч. Чи довгим був інтервал між з'явами, сказати не можу.

Тоді я почув з нізвідки щось схоже на стогін. Також дуже короткий.

Далі — і вперше я в цьому не сумнівався — вигулькнув сіро-білий краєвид, схожий на місячну поверхню. Він зринув ліворуч, у полі мого зору, лиш на хвильку. Зірка фиркнула.

Праворуч з'явився сіро-білий ліс. Він обертався, неначе ми проминали одне одного під якимось неможливим кутом. Як телефрагмент, тривалістю менше двох секунд.

Потім піді мною виникли шматки палаючої будівлі... Безбарвність...

Згори — уривчастий лемент...

Примарна гора, процесія зі смолоскипами піднімається серпантиновою стежкою на найближчу вершину...

На гілляці дерева висить жінка, навколо її шиї — туго натягнена мотузка, голова вивернута вбік, руки зв'язані за спиною...

Білі гори догори дриґом; над ними чорні хмари...

Клацання. Тендітне коливання вібрації, неначе на мить ми торкнулися до чогось надійного — може, Зірка вдарила копитом об камінь. Потім це зникло.

Мерехтіння.

Котяться голови, стікаючи чорною кров'ю... Гигикання з нізвідки... Чоловік догори дриґом, прибитий цвяхами до стіни...

Знову біле світло, що крутиться і здіймається, мов хвилі...

Клацання. Мерехтіння.

На один удар серця ми стали на доріжку під посмугованим небом. Коли вона зникла, я знову потягнувся до неї через Камінь.

Клацання. Мерехтіння. Клацання. Гуркіт.

Скелястий шлях, наближаємося до гірського перевалу... Світ досі чорно-білий... Позаду себе чую удари грому...

Я завертів Каменем, наче ручкою фокусування, коли світ почав тьмяніти. Він знову повернувся... Два, три, чотири... Я рахував удари копит і удари серця, захищаючись від гуркоту довкілля... Сім, вісім, дев'ять... Світ став яскравішим. Я глибоко вдихнув і важко видихнув. Повітря схололо.

Між громом та його луною почув шум дощу. Однак жодна краплина не впала на мене.

Я озирнувся.

Величезна стіна дощу стояла, мабуть, метрів за сто позаду мене. Крізь неї я ледь міг розгледіти непевні обриси гір. Прицмокнув до Зірки, й ми рушили трохи швидше, видершись на рівний шлях, що вів між двома схожими на вартові вежі вершинами. Світ попереду досі був етюдом у чорно-біло-сірих тонах, а небо наді мною ділилося на смуги світла й темряви. Ми вийшли на перевал.

Я затремтів. Мені хотілося зупинитися, відпочити, поїсти, покурити, спішитись і пройтися. І все ж я був надто близько від бурі, щоб дозволити собі таку втіху.

Удари копит Зірки відлунювали на перевалі, обабіч якого круто здіймалися скелясті стіни під посмугованим, як зебра, небом. Я сподівався, що ці гори розірвуть грозовий фронт, але відчував, що такого не трапиться. То була незвична буря, і я мав лихе передчуття, що простягалася вона аж до Амбера, а я б уже давно потрапив у неї і згинув навіки, якби не Камінь.

Доки я дивився на дивне небо, навколо почався снігопад блідих квітів, що осявали мені шлях. Повітря наповнилось приємним ароматом. Грім позаду стих. Скелі навколо були розмальовані сріблястими рисками. Це освітлення пасувало до присмеркового світу. Щойно виїхавши з-за перевалу, я побачив перед собою долину з викривленою перспективою — неможливо було виміряти відстань, — де рясніли шпилі й мінарети, що відбивали світло смугастого неба, схоже на місячне. Вони нагадували про ніч у Tip-на Ноґті, помережену сріблястими деревами, що були схожі на свічада ставків, де плавали мінливі духи. Вряди-годи долина видавалася багатошаровою, іноді — природною та хвилястою, розділеною тим, що було схоже на продовження стежки, якою я їхав. Вона здіймалася й опускалася, огорнута меланхолією, осяяна незбагненними цятками блиску й мерехтіння — і позбавлена будь-яких ознак життя.

Не вагаючись, я почав спускатися. Земля тут була вапняковою та білою, наче кістка — та чи не тоненька то лінія Чорної дороги бовваніє ліворуч? Я ледь-ледь міг розгледіти її.

Тепер я не поспішав, бо бачив — Зірка стомлюється. Якщо буря просуватиметься не надто швидко, ми могли б відпочити біля одного зі ставочків у долині. Я й сам був стомленим та голодним.

Спускаючись, я продовжував роззиратися навсібіч, але не бачив ані тварин, ані людей. Тихо й м'яко зітхав вітер. Коли я опинився в нижчих шарах, де починалася звичайна флора, то зауважив, що білі квіти хиталися на стеблинках над дорогою. Озирнувшись, я помітив, що грозовий фронт досі не перетнув гірського хребта, але хмари продовжували там збиратися.

Я все далі спускався у дивну місцину. Квіти навколо мене вже давненько перестали падати, але ніжний аромат досі витав у повітрі. Звуків не було — чутно лиш наші кроки та вітерець праворуч. Навколо мене здіймалися скелясті утворення дивовижних форм; здавалося, що їх висічено вручну, настільки бездоганними були лінії. Досі пливли тумани. Бліді трави волого поблискували.

Доки я мандрував до лісистого центру долини, перспектива навколо мене й далі змінювалася: відстані викривлювалися, зміщувалися небокраї. Я повернув ліворуч, аби під'їхати до найближчого озерця, та воно віддалялося, щойно я наближався до нього. Коли дістався нарешті до водойми, я спішився і встромив у воду палець, щоб скуштувати її, — вода виявилася холодною, але солодкою.

Повністю втамувавши спрагу, я стомлено розлігся й дивився, як пасеться Зірка, а тоді взявся за холодну їжу, яку дістав із сумки. Буря досі пробивалася через гори. Я зиркнув на неї, міркуючи про її природу. Якщо тато зазнав невдачі, тоді це громи Армагеддону, а отже, уся моя мандрівка позбавлена сенсу. Але з таких міркувань не було жодної користі, бо я знав: що б там не було, а продовжувати доведеться. Проте відігнати такі думки не вдавалось. Я можу прибути до місця призначення, побачити перемогу в битві, а тоді спостерігати, як усе знищується. Марно... Ні. Не марно. Я намагався і намагатимуся до самого кінця. І цього вже досить, навіть якщо все втрачено. Клятий Бранд! Для початку...

Кроки.

За мить я вже припав до землі й повернувся у напрямку кроків, поклавши руку на меч.

Переді мною стояла невисока жінка, вбрана у біле. У неї було довге темне волосся, дикі чорні очі та усмішка на вустах. В руках вона тримала плетений кошик, який поставила на землю між нами.

— Певно, ви голодні, Лицарю звитяжний, — мовила вона на тарі з дивним акцентом. — Я бачила, як ви прийшли, тому принесла ось це.

Я усміхнувся і став у природнішу позу.

— Дякую, — відповів їй. — Так і є. Мене звати Корвін. А вас?

— Панна, — відповіла жінка.

Я вигнув брову.

— Дякую, Панно. Ви оселились у цьому місці?

Вона кивнула і стала навколішки, щоб розкрити кошик.

— Так, мій павільйон ось там, за озером.

Панна кивнула головою на схід — у напрямку Чорної дороги.

— Зрозуміло, — відказав я.

Їжа і вино в кошику видавалися справжніми, свіжими й апетитними — значно кращими за мій подорожній запас. Втім, підозри залишились при мені.

— Розділите обід зі мною? — запитала вона.

— Якщо бажаєте.

— Бажаю.

— Чудово.

Панна розстелила скатертину й, сівши навпроти мене, витягнула з кошика їжу та розклала між нами. Вона, сервіруючи страви, похапцем скуштувала все сама. Я почувався при цьому трішки ницо, але зовсім трішки. Це була дивна місцина для проживання самотньої жінки, готової прибігти на порятунок до першого-ліпшого чужинця, котрий проїжджає тут. Під час нашої першої зустрічі Дара також годувала мене; а оскільки я наближався до кінця подорожі, то все ближчими ставали місця ворожої сили. Ще й Чорна дорога була зовсім поруч, а Панна час від часу зиркала на мій Камінь.

Втім, ми чудово провели час, ближче познайомившись під час вечері. Жінка була ідеальним слухачем: сміялася з усіх моїх жартів і змушувала розказувати про себе. Практично весь час Панна підтримувала зоровий контакт, і наші пальці зустрічалися, коли ми передавали щось одне одному. Якщо вона й дурила мене, то робила це надзвичайно приємно.

Доки ми вечеряли й розмовляли, я продовжував стежити за рухом невідворотного грозового фронту. Він нарешті подолав гірський хребет і навіть перетнув його, а тоді почав повільно спускатися з найвищого схилу. Прибираючи скатертину, Панна зауважила напрямок мого погляду і кивнула.

— Так, буря наближається, — сказала вона, сховавши останні столові набори в кошик. Сіла біля мене й дістала вино і наші келихи. — Випиймо за неї?

— Я вип'ю з вами, але не за неї.

Вона наповнила келихи.

— Це не має значення, — мовила вона, — не тепер, — вона поклала свою долоню на мою і передала мені келих.

Узявши його, я поглянув на жінку. Вона усміхнулася й торкнулась краєм свого келиха до мого. Ми випили.

— Ходімо тепер до мого павільйону, — сказала Панна і взяла мене за руку. — Приємно проведемо кілька годин, що зосталися.

— Дякую, — мовив я. — Іншого разу такий відпочинок став би чудовим десертом до розкішної вечері. Але, на жаль, мушу йти. Обов'язок кличе, а час підганяє. Я маю місію.

— Гаразд, — відказала вона. — Це не настільки важливо. Я знаю все про вашу місію. Проте це також уже не важливо.

— Он як? Мушу визнати, я підозрював, що ви запросите мене на закриту вечірку, яка завершиться для мене самотнім блуканням по якомусь холодному схилу, якщо я погоджуся.

Вона засміялася.

— А я мушу визнати, що мала намір саме так вас і використати, Корвіне. Але вже ні.

— Чому ж ні?

Вона вказала на лінію розриву.

— Більше нема потреби вас затримувати. Ось це свідчить про перемогу Дворів. Ніхто більше не здатен що-небудь зробити, аби зупинити наступ Хаосу.

Я знизав плечима, і вона знову наповнила наші келихи.

— Але мені не хотілося б, щоб ви залишали мене зараз, — продовжувала Панна. — За кілька годин буря наздожене нас. Чому б не провести останній час у компанії одне одного? Навіть нема потреби йти до мого павільйону.

Я нахилив голову, і Панна підсунулася ближче до мене. Дідько. Жінка й пляшка — я завжди казав, що саме так і хотів би закінчити свої дні. Ковтнув ще трохи вина. Можливо, вона мала слушність. Але я подумав про ту подобу жінки, що заманила мене в пастку на Чорній дорозі, коли я залишав Авалон. Спершу я хотів допомогти їй, та потім підпав під її надприродні чари — а коли зняв з незнайомки маску, то побачив, що під нею нічого немає. Було до біса страшно. Але щоби не надто вдаватись у філософію, кожен має різноманітний набір масок для будь-яких ситуацій. Я чув, що популярні психологи вже багато років воюють з ними. Втім, я не раз захоплювався людьми з першого погляду, а тоді починав ненавидіти їх, пізнавши ближче. Іноді вони скидалися на ту жінку-примару — під маскою в них не було нічого. Я дійшов висновку, що маска іноді краща за її відсутність. І все ж... Жінка, яку я притискав до себе, справді могла бути монстром усередині. Певно, так і було. А більшість з нас хіба ні? Я міг придумати й гірші способи піти у засвіти, якби надумав здатися просто зараз. Вона мені сподобалася.

Я допив вино. Панна хотіла налити мені ще, але я зупинив її руку.

Вона поглянула на мене, а я у відповідь всміхнувся.

— Ви майже переконали мене, — мовив я.

Потім чотирма цілунками заплющив їй очі, щоб не розбивати чарів, а тоді відійшов і осідлав Зірку. Хоч очерет і не зів'яв, але він мав слушність, що в лісі змовк пташиний гам. До біса важко кермувати цією залізницею[108].

— Прощавайте, Панно[109]!

* * *

Доки буря заповнювала долину, я їхав на південь. Переді мною здіймалися гори, а стежина вела поміж ними. Небо досі було смугастим, чорно-білим, але здавалося, що ці смуги трохи зрушили. Присмерк заполоняв усе довкола, але на темних ділянках неба зірок не було. Тільки легіт, аромат — і тиша, викривлені моноліти й посріблене листя, блискуче від краплинок роси. Рвані краї туманів пропливали переді мною. Я спробував почаклувати з Тінню, але це виявилося надто складно — я був страшенно втомленим. Нічого не відбувалось. Я черпав силу в Каменя, намагаючись частку її передати Зірці. Ми рухалися в одному темпі, аж доки земля перед нами полізла угору. Тоді ми видерлися на новий перевал, ще крутіший за той, через який заїхали в долину. Спинившись, аби озирнутись, я побачив, що вже третину долини вкрила мерехтлива завіса бурі. Я замислився про павільйон, Панну та її озеро[110], а тоді похитав головою і рушив далі.

Коли ми наблизилися до перевалу, шлях став крутішим, тож довелося сповільнитися. Білі ріки в небі набули червонявої барви, яка ставала все багрянішою, доки ми просувалися. Коли я таки дійшов до переходу, здавалося, наче весь світ залито кров'ю. Проїжджаючи широким скелястим перевалом, я потрапив у сильний вітер. Ландшафт ставав уже рівнішим, тож ми продовжували дертися вгору, хоч я й досі нічого не бачив за перевалом.

Щось задеренчало у скелях ліворуч. Я зиркнув туди, але не помітивши нічого, вирішив, що той звук був від падіння каменя. Та вже за пів хвилини Зірка піді мною смикнулася, страшно й болісно заіржала, а тоді, різко повернувшись праворуч, почала падати вперед.

Я вправно зіскочив із сідла, а коли ми впали, то побачив, що з її правого боку стирчить стріла. Після удару об землю я покотився вниз, а коли спинився, то глянув у напрямку, звідки та прилетіла.

Праворуч, на вершині гори за десять метрів від мене, стояла постать з арбалетом. Вона вже знову натягувала тятиву, готуючись до пострілу.

Я знав, що не зможу вчасно дотягнутися до нападника, аби зупинити його. Тому почав підшуковувати камінь завбільшки з бейсбольний м'яч. Знайшов його в підніжжі кручі позаду себе, підняв і спробував не дати гніву впливати на точність кидка. Вона й справді не постраждала, зате лють посилила удар.

Камінь потрапив зловмиснику в ліву руку, і він закричав, випускаючи арбалет. Зброя покотилася зі скелі й приземлилася на іншому боці стежки, практично навпроти мене.

— Сучий сину! — закричав я. — Ти вбив мого коня! Ти за це головою заплатиш!

Перетнувши стежину, я роззирнувся у пошуках найшвидшого способу, аби піднятися до нападника, і побачив лаз ліворуч. Поквапившись туди, я почав дертися вгору. За мить освітлення і кут зору стали кращими, тож вдалося краще розгледіти чоловіка, який, зігнувшись удвоє, масажував руку. То був Бранд. Його волосся видавалося ще рудішим на тлі кривавого неба.

— Ну ось і все, Бранде, — мовив я. — Шкодую лише, що ніхто інший не зробив цього раніше.

Він випростався і з хвильку дивився, як я піднімаюся. Свого меча Бранд не витягував. Щойно я виліз на вершину й опинився метрів за сім від нього, братик склав руки на грудях та опустив голову.

Я витягнув Ґрейсвандір і підійшов ближче. Визнаю, що був готовий убити його — байдуже, в цій чи в іншій позі. Червоне світло темнішало, аж доки мене не охопило відчуття, ніби ми купаємося в крові. Навколо нас завивав вітер, а з долини лунали удари грому.

Він просто розтанув переді мною. Його обриси стали тьмянішими, а коли я дійшов до місця, де стояв брат, він уже повністю зник.

Лаючись, я з хвильку постояв і пригадав історію про те, що Брандові якось вдалося перетворитися на живий Козир, здатний дуже швидко переноситися будь-куди.

Знизу долинув шум...

Кинувшись до краю кручі, я поглянув униз. Зірка досі дриґалась і спливала кров'ю, а мене наче краяли ножем по серцю. Але то було не єдине сумне видовище.

Унизу стояв Бранд. Він підняв арбалет і почав готувати його до нового пострілу.

Я знову пошукав камінь, але потрібного під рукою не трапилося. Тоді зауважив такий камінець позаду себе, там, звідки я прийшов. Я поквапився до нього, сховав клинок у піхви й підняв камінь — він був як кавун. Повернувся до краю кручі, аби знайти Бранда, — і не побачив його.

Раптом я відчув себе надзвичайно незахищеним. Він же міг перенестися в будь-яку виграшну позицію і цієї-таки миті підстрелити мене. Я упав, приземлившись на власний камінь. За мить почув удар стріли праворуч, А потім — гигикання Бранда.

Я знову підвівся, знаючи, що йому знадобиться принаймні дещиця часу, аби перезарядити зброю. Простеживши за напрямком сміху, я побачив брата на виступі по той бік перевалу — Бранд розташувався на п'ять метрів вище, ніж я, і на двадцять метрів далі.

— Вибач за коня, — гукнув він.— Я ціливсь у тебе. Але ці кляті вітри...

До того часу я вже зауважив нішу й перебіг до неї, прикриваючись каменем, як щитом. З цієї клиноподібної тріщини я спостерігав, як брат припасовує нову стрілу.

— Складний постріл, — закричав він, здіймаючи зброю. — Справжній виклик моєму мистецтву стрільби. Але спробувати, без сумніву, варто. У мене ще багато стріл.

Він гигикнув, прицілився і вистрілив.

Я низько схилився, тримаючи перед собою камінь, але стріла вдарила за два фути праворуч.

— Я мав здогадатися, що таке може трапитись, — сказав Бранд, знову налаштовуючи зброю. — Треба було взяти до уваги опір вітру.

Я роззирнувся в пошуках дрібніших камінців, щоб використати їх як боєприпаси, але поблизу таких не було. Тоді згадав про Камінь. Він мав би рятувати мене у разі безпосередньої загрози. Та я припустив, що такий захист поширювався тільки на близьку відстань, а Бранд був у курсі цієї особливості й користувався нею. Втім, чи не було ще чогось, що можна було зробити з Каменем, аби завадити братові? Бранд надто далеко, щоби спробувати паралізувати його, але ж якось я його здолав, контролюючи погоду. Стало цікаво, чи далеко буря. Я потягнувся до неї і зрозумів, що знадобиться кілька хвилин, яких у мене не було, аби встановити необхідні умови й шваркнути його блискавкою. Але вітри — інша справа. Я доторкнувся до них, відчув їх...

Бранд був практично готовий вистрелити знову, однак на перевалі засвистіли вітри.

Не знаю, куди влучила його наступна стріла. Головне, що не в мене. Брат знову заходився налаштовувати зброю, а я почав ладнати фактори для удару блискавки...

Коли Бранд приготувався і знову підняв зброю, я ще раз здійняв вітри. Я бачив, як він цілиться, глибоко вдихає і затамовує подих. А потім опускає зброю й дивиться на мене.

— Мені щойно спало на думку, — гукнув він, — що вітри у тебе в кишені, правда? Це шахрайство, Корвіне.

Він роззирнувся.

— Отже, треба знайти позицію, де це не матиме значення. Ага!

Я продовжував займатися підлаштуванням грозових факторів, щоби спалити його, але умови все ще не були готові. Я підвів очі до червоного і смугасто-чорного неба: щось схоже на хмару утворювалося над нами... Скоро, але ще ні...

Бранд потьмянів та знову зник. Я божевільно вишукував його повсюди.

А тоді він опинився просто переді мною. Брат зайшов з мого боку перевалу. Стояв на десять метрів південніше за мене, і вітри залишились у нього за спиною, тож я знав, що не встигну зрушити їх вчасно. Обміркував ідею кинути в нього камінь. Але тоді Бранд просто відхилиться, а я позбудусь єдиного щита. З іншого боку...

Він підняв арбалет до плеча.

«Виграй час!» — кричав у голові внутрішній голос, доки я продовжував чаклувати з небесами.

— Перш ніж ти вистрелиш, Бранде, скажи мені дещо. Гаразд?

Він завагався, а тоді опустив зброю на кілька дюймів.

— Що?

— Чи правду ти казав про те, що трапилося, — про тата, Лабіринт, наступ Хаосу?

Він закинув голову назад і коротко, гавкітливо засміявся.

— Корвіне, — мовив Бранд. — Я навіть не можу висловити, наскільки мені приємно бачити, як ти помираєш, не знаючи чогось дуже важливого для себе.

Він знову засміявся і почав здіймати зброю. Я хотів було швиргонути камінь і кинутися на брата. Але ніхто з нас не встиг завершити почате.

Згори пролунав дикий лемент, і шматочок неба відділився, щоб упасти Брандові на голову. Брат закричав і випустив арбалет. Він підняв руки над головою, щоб захиститися від нападника. Це був червоний птах, народжений батьковою рукою з моєї крові, який раніше приніс Камінь, а тепер повернувся, аби захистити мене.

Я жбурнув камінь і метнувся до Бранда, витягуючи меч. Бранд ударив птаха, і той відлетів, набираючи висоту для нового нападу. Брат підняв руки, щоб захистити обличчя й голову, але я встиг помітити, що з його лівої очниці витікає кров.

Коли я кинувся до брата, він знову почав тьмяніти. Але птах опустився, наче бомба, і його пазурі знову вчепились у Брандову голову. Птах також почав тьмяніти. Бранд простягнув руку до полум'яного нападника, але вкотре отримав відсіч, а тоді вони обидва зникли.

Коли я дістався до місця дії, там залишився тільки покинутий арбалет, який я розтоптав чоботом.

«Ні, ще не кінець, чорт забирай! Чи довго ти ще переслідуватимеш мене, брате? Як далеко я маю зайти, щоб закінчити це навік?»

Я повернувся на стежину. Зірка досі не померла, тож я мав покласти край її стражданням. Іноді я думаю, що не ту роботу обрав для себе.

7

Миска цукрової вати.

Перейшовши за кряж, я побачив долину, що лежала переді мною. Принаймні я припускав, що то була долина, бо насправді нічого не бачив під покривалом чи то хмар, чи туману, а чи смогу.

У небі один із червоних мазків поступово жовтів, а інший — зеленів. Це мене трохи збадьорило. Небеса поводилися приблизно так само, як і тоді, коли я потрапив на гребінь усього сущого навпроти Дворів Хаосу.

Я закинув мішок на спину і заходився спускатися стежкою вниз. Вітер поступово вщухав. На віддалі долинало гудіння грому всюдисущої бурі. Я питав себе, куди це зник Бранд. У мене було таке враження, що я ще не скоро знову побачу братика.

На півшляху вниз, коли туман тільки почав крастись і звиватися навколо мене, я запримітив старезне дерево, з якого вирізав для себе палку. Коли я відрізав одну із гілок, дерево раптом закричало.

— Чорт забирай! — долинуло з нього щось схоже на голос.

— Ти все відчуваєш? — запитав я. — Пробач...

— Я стільки часу витратив, вирощуючи цю гілку. А тепер ти збираєшся її спалити?

— Ні, — сказав я. — Мені потрібна палиця — попереду довгий шлях.

— Через цю долину?

— Саме так.

— Підійди-но ближче, аби я міг краще відчути твою присутність. Є в тобі якесь сяйво...

Я ступив крок уперед.

— Оберон! — вигукнуло дерево. — Я впізнаю Камінь.

— Ні, не Оберон, — заперечив я. — Його син. Я ношу Камінь за його дорученням.

— Тоді бери мою гілку, а з нею і моє благословення. Часто я прихищав твого батька у дивні дні, яких було так багато. Розумієш, саме він мене посадив.

— Справді? Татко мій багато чого робив, але я ніколи не бачив, щоби він садив дерева.

— Я — не звичайне дерево. Він посадив мене, аби позначити кордон.

— Кордон?

— Я кінець Хаосу і Порядку — залежить від того, з якого боку на мене дивитись. Я позначаю розподіл. За мною діють інші закони.

— Які саме?

— Хто знає... Я лише вежа, що росте, деревина, що відчуває. Однак ця палиця може стати тобі у пригоді. Якщо її посадити, вона здатна прорости у дивних краях. Або й ні. Хто його зна... Та все одно віднеси її, сину Оберона, туди, куди ти прямуєш. Я відчуваю, як наближається буря. Прощавай.

— Прощавай, — сказав я. — Дякую тобі.

Я повернувся і пішов стежкою назустріч туману. Доки я рухався, він усе рожевів. Згадавши дерево, я похитав головою, але палиця виявилася справді корисною упродовж наступних кількасот метрів, бо там, де я йшов, була дуже нерівна поверхня.

Згодом небо розвиднілося. Камені, застояний став, низенькі зловісні дерева, яких прикрашали моховиті канати, запах занепаду... вони гнали мене. Чорний птах спостерігав за мною з дерева.

Щойно я побачив його, він розправив крила й неквапно полетів до мене. Нещодавні події змушували остерігатися птахів, тому я відсахнувся, коли він почав колувати над головою. Але птах просто приземлився на дорогу переді мною і, схиливши голову набік, заходився пильно вдивлятись у мене своїм лівим оком.

— Так, — оголосила істота. — Ти — саме той.

— Той — це який? — запитав я.

— Той, за ким я летітиму. Корвіне, ти ж не заперечуватимеш, якщо за тобою летітиме вісник нещасть? — він захихотів і дивакувато затанцював.

— Відверто кажучи, я не уявляю, як можу тобі завадити. Звідки ти знаєш моє ім'я?

— Я чекав на тебе від початку Часів, Корвіне.

— Певно, уже трохи зморився?

— Тут це не тривало аж так довго. Час — це те, що з ним робиш ти.

Рушивши далі, я просто обійшов птаха. За мить він прошмигнув поруч і всівся на камені праворуч край дороги.

— Мене звуть Гуґі[111], — каркнув птах. — А ти, як бачу, прихопив із собою шматочок старого Іґґа[112].

— Іґґа?

— Нудного старого дерева, що чекає на вході в ці землі й не дає нікому відпочити на своїх гілках. Закладаюся, він верещав, коли ти вирізав цю палку.

Гуґі розреготався.

— Він прийняв це з гідністю.

— Не сумніваюся. Та й, зрештою, він мав не дуже багатий вибір. Щоправда, й користі тобі від нього було мало.

— Та ні, користі якраз досить, — гарикнув я, замахнувшись палицею в бік птаха.

Той відлетів геть.

— Агов! Це не смішно!

Я зареготав.

— А я гадаю, навпаки.

Тоді я рушив далі.

Доволі довго брів якоюсь болотяною місциною. Іноді випадковий порив вітру розганяв туман навколо. Тоді я прискорювався, аби туман не поховав усе знову. Вряди-годи мені здавалося, що я чую обривки якоїсь повільної, дещо величавої музики, яка виконувалась на сталевих струнах, але не міг сказати, звідки вона линула...

Я йшов далі, аж доки хтось, ліворуч од мене, не гукнув:

— Чужинцю! Спинися й подивися на мене!

Насторожений, я застиг, та нічого в біса не міг розгледіти.

— Здоров, — сказав я. — Де ти?

Тієї ж миті туман розійшовся, і я запримітив величезну голову, очі якої були на рівні з моїми. Вони належали чомусь, що по плечі, схоже, було занурене в трясовину. Голова була лисою, а біла, наче молоко, шкіра мала кам'янисту структуру. Через контраст очі видавалися темнішими, ніж були насправді.

— Я бачу тебе, — сказав я. — Ти трохи застряг. Можеш звільнити руки?

— Тільки якщо дуже сильно напружуся, — прозвучала відповідь.

— Ну, давай я пошукаю щось міцне, аби ти міг учепитися. У тебе там має бути хороша досяжність.

— Не варто — у цьому нема ніякої потреби.

— Ти що, не хочеш вибратись? Я думав, ти покликав мене саме тому.

— Ні! Я просто хотів, щоб ти мене побачив.

Підійшовши ближче, я взявся вдивлятися, бо туман знову почав застилати все навколо.

— Ну добре! Я тебе вже побачив.

— Розумієш, у якому я становищі?

— Не зовсім, бо ти ні сам собі не допомагаєш, ані прийняти допомоги не хочеш.

— Що ж доброго буде, якщо я звільнюся?

— Це твоє запитання. Ти на нього і відповідай.

Я повернувся, щоб піти геть.

— Зачекай! Куди ти прямуєш?

— На схід, щоб виступити в одному мораліте.

Тоді з туману вилетів Гуґі й умостився на маківку голови. Він дзьобнув її і розреготався.

— Не марнуй свого часу, Корвіне. Тут нема чого ловити, — порадив Гуґі.

Гігантські губи прошепотіли моє ім'я.

— Це справді він?

— Так, це він, — відповів крук.

— Послухай, Корвіне, — промовив засмоктаний у трясовину гігант. — Ти маєш намір спробувати зупинити Хаос, чи не так?

— Так.

— Не роби цього. Воно того не варте. Я хочу, щоб усе закінчилося. Хочу звільнитися з цього становища.

— Я вже пропонував тобі допомогу. Ти не схотів її.

— Не таке звільнення мені потрібне. Бажаю закінчення всіх діянь.

— Цього легко досягти, — сказав я. — Опусти голову і глибоко вдихни.

— Я хочу не лише свого знищення, а й завершення всієї безглуздої гри.

— Певен, є люди, які хотіли б прийняти власне рішення щодо цього питання.

— Давай покінчимо і з ними теж. Настане час, коли вони опиняться в моєму становищі й відчують те саме.

— Тоді перед ними постане такий же вибір. Бувай.

Я пішов геть.

— Ти також пізнаєш усе це! — крикнула голова мені навздогін.

Не встиг я зробити кількох кроків, як Гуґі завис наді мною, а відтак опустився на палицю.

— Приємно посидіти на гілці старого Іґґа, коли він не може... Ой-йой!

Здійнявшись у повітря, Гуґі закружляв.

— Він обпік мені лапи! Як це йому вдалося?

Я зареготав.

— Хто знає...

Крук ще трохи покружляв, а тоді умостився на моєму правому плечі.

— Ти не проти, якщо я тут відпочину?

— Давай!

— Дякую.

Птах умостився.

— Якщо хочеш знати, у тої голови давно не всі вдома.

Я знизав плечима, і птах розправив крила для балансу.

— Він справді щось намацує, — продовжив Гуґі, — але неправильно міркує, покладаючи відповідальність за своє становище на весь світ.

— Нічого подібного. Він навіть не намацує опори, аби вилізти з багна.

— Я кажу про філософський вимір.

— А, ти про це багно. Кепсько.

— Проблема лежить у царині еґо, в його пов'язаності зі світом, з одного боку, й Абсолютом — з іншого.

— Он як?

— Так. Розумієш, вилупившись, ми пливемо поверхнею подій. Іноді нам здається, буцімто ми здатні впливати на їхній перебіг, і це пробуджує у нас прагнення. То велика помилка, бо прагнення породжують бажання та створюють хибне еґо, тоді як ми мали б втішатися самим тільки існуванням. Усе це примножує і прагнення, і бажання: як наслідок — ти уже в пастці.

— У багні?

— Можна і так сказати. Треба чітко налаштуватися на споглядання Абсолюту й навчитися ігнорувати міражі, ілюзії та несправжнє відчуття ідентичності, що перетворює нас на самотні острови свідомості.

— Колись я теж мав несправжню ідентичність. Вона дуже допомогла мені стати тим абсолютом, яким я є нині.

— Ні, ти також фальшивка.

— Тоді той я, що буде завтра, подякує теперішньому мені, як зараз я дякую прийдешньому Корвінові.

— Ти дещо пропускаєш. Майбутній ти буде також фальшивкою.

— Чому?

— Бо і його переповнюватимуть бажання й прагнення, що лише віддаляють від Абсолюту тебе.

— А що в цьому поганого?

— Ти зостаєшся на самоті у світі чужинців, світі феноменів.

— Мені подобається бути на самоті. Я собі вельми до вподоби. І феномени мені подобаються.

— Однак Абсолют завше буде там, і він кликатиме тебе, не залишаючи у спокої.

— Гаразд, виходить, нема потреби поспішати. Але я розумію, про що ти. Він набуває форми ідеалу. У кожного їх кілька. Якщо ти хочеш сказати, що я маю прагнути до них, то я згоден.

— Ні, вони — лише викривлення Абсолюту, а те, про що ти кажеш, є тільки додатковими прагненнями.

— Звісно.

— Бачу, тобі ще багато чому треба навчитися.

— Якщо ти про мій вульгарний інстинкт самозбереження, то облиш це.

Дорога повела вгору, і ми ступили на пласку місцину, що була неначе вистелена кам'яними плитами, припорошеними піском. Я йшов уперед, а гучність музики все зростала. Зрештою, крізь туман я помітив, як повільно та ритмічно рухаються нечіткі силуети. Мені знадобилося кілька секунд, аби збагнути, що вони танцюють під музику.

Я продовжував іти, аж поки не роздивився постатей — це були приємні, вишукано вбрані люди, які рухалися в ритмі мелодії невидимих музикантів. Вони кружляли в складному й красивому танці. Я спинився, аби помилуватись.

— І з якої нагоди, — запитав я у Гуґі, — вечірка відбувається тут, посеред небуття?

— Вони танцюють, — відповів крук, — святкуючи твій прохід. То не смертні, а духи Часу. Вони розпочали це дурне дійство, щойно ти зайшов у долину.

— Духи?

— Так. Дивися.

Крук злетів з мого плеча, піднявся над танцюристами і покакав. Випорожнення пролетіли крізь кількох танцюристів, неначе ті були голограмами, а не впали на парчевий рукав чи шовкову спідницю. І жодна з усміхнених постатей не втратила ритму. Тоді Гуґі кілька разів каркнув і повернувся до мене.

— Навряд чи це було необхідно, — зауважив я. — Гарна ж вистава...

— Декадентство, — відмахнувся він. — І навряд чи тебе потішить, що вони передбачають твою поразку. Вони б хотіли перейти до апофеозу святкування, перш ніж вар'єте зачинять.

Та я все ж трохи постояв і помилувався, обіпершись на костур та відпочиваючи. Фігури, що їх виконували танцюристи, змінювались, аж доки одна із жінок — красуня з каштановим волоссям — опинилася біля мене. До того ніхто з танцюристів не підводив на мене погляду, наче я й не існував. Але ця жінка бездоганно вивіреним жестом кинула правою рукою щось таке, що впало мені до ніг.

Нахилившись, я зауважив, що це — дещо цікаве. Я тримав у руках срібну троянду — свій символ. Випроставшись, я причепив її до коміра плаща. Гуґі відвів погляд і промовчав. Я не мав капелюха, який можна було б зняти, тому просто вклонився тій панні. Коли я відвернувся, аби йти далі, її праве око трішки затремтіло.

Доки я йшов, земля втратила свою м'якість, а музика змовкла. Стежина ставала в'язкішою, а тумани часом розвіювалися, відкриваючи погляду лише скелі й голі рівнини. Я черпав силу з Каменя, інакше б точно впав, але помітив, що енергії вистачає на щоразу менший час.

Згодом я зголоднів і спинився, щоб доїсти рештки припасів.

Гуґі стояв на землі неподалік, спостерігаючи, як я їм.

— Визнаю, що трохи навіть захоплююся твоєю впертістю, — сказав він. — І навіть тим, що ти мав на увазі, коли говорив про ідеали. Але тільки цим. Раніше ми говорили про марність бажань і боротьби.

— Говорив ти. Це — не головний клопіт мого життя.

— А мав би бути.

— Я прожив довге життя, Гуґі. Ти ображаєш мене цими посиланнями на філософію для другокурсників. Те, що ти вважаєш узгодженість реальності марною, більше розповідає про тебе, ніж про істинний стан речей. Щиро кажучи, якщо ти й справді віриш у те, що говориш, мені тебе шкода, адже з якоїсь незбагненної причини ти перебуваєш тут, намагаючись вплинути на моє фальшиве еґо, замість того, щоби звільнитися від усього цього нонсенсу і прямувати до свого Абсолюту. Якщо ж ти не віриш у це все, то тебе посадили тут, аби затримати й розхолодити мене — а в такому разі ти марнуєш час.

Гуґі кавкнув, а тоді мовив:

— Ти ж не настільки сліпий, щоб заперечувати Абсолют, початок та кінець усього?

— Це не обов'язково для гуманітарної освіти.

— Ти визнаєш імовірність?

— Можливо, я знаю це краще за тебе, круче. Еґо, як я його розумію, існує наче перехідна стадія між раціональністю та рефлекторним буттям. Однак викреслити його означає відступити. Якщо ти походиш з Абсолюту — самозаперечуваного Всього, — чому ж хочеш повернутися назад? Невже ти настільки зневажаєш себе, що боїшся дзеркал? Чому б не зробити мандрівку вартісною? Розвиватися. Вчитися. Жити. Якщо тебе відрядили у мандри, чому ж тоді бажаєш утекти й повернутися до початкової точки? Чи твій Абсолют помилився, витворивши щось на кшталт тебе? Визнай таку ймовірність — і буде кінець історії.

Гуґі зиркнув на мене, а тоді здійнявся в повітря і полетів геть. Мабуть, щоби порадитись зі своїм підручником...

Я почув удар грому й звівся на ноги. Почав іти. Мав спробувати перегнати події.

Багато разів стежина звужувалась і розширювалась, перш ніж зникнути остаточно, залишивши мене блукати всіяною гравієм рівниною. Мандрівка все більше й більше гнітила мене, та попри все я намагався налаштувати свій ментальний компас у правильному напрямку. Я вже мало не вітав звуки грози, адже вони принаймні хоча б приблизно підказували, де північ. Звісно, все було трохи заплутано в тумані, тож я ні в чому не міг бути певним. А грім усе наростав... Дідько.

...А ще мене дуже засмучувала втрата Зірки й хвилювала філософія марноти буття Гуґі. Це був точно не мій день. Я вже починав сумніватися, чи зможу завершити цю подорож. Якщо якийсь безіменний мешканець цієї похмурої юдолі не влаштує на мене засідки, то блукатиму тут, доки мої сили не вичерпаються чи доки не наздожене мене буря. Не знав уже напевне, чи зможу ще раз відігнати ту всезнищувальну бурю. Мене брали сумніви.

Аби розвіяти туман, я спробував використати Камінь, але його сили, здається, потьмяніли. Можливо, через мою незграбність. Я міг розчистити маленьку ділянку, але швидкість мого руху швидко проносила мене крізь неї. У цьому місці, яке в певному сенсі було осердям Тіні, я втратив спроможність чітко розрізняти самі Тіні.

Сумно. Було б значно приємніше завершити все, як в опері — величний ваґнерівський фінал[113] на тлі дивовижних небес супроти гідних суперників, а не жалюгідне повзання туманним пустищем.

Я проминув уже знайомий кам'яний виступ. Невже я рухаюся по колу? Люди схильні блукати отак, коли вони загубилися остаточно. Я прислухався, очікуючи на удар грому, який принаймні трішки зорієнтував би мене. Упертий всесвіт мовчав. Підійшовши до каменя, я сів на землю та притулився спиною до виступу. Нема сенсу блукати тут безцільно. Трохи зачекаю на підказку грому. Доки сидів там, я витягнув Козирі. Тато сказав, що певний час вони не функціонуватимуть, але кращого плану в мене не було.

Один за одним я перебирав їх, намагаючись дотягнутися до кожного родича, крім Бранда і Каїна. Нічого. Тато мав слушність. Картам бракувало звичної прохолодності. Я перетасував усю колоду і розклав пасьянс, гадаючи на долю — просто там, на землі. Отримавши абсолютно нечитабельну відповідь, я відклав карти. Пошкодував, що в мене більше не залишилось води. А потім довго прислухався до бурі. Пролунало кілька ударів, але вони були позбавлені напрямку. Козирі змусили мене задуматися про рідню. Вони були там, попереду — де б це не було, — і чекали на мене. Чекали чого? Я переносив Камінь. З якою метою? Насамперед, вважав я, його сили необхідні для битви. Якщо це справді так, а я — єдиний, хто може викликати ці сили до життя, то ми в халепі. Тоді я згадав про Амбер і здригнувся від страху й докорів сумління. Амбер не має закінчитись ніколи. Повинен же бути шлях до Хаосу...

Я відкинув маленький камінчик, яким грався. Щойно відпустив його, як зауважив, що той рухається надто повільно.

Камінь. Знову його сповільнювальний ефект...

Я зачерпнув ще енергії, і камінчик відлетів. А я ж, здається, ще зовсім недавно позичав у батькового кулона силу. Так, він допомагав зміцнити тіло, але мозок досі видавався затуманеним. Мені потрібно було хоч трохи покуняти. Можливо, коли відпочину, ця долина видаватиметься не такою дивною.

Чи далеко я був від місця призначення? Хаос уже он за тією гірською грядою — чи ще дуже далеко попереду? Між нами ще не одна долина? А що, як битва вже завершилась і ми програли? Мій мозок захопили видіння того, як я приходжу надто пізно — просто щоб викопати могили... Кістки й монологи, Хаос...

І де та бісова Чорна дорога, щоб я нарешті скористався нею? Якщо вдасться визначити, де вона, то я зможу рухатися вздовж неї. Було таке відчуття, що вона десь ліворуч від мене...

Я знову простягнув руку вперед, розділяючи тумани та відкочуючи їх назад... Нічого...

Силует? Щось рухається?

Крізь туман брела тварина завбільшки з великого собаку. Чи ж не до мене вона підкрадалася?

Камінь почав пульсувати, коли я відсунув туман ще далі. Утративши прикриття, тварина, здавалося, знизала плечима, а тоді рушила просто до мене.

8

Коли вона підійшла ближче, я підвівся. А тоді побачив, що переді мною — великий шакал, який не відривав погляду від моїх очей.

— Ти трохи зарано, — мовив я. — Я лишень відпочивав.

Шакал гигикнув.

— Я просто прийшов подивитися на принца Амбера, — сказав звір. — Усе решта буде бонусом.

Він знову гигикнув, і я теж.

— Тоді бенкетуй очима. Захочеш усе решта — то й з'ясуєш, що я вже добре відпочив.

— Ні, ні, — відказав шакал. — Я — шанувальник Дому Амбера. І Дому Хаосу. Мене вабить королівська кров, принце Хаосу. І конфлікт.

— Ти величаєш мене незвичним титулом. Мій зв'язок з Дворами Хаосу — радше питання генеалогії.

— Я думаю про образи Амбера, що проходять крізь Тіні Хаосу. Думаю про хвилі Хаосу, що змивають образи Амбера. Проте у серці ладу, втіленого Амбером, керує найхаотичніша з можливих родин, тоді як Дім Хаосу — спокійний і тихий. Але ви маєте свої зв'язки, та й свої конфлікти.

— Наразі я не зацікавлений у пошуках парадоксів і в термінологічних іграх. Я намагаюся дістатися до Дворів Хаосу. Ти знаєш шлях?

— Так, — сказав шакал. — Це недалеко, на відстані польоту стерв'ятника. Ходімо, я покажу тобі правильний напрямок.

Він повернувся і пішов. Я рушив за ним.

— Не надто швидко я йду? Здається, ти втомлений.

— Ні. Йди. Він же за цією долиною, чи не так?

— Так. Ось тунель.

Я рушив за шакалом через пісок і гравій по сухій, твердій землі. Обабіч не росло нічого. Доки ми йшли, тумани поріділи й набули зеленої барви — певно, ще один трюк цього пунктирного неба.

Через певний час я гукнув:

— Чи далеко ще?

— Уже близько, — відказав звір. — Ти стомлюєшся? Хочеш відпочити?

Промовляючи це, шакал озирнувся. Зеленувате світло надало його бридким рисам ще страшнішого вигляду. Втім, провідник, хоч і такий, мені був потрібен. Ми піднімалися пагорбом — здавалося, так і має бути.

— Чи нема тут неподалік води? — запитав я.

— Ні. Нам би довелося повернутися назад на значну відстань.

— Забудь. У мене немає часу.

Він знизав плечима, загиготів і рушив далі. Тим часом туман трохи розвіявся, і я побачив, що ми вийшли на невисоку гряду пагорбів. Я, обіпершись на свою палицю, не збавляв темпу.

Десь із пів години ми продовжували дертися вгору. Ґрунт ставав дедалі кам'янистішим, а кут підйому — крутішим. Я відчув, що почав важко дихати.

— Зачекай, — гукнув до шакала. — Хочу трохи відпочити. Ти ж казав, що нам іти недалеко.

— Вибач, — зупиняючись, відповів він, — за шакалоцентризм. Я приймав рішення, зважаючи на власний темп. Помилився, але ми вже майже там. Тунель — у скелях перед нами. Чому б не відпочити там?

— Гаразд, — погодився я і продовжив крокувати.

Скоро ми підійшли до кам'яної стіни, яка — я збагнув — була підніжжям гори. Ми продерлися крізь скелясті уламки, які окреслювали гору, й дісталися врешті до входу, що вів у темряву.

— Ось і шлях, — сказав шакал. — Іди прямо, там нема жодних бентежних викривлень. Іди собі, й бажаю тобі гарної швидкості.

— Дякую, — відповів я, відклавши на хвильку думки про спочинок та ступивши всередину. — Я ціную твою допомогу.

— Прошу, — відказав він позаду мене.

Я ступив кілька кроків, як щось затріщало під ногами. І загриміло, коли я відкинув його вбік. Такий звук забудеш не скоро. Підлога рясніла кістками.

За спиною пролунав швидкий, м'який стрибок, і я знав, що часу витягнути Ґрейсвандір у мене нема. Тож, обернувшись, виставив уперед палицю, аби відбиватися нею.

Мій маневр заблокував стрибок звіра, ударивши його по спині. Але шакал також збив мене з ніг, і я покотився по кістках. Палиця випала мені з рук, однак за частку секунди, поки мій ворог падав, я вирішив, що краще витягнути Ґрейсвандір, аніж лізти по палицю.

Я таки зумів витягти клинок із піхов, але це і все. Я ще лежав на спині, вказуючи вістрям своєї зброї ліворуч, коли шакал очуняв і стрибнув знову. Я щосили вдарив його по морді ефесом.

Ударна сила віддала мені в руку та плече. Голова шакала відкинулась назад, а його тіло вивернулося ліворуч. Я негайно ж спрямував вістря клинка на нього, обома руками стискаючи руків'я. Я зумів стати на праве коліно, перш ніж нападник загарчав і знову стрибнув.

Щойно побачивши, що вістря спрямовано правильно, я, навалившись усією вагою, нарешті встромив клинок у тіло шакала. Відтак швидко відпустив клинок і відкотився вбік — якомога далі від клацання щелеп.

Шакал заревів і спробував підвестись, але гепнувся. Важко дихаючи, я лежав там, де впав. Відчувши під собою палицю, я схопив її і підняв, аби захищатись, і притулився до стіни печери. Звір більше не піднімався, але бився у конвульсіях. У тьмяному світлі я побачив, що його нудить. Стояв страшенний сморід.

Тоді шакал звів до мене погляд і закляк.

— Це було б так добре, — м'яко сказав він, — з'їсти принца Амбера. Мене завжди цікавила королівська кров.

Тоді його очі заплющились і дихання припинилося. Залишився тільки сморід.

Я підвівся, далі притуляючись спиною до стіни та виставивши вперед палицю, і поглянув на шакала. Знадобилося трохи часу, перш ніж я зміг опанувати себе й витягнути клинок.

Швидко огледівшись довкола, я зрозумів, що жодного тунелю тут не було — тільки печера. Коли я вийшов з неї, туман пожовтів, і тепер його ворушив вітерець із нижчих шарів долини.

Притулившись до скелі, я спробував визначити, який шлях обрати. Справжньої стежини тут не було.

Вирішив повернути ліворуч. Цей шлях здавався крутішим, а я хотів піднятися над горами і туманом якомога швидше. Палиця і зараз добре мені слугувала. Я досі прислухався до шуму потоку води, але її не було видно ніде.

Я ліз далі, набираючи висоту, а тумани розсіювалися, змінюючи колір. Незабаром я побачив, що піднімаюсь до широкого плато. А над ним бовваніє небо — різнобарвне й плинне.

Позаду мене пролунали гучні удари грому, але я досі не міг визначити, де перебуває буря. Тоді я почав рухатися швидше, але через кілька хвилин у голові запаморочилося. Важко дихаючи, я спинився і сів на землю. Відчуття поразки переповнювало мене. Я потер очі затиллям долонь. Навіщо було дертися вище, якщо однаково я не зміг би туди дістатися?

Крізь фісташкові тумани пролетіла тінь, опускаючись коло мене. Я підняв палицю, а тоді побачив, що це лише Гуґі. Загальмувавши, він приземлився біля моїх ніг.

— Корвіне, — мовив крук, — а ти подолав добрячу відстань.

— Але, певно, недостатньо добру, — відказав на те я. — Здається, буря наближається.

— Здається, так і є. Я тут поміркував і захотів зробити тобі приємність...

— Якщо хочеш зробити мені приємність, — перервав його я, — можу сказати тобі, що чинити.

— І що ж?

— Лети назад та поглянь, чи далеко наразі буря і як швидко вона рухається. А тоді повертайся і розкажи мені.

Гуґі перескочив з однієї лапи на іншу.

— Гаразд, — мовив він та здійнявся у повітря, взявши курс на північний захід.

Обіпершись на палицю, я підвівся й почав далі дертися вгору так швидко, як тільки міг. Я знову зачерпнув енергію з Каменя та відчув, як сила входить у мене, ніби спалахи червоних блискавок.

Коли я піднявся схилом, звідти, куди полетів Гуґі, повіяло вологим вітром. Пролунав ще один удар грому. Більше гуркотіння й реву не було.

Використавши максимально свій приплив енергії, я швидко і вправно видерся на кілька сотень метрів. Якщо і програю, та спершу таки опинюся на вершині. Принаймні зможу подивитися, де перебуваю, та дізнатися, чи залишилося для мене хоч щось, заради чого варто докласти зусилля.

Коли я видерся нагору, то зміг побачити більше неба, яке стало яснішим. Воно сильно змінилося, відколи я дивився на нього востаннє. Одна його половина була непроглядною темрявою, а інша — рухомими масами пливучих кольорів. Здавалося, увесь небосхил обертається навколо точки прямо над моєю головою. Я почав хвилюватися. Саме це небо я й шукав — небо, що простягалося наді мною, коли минулого разу я прибув до Хаосу. Я видерся ще вище. Хотілося сказати щось підбадьорливе, але горло в мене пересохло.

Наблизившись до краю плато, я почув помахи крил — і враз мені на плече сів Гуґі.

— Буря ось-ось укусить тебе за дупу, — сказав він. — Налетить сюди будь-якої миті.

Продовжуючи дертися вгору, я нарешті сягнув рівної ділянки й заліз на неї. Постояв там з хвильку, важко дихаючи. Оскільки ця рівнина була розташована високо, а вітер проганяв тумани, я міг бачити угорі великий шматок неба. Я рухався уперед, аж доки не дійшов до місця, звідкіля уздрів протилежний край. Доки я йшов, звуки бурі все наближалися.

— Не вірю, що ти зможеш перейти, не намокнувши, — зауважив Гуґі.

— Ти ж знаєш, що це не звичайна буря, — гаркнув йому на те. — Якби було так, то я просто дякував би за змогу втамувати спрагу.

— Знаю. Я висловлювався фігурально.

Пробурчавши щось вульгарне, я пішов далі.

Дорога переді мною поступово розширювалася. Небо й досі витанцьовувало божевільний танок тіней, але освітлення було більше, ніж достатньо. Спершись на палицю, я зупинився, уздрівши нарешті те, що простягалося переді мною.

— У чім річ? — поцікавився Гуґі.

Але я не міг говорити. Просто показав на величезну пустку, що починалася за краєм плато і простягалася щонайменше на сорок миль, а тоді впиралася в іншу гірську гряду. Далеко ліворуч досі бовваніла непорушна Чорна дорога.

— Пустка? — перепитав він. — Але я міг би сказати тобі, що вона там. Чому ти не запитав у мене?

Я чи то застогнав, чи заридав і повільно опустився на землю.

Скільки часу залишався так — не знаю. Відчував, що марю, і, здавалося, бачив поміж видінь можливу відповідь, хоча щось у мені й поставало проти неї. Мене розбудили гуркіт бурі й базікання Гуґі.

— Я не перейду через цю місцину, — прошепотів я. — Виходу нема.

— Ти кажеш, що програв, — зауважив Гуґі, — але це не так. У прагненні нема перемоги чи поразки. Це все лишень ілюзія еґо.

Я повільно став на коліна.

— Я не сказав, що програв.

— Ти сказав, що не можеш дістатися до місця призначення.

Я озирнувся до блискавок, що разом із бурею підкрадалися до мене.

— Саме так. У такий спосіб я дістатися туди не зможу. Але якщо батько зазнав невдачі, то мушу спробувати вчинити, як мене намагався переконати Бранд, те, на що був здатен лише він. Маю створити новий Лабіринт — і зробити це просто тут.

— Ти? Створити новий Лабіринт? Якщо Оберон зазнав невдачі, то як же людина, котра ледь стоїть на ногах, зможе таке зробити? Ні, Корвіне. Найвища чеснота з доступних тобі нині — смирення.

Піднявши голову, я поставив палицю на землю. Гуґі приземлився і став біля неї, а я поглянув на нього.

— Ти не хочеш вірити у все, що я кажу, правда? — запитав я. — Але це не має значення. Конфлікт між нашими поглядами непримиренний. Бажання я розглядаю як приховану ідентичність, а прагнення — як її зростання. Ти ж — ні, — я виставив руки вперед і поклав їх на коліна. — Якщо для тебе найбільшим благом є єднання з Абсолютом, чому б тобі не полетіти й не возз'єднатися з ним просто зараз, в образі всеохопного Хаосу, що наближається сюди? Якщо я зараз зазнаю невдачі, він стане Абсолютом. А щодо мене, то мушу спробувати і, доки можу дихати, звести Лабіринт проти нього. Роблю це, бо я — той, ким я є, а я людина, яка могла б стати королем Амбера.

Гуґі опустив голову.

— Спершу побачу, як ти з'їси крука, — мовив він і загиготів.

Я хутенько простягнув руки і скрутив йому голову, шкодуючи, що не маю часу розпалювати багаття. І хоча крук зробив усе, щоби це скидалося на жертвоприношення, важко сказати, кому належала моральна перемога, адже я вже давно планував його з'їсти.

9

...Аромат чорної смородини і квітів каштана. Біла піна каштанів уздовж Єлисейських Полів...

Я пригадав передзвін фонтанів на площі Конкорд... Далі, на вулиці Сени та вздовж набережної, — запах старих книжок і запах річки... Пахощі квітучих каштанів...

І чому мені враз пригадався 1905 рік у Парижі, в Тіні Земля? Чи ж не тому, що я тоді був щасливим, тому рефлективно шукаю протиотруту нинішньому болю? Так...

Білий абсент, «Амер Пікон»[114], гренадин... Дикі суниці з вершками з Ізіньї... Шахи в кав'ярні «Режанс» із акторами з «Комеді Франсез», яка через дорогу... Перегони в Шантільї... Вечори у «Закладі Фюрсі» на вулиці Піґаль...

Я твердо ставив ліву ногу перед правою, а праву — перед лівою. У лівій руці тримав ланцюжок, на якому висів Камінь. Підняв його достатньо високо, щоби вдивлятись у глибини Каменя, розглядаючи та відчуваючи появу нового Лабіринту, який я промальовував із кожним кроком. Застромивши свою палицю в землю, я лишив її стояти там, де починається Лабіринт. Ліва...

Навколо мене співали вітри, а поблизу гуркотів грім. Я не натрапив на фізичний опір, як у разі старого Лабіринту. Опору не було взагалі. Натомість — і це було ще гірше — всі мої рухи скувала надмірна обережність: вони сповільнилися, підкорюючись ритуальному темпоритму. Здавалося, кожен крок потребував усе більше моєї енергії: його планування, обдумування і наказ до дії у мозок — і лише після цього я надавав задуму фізичної форми. І все-таки сповільненість видавалася необхідною — неначе невідома сутність визначала точність та меланхолійний ритм моїх рухів. Права...

...І як колись Лабіринт у Ребмі допоміг мені відновити потьмянілі спогади, той візерунок, що я намагався створити тепер, повернув аромат квітучих каштанів та возиків з овочами, що рухалися до Ле-Аль[115]... Тоді я ні в кого не був закоханим, але зустрічався з багатьма різними дівчатами — Іветтами, Мімі, Сімонами... Їхні обличчя зливаються, — і розквітла весна в Парижі, з циганськими гуртами й коктейлями у «Луї»... Від цих спогадів моє серце пройняла щира Прустіанська радість[116], доки Час бринів навколо мене, наче дзвін... Радість виповнювала спогади, передаючись моїм рухам, наповнюючи сприйняття та зміцнюючи волю...

Я уявив наступний крок і ступив його... Тепер я вже обійшов коло, створивши периметр мого Лабіринту. Позаду себе відчував бушування бурі. Очевидно, вона піднялася до краю плато. Небо почорніло, а гроза розмивала далекі й рухомі кольорові вогники. Навколо били блискавки, але я не міг витрачати енергії та уваги на контроль погоди.

Здійснивши повне коло, я зауважив, що всі лінії нового Лабіринту, накреслені мною на скелі, світилися блідо-синім. Але не було ні іскор, ні поколювання у стопах, ані струму, від якого волосся ставало б дибки, — лише невідворотний закон розважливості, що важким тягарем висів наді мною... Ліва...

Маки, маки, волошки й високі тополі вздовж сільських доріг, смак нормандського сидру... І знову в місті — пахощі квітучих каштанів... Повниться зірками Сена... Запах старих цегляних будинків на площі Вогезів після ранкового дощу... Бар під концертним залом «Олімпія»... Бійка там... Скривавлені пальці, що перев'язала дівчина, котра забрала мене до себе додому... Як її звали? Квітучі каштани... Біла троянда...

Я принюхався. Аромат линув із решток троянди на комірі. Як дивно, що вона дожила аж сюди й підбадьорила мене. Я рушив уперед, м'яко повертаючи праворуч. Краєм ока бачив наближення стіни шторму, гладенької, наче скло. Вона знищувала все, що проминала. Гуркіт грому тепер оглушував.

Права, ліва...

Просування армії ночі... Чи вистоїть мій Лабіринт проти цього? Я так хотів поквапитися, але мої рухи чи не з кожним кроком лише сповільнювалися. Мене охопило дивне відчуття двомісності, неначе я перебував усередині Каменя і креслив Лабіринт там, а потім рухався тут, і, вдивляючись у створене, повторював його... Ліва... Поворот... Права... А буря все наступала. Скоро вона сягне кісток старого Гуґі. Я вдихнув вологу і запах озону, а тоді замислився про дивного чорного птаха, який сказав, що чекав на мене від початку Часів. Чекав на суперечку зі мною чи на те, аби я з'їв його у цьому позбавленому історії місці? У будь-якому разі, враховуючи те, що моралісти схильні до перебільшень, правильно буде зазначити, що, не зумівши залишити мене з обтяженою тугою душею, він став моїм обідом під акомпанемент театрального грому... Спершу грім гуркотів далеко, потім ближче, а згодом — і зовсім тут. Коли я знову озирнувся в тому напрямку, спалахи блискавок мало не засліпили мене. Я стиснув ланцюжок і ступив ще крок...

Буря підійшла просто до краю мого Лабіринту, а тоді розділилася. Вона заходилась оточувати мене. Ні краплини не впало на мене чи на Лабіринт. Але, повільно й поступово, ми повністю опинилися в полоні бурі.

Здавалося, неначе ми перебували в бульбашці на дні бентежного моря. Мене оточували стіни води, крізь які бовваніли темні обриси. Немов увесь світ тиснув, аби розчавити мене. Я ж зосередився на червоному всесвіті Каменя. Ліва...

Квітучі каштани... Кухлик гарячого шоколаду в кафе на тротуарі... Гурт, який виступає в саду Тюїльрі, й мелодії здіймаються аж до сяючого неба... Берлін у двадцяті, Тихий океан у тридцяті — і там були задоволення, але інакші. Це може бути не справжнє минуле, а образи минулого, що втішають чи мучать нас пізніше — і байдуже, ми одна людина чи увесь народ. Байдуже. Через Пон-Неф до вулиці Ріволі, автобуси й фіакри... Художники біля мольбертів у Люксембурзькому саду... Якщо все складеться добре, потрібно буде пошукати ще раз таку тінь... Так схожу на мій Авалон. Я забув... Подробиці... Маленькі штрихи, що роблять життя... Запах каштанів...

Рухатися далі... Я завершив ще одне коло. Завивав вітер, ревіла буря, але мене вони не торкалися. Доки я не дозволяв їм відволікати мене, доти зосереджувався на Камені й рухався далі... Я мав триматися, мав і далі ступати повільними, обережними кроками, ніколи не спиняючись — усе повільніше й повільніше, але постійно рухаючись... Обличчя... Здавалося, з-за межі Лабіринту на мене витріщалися ряди облич... Великі, наче Голова, але викривлені. Глумливі, насмішкуваті, вони тільки й чекали, щоби я спинився чи оступився... Чекали, доки все розпадеться навколо мене... Блискавки сяяли в їхніх очах, а на вустах — сміх гуркотів громами... Навколо них повзали тіні... Тепер вони заговорили до мене, і слова ті скидалися на чорний океанічний шторм... Я прогрію, казали вони мені, прогрію і зникну, а цей шматочок Лабіринту розламається на шматки, і буря поглине його слідом за мною... Вони проклинали мене, плакали й плювали в мене, але нічого з цього не досягало мене... Можливо, їх там і не було насправді... Може, то мій мозок тріщав від навантаження... Тоді навіщо здалися мої зусилля? Невже новий Лабіринт народиться з думок божевільного? Я хитнувся, і вони підхопили хором стихій: «Божевільний! Божевільний! Божевільний!»

Я глибоко вдихнув і відчув рештки пахощів троянди, а тоді знову подумав про каштани і виповнені радістю дні природного ладу. Доки мій мозок блукав вулицями спогадів щасливого року, злі голоси стихли. Я ступив іще один крок... Інший... Вони грали на моїй слабкості, відчуваючи сумніви, тривогу та втому... Ким або чим не були б ці страшні примари, вони хапалися за те, що бачили, й намагалися використати це проти мене... Ліва... Права... Най же тепер відчують мою впевненість і зблякнуть, сказав я собі. Я ж бо зайшов так далеко. Тому продовжу. Ліва...

Вони кружляли і здіймалися наді мною, досі волаючи слова безнадії. Але частина сили, здається, облишила їх. Я рушив далі, іншою частиною дуги, подумки спостерігаючи, як вона росте в червоному світлі Каменя.

Знову подумав про втечу з Ґрінвуда, витягування інформації з Флори, зустріч із Рендомом, нашу бійку з його переслідувачами, повернення до Амбера... Згадав наш спуск до Ребми й проходження відображенням Лабіринту для відновлення пам'яті... Вимушене весілля Рендома та відвідини Амбера, де я побився з Еріком і звідки втік до Блейза... Про подальші битви, моє осліплення, одужання, втечу, подорож до Лоррейн та Авалону...

Рухаючись іще швидше, мій мозок ковзав поверхнею наступних подій... Ґанелон і Лоррейн... Створіння з Чорного кола... Бенедиктова рука... Дара... Повернення Бранда і його поранення... Удар кинджалом мені... Білл Рот... Шпитальні архіви... Аварія...

...І тепер, від самого початку в Ґрінвуді, через усі випробування, й аж до цієї миті боротьби, аби кожен маневр був бездоганним. Я відчув, як у мені наростає вже знайоме передчуття — байдуже, чи були мої дії спрямовані на трон, на помсту чи на виконання обов'язку, — я знав, що всі ті роки воно продовжувало існувати в мені заради цієї миті, коли до нього додалося щось іще... Знав, що тепер чекання закінчилося, що те, заради чого я боровся і на що сподівався, — скоро трапиться.

Ліва... Повільно, дуже повільно... Усе інше не мало значення. Я втілив усю свою волю в ці рухи. Блискавки, обличчя, вітри... Ніщо не мало значення. Можливо, саме зараз я підійшов до того, чим був ідеал Гуґі — до злиття з Абсолютом. Поворот... Права нога... Ще один поворот...

Час більше не мав значення. А простір обмежувався візерунком, який я витворював. Я підсвідомо зачерпнув сили в Каменя — навіть нічого не просив у нього, це було просто частиною процесу, до якого я долучився. У певному сенсі я зник. Став лишень рухомою точкою, запрограмованою Каменем, та здійснював операцію, яка повністю поглинула мене — не залишилося навіть самосвідомості. А втім, на певному рівні я розумів, що також був частиною процесу. Бо чомусь відчував: якби Лабіринт створював хтось другий, результат був би інакшим.

Краєм свідомості я збагнув, що перейшов за половину. Шлях ставав тернистішим, а рухи — ще повільнішими. Якщо не брати до уваги швидкості, то процес чимось мені нагадував початкове налаштування на Камінь у тій дивній, багатовимірній матриці, котра, здавалося, сама була джерелом Лабіринту.

Права... Ліва...

Безупинно. Я відчував себе надзвичайно легким попри повільність руху. Мене постійно охоплювала необмежена енергія. Усі звуки навколо мене злилися в білий шум і зникли.

І раптом я відчув, що більше не рухаюся повільно. Це було не так, як після долання запони чи бар'єру — радше наче якась частинка внутрішнього налаштування.

Я відчув, що рухаюся тепер у звичному темпі, прокладаючи собі шлях між дедалі щільнішими та щільнішими завитками, і наближаюся до того, що стане фіналом візерунка. У мене досі не було жодних емоцій, але на рівні розуму я знав, що радість уже починає наростати в мені й скоро вибухне. Ще один крок... Іще... Можливо, ще з пів дюжини кроків...

Раптом світ потемнів. Здавалося, буцім я стою посеред величезного вакууму, де є лишень слабке світіння Каменя й мерехтіння Лабіринту, схожого на спіральну туманність, крізь яку я крокував. Я хитнувся, але тільки на мить. Певно, це вже останнє випробування, останній штурм. Я нізащо не мав відволікатися.

Камінь показував мені, що робити, а Лабіринт вказував, де саме. Єдине, чого бракувало, — це бачення мене самого. Ліва...

Я продовжував, уклавши всю увагу в ці рухи. Супротивна сила остаточно постала проти мене, як у старому Лабіринті. Але до цього готували мене роки досвіду. Я боровся за ще два кроки супроти зростання бар'єру.

А тоді через Камінь побачив кінець Лабіринту. У мене б перехопило подих від його краси, якби цієї миті я не контролював своїх зусиль. Вакуум навколо мене захитався, коли я вклав усі сили в наступний крок. Я завершив його, а далі було ще складніше. Я відчув себе в самому серці всесвіту; ступаючи зірками, я намагався відновити базовий рух, який був, по суті, зусиллям волі.

Моя нога повільно просунулася вперед... Я старався більше, ніж будь-коли в старому Лабіринті, адже опір став абсолютним. Мав виставити проти нього твердість і силу волі, поза якими не лишалося більше нічого. Здавалось, я взагалі більше не рухався, адже всю свою енергію витрачав на підсвічення візерунка. Принаймні тло позаду мене буде чудовим...

Хвилини, дні, роки... Не знаю, як довго це тривало. Мені здавалося, що завжди, неначе я втілився в єдину дію на всю вічність...

Тоді я ворухнувся. Не знаю, скільки часу на це знадобилось. Але я завершив один крок і розпочав інший. Потім ще один...

Здавалося, що всесвіт кружляв навколо мене. Це кінець.

Тиск зник. Зникла і чорнота...

Я з мить постояв у центрі свого Лабіринту. Навіть не дивлячись на нього, упав на коліна та зігнувся навпіл. Кров гупала в скронях. Голова паморочилась. Важко дихаючи, я захитався. Краєм затуманеної свідомості розумів — я це зробив. Що б там не сталося, а Лабіринт тепер є. І він витримає...

Я почув звук там, де його не мало бути, але мої зболілі м'язи відмовлялися реагувати, навіть на рівні рефлексів, аж доки не стало запізно. Коли Камінь вирвали з моїх ослаблених пальців, я підняв голову та відкинувся назад. Ніхто не йшов за мною крізь Лабіринт — я був певен, що відчув би це. І все ж...

Світло повернулося практично в норму. Примружившись, я дивився в усміхнене Брандове обличчя. Тепер він носив на оці чорну пов'язку і стискав Камінь у руці. Очевидно, телепортувався сюди.

Щойно я підняв голову, як він ударив мене, тож я повалився на лівий бік. Тоді він боляче вдарив мене в живіт.

— Так, ти це зробив, — мовив брат. — Не вірив я, що ти впораєшся. Тепер є ще один Лабіринт, який треба знищити, перш ніж я встановлю свій лад. Але спершу мені потрібне ось це, — він похитав Каменем. — Повернуся до битви біля Дворів. Наразі ж — бувай.

А тоді Бранд зник.

Я лежав, важко дихаючи та притискаючи руки до живота. Хвилі чорноти здіймалися і спадали в мені, але в безтяму я таки не впав. Мене охопив абсолютний відчай, тому я заплющив очі й застогнав. Каменя, звідки міг би взяти енергію, більше не було.

Каштани...

10

Доїси я там лежав, відданий на поталу болю, мені уявлялося, як Бранд з'являється на полі бою, де змагаються сили Амбера і Хаосу, а Камінь пульсує в нього на грудях. Мабуть, контролю, який брат мав над ним, було достатньо, щоб обернути битву проти нас — і Бранд чудово про це знав. Я бачив, як він стріляв блискавками у наші війська. Бачив, як брат викликав великі вітри та град, аби ними нас бити. Я мало не плакав. Усе це, коли він досі міг спокутувати свою провину, виступивши на нашому боці. Однак самої перемоги тепер йому було недостатньо. Він мав перемогти сам для себе і на своїх власних умовах. А я? Я зазнав поразки. Я кинув проти Хаосу Лабіринт — те, чого ніколи не думав створювати. А втім, це може виявитися й марним, якщо битву буде програно, а Бранд повернеться і знищить мою роботу. Бути вже близько, пройти через усе, що я здолав, і програти тут... Мені хотілося закричати: «Нечесно!» — але я чудово знав, що всесвіт не узгоджується з моїми поняттями справедливості. Вишкіривши зуби, я виплюнув трохи бруду, якого наївся. Батько доручив мені віднести Камінь до місця битви. Я практично зробив це.

Дивне відчуття охопило мене — наче щось вимагало уваги. Що? Тиша.

Люті вітри та грім змовкли. Повітря, прохолодне й свіже, завмерло. І я знав: по той бік моїх повік — світло.

Розплющив очі. Небо було яскравим та однотонно білим. Я примружився і повернув голову. Щось було праворуч від мене...

Дерево. Там, де я залишив палицю, відрізану зі старого Іґґа, височіло дерево. Воно було вже значно вищим, аніж сама палиця. Я майже бачив, як воно зростає. Дерево зеленіло молодим листям та біліло набряклими бруньками. Деякі квіти вже розкрилися. Вітерець приніс від них ніжний, слабкий аромат, що подарував мені відчуття затишку.

Я помацав собі боки. Здається, ребра не зламано, хоча нутрощі досі боліли від важких ударів. Протер очі щиколотками і долонями пригладив волосся. Важко зітхнувши, став на одне коліно.

Повернувши голову, я поглянув удалину. Плато було наче таким самим, але щось у ньому таки стало інакшим. Воно досі залишалося голим, але більше не було суворим. Може, так виглядало через нове освітлення? Ні, тут щось більше...

Я продовжив повертатися, оглядаючи небокрай. Це було вже не те місце, звідки я починав свій хід. Відчувалися як великі, так і маленькі відмінності: інша форма скель, яр там, де раніше був пагорб, нова структура каменю навколо мене, а в далечині бовваніло щось схоже на ґрунт. Я стояв, і мені здалося, що звідкілясь долинув запах моря. Це місце повністю відрізнялося від того, куди я піднявся — здавалося, це було дуже давно. Така зміна надто велика, щоби бути спровокованою бурею. І вона нагадала мені дещо.

Там, у центрі Лабіринту, я знову зітхнув і продовжив роздивлятись околиці. Дивним чином, навіть супроти мене самого, відчай почав зникати, а відчуття «освіження» — здається, це найкраще слово — все наростало в мені. Повітря було чистим і солодким, а сам простір виповнився новим дивовижним відчуттям. Я...

Звісно. Це місце скидалося на первинний Лабіринт. Я знову озирнувся на дерево — воно ще трохи підросло. Схоже, але й не схоже... Було щось нове у повітрі, землі, небі. Це тепер — нове місце. Новий первинний Лабіринт. Усе, що є у мені, втілилось у Лабіринті, посеред якого я стояв.

Раптом я збагнув, що те відчуття в мені — це більше, ніж просто свіжість. Неймовірна радість і втіха наповнювали мене. Це місце стало свіжим та чистим, а я тепер за нього відповідав.

Час минав. Я стояв і дивився на дерево, роззирався навколо й насолоджувався ейфорією, що охопила мене. У будь-якому разі це перемога — принаймні доки Бранд не прийшов і не знищив цього.

Ця думка протверезила мене. Я мав спинити Бранда й захистити це місце. Зараз я у центрі Лабіринту. Якщо він поводиться так само, як і попередній, то я можу скористатися його силою, аби перенестися, куди забажаю. Можу скористатися ним і приєднатися до решти.

Я струсив із себе пил і послабив клинок у піхвах. Можливо, все не так безнадійно, як здавалося раніше. Мені було наказано перенести Камінь до поля битви. Отже, Бранд зробить це за мене — кулон у будь-якому разі опиниться, де потрібно. Мені лише доведеться піти туди і забрати у нього Камінь, щоб обернути все так, як має бути.

Я роззирнувся. Іншим разом потрібно буде повернутися сюди й роздивитися, що й до чого, якщо я виживу в тому, що гряде. Тут була якась таємниця. Вона висіла в повітрі й плавала з вітерцем. Можуть знадобитися роки, аби дізнатися, що саме відбулося, коли я намалював новий Лабіринт.

Я привітав дерево, і воно, здається, хитнулося мені у відповідь. Тоді я підправив троянду і повернув їй форму. Знову час рушати — залишилася справа, яку мені необхідно завершити.

Опустивши голову, я заплющив очі. Спробував пригадати ділянку землі перед останньою прірвою в Дворах Хаосу. Тоді я побачив її під тим диким небом і заселив своїми родичами та військами. Роблячи це, здавалося, що чув відгомін далекої битви. Сцена стала яснішою, проступила чіткіше. Я ще на мить затримав видіння і наказав Лабіринту віднести мене туди.

...Здавалося, вже за мить я стояв на вершині пагорба біля широкої рівнини, а холодний вітер шматував мій плащ. Небо було таким самим божевільним, рухомим та смугастим, як я і пригадував з останнього разу, — наполовину чорне, наполовину психоделічно веселкове. Повітря повнилося неприємними випарами. Чорна дорога тепер простягалася праворуч. Вона перетинала рівнину і тяглася через прірву до моторошної цитаделі, навколо якої мерехтіли спалахи світлячків. Димчасті мости плавали в повітрі, виринаючи з темряви, і чудернацькі істоти мандрували ними та Чорною дорогою. На полі піді мною було найбільше зосередження військ. А позаду себе я чув рух крилатої колісниці Часу.

Повернувшись туди, де, судячи з попередніх розрахунків, мала бути північ, я побачив наступ диявольської грози крізь далекі гори. Вона палахкотіла і гуркотіла, скидаючись на велетенський льодовик, заввишки до неба.

Отже, я не зупинив її створенням нового Лабіринту. Певно, вона просто минула захищену ділянку і рушила туди, куди й планувала. Сподіватимемося, що за нею йдуть конструктивні імпульси, які поширюються від новоствореного Лабіринту, знову встановлюючи порядок у Тіні. Стало цікаво, скільки часу знадобиться бурі, аби дістатися сюди.

Почувши стукіт копит, я озирнувся і витягнув меч...

Рогатий вершник на великому чорному коні їхав до мене, а в його очах палахкотіло полум'я.

Ставши у зручну позицію, я чекав. Здається, він спустився однією з димчастих стежин, що пливли у цьому напрямку. Ми обидва перебували доволі далеко від головного місця дії. Я дивився, як він піднімається на пагорб... А кінь у нього гарний. Сильні груди. Де ж в біса Бранд? Я зараз не хочу жодної бійки.

Я дивився, як вершник наближається до мене, стискаючи у правиці криву сокиру. Він намагався зарубати мене, а я розташувався, відповідно реагуючи на його рухи. Коли він замахнувся, я приготувався дати відсіч, щойно його рука опиниться в зоні доступу. Ухопивши її, я стягнув ворога з коня.

— Ця троянда... — мовив він, падаючи на землю. Не знаю, що він ще хотів сказати, та я перерізав йому горло, тож його слова та весь він зникли у вогнистому спалахові.

Тоді я крутнувся, сховав Ґрейсвандір, пробіг кілька кроків і схопив за уздечку чорного бойового скакуна. Трішки поговорив з конем, аби заспокоїти його, а потім відвів тварину від полум'я. За кілька хвилин наші стосунки поліпшились, і я осідлав його.

Спершу кінь був трохи норовливим, тому я пустив його помірним кроком, доки сам продовжував спостерігати. Здається, сили Амбера наступали. Поле вкривали зітлілі тіла. Сили ворога були відкинуті назад, до узвишшя над краєм провалля. Їхні лави — досі не розірвані, але добряче потиснуті — повільно наближалися до урвища. З іншого боку, ще більше ворожих військових перетинали прірву й приєднувалися до тих, хто тримав висоти. Оцінивши зростання кількості ворогів та їхню дислокацію, я виснував, що вони й самі готують наступ. Бранда ніде не було видно.

Навіть якби я добре відпочив і вбрався у панцир, мені б не надто хотілося спускатися вниз і приєднуватися до бойовища. Зараз моє завдання — відшукати Бранда. Я сумнівався, що він прямо втрутиться в бій. Я роззирнувся в різні від епіцентру битви сторони, розшукуючи самотню постать. Ні... Можливо, в дальній частині поля. Доведеться об'їжджати поле і рухатися на північ. Крім того, було ще багато всього на заході, чого я не бачив.

Розвернувши коня, я рушив схилом униз. Було б так приємно просто впасти, думав я, звалитися в яку-небудь купу і заснути. Я зітхнув. І де той чортів Бранд?

Я спустився до підніжжя схилу і повернув, перестрибнувши через канаву. Мені потрібен був кращий огляд...

— Лорде Корвіне з Амбера!

Він чекав на мене, коли я повернув з улоговини — великий, трупного кольору тип з червоним волоссям і конем такої самої масті. Вбраний у мідну броню із зеленим візерунком, він розташувався навпроти мене й завмер, наче статуя.

— Я бачив вас на вершині пагорба, — сказав він. — Ви ж без броні, так?

Я ляснув себе по грудях. Тоді він простягнув руку до лівого плеча, потім до правого, відкрив застібки на боках. Зробивши це, зняв нагрудник, опустив його ліворуч од себе й кинув на землю. Те саме зробив з наколінниками.

— Давно хотів зустрітися з вами, — сказав він. — Я — Борел. Не хочеться, щоб казали, начебто я скористався нечесною перевагою, убивши вас отак.

Борел... Знайоме ім'я. Тоді я згадав. Він заслужив любов і повагу Дари. Був її вчителем фехтування, майстром клинка. Дурним, як я бачу. Він втратив мою повагу, коли зняв броню. Бій — це не гра, і я не маю жодного бажання підставлятися кожному самозакоханому віслюкові, який вважає інакше. Особливо вправному віслюкові, ще й коли я почувався розчавленим. Він запросто міг би стомити мене, якщо і не вбити.

— Тепер ми вирішимо питання, яке давно мене хвилювало, — мовив він.

Я відповів кучерявою лайкою, розвернув свого вороного і помчав туди, звідки прийшов. Він одразу ж вирушив за мною.

Коли я перескочив через канаву, то збагнув, що не встигну надійно відірватися. За кілька секунд він наздожене мене. Оскільки моя спина неприкрита, він запросто може зарізати мене або примусити битись. І все ж, хоча мій вибір був обмеженим, він передбачав іще один варіант.

— Боягуз! — кричав той. — Ти втікаєш від бою! Невже це великий воїн, про якого я стільки чув?

Я розстібнув плащ. Обабіч краї канави височіли на рівні плечей, потім опустилися мені до пояса.

Скотившись із сідла ліворуч, я раз спіткнувся, але потім міцно став на ноги. Кінь помчав далі. Я рушив праворуч, зупинившись навпроти нападника.

Схопивши плащ руками, я секунду чи дві потрусив ним, перш ніж голова і плечі Борела виринули переді мною. Плащ закрив йому обличчя й руки, сповільнивши рух клинка.

Тоді я сильно вдарив його ногою. Цілився в голову, але потрапив у ліве плече. Він гепнувся із сідла, а його кінь утік.

Витягнувши Ґрейсвандір, я стрибнув до Борела. Заскочив його, коли той нарешті відкинув плащ убік й намагався підвестися. Просто на місці я проштрикнув Борела наскрізь; коли з його рани потекло полум'я, на обличчі Борела з'явилося здивування.

— Це так підступно! — вигукнув він. — Я чекав від тебе кращого!

— Це не зовсім Олімпійські ігри, — відрізав я, стріпуючи з плаща іскорки.

Наздогнавши свого коня, я осідлав його. На це знадобилося кілька хвилин. Кваплячись на північ, я виїхав на узвишшя. Звідти зауважив Бенедикта, який керував ходом битви, а в далині помітив Джуліана на чолі війська з Ардену. Схоже, Бенедикт тримав цих солдатів про запас.

Я мчав далі, до бурі, під напівтемним, напіврізнобарвним небом. Незабаром досягнув своєї мети — найвищого пагорба в полі зору — і почав підніматися на нього. Кілька разів зупинявся, щоб озирнутися.

Я побачив, як Дейдра у чорній броні розмахувала сокирою. Левелла і Флора були серед лучників. Фіони не було видно, як і Джерарда. Потім я зауважив Рендома. Він їхав верхи, розмахуючи важким клинком, і вів солдатів уперед на захоплення ворожої висоти. Біля нього — незнайомий мені лицар, вбраний у зелене. Чоловік розмахував булавою зі смертоносною ефективністю. За спиною він носив лук, а на стегні — сагайдак із блискучими стрілами.

Коли я сягнув вершини пагорба, ревіння бурі посилилося. Блискавки мерехтіли, як неонові лампи, періщив дощ, схожий на склопластикову завісу, що вже перейшла гори.

Піді мною і звірі, й люди — а часто і звіролюди — сплітались у вузли бою. Хмара пилу висіла над бойовищем. Оцінивши розподіл сил, я подумав, що ворога, який усе прибував, навряд чи вдасться відсунути далі. Здавалося, саме настав час для контратаки. Усі вже причаїлися у своїх скелях і чекали тільки на наказ.

Я помилився на півтори хвилини. Вони кинулися з пагорба, посиливши свої лави, і відсунули наших воїнів, вириваючись уперед. Усе більше й більше прибувало їх із темного провалля. Наші війська почали організований відступ. Ворог тиснув усе дужче, і коли бій міг завершитись остаточною поразкою, пролунав наказ.

Я почув ріг Джуліана, а потім побачив і його самого верхи на Морґенштерні — він виводив людей з Ардену на поле бою. Це збалансувало сили суперників, тож доки небо оберталося, рівень шуму наростав і наростав.

Хвилин з п'ятнадцять я спостерігав за боротьбою, доки наші сили повільно відступали на всьому полі. Тоді я побачив одноруку постать на смугастому вогняному коні, яка вигулькнула раптом на вершині віддаленого пагорба. Постать, що сиділа спиною до мене й обличчям до заходу, здійняла руку з оголеним клинком. Кілька довгих секунд чоловік стояв нерухомо, а тоді опустив меч.

На заході пролунали труби, але спершу я нічого не побачив. Потім з'явилися лави кавалерії. Я насторожився. На мить мені здалося, що серед них — Бранд. Та зрештою я збагнув, що це Блейз веде війська на неприкритий фланг ворога.

Нараз наші солдати перестали відступати. Вони міцно тримали лави, а тоді посунули вперед.

Блейз та його вершники наступали, і я зрозумів: сьогодні Бенедикт переміг. Ворога ось-ось буде розірвано на шматки.

Раптом з півночі налетів холодний вітер, тому я знову поглянув у тому напрямку.

Буря суттєво просунулася. Мені варто було рухатися швидше. Крім того, хмари стали темнішими, ніж раніше, блискавки — яскравішими, а грім — гучнішим. А цей холодний, мокрий вітер тільки посилювався.

Я замислився... Невже ця буря просто промчить полем, як смертоносна хвиля, та й по всьому? А як щодо впливу нового Лабіринту? Чи йтимуть хвилі ладу слідом за бурею, відновлюючи все? Я чомусь сумнівався. Якщо буря розчавить нас, то ми й залишимося розчавленими. Лабіринту знадобиться сила Каменя, щоб дозволити нам пережити все та відновити лад. А що залишиться, коли ми зуміємо вижити? Я навіть уявити собі не міг.

То в цьому й полягає план Бранда? На що він чекає? Що збирається робити?

Я знову оглянув бойовище... Щось.

У тінистій місцині на узвишші, де перегруповувався і набирав сили ворог, та в низовинах, які він штурмував... щось.

Крихітний червоний спалах... Я певен, що бачив його.

Я придивлявся далі, чекав. Потрібно побачити його знову й засікти.

Спливла хвилина. Можливо, дві.

Ось! І знову.

Я розвернув свого скакуна. Мені спало на думку, що можна об'їхати найближчий ворожий фланг та піднятися на гіпотетично вільну висоту. Спустившись із пагорба, я вирушив в обраному напрямку.

Певно, то Бранд із Каменем. Він обрав гарне, безпечне місце, звідки міг повністю керувати і полем битви, і бурею. Звідти з наближенням грозового фронту він мав змогу стріляти блискавками по наших військах. У потрібний момент він накаже своїм відступити, ударить нас дивним шаленством бурі, а тоді обведе громовиці навколо солдатів, яких захищає. За таких умов це видавалося найпростішим і найефективнішим використанням Каменя.

Мені потрібно швидше дістатися до нього. Я контролюю Камінь краще за нього, але відстань зменшує мій вплив, та ще й сам Бранд носить кулон на шиї. Моя найкраща стратегія зараз — скакати просто до нього, за будь-яку ціну прорватись у зону доступу до Каменя й захопити контроль над ним, щоб використати його проти Бранда. Але ж там у нього може бути охоронець. Мене це дуже непокоїло, адже боротьба з ним катастрофічно сповільнить мій рух. Та навіть якщо і нема охоронця, що завадить Бранду перенестися геть, якщо йому стане надто сутужно? І що тоді робити мені? Доведеться починати все з початку, вистежуючи його. Я замислився, чи зможу використати Камінь, аби не дозволити йому телепортуватися. Відповіді я не знав, тому вирішив спробувати.

Можливо, це й не найкращий план, але іншого я не мав. Часу на міркування не залишалося.

Доки я їхав, побачив, що інші також рушили до тієї висоти. Рендом, Дейдра та Фіона, на конях і в супроводі восьми вершників, пробивалися крізь ворожі лави, а за ними летіли солдати — друзі чи вороги, я сказати не міг, може, і ті, й інші. Вбраний у зелене лицар рухався найшвидше, наздоганяючи їх. Я не впізнав його — або її, це також можливо. Я анітрохи не сумнівався щодо мети цього авангарду — особливо зважаючи на присутність Фіони. Мабуть, вона визначила перебування Бранда і повела до нього інших. Кілька крапель надії впали в моє серце. Вона може бути здатна нейтралізувати Брандові сили або принаймні зменшити їх. Нахилившись уперед, я й далі гнав коня ліворуч. Небо продовжувало обертатися. Навколо мене вив вітер. Пролунав жахливий удар грому. Я не озирався.

Я мчав за ними — не хотів, аби вони дісталися туди раніше за мене, але боявся, що саме так і трапиться. Відстань була надто великою.

Якби ж тільки вони озирнулися й побачили мене, то зачекали б. Я так шкодував, що не знайшов способу подати про себе знак раніше, і проклинав Козирі, які більше не діяли.

Я гукав родичів, кричав до них, але вітер здував мої слова, а гуркіт грому їх чавив.

— Зачекайте на мене! Чорт забирай! Це Корвін!

Жодного погляду в мій бік.

Оминувши найближчі бої, я помчав уздовж ворожого флангу поза зоною досяжності снарядів та стріл. Здається, зараз ворожі солдати відступали швидше, а наші війська розійшлись усім полем. Певно, Бранд готується до удару. Частину неба, що оберталося, вкрила темна хмара, якої кілька хвилин тому ще не було тут.

Я повернув праворуч, позаду військ, які відступали, і помчав на пагорби, куди вже піднімались інші.

Небо продовжувало темніти, коли я наблизився до підніжжя пагорбів, тож я почав боятися за родичів. Вони підходили до Бранда занадто близько. Він може щось заподіяти їм. Хіба що Фіона має вдосталь сили, аби зупинити його...

Кінь, вражений сліпучим спалахом, став дибки і скинув мене на землю. Грім прогуркотів ще до того, як я вдарився об ґрунт.

Кілька секунд, приголомшений, я просто лежав. Кінь утік та пробіг уже з п'ятдесят метрів, перш ніж спинився і почав непевний рух. Я перекотився на живіт і поглянув на довгий схил. Інші вершники також залишалися біля підніжжя. Їхня група суттєво постраждала від удару. Дехто продовжував рухатися, але більшість — ні. Ніхто ще не піднявся на пагорб. Над ними палало червоне світло Каменя, тепер яскравіше і потужніше, ніж раніше, а ще на кручі бовванів темний силует постаті, яка носила кулон.

Я почав відповзати вперед та ліворуч. Хотілося забратися з поля зору тієї постаті, перш ніж наважуся підвестися. Мені знадобиться чимало часу, щоби дістатися до брата, повзучи, та ще й доведеться обходити інших, адже увага Бранда зараз зосереджена на них.

Рухаючись повільно й обережно, використовуючи кожне доступне прикриття, я міркував, чи вдарить блискавка знову в те саме місце, а якщо ні, то коли Бранд планує обрушити катастрофу на наші війська. Певно, будь-якої миті. Озирнувшись, я помітив, що наші війська відбігли до дальньої частини поля, а ворожі солдати відходили назад і рухалися просто сюди. Фактично, скоро мені доведеться перейматись іще й через них.

Діставшись до вузького рову, я проповз ним десять метрів на південь. Виліз з іншого боку, скориставшись підвищенням, а потім заховався за скелями.

Коли я підвів голову, щоб оцінити ситуацію, то більше не міг бачити сяйва Каменя. Розколину, звідки він мерехтів, блокував східний бік скелі.

Але я продовжував повзти далі краєм величезного провалля, а тоді знову відхилився праворуч. Досягнув нарешті місця, де, здавалося, буде безпечно підвестись, і зіп'явся на ноги. Чекав на новий спалах, ще один удар грому — поблизу чи на полі, — але нічого не відбувалося. Почав хвилюватися... Спробував відчути присутність Каменя, але не зміг. Тоді поквапився до місця, де бачив сяйво.

Я озирнувся на прірву, аби переконатись — жодних нових небезпек звідти не видно. А тоді витягнув клинок. Коли дістався призначеного місця, я сховався біля кручі й почав пробиратися на північ. Дійшовши до краю, низько схилився і роззирнувся.

Ніде не було червоного сяйва. Тінистої постаті теж. Ніша у скелі виявилась порожньою. Я не побачив нічого підозрілого навколо. Невже він знову перенісся? А якщо так, то чому?

Підвівшись, я обійшов скелястий виступ, а тоді продовжив рухатися в тому ж напрямку. Знову спробував дотягнутися до Каменя і цього разу на трошки зв'язався з ним — здається, він був десь праворуч та вгорі.

Я мовчки і зосереджено рушив туди. Чому Бранд залишив свій притулок? Він же чудово розташувався, щоб здійснити задумане. Хіба що...

Я почув крик і прокляття. Два різні голоси. А тоді побіг.

11

За нішею стежина звивалася вгору, тож я вирішив піднятися нею.

Я все ще нікого не бачив, але дедалі сильніше відчував присутність Каменя, доки піднімався. Мені здалося, що праворуч чути самотні кроки, тому повернувся в той бік, але нікого не побачив. Каменя поблизу теж не відчувалося, тому я рушив далі.

Коли я наблизився до вершини пагорба, за якою висіла чорнота Хаосу, до мене долинули голоси. Розібрати сказаного я не міг, але голоси здавалися схвильованими.

Наблизившись до хребта, я пригнувся й оглянув скелю.

Неподалік від мене стояли Рендом і Фіона, а також лорди Чантріс та Фелдейн. Усі, крім Фіони, тримали зброю напоготові, але заклякли. Вони всі витріщалися на край — скелястий виступ за п'ятнадцять метрів і трохи вище від них, — місце, де починалася прірва.

Там стояв Бранд і тримав перед собою Дейдру. Шолома на ній не було, волосся дико розвіювалося на вітрі, а до її горла Бранд торкався кинджалом. Здається, він уже трохи поранив її. Я відсахнувся.

Далі я почув, як Рендом тихо мовив:

— Фі, ти більше нічого не можеш зробити?

— Я можу утримувати Бранда тут, — відповіла вона. — І можу сповільнити його вплив на погоду. Але це все. Він хоча б трохи налаштований на Камінь, а я — ні. На його користь також близьке розташування. Що б я не намагалася робити, він здатен відбити це.

Рендом прикусив нижню губу.

— Покладіть зброю, — гукнув Бранд. — Негайно, інакше Дейдра помре.

— Уб'єш її, — відказав Рендом, — і втратиш останнє, що тримає тебе серед живих. Зроби це — і я покажу, куди саме покладу свою зброю.

Бранд щось тихо пробурмотів, а тоді кинув:

— Гаразд. Я почну калічити її.

Рендом сплюнув.

— Уперед! —  гукнув він. — Її здатність до регенерації така сама, як у всіх нас. Знайди таку погрозу, яка справді щось означатиме, або закрий пельку і виходь на бій.

Бранд не рухався. Я вирішив, що краще не видавати своєї присутності. Має ж бути щось таке, що я здатен зробити. Зиркнувши ще раз, я подумки сфотографував ділянку, перш ніж упасти. Ліворуч були якісь скелі, але вони простягалися недалеко. Я не бачив жодного способу підкрастися до Бранда непомітно.

— Гадаю, нам треба випробувати долю й кинутися на нього, — мовив Рендом. — Іншого виходу не бачу. А ви?

Ніхто не встиг відповісти, як раптом трапилася дивина. Небо просвітліло.

Я роззирнувся в пошуках джерела світла, а тоді побачив його вгорі.

Хмари лишалися на місці, а дике небо виробляло за ними свої фокуси. І все ж сяяли хмари. Вони зблідли і тепер мерехтіли, неначе позаду них сховалося сонце. Доки я дивився, розвиднілося.

— Що він іще збирається накоїти? — запитав Чантріс.

— Гадки не маю, — відповіла Фіона. — Не думаю, що він до цього причетний.

— Хто ж тоді?

Жодної відповіді я не почув.

Я бачив, як хмари світлішають. Найбільша і найяскравіша з них закружляла, неначе її трусили. Форми змінювались, і крізь них почав вимальовуватися силует.

У полі піді мною гамір битви стишився. Коли наростало видіння, навіть буря змовкла. У просвіті неба щось утворювалося — риси велетенського обличчя.

— Не знаю, кажу ж тобі, — сказала Фіона у відповідь на чиєсь бурмотіння.

Те, що в небі батькове обличчя, я збагнув раніше, ніж воно закінчило утворюватися. Гарний трюк. Але я й гадки не мав, що це означає.

Обличчя ворухнулося, неначе оглядало всіх нас. У його рисах відчувалися напруга та хвилювання. Яскравість трохи посилилась, і батькові губи почали рухатися.

Коли я почув татів голос, то здивувався, зауваживши радше його розмовний тон, а не потужне гуркотіння, на яке очікував.

— Надсилаю вам це повідомлення, — сказав він, — перш ніж почну ремонт Лабіринту. Коли ви отримаєте його, я вже переможу або зазнаю невдачі. Мою спробу супроводжуватимуть хвилі Хаосу. Маю підстави вважати, що вона виявиться для мене фатальною.

Його очі немов оглянули поле.

— Радійте чи тужіть, як забажаєте, — продовжив батько. — Адже це або початок, або кінець. Щойно завершу справу, надішлю Судний Камінь Корвіну. Я доручив йому принести Камінь до поля битви. Усі ваші зусилля там нічого не вартуватимуть, якщо не відвернути хвилю Хаосу. Але з Каменем Корвін зможе захистити вас, доки не мине ця хвиля.

Пролунав Брандів сміх. Тепер він видавався божевільним.

— Коли я відійду, — продовжив голос, — на вас упаде проблема престолонаслідування. У мене щодо цього були свої побажання, але, як бачу тепер, вони виявилися марними. Тож у мене нема іншого вибору, як залишити це на розі Єдинорога... Діти мої, не стверджуватиму, що повністю задоволений вами, але гадаю, ви щодо мене можете сказати те саме. Най буде так. Полишаю вас зі своїм благословенням — яке значно більше, ніж формальність. Тепер іду блукати Лабіринтом. Прощавайте!

Потім його обличчя почало тьмяніти. Яскравість залишила хмари, а скоро й зовсім зникла. Над полем запала тиша.

— Ну, як ви бачите, — сказав Бранд, — Каменя в Корвіна нема. Тому киньте зброю і забирайтеся звідси до біса. Або лишіть зброю собі та йдіть геть. Мені байдуже. Облиште мене. Я маю ще багато чого зробити.

— Бранде, — почала Фіона. — Чи ти можеш зробити те, що потрібно було від Корвіна? Чи можеш учинити так, щоб та штука нас оминула?

— Міг би, якби спробував, — відказав він. — Так, я міг би відвернути бурю.

— Якщо ти зробиш це, то станеш героєм, — м'яко сказала Фіона. — І заслужиш нашу вдячність. Усі минулі лиходійства буде пробачено. Пробачено й забуто. Ми...

Він знову дико зареготав.

— Ти пробачаєш мені? — мовив він. — Ти, яка зоставила мене у вежі й устромила ножа в бік? Дякую, сестричко. Дуже люб'язно з твого боку — пропонувати мені прощення, але вже вибач, та я відмовляюся.

— Гаразд, — сказав Рендом. — Чого ти хочеш? Вибачення? Скарбів і багатства? Важливого поста? Усього цього? Вони твої. Але ти бавишся в дурну гру. Закінчімо це, повернімося додому і вдаймо, буцім то все — поганий сон.

— Так, закінчімо все, — відповів Бранд. — Ось що ви робите: спершу кидаєте зброю. Потім Фіона знімає з мене закляття, а ви всі розвертаєтесь і йдете на північ. Робіть це — або я вб'ю Дейдру.

— Тоді, гадаю, тобі краще вбити її вже й готуватися до бою зі мною, — сказав Рендом. — Адже вона однаково скоро помре, якщо ми дозволимо тобі робити все, що ти захочеш. Усі ми помремо.

Бранд загиготів.

— Ти щиро віриш, що я дам вам померти? Ви потрібні мені — всі, кого можу врятувати. На щастя, і Дейдра також. Тільки ви зможете оцінити мій тріумф. Тому я врятую вас від бійні, яка ось-ось почнеться.

— Я не вірю тобі, — заперечив Рендом.

— Тоді з хвильку подумай про це. Ти знаєш мене достатньо добре, щоб не сумніватися: мені захочеться утерти всім вам носа. Аби ви побачили, що я зроблю. Для цього мені потрібна ваша присутність у моєму новому світі. А тепер забирайтеся звідси.

— Отримаєш усе, що захочеш, і нашу вдячність на додачу, — знову почала Фіона, — якщо ти лише...

— Геть!

Я знав, що не можу більше тягнути. Час уже зробити мій хід. А ще я знав, що не зможу добігти до Бранда вчасно. Мені залишалося тільки спробувати використати Камінь проти нього самого.

Гаряче. Гаряче, думав я. Він палить тебе, Бранде. Від нього кожна молекула твого тіла вібрує все швидше і швидше. Ти ось-ось перетворишся на живий смолоскип...

Я почув його крик.

— Корвіне! — волав він. — Припини це! Де б ти не був! Я вб'ю її! Дивися!

Наказуючи Каменю і далі палити Бранда, я звівся на ноги і глянув на брата через відстань, що нас розділяла. Його одяг починав тліти.

— Припини це! — він підняв ніж і різонув Дейдру по обличчю.

Я закричав, і перед очима в мене все попливло. Я втратив контроль над Каменем. Але Дейдра, попри скривавлену щоку, вчепилася зубами в Брандову руку, коли той знову хотів її різонути. Звільнивши руку, сестра ліктем вгатила йому під ребра і спробувала вирватися.

Щойно Дейдра ворухнулася та відхилила голову, промайнула срібна стріла. Бранд охнув і випустив кинджал. Стріла пронизала йому горло. За нею майнула ще одна і вигулькнула з його грудей, праворуч від Каменя.

Він зробив крок назад і кавкнув. От тільки з краю прірви відступати не було куди.

Як тільки брат почав падати, його очі розширилися. Але тоді його правиця метнулась уперед і впіймала Дейдру за волосся. Я вже біг до них, кричав, але добре знав, що не встигну вчасно.

Дейдра, простягаючи до мене руки, заплакала — жах читався на її скривавленому обличчі...

А тоді Бранд, Дейдра і Камінь упали зі скелястого краю та зникли з поля зору. Канули у небуття.

Я, здається, хотів кинутися за ними, але Рендом мене упіймав. Зрештою, йому довелося вдарити мене — а тоді все зникло.

* * *

Отямившись, я зрозумів, що лежу на кам'янистій землі значно далі від краю прірви, ніж коли падав. Хтось підклав мені плащ під голову як подушку. Перше, що я побачив, — оберти неба, що трохи нагадали мені сон про колесо млина, як у день, коли я зустрів Дару. Я відчув, що навколо мене зібрались усі решта, чув їхні голоси, але не відразу повернув голову. Просто лежав, дивився на мандалу в небесах та міркував про свою втрату. Дейдра... Вона означала для мене більше, ніж уся родина разом. Та я нічого не міг вдіяти. Скільки разів я мріяв, аби вона не була моєю сестрою. І все ж прийняв реальність. Мої почуття ніколи не зміняться, але... тепер вона пішла у засвіти, й думка про це мала для мене більше значення, ніж наближення руйнації світу.

А втім, я мав побачити, що відбувається тепер. Оскільки Камінь зник, усе закінчилось. Але... Я спробував відчути його присутність. Навіть якщо він десь і був, я не відчував нічого. Тоді взявся підводитись, аби побачити, куди дійшла грозова хвиля, але чиясь рука враз поклала мене назад.

— Відпочивай, Корівне, — я почув голос Рендома. — Ти весь побитий. Маєш такий вигляд, наче пройшовся пеклом. Зараз ти не можеш нічого вдіяти. Тому розслабся.

— Яка вже різниця, як я почуваюся? — відказав я. — Зовсім скоро це не матиме значення.

Я знову спробував підвестись, і цього разу його рука допомогла мені.

— Ну, тоді гаразд, — мовив він. — Але тут нема особливо на що дивитися.

Гадаю, Рендом мав слушність. Бій уже закінчився — лишень де-не-де траплялись окремі осередки опору, проте ворожих бійців швидко оточували, брали в полон або вбивали, а тоді всі рухалися в нашому напрямку, відступаючи перед хвилею, що вже сягнула краю поля. Скоро наша висота з обох сторін заповниться тими, хто вижив. Я поглянув позад нас. Із темної цитаделі підкріплення не було. Чи зможемо ми туди відступити, коли хвиля таки наздожене нас? І що потім? Прірва здавалась останньою відповіддю.

— Скоро, — пробурмотів я, згадуючи Дейдру. — Скоро...

Чому б і ні? Я розглядав виповнений блискавицями грозовий фронт, який ховав та змінював усе. Так, скоро... Коли Камінь зник разом із Брандом...

— Бранд, — мовив я. — Хто його, зрештою, вбив?

— На цю честь претендую я, — пролунав знайомий голос, джерела якого я встановити не міг.

Я повернув голову, вражено витріщаючись. На камені сидів чоловік у зеленому. Біля нього лежали лук і сагайдак. Він блимнув до мене злою посмішкою. То був Каїн.

— Щоб я скис, — мовив йому на те, потираючи щелепу. — Зі мною трапилася дуже дивна річ дорогою на твій похорон.

— Так. Я чув про це, — засміявся він. — Ти коли-небудь убивав себе, Корвіне?

— Останнім часом ні. Як тобі це вдалося?

— Помандрував у правильну Тінь, — відповів він. — Там влаштував засідку на свою тінь. Той чоловік і забезпечив тіло, — Каїн знизав плечима. — Моторошне відчуття, чесно кажучи. Я не наважився б таке повторити.

— Але чому? — запитав я. — Навіщо вдавати власну смерть і звинувачувати у ній мене?

— Я хотів відшукати корінь зла в Амбері, — пояснив брат, — і знищити його. Для цього вирішив залягти на дно. А чи для цього є кращий спосіб, аніж переконати всіх, що я мертвий? Зрештою, це мені вдалося, як бачиш.

Він змовк.

— Мені прикро через Дейдру. Але вибору я не мав. То був наш останній шанс. Я справді не думав, що він потягне її за собою.

Я відвів погляд.

— У мене не було вибору, — повторив він. — Сподіваюся, ти розумієш це.

У відповідь я кивнув.

— Але навіщо ти намагався влаштувати все так, наче то я вбив тебе? — запитав я.

Саме підійшли Фіона з Блейзом. Я привітався з ними і повернувся до Каїна, щоб почути його відповідь. У Блейза мені також хотілося дещо запитати, але він зачекає.

— Отже? — знову почав я.

— Я просто хотів прибрати тебе з дороги, — пояснив він. — Досі гадав, що за всім міг стояти ти. Ти або Бранд. Ось так звузилося коло пошуків. Я навіть подумав, що ви могли замислити це разом — особливо зважаючи на те, що він намагався повернути тебе назад.

— Ти зрозумів усе хибно, — втрутився Блейз. — Бранд намагався утримувати його якомога далі. Він дізнався, що Корвінова пам'ять повертається, і...

— Уже знаю, — перервав його Каїн, — але тоді все виглядало саме так. Тож я хотів знову запхати Корвіна у підземелля, доки розшукуватиму Бранда. Я причаївся і через Козирі підслуховував те, що всі казали одне одному, сподіваючись у такий спосіб отримати ключик до місця перебування Бранда.

— Це тато й мав на увазі, — сказав я.

— Що? — перепитав Каїн.

— Він висунув теорію, що хтось підслуховує через Козирі.

— Гадки не маю, як він дізнався. Я навчився бути цілком пасивним під час цього. Розкладав Козирі перед собою і легенько торкався до них водночас, чекаючи на пробудження. Коли зв'язок встановлювався, я переводив увагу на мовців. Перебираючи вас по одному, я з'ясував, що здатен читати ваші думки, навіть коли ви самі не використовували Козирів — якщо були достатньо розслабленими, а я ніяк не реагував.

— І все ж він знав, — відповів я.

— Це цілком можливо. Навіть імовірно, — сказала Фіона, а Блейз кивнув.

Рендом підійшов ближче.

— А що ти мав на увазі, коли запитував про бік Корвіна? — поцікавився він. — Звідки ти взагалі міг дізнатися, якщо тільки не...

Каїн кивнув. У далині я побачив Бенедикта і Джуліана, які командували військами. Але після мовчазного Каїнового кивка я забув про всіх решта.

— Ти? — прохрипів я. — Ножем мене вдарив ти?

— Випий, Корвіне, — мовив Рендом, передаючи мені свою фляжку. Вино було розведеним, тож я ковтнув чимало. Попри шалену спрагу, зупинився після кількох ковтків.

— Розкажи про це, — мовив я.

— Гаразд. Це я тобі винен, — відповів він. — Коли з Джуліанових думок я дізнався, що ти повернув Бранда в Амбер, то вирішив, що моя попередня здогадка була правильною — ви з Брандом тягли в один гуж. А це означало, що знищити потрібно вас обох. Я скористався Лабіринтом і перенісся тієї ночі у твої покої. Там спробував тебе вбити, але ти рухався надто швидко та ще й зміг перенестися кудись через Козир, перш ніж я спробував удруге.

— Чорти б ухопили твої очі! — гарикнув я. — Якщо ти міг читати думки, то чому ж не побачив, що я не той, кого ти шукаєш?

Він похитав головою.

— Я міг торкатися лише поверхневих думок і реакцій на ваше середовище, та й то не завжди. І я чув твоє прокляття, Корвіне, а воно здійснилося. Воно оточувало нас усіх. Тож я відчував, що нам усім буде безпечніше, якщо прибрати з дороги тебе і Бранда. Я не знав, що ще він здатен зробити з того, що виробляв до твого повернення. Прямо до нього я не міг дістатися через Джерарда, а потім Бранд зміцнів. Згодом я повторив спробу, але марно.

— Коли це було? — запитав Рендом.

— Тоді, коли в цьому звинуватили Корвіна. Я замаскувався. Не хотів, аби він знав про мою присутність, якби зумів утекти, як Корвін. Скориставшись Лабіринтом, я перенісся в його покої і спробував прикінчити його. Ми обоє були поранені — витекло багато крові, — але він також примудрився втекти через Козир. Недавно я вийшов на зв'язок із Джуліаном і приєднався до нього у битві, бо Бранд просто мусив вигулькнути тут. Я заготував особливі стріли зі срібними наконечниками, бо був наполовину певен, що він більше не такий, як ми. Я хотів убити його швидко і з далекої відстані. Повправлявшись у стрільбі з лука, я вирушив на його пошуки. А тоді знайшов. Тепер же усі мені кажуть, що я помилявся стосовно тебе, тому, гадаю, стріла для Корвіна так і зостанеться невикористаною.

— Вельми вдячний.

— Можливо, я навіть маю попросити у тебе вибачення.

— То було б дуже люб'язно.

— З іншого боку, я вважаю, що мав рацію. Адже робив усе, щоб захистити всіх інших...

Я так і не почув Каїнових вибачень, адже саме тієї миті пролунав звук труби, від якого, здавалося, здригнувся увесь світ, — позапросторовий, гучний, протяжний. Ми роззирнулися, шукаючи його джерело.

Каїн став і вказав на напрямок:

— Там!

Мої очі простежили за його рукою. На північному заході завіса грозового фронту розбилася — саме там, звідки виринала Чорна дорога. З'явився примарний вершник на чорному коні, дмухаючи у ріг. За мить звуки його сурми досягли нас. А кілька секунд по тому ще двоє трубачів — також блідих, верхи на чорних скакунах — приєдналися до нього. Вони підняли роги і також дмухнули в них.

— Що це може бути? — запитав Рендом.

— Здається, я знаю, — відказав Блейз, а Фіона кивнула.

— І що ж? — поцікавився я.

Але вони не відповіли. Вершники рушили далі Чорною дорогою, а позаду них виринав іще більший ескорт.

12

Я спостерігав. Узвишшя навколо мене охопило велике безгоміння. Усі війська зупинились і споглядали за процесією. Навіть оточені сталлю бранці з Дворів перевели увагу туди.

За блідими горністами рухалися вершники на білих скакунах зі стягами в руках — деяких з них я не знав — позаду людиноподібного створіння, котре несло амберський штандарт з Єдинорогом. За ними йшли інші музики, граючи на інструментах, яких я раніше не бачив.

За музиками крокували довгі колони рогатих людиноподібних істот у світлій броні, з-поміж яких кожен двадцятий воїн ніс перед собою великий смолоскип, вищий за нього самого. Тоді до нас долинув глибокий мотив — повільний та ритмічний. Він лунав нижче за ноти горнів й інструментів дивних музик — і я збагнув, що це співали піхотинці. Чимало часу минуло, доки процесія, просуваючись отак Чорною дорогою, зникла зі шляху далеко внизу, але ніхто з нас не ворухнувся і не заговорив. Вони пройшли зі смолоскипами, стягами, музикою та співами, а тоді сягнули краю прірви, рухаючись далі майже невидимою чорною магістраллю. Їхні смолоскипи розрізали чорноту, осяюючи для них шлях. Попри відстань, музика лунала дедалі гучніше, до того хору додавалися все більше й більше голосів, а варта продовжувала виринати з осяяної блискавицями грозової завіси. Іноді лунали удари грому, але вони не могли заглушити музики; нічого не вдалося й вітрам, які намагалися загасити смолоскипи. Процесія гіпнотизувала. Здавалось, я споглядав її незліченні дні, а може, й роки і слухав уже знайому мелодію.

Раптом із грозового фронту виринув дракон, а потім вигулькнуло ще два. Зелений, золотий і чорний, як старе залізо. Я дивився, як вони ширяють у вітрах, повертаючи свої голови, щоби запалити вогнисті стяги. Позаду них палахкотіли блискавки — і сяяли прекрасні дракони у неосяжній величі своїй. Під ним бігло невелике стадо білої худоби, що трусило головами, ревіло й било копитами об землю. Серед тварин їхали вершники, які ляскали довгими чорними батогами.

За ними крокувала процесія справді тваринних військ із Тіні, з якою часом торгував Амбер, Важкі, лускаті та кігтисті, вони грали на схожих до волинок інструментах, пронизливі звуки яких виповнювали нас тугою і тремтінням.

Вони рухалися вперед, а за ними — ще більше смолоскипів та ще більше воїнів у своїх барвах з далеких і близьких Тіней. Ми дивились, як вони проминають і линуть у далеке небо, неначе зграя світлячків. Чорна цитадель, знана як Двори Хаосу, була їхньою ціллю.

Здавалося, вервечки воїнів не закінчаться ніколи. Я уже втратив лік часу. Але от дивина — доки йшла вся ця процесія, грозовий фронт нітрохи не просунувся. Вона настільки захопила мене, що я навіть утратив відчуття самого себе. Знав — такого більше ніколи не буде. Яскраві створіння літали над рядами, а темні здіймалися ще вище.

Крокували примарні барабанщики, істоти з чистого світла і зграя літаючих машин; я бачив вбраних у чорне вершників на різноманітних тваринах; виверни на мить зависли у небі, ніби частина феєрверкового візерунка. А звуки — удари копит і кроки, співи й пронизливе бриніння волинки, барабани і труби — піднялися могутньою хвилею, що накрила нас. Усе далі й далі, понад мостами чорноти рухалася процесія, а вогні її простягнулися на величезну відстань.

Коли мої очі ковзнули назад уздовж скорботних лав, з мерехтливої завіси виринув інший образ. То був задрапірований у чорне віз, запряжений вороними кіньми. З кожного його кутка здіймалася палиця, що сяяла блакитним вогнем, а на самому возі лежало те, що могло бути лише труною, вкритою прапором з Єдинорогом. Візником був горбань, вбраний у пурпурові й помаранчеві шати. І навіть з такої відстані я знав, що це Дворкін.

«Ну ось і все, — подумав я. — Не знаю чому, але це правильно, правильно, що вертаєшся до Старої Вітчизни тепер. Стільки всього я мав сказати, доки ти був живий. Дещо вже навіть устиг сказати, але так мало потрібних слів було справді промовлено. Тепер усе скінчилося, адже ти помер. Мертвий, як і всі ті, хто до тебе вже пішов у небуття, куди й ми всі скоро прийдемо. Мені шкода. Тільки через багато років, коли ти прибрав іншого образу й подоби, я нарешті пізнав тебе і став поважати. Навіть полюбив тебе, хоча і в тій подобі ти був химерним старим поганцем. Чи було Ґанелонове „я“ справжнім тобою, а чи просто ще одним образом, який ти обрав для зручності, Старий Перевертню? Я ніколи не дізнаюся цього, але приємніше думати, що я побачив справжнього тебе, зустрів того, хто мені сподобався, хто заслужив мою довіру — і ним виявився ти. Шкода, що я не зміг пізнати тебе ще краще, але дякую й уже за це...»

— Тато? — тихо запитав Джуліан.

— Він хотів, коли настане його час, бути похованим поза Дворами Хаосу, в останній темряві, — відповів Блейз. — Так казав мені колись Дворкін. Поза Хаосом і Амбером, у місці, де ніхто не владарює.

— Так воно і сталося, — погодилася Фіона. — Але чи є лад за тією грозовою стіною, крізь яку вони пройшли? Чи буря ця триватиме вічно? Якщо він досягнув успіху, це минуще і жодної небезпеки нема. Однак якщо ні...

— Це не має значення, — втрутився я. — Байдуже, чи досягнув він успіху, бо це вдалося мені.

— Що ти маєш на увазі? — запитала вона.

— Гадаю, він зазнав невдачі, — пояснив я. — Загинув до того, як устиг полагодити старий Лабіринт. Коли я побачив наближення бурі — навіть трохи потрапив під неї, — то збагнув, що, мабуть, не зможу вчасно прибути сюди з Каменем, який батько надіслав мені після своєї спроби. Бранд увесь час намагався його забрати в мене — щоби створити новий Лабіринт, як стверджував він. Згодом це підказало мені ідею. Коли я побачив, що поразка неминуча, то скористався Каменем, аби створити новий Лабіринт. Це було найскладніше з усього, що мені доводилося робити, але все вдалося. Коли ця хвиля мине, світ має триматися купи, байдуже, виживемо ми чи ні. Бранд украв у мене Камінь, щойно я завершив створення Лабіринту. Оклигавши після Брандового нападу, я зміг скористатися силою Лабіринту і спроектувати себе сюди. Тож Лабіринт досі є, що б там не трапилося.

— Але, Корвіне, що як батькові усе вдалося? — запитала вона.

— Не знаю...

— Наскільки я розумію з того, що розповідав Дворкін, — втрутився Блейз, — два окремі Лабіринти не можуть існувати в одному всесвіті. Ребму та Tip-на Ноґт не беремо до уваги, адже вони — відображення нашого Лабіринту...

— І що може трапитися? — запитав я.

— Гадаю, відбудеться розкол, створення нового буття — десь.

— А як це вплине на наш старий Лабіринт?

— Або тотальна катастрофа, або нічого не відбудеться, — відказала Фіона. — Можна аргументувати обидва варіанти.

— Отже, ми повертаємося туди, звідки почали, — підсумував я. — Або скоро все розпадеться на шматки, або ж триматиметься купи.

— Здається, так, — погодився Блейз.

— Це не має значення, якщо ми не дамо ради хвилі, що суне на нас, — нагадав я. — А вона суне.

Я знову перевів погляд на поховальний кортеж. За труною з'являлися все нові вершники, а за ними крокували барабанщики. Знову прапори, смолоскипи і довгі лави піхотинців. Спів досі долинав до нас, і далеко, далеко над прірвою видно було, що процесія нарешті дійшла до темної цитаделі.

«...Я так довго ненавидів тебе, дорікав стількома речами. Тепер усе закінчилось, і від цих почуттів нічого не зосталося. Натомість ти хотів бачити мене королем, на посаді, якій — тепер це розумію — я не пасую. Зрештою, усвідомлюю, що таки щось значив для тебе після цього всього. Я ніколи не розповім про це іншим. Достатньо знати самому. Але я ніколи більше не зможу думати про тебе так, як раніше. Твій образ уже тане. Там, де мало бути твоє обличчя, я бачу Ґанелонове. Він був моїм супутником. Заради мене ризикував головою. Він був тобою, але іншим тобою — таким, якого я не знав. Скількох дружин і ворогів ти пережив? Чи багатьох друзів мав? Гадаю, ні. Але є ще стільки всього, що нам невідомо про тебе. Ніколи не думав, що побачу, як ти вирушаєш за межу. Ґанелоне — батьку — старий мій вороже і друже, прощавай. Ти приєднаєшся до Дейдри, яку я любив. Свою таємницю ти зберіг. Спочивай з миром, якщо така твоя воля. Віддаю тобі зів'ялу троянду, яку проніс крізь пекло, кидаючи її в провалля. Залишаю тобі троянду і перекручені барви неба. Мені бракуватиме тебе...»

Нарешті довга процесія завершилась. Останні маршовики виринули із завіси та пішли геть. Досі палахкотіли блискавки, періщив дощ і гуркотів грім. Але ніхто з учасників процесії не намок. Стоячи на краю прірви, я спостерігав, як вони йдуть. На моїй руці лежала долоня. Не знаю, як довго вона була там. Тепер, коли кортеж пройшов, я збагнув, що грозовий фронт і далі насувається.

Обертання неба огорнуло нас іще похмурішою темрявою. Зліва долинали голоси. Здається, там уже давно розмовляли, але слів я не чув. Тоді я збагнув, що тремчу і ледь стою на ногах, бо все тіло болить.

— Іди й відпочинь, — сказала Фіона. — Родина і так надто зменшилась як на один день.

Я дозволив їй відвести мене від провалля.

— А що це змінить? — запитав я. — Як гадаєш, скільки часу в нас іще є?

— Ми не зобов'язані залишатися тут і чекати, — відказала вона. — Перейдемо темним мостом до Дворів. Ми вже пробили їхню оборону. Гадаю, так далеко буря не зайде. Тут її може зупинити провалля. У будь-якому разі ми маємо попрощатися з татом.

Я кивнув.

— Здається, нам не зостається іншого вибору, як бути вірними обов'язку до кінця.

Я ліг на землю і зітхнув. Тепер почувався ще слабшим.

— Твої черевики... — сказала вона.

— Так.

Вона зняла їх. Мої ноги пульсували від болю.

— Дякую.

— Принесу тобі чогось поїсти.

Заплющивши очі, я задрімав. Забагато образів танцювало в моїй голові, аби поєднати їх у цілісний сон. Не знаю, чи довго це тривало, але старий рефлекс розбудив мене через наближення коня. Над моїми повіками промайнула тінь.

Я розплющив очі й зауважив мовчазну закутану вершницю. Вона роздивлялася мене.

У відповідь я глянув на гостю. В її поставі не було нічого загрозливого, але холодний погляд світився неприязню.

— Тут лежить герой, — сказав тихий голос.

Я не відповів.

— Я б могла легко вбити тебе просто зараз.

Тоді я впізнав голос, досі не маючи гадки, звідки в ньому стільки люті.

— Я натрапила на Борела, коли той помирав, — сказала вона. — Він розповів, як безчесно ти його здолав.

Я ніяк не міг ні зупинити, ні контролювати цього. Сухий смішок сам вирвався з мого горла. Серед усіх можливих дурниць — знайшла, через що засмучуватись. Я міг би розповісти їй, що Борел був значно краще екіпірованим та свіжішим, що він сам шукав бійки зі мною. Міг би сказати, що не визнаю правил, коли на кону моє життя, чи що не вважаю війну грою. Я багато чого міг би їй розповісти, але якщо вона досі цього не знає або вирішила не розуміти цього, мої пояснення нічого б не змінили. Крім того, її почуття зараз були очевидними.

Тому я просто відповів однією з банальних істин:

— Кожна історія має завжди більше, ніж один бік.

— Триматимуся за той, який маю, — відказала вона.

Я було подумав знизати плечима, але вони надто боліли.

— Ти вартував мені двох найважливіших людей у житті, — мовила вона тоді.

— Он як? Мені шкода.

— Ти не такий, як мене змушували вірити. Я вважала тебе справді шляхетною особистістю — сильною, але чуйною і навіть доброю. Чесною...

Гроза, яка суттєво наблизилася, палахкотіла в неї за спиною. Мені спало на думку щось непристойне — це я і бовкнув. Вона вдала, ніби не почула мене.

— Тепер я піду, — сказала вона. — Назад, до свого народу. Сьогодні ви перемогли — але ж Амбер там, — вона вказала на бурю. Я міг лише дивитися. Навіть не гнівався на неї. — Сумніваюся, що там ще залишилося хоч щось від моєї вірності, щоб я могла відректися від неї, — продовжила вона.

— А як щодо Бенедикта? — тихо запитав я.

— Не... — сказала вона й відвернулася. Помовчала, а тоді додала: — Не думаю, що ми ще побачимось, — і кінь поніс її ліворуч, у напрямку Чорної дороги.

Цинік міг би подумати, що вона просто вирішила спробувати щастя з тими, кого вважала переможною стороною, адже Двори Хаосу мали шанс вижити. Але я не знав. Міг думати лише про те, що побачив, коли вона вказувала на Амбер. Каптур її плаща тоді трохи відсунувся, тож я краєм ока зауважив, чим вона стала. Там, у тіні, майнуло нелюдське обличчя. Однак я повернув голову й дивився, доки вона не зникла.

Коли Дейдра, Бранд і тато пішли у засвіти, а ми з Дарою попрощалися на такій ноті, світ став набагато порожнішим — принаймні те, що від нього зосталося.

Лігши на спину, я зітхнув. Чому б просто не лишитися тут, коли інші підуть, дочекатися, доки буря накриє мене, заснути... й розчинитись? Я подумав про Гуґі. Чи не перетравив я разом з плоттю і його втечу від життя? Я настільки втомився, що це здавалося найпростішим шляхом...

— Ось, Корвіне.

Я знову закуняв, але лише на мить. Біля мене опинилася Фіона, з їжею і фляжкою. З нею був іще хтось.

— Не хотілося переривати твоєї аудієнції, — сказала сестра. — Тому я зачекала.

— Ти все чула?

— Ні, але можу здогадатися, оскільки вона пішла. Тримай.

Я ковтнув трохи вина, а тоді зосередився на м'ясі з хлібом. Попри мій психічний стан, їжа видалася смачною.

— Скоро ми рушатимемо, — сказала Фіона, зиркнувши на ревучий грозовий фронт. — Ти можеш їхати верхи?

— Гадаю, так, — відповів я.

І ковтнув ще вина.

— Але стільки всього трапилось, Фі... — я звернувся до неї. — Я емоційно виснажений. Утік із санаторію у світі Тіні. Дурив людей та вбивав їх. Прораховував і бився. Відвоював свою пам'ять і намагався впорядкувати життя. Знайшов родину і з'ясував, що люблю її. Помирився з батьком. Бився за королівство. Я спробував усе, що знаю, аби врятувати світ. Тепер же виявляється, що все звелося нанівець, а в мене немає сил навіть на скорботу. Я онімів. Пробач мені.

Фіона поцілувала мене.

— Нас іще не розбито. Ти знову станеш собою, — сказала вона.

Я похитав головою.

— Це — неначе розділ з «Аліси», — відповів їй. — Якщо закричу: «Ви — проста собі колода карт, та й годі!»[117] — то, відчуваю, що ми всі злетимо в повітря — купка розмальованих картонок. Я не піду з тобою. Лиши мене тут. Зрештою, я тільки Джокер.

— Наразі я сильніша за тебе, — заперечила вона. — Ти підеш.

— Це нечесно, — тихо запротестував я.

— Закінчуй трапезу, — сказала Фіона. — У нас ще є час.

Тільки-но я доїв, вона продовжила:

— Твій син Мерлін чекає на зустріч з тобою. Хочу зараз гукнути його.

— Бранець?

— Не зовсім. Він не брав участі у битві. Мерлін прибув нещодавно і попросив побачитися з тобою.

Я кивнув, і вона пішла геть. Відклавши їжу, я ковтнув ще вина. Раптом розхвилювався. Що казати дорослому синові, про існування якого лиш нещодавно довідався? Я не знав, які в нього почуття до мене. Не знав, чи відомо йому про рішення Дари. Як я маю з ним поводитись?

Я бачив, як він наближається з місця, де зібралися мої родичі, — далеко ліворуч. Я не міг збагнути, чому це вони лишали мене самого. Чим більше відвідувачів я приймав, тим очевиднішим це ставало. Я думав, чи не через мене вони затримують відправлення. Вологі вітри бурі наростали. Наближаючись, Мерлін дивився на мене. На його обличчі, такому схожому на моє власне, не було жодних емоцій. Раптом мені стало цікаво, що ж відчувала Дара тепер, коли її пророцтво про руйнування Амбера, здається, здійснилося. Хотілося знати, як склалися її стосунки із сином. Хотілося знати... багато всього.

Він нахилився вперед і потиснув мені руку.

— Батьку...

— Мерліне.

Я поглянув йому в очі. Досі тримаючи його за руку, звівся на ноги.

— Не підводься, батьку.

— Усе гаразд, — я обійняв його, а тоді відпустив. — Я радий. Випий зі мною.

Запропонував синові вина, частково щоби приховати нестачу слів.

— Дякую.

Він узяв фляжку, трохи відпив і повернув її назад.

— За твоє здоров'я! — сказав я і теж ковтнув. — Вибач, що не можу запропонувати тобі стільця.

Я вмостився на землю. Він також.

— Здається, ніхто з інших не знає, чим саме ти займався, — почав Мерлін. — Крім Фіони, яка лиш сказала, що це було надзвичайно складно.

— Байдуже, — відповів йому. — Я радий, що дістався сюди, хай навіть і з такої причини. Розкажи мені про себе, сину. Який ти? Як поводилося з тобою життя?

Мерлін відвів погляд.

— Я прожив надто мало, аби зробити щось значне, — сказав він.

Мені було цікаво, чи син спроможний змінювати зовнішність, але наразі я втримався від цього запитання. Нема сенсу шукати відмінності, коли ми щойно зустрілися.

— Гадки не маю, як це, — мовив я, — вирости у Дворах.

Він уперше всміхнувся.

— А я гадки не маю, як це відбувається в іншому місці, — відказав він. — Я достатньо відрізнявся від інших, щоби мене залишили на самого себе. Мене вчили звичних речей, які має знати джентльмен, — магія, зброя, отрути, верхова їзда, танці... Мені казали, що одного дня я правитиму в Амбері. Це ж уже неправда, так?

— Це не видається можливим у передбачуваному майбутньому, — відповів я.

— Добре, — мовив на те Мерлін. — То — єдине, чого мені справді не хотілося робити.

— А що б ти хотів робити?

— Хочу пройти Лабіринтом в Амбері, як матір, щоби здобути владу над Тінню. Тоді зможу там мандрувати, бачити всілякі цікавинки і робити різні речі. Як гадаєш, я зможу?

Ще раз ковтнувши, я передав йому вино.

— Цілком імовірно, — зауважив я синові, — що Амбера більше нема. Усе залежить від того, чи досягнув твій дідусь успіху в одній справі, яку розпочав, — а він більше не з нами, аби розповісти, що ж трапилося. Але, так чи інакше, Лабіринт є. Якщо ми переживемо цю демонічну бурю, обіцяю, що знайду для тебе Лабіринт, дам тобі настанови і подивлюсь, як ти пройдеш його.

— Дякую, — відказав він. — А ти не розкажеш про свою мандрівку сюди?

— Пізніше, — пообіцяв йому. — Що тобі розповідали про мене?

Мерлін відвів погляд.

— Мене вчили не любити багато чого, що пов'язане з Амбером, — зрештою мовив він. А тоді, помовчавши, додав: — Тебе радили поважати, бо ти — мій батько. Але нагадували, що ти належиш до ворожого табору, — знову пауза. — Пам'ятаю той раз на патрулюванні, коли ти прибув сюди і я на тебе натрапив після твоєї бійки з Кваном. У мене були змішані почуття. Ти щойно вбив мого знайомого — й водночас я захоплювався твоєю стійкістю. Я бачив власне обличчя у твоєму. Це було дивно. Я хотів краще познайомитися з тобою.

Небо повністю обернулось, над нами знову була темрява, а над Дворами промайнули кольори. Це тільки підкреслило наступ грозового фронту, що палахкотів блискавками. Я нахилився вперед, дістав черевики і почав їх взувати. Скоро треба буде відступати.

— Нам доведеться продовжити розмову на твоїй землі, — сказав я. — Незабаром пора втікати від бурі.

Мерлін озирнувся, аби поглянути на бушування стихії, а тоді зиркнув на провалля.

— Якщо хочеш, я можу викликати плівчасту доріжку.

— Один із тих пливучих мостів, на якому ти приїхав, коли ми зустрілися?

— Так, — відповів син. — Вони дуже зручні. Я...

З місця, де зібралися мої родичі, пролунав крик. Але коли я поглянув туди, то не зауважив нічого небезпечного, тому звівся на ноги і ступив кілька кроків до них. Мерлін звівся і пішов за мною.

А тоді я побачив її. Білу постать, яка здіймалася з провалля, стрибаючи в повітрі. Її передні копита нарешті вдарили об край прірви, вона підійшла до нас і завмерла, розглядаючи всіх, — наш Єдиноріг.

13

На мить мій біль та втома зникли. Побачивши витончену білу постать, що стояла перед нами, я відчув, як у мені прокидається щось схоже на надію. Частина мене хотіла кинутися вперед, але інша, значно сильніша, змусила заклякнути й чекати.

Чи довго ми отак стояли — не знаю. Нижче, на схилах, війська готувалися до подорожі. Бранців зв'язано, коней навантажено, спорядження складено. Але вся ця армія, що вже рушила в дорогу, враз спинилася. Мені здалося неприродним, що всі так швидко дізнались, але всі голови повернулися в цьому напрямку — до Єдинорога на скелі, до його чітко окресленого силуету на тлі божевільного неба.

Раптом я збагнув, що вітер у мене за спиною заспокоївся, хоча грім і далі гуркотів, а блискавки мерехтіли переді мною рухомими тінями.

Мені згадалося, коли я востаннє бачив Єдинорога — ми тоді витягували тіло Каїна-з-Тіні. Того дня я зазнав поразки у бійці з Джерардом. Мені спали на думку раніше чуті історії... Невже Єдиноріг справді може нам допомогти?

Праматір ступила крок уперед і спинилася.

Вона була такою гарненькою, що серце грілось уже від погляду на неї. Але водночас її присутність збурювала болісні почуття; то була краса, яку потрібно сприймати маленькими дозами. Дивним чином я відчував надприродний розум у її білосніжній голівці. Мені дуже хотілося доторкнутись до неї, але я знав, що не можна.

Вона поглянула на всіх нас. Підвела очі на мене, і я б відвів погляд, якби міг. Однак це було неможливо, тож у відповідь просто дивився на неї, читаючи в її очах розуміння, що перевершувало моє власне. Неначе вона знала про мене все і за мить збагнула всі випробування, які випали мені, — дивилася, розуміла, можливо, співчувала. У її погляді я бачив жалість та справжню любов — і, певно, краплинку іронії.

Тоді вона повернула голову, і зоровий контакт обірвався. Я мимовільно зітхнув. Тієї ж миті, у спалаху блискавки, зауважив у неї на шиї щось блискуче.

Вона ступила ще крок, і тепер дивилася на юрбу моїх родичів, до яких я йшов. Праматір опустила голову й тихенько заіржала, а тоді вдарила по землі правим переднім копитом.

Я відчув, що Мерлін стоїть біля мене. А тоді замислився про все, що втрачу, якщо світ закінчиться тут.

Пританцьовуючи, Єдиноріг ступив ще кілька кроків уперед. Хитнувши головою, опустив її. Здавалося, йому не надто подобалась ідея наближатися до такого великого гурту людей.

Під час його наступного кроку я знову побачив мерехтіння. Крихітні спалахи червоного виблискували крізь хутро на шиї. Єдиноріг носив Судний Камінь. Навіть не здогадуюся, як він його забрав, та це й не має значення. Водночас я відчував: якщо він просто віддасть Камінь, то я зможу зламати грозу — або принаймні захистити нас від цієї її частини, доки вона не промине.

Але одного погляду виявилося достатньо. Єдиноріг більше не зважав на мене. Повільно й обережно, наче був ладен утекти від найменшого хвилювання, наближався він до ділянки, де стояли Джуліан, Рендом, Блейз, Фіона, Левелла, Бенедикт та дехто з вельмож.

Тоді вже я мав збагнути, що відбувається, але не зміг. Я лишень спостерігав за тим, як елегантна тварина рухалася вперед, проходячи периферією гурту.

Єдиноріг знову спинився і нахилив голову. Тоді хитнув гривою і став на передні коліна. Судний Камінь звисав зі спірального золотого рога. Його кінчик майже торкався людини, перед якою Єдиноріг стояв на колінах.

Раптом у думках я знову побачив батькове обличчя в небесах і почув його слова:

«Коли я відійду, на вас упаде проблема престолонаслідування. У мене щодо цього були свої побажання, але, як бачу тепер, вони виявилися марними. Тож у мене нема іншого вибору, як лишити це на розі Єдинорога».

Шепіт прокотився гуртом, і я збагнув, що інші також про це подумали. Єдиноріг жодним чином не реагував на пожвавлення, а зоставався стояти м'якою, білою статуєю — здається, навіть не дихав.

Рендом повільно простягнув руку вперед і зняв Камінь з рога. До мене долетів його шепіт:

— Дякую тобі.

Ставши на коліна, Джуліан витягнув з піхов клинок і поклав його Рендомові до ніг. Тоді Блейз, Бенедикт, Каїн, Фіона та Левелла вчинили так само. Я підійшов і приєднався до них. Мій син теж.

Рендом довгенько мовчав. А тоді мовив:

— Я приймаю вашу присягу. А тепер піднімайтеся.

Щойно ми це зробили, Єдиноріг розвернувся і втік. Праматір спустилася схилом і за кілька секунд зникла з поля зору.

— Я ніколи не сподівався, що трапиться щось таке, — сказав Рендом, досі тримаючи Камінь на рівні очей. — Корвіне, можеш узяти цю штуку і зупинити бурю?

— Тепер вона твоя, — відказав я. — І не знаю, наскільки ця проблема серйозна. Гадаю, в теперішньому стані мені не вдасться стримувати бурю так довго, щоб уберегти нас. На мою думку, це має бути твоїм першим королівським діянням.

— Тоді маєш показати мені, як це працює. Я думав, що для налаштування потрібен Лабіринт.

— Гадаю, ні. Бранд якось зауважив, що вже налаштована людина може налаштувати іншу. Відтоді я трохи помізкував про це, тож, мабуть, тепер знаю, що робити. Ходімо кудись убік.

— Згода. Ходімо.

Щось нове з'явилося в його голосі та поставі. Здавалося, несподівана роль одразу ж почала змінювати його. Я міркував, яким королем і королевою будуть вони з Віаллою. Забагато. Здавалося, мій мозок розпадався на шматки. Забагато всього трапилось останнім часом. Я не міг поєднати всіх цих подій в одну думку. Хотілося тільки відповзти кудись і поспати з добу. Натомість ішов за братом туди, де досі жевріло багаття.

Він розворушив багаття і підкинув туди оберемок трісок. А тоді сів біля нього й кивнув мені. Підійшовши, я приєднався до брата.

— Стосовно всієї цієї королівської справи... — почав він. — Що мені робити, Корвіне? Це все захопило мене зненацька.

— Робити? Певно, дуже гарну роботу, — відказав я.

— Як гадаєш, чи було багато незадоволених?

— Якщо вони й були, то не показували цього, — відповів я. — Ти — дуже гарний вибір, Рендоме. Останнім часом стільки всього трапилося... Тато нас оберігав, можливо, навіть більше, ніж варто було. Трон — це ще та морока, тому в тебе попереду багато складної роботи. Гадаю, інші також це розуміють.

— А ти?

— Мене трон цікавив тільки тому, що його хотів Ерік. Тоді я не розумів цього, але так і є. То був переможний приз у грі, в яку ми гралися роками. Тепер кінець вендети. Тоді я був ладен убити його за трон. Зараз я радий, що він помер інакше. У нас з ним значно більше подібностей, аніж відмінностей. Я збагнув це набагато пізніше. Але навіть після його смерті в мене залишалися причини не сідати на трон. Зрештою, я збагнув, що трон — це далеко не те, чого хочу. Ні. Я радий бачити на ньому тебе. Владарюй добре, брате. Я певен, що так і буде.

— Якщо Амбер досі є, — через певний час мовив він. — Я спробую. Ходімо. З'ясуймо з Каменем. Буря вже надто близько.

Кивнувши, я взяв кулон з його рук. Тримав за ланцюжок. Позаду палахкотіло багаття, що проходило крізь Камінь, тож усі його нутрощі просвічувалися.

— Нахилися ближче й вдивляйся у Камінь зі мною, — наказав я.

Він послухався, і поки ми обидва розглядали Камінь, я пояснював далі.

— Думай про Лабіринт, — сказав я і сам почав про нього думати, намагаючись відтворити у свідомості його петлі, вихори та бліді лінії.

Здавалось, я помітив дрібну тріщинку в центрі Каменя. Розглядаючи її, міркував про викривлення, повороти, запони... Уявляв струм, що проймав мене щоразу, коли я намагався пройти цим тернистим шляхом. Вада Каменя ставала все яскравішою.

Максимальним зусиллям волі я викликав його образ у всій повноті та чіткості. Щойно це відбулося, мене охопило знайоме відчуття — як того дня, коли я сам налаштовувався на Камінь. Сподівався тільки, що маю достатньо сили, аби знову пережити це.

Я простягнув руку і стиснув плече Рендома.

— Що бачиш? — запитав у нього.

— Щось схоже на Лабіринт, — відказав брат. — Але він здається тривимірним. І лежить на дні червоного моря...

— Тоді ходімо зі мною, — сказав я. — Нам потрібно дістатися до нього.

І знову рух, спершу плавний, потім — усе стрімкіший, до так ніколи й не бачених у всій повноті звивин Лабіринту в серці Каменя. Спрямовуючи нас уперед, я відчував поруч братову присутність. Рубінове сяйво навколо нас потемніло, стаючи чорнотою чистого неба. Особливий Лабіринт виростав із кожним ударом серця. Шлях чомусь видавався мені простішим, аніж уперше, — можливо, через те, що я був уже налаштованим.

Відчуваючи Рендома поруч, я повів брата вперед, коли побачив знайомі обриси й точку відправлення. Рухаючись до неї, укотре спробував увібрати всю повноту Лабіринту, але знову загубився в позавимірних вигинах. Величезні криві, спіралі та вузлуваті візерунки звивалися навколо нас. Мене охопило вже знайоме відчуття побожного жаху, і якимось чином я знав, що Рендом також його відчуває.

Ми сягнули точки початку і помчали Лабіринтом. Усюди навколо нас виблискували мерехтливі, яскраві іскорки, неначе ми вплелись у матерію світла. Цього разу процес повністю поглинув мій мозок, тому Париж був далеко...

Підсвідома пам'ять нагадала мені, що попереду — складніші ділянки, тож я застосував усе своє бажання — чи то пак волю, — щоби прискорити наш рух сліпучою дорогою, необачно черпаючи силу в Рендома, аби пришвидшити цей процес.

Здавалося, ми досліджуємо пломенисті нутрощі велетенської і ретельно викривленої мушлі. От тільки прохід наш був німим, а ми самі — лише безтілесними точками свідомості.

Було таке відчуття, що наша швидкість постійно наростає, як і головний біль, якого я не пригадував з попереднього проходження візерунка. Можливо, це пов'язано з моєю втомою або ж зі спробами пришвидшити налаштування. Ми пробивалися крізь перепони, оточені міцними, пливучими стінами яскравості. Тепер я відчував запаморочення і слабкість. Але таку розкіш, як втрата свідомості, дозволити собі я не міг; не можна, щоб ми сповільнювали рухи, коли буря так близько, як мені пригадується. І знову я із жалем позичив сили в Рендома — цього разу аби тримати нас на плаву. Ми мчали вперед.

Тепер я не відчував поколювання і горіння, неначе набував якоїсь форми. Певно, це було результатом мого налаштування. Попередній прохід Лабіринтом дав мені своєрідний імунітет.

Через певний позачасовий проміжок мені здалося, що Рендом почав оступатися. Можливо, я витягнув з нього забагато енергії. Я захвилювався, чи лишиться йому достатньо сили, аби здолати бурю, якщо я візьму ще. Тому вирішив не черпати з його ресурсів більше, ніж уже взяв. Ми були на шляху до кінця. Якщо так трапиться, то він зможе продовжувати й без мене. Просто маю протриматися стільки, скільки зможу. Краще вже загублюся тут я, ніж ми обидва.

Ми летіли далі. Мої чуття повставали проти руху, поверталося запаморочення. Я мусив зосередити волю на нашому подальшому просуванні, вигнавши з голови все решта. Коли ми вже наближалися до фіналу, темрява навколо мене стала густішою; я знав, що то не частина ритуалу, але приборкав паніку.

Це недобре. Відчував, як вислизаю. Так близько! Я був певен, що ми майже закінчили. Було б так просто...

Усе поплило переді мною. Останнє, що я відчув, — Рендомове хвилювання.

* * *

Біля стоп побачив помаранчеві та червоні спалахи. Невже я потрапив у якесь астральне пекло? Продовжував дивитися, доки чіткість повернулася до мого мозку. Світло, оточене темрявою, і...

Голоси, знайомі...

Усе прояснювалось. Я лежав на спині, простягнувши ноги до багаття.

— Усе добре, Корвіне, все гаразд.

Це сказала Фіона. Я повернув голову. Сестра сиділа на землі наді мною.

— Рендом? — запитав я.

— Із ним також усе гаразд... батьку.

Мерлін, який мовив це, сидів праворуч.

— Що трапилося?

— Рендом приніс тебе назад, — відповіла Фіона.

— Налаштування спрацювало?

— Він гадає, що так.

Я спробував сісти. Вона намагалася покласти мене назад, але я залишився сидіти.

— Де він?

Фіона очима вказала напрямок.

Придивившись, я побачив Рендома. Він стояв спиною до нас метрів за тридцять, на скелястому виступі, й боровся з грозою. Вона тепер була дуже близько, і вітер шарпав його вбрання. Блискавки били в різні боки перед ним. Грім гуркотів майже безперервно.

— Чи давно він там? — запитав я.

— Лише кілька хвилин, — відповіла Фіона.

— Саме стільки минуло від нашого повернення?

— Ні, — пояснила вона. — Ти довгенько був непритомним. Рендом поговорив з іншими, а тоді наказав військам відступати. Бенедикт забрав їх до Чорної дороги. Вони переправляються.

Я повернув голову.

Уздовж Чорної дороги побачив рух — темна колона крокувала до цитаделі. Поміж нами плавали доріжки-павутинки. На дальньому кінці, біля темної фортеці, зблиснуло кілька спалахів. Угорі небо здійснило повний оберт, тож ми опинилися під темною половиною. І знову мене охопило дивне відчуття, неначе я був тут дуже давно й бачив, що саме це місце, а не Амбер, було справжнім центром творіння. Я вхопився за примарний уривок спогаду, але той зник.

Я роззирнувся в розрізаній блискавками темряві.

— Усі вже пішли? — запитав я сестру. — Ти, я, Мерлін і Рендом — єдині, хто залишився?

— Так, — відповіла Фіона. — Хочеш піти за ними зараз?

Я похитав головою.

— Зостануся тут з Рендомом.

— Я знала, що ти так скажеш.

Ми з нею звелися на ноги. Мерлін також. Вона сплеснула в долоні — й до неї неквапливо рушив білий кінь.

— Моя допомога тобі більше не потрібна, тож я приєднаюся до інших у Дворах Хаосу. За скелями прив'язані для вас коні.

Вона кивнула вбік.

— Ти йдеш, Мерліне?

— Залишуся з батьком і королем.

— Хай буде так. Сподіваюся, скоро побачимося.

— Дякую, Фі, — мовив я.

Допомігши їй осідлати коня, я дивився, як вона їде геть.

Повернувшись, я знову сів біля багаття. Спостерігав за Рендомом, який нерухомо боровся з бурею.

— Тут купа їжі та вина, — сказав Мерлін. — Принести тобі щось?

— Чудова ідея.

Буря була так близько, що я міг дійти до неї за кілька хвилин. Поки неможливо було сказати, чи увінчалися Рендомові зусилля успіхом. Важко зітхнувши, я відпустив свою свідомість.

Кінець. Так чи інакше, а вся моя боротьба, що почалася в Ґрінвуді, завершилася. Більше причин для помсти нема. Ніяких. У нас є неушкоджений Лабіринт, можливо, навіть два. Бранд, причина всіх наших бід, мертвий. Усі рештки мого прокляття стерлися масштабними конвульсіями, що охопили Тінь. І я зробив усе, що міг, аби виправити його. Я знайшов друга у власному батькові й перед смертю прийняв його у справжній подобі. У нас з'явився новий король, якого благословив Єдиноріг і якому ми всі заприсягнись у вірності. Мені здалось, усе це було щиро. Я примирився з усією родиною і відчув, що свій обов'язок виконав. Ніщо більше мене не підганяло, та й жодних причин для суперечок я вже не мав, тож був до миру настільки близько, наскільки це взагалі можливо. Усе залишилося позаду, тож відчував: навіть якщо помру зараз, усе буде гаразд. Принаймні протестуватиму я не так гучно, як зробив би це в інший час.

— Ти далеко звідси, батьку.

Кивнувши, я всміхнувся. Узяв трохи припасів і сів їсти, споглядаючи бурю. Зарано бути впевненими у чомусь, але, здається, вона більше не насувалася.

Я надто втомився навіть для того, щоби спати. Чи щось на кшталт того. Увесь біль утамувався, але на мене зійшло дивне заціпеніння. Почувався так, наче мене загорнули в теплу ковдру. Події і спогади досі прокручувалися всередині моєї свідомості. І то було, на диво, приємне відчуття.

Доївши, я розклав багаття. Ковтнув вина, не відриваючи погляду від грози, що скидалася на шибку, поставлену перед феєрверком. Життя видавалося гарним. Якщо Рендом зуміє відсунути стихію, завтра я поїду до Дворів Хаосу. Що чекатиме на мене там, не знаю. Можливо, велетенська пастка. Засідка. Обман. Я відігнав думку про таке. Чомусь саме зараз це не мало значення.

— Батьку, ти почав розповідати мені про себе.

— Правда? Не пригадую, що я казав.

— Я б хотів краще познайомитися з тобою. Розкажи мені більше.

Прицмокнувши, я знизав плечима.

— Тоді ось це, — показав руками він. — Увесь цей конфлікт. Як він почався? Яка була твоя роль у всьому? Фіона казала, що ти багато років мешкав у Тіні, втративши пам'ять. Як ти відновив її, знайшов інших і повернувся до Амбера?

Я гигикнув, знову поглянув на Рендома та бурю. Ковтнув ще вина й закутався від вітру в плащ.

— Чому б і ні? — зрештою сказав я. — Якщо ти здатен витримати довгу історію, то слухай... Гадаю, найкраще почати з приватного шпиталю «Ґрінвуд», у Тіні Земля, де я перебував у вигнанні. Так...

14

Доки я говорив, небо двічі здійснило оберт. Ставши проти бурі, Рендом переміг. Грозовий фронт розбився перед нами, розділяючись, ніби від удару сокири велетня. Він зменшився з обох боків, відступаючи на північ і на південь, потьмянів та зник. Краєвид, охоплений серпанком бурі, вцілів, а Чорна дорога зникла. Мерлін сказав, що це не проблема, адже коли настане час вирушати, він викличе доріжку-павутинку.

Рендом уже пішов. Тиск на нього був величезним. Навіть у час спочинку він уже не скидався на того, ким був раніше, — зухвалим молодшим братиком, якому ми любили докучати. На його обличчі з'явилися зморшки, яких я не помічав раніше, — ознаки глибини, на яку я не звертав уваги. Можливо, на моє бачення вплинули останні події, але тепер він здавався шляхетнішим та сильнішим. Невже це алхімія нової іпостасі? Визначений Єдинорогом і помазаний грозою, він, здавалось, і справді набув королівської постави, навіть уві сні.

Я прокинувся, Мерлін натомість закуняв. І на цю коротку мить, до пробудження сина, мені подобалося бути єдиною крапочкою свідомості на межі Хаосу й озиратися на світ, що вижив, очищений світ, світ, який продовжує існувати...

Можливо, ми пропустимо похорон батька, коли він вирушить у безіменне місце поза Дворами. Сумно, але мені бракувало сил рухатися. Зрештою, я вже побачив процесію прощання з ним та й лишив значну частину його життя в собі. Я вже з ним попрощався. Він усе зрозуміє.

Прощавай, Еріку! Після всього, що минуло, кажу це тобі. Якби ти дожив до цього дня, ворожнеча між нами скінчилася б. Можливо, одного дня ми б навіть стали друзями, адже причина для боротьби зникла. З них усіх ми з тобою були найбільше схожими один на одного, ніж будь-яка інша пара в родині. За винятком хіба мене і Дейдри... Але сльози через це пролито вже давним-давно. І знову прощавай, найдорожча сестро, ти завжди житимеш у моєму серці.

І ти, Бранде... З гіркотою згадую про тебе, божевільний брате. Ти мало не знищив нас. Мало не скинув Амбера з його високого сідала на Колвірі. Ти б розтрощив усю Тінь. Ти мало не розбив Лабіринту, щоби витворити новий світ за своєю подобою. Ти був божевільним та злим і підійшов до втілення власних бажань настільки близько, що я й досі тремчу. Я радий, що ти пішов, що стріла, й прірва забрали тебе, що ти більше не брудниш своєю присутністю осель людських і не дихаєш більше солодким повітрям Амбера. Мені б хотілося, щоб ти ніколи не народжувався, а якщо вже це неможливо — щоб раніше помер. Годі! Такі думки принижують мене. Будь же мертвим і ніколи не тривож моїх дум.

Я розглядаю вас, як колоду карт, брати мої і сестри. Боляче й водночас надто поблажливо до себе узагальнювати так, але ви — я — ми, здається, змінились, і перш ніж я знову рушу в дорогу, хочу ще раз оглянути всіх.

Каїне, я ніколи не любив тебе, та й досі не довіряю тобі. Ти образив мене, зрадив і навіть ударив ножем. Забудьмо про це. Мені не до вподоби твої методи, але я не можу сумніватися у твоїй вірності нині. Отже, мир. Нехай нове правління почнеться з чистої сторінки для нас.

Левелло, ти володієш резервами характеру, яких не використовувала у цій боротьбі. І я вдячний за це. Іноді приємно вийти з конфлікту, не піддаючись випробуванню.

Джерарде, повільний, вірний брате. Можливо, й не всі ми змінилися. Ти залишився і міцним, як скеля, і вірним своїм ідеалам.

Блейзе, бачу твою постать, досі вбрану у світлі тони — ти сміливий, багатослівний і необачний. За перше тобі моя повага, за друге — усмішка. А останнє, здається, трохи зменшилося в останні роки. Добре. Тримайся подалі від змов у майбутньому. Вони тобі не пасують.

Фіоно, ти змінилася найбільше. Мені доведеться змінювати старе ставлення на нове, принцесо, адже ми вперше стали друзями. Прийми мою ніжність, чарівнице. Я вдячний тобі. Тільки будь хоч трішки не такою простакуватою. І най між нами ніколи знову не доходить до бійки. Повертайся до свого моря і кораблів, дихай чистим солоним повітрям.

Джуліане, Джуліане, Джуліане... Невже я справді ніколи тебе не знав? Ні. Певно, зелена магія Ардену пом'якшила твою стару пиху за час моєї відсутності, лишивши тільки справедливу гордість і те, що я б назвав чесністю — щось, без сумніву, далеке від милосердя, але що є прекрасним додатком до арсеналу з рис, які не применшуватиму.

І Бенедикте, бачать боги, що ти стаєш мудрішим, доки час пропалює собі шлях до ентропії, але досі відмовляєшся, попри своє знання людей, розуміти окремих представників виду. Тепер, коли цю битву завершено, я, можливо, запримічу твою усмішку. Відпочинь, воїне.

Флоро... Милосердя починається, як кажуть, із дому. Здається, тепер ти не гірша за ту, давню, яку я знав колись. Це лише сентиментальна мрія — думати про тебе й про інших так, як роблю це тепер, підбиваючи підсумки й вишукуючи кредити. Ми більше не вороги, ніхто з нас, і цього має бути достатньо.

А як щодо вбраного у чорне та срібне чоловіка зі срібною трояндою? Йому б хотілося думати, що він навчився трохи довіряти, промив очі в чистому джерелі й виплекав один чи два ідеали. Неважливо. Можливо, він досі тільки балакучий докучний, вправний лише у банальному мистецтві виживання, нечутливий, як і в часи, коли його знали підземелля, до тонших відтінків іронії. Неважливо, нехай усе йде, як іде, най буде так. Я, певно, ніколи не буду задоволеним ним.

Кармен, voulez-vous venir avec moi?[118] Hi? Тоді прощавайте і ви, принцесо Хаосу. Це могло б бути весело.

Небо здійснило ще один оберт. І хто може сказати, які діяння осяє його смугасте світло? Пасьянс розкладено та зіграно. Там, де нас було дев'ятеро, залишилося тільки семеро й один король. Проте з нами тепер Мерлін і Мартін, нові гравці у прийдешній грі.

Коли я дивлюся на попіл згарища, моя сила повертається, і я обмірковую свої майбутні шляхи. Мене ваблять мандри, від пекла й до алилуя. До мене повернулись очі, спогади, родина. І Корвін завжди зостанеться Корвіном, навіть у Судний день.

Мерлін прокидається, і це добре. Час вирушати. Попереду багато роботи.

Коли Рендом здолав шторм, його останнім учинком було єднання зі мною, черпання сили з Каменя, щоби дотягнутися до Джерарда через Козир. Карти знову холодні, а Тіні стали самими собою. Амбер стоїть. Минули роки, відколи ми вирушили, й ще більше часу спливе, доки я повернуся. Решта вже, певно, повернулися через Козирі додому, як і Рендом, який візьметься до виконання своїх обов'язків. Я ж тепер мушу відвідати Двори Хаосу, бо сказав собі, що так зроблю, бо можу виявитися потрібним там.

Ми з Мерліном готуємо спорядження, і скоро він викличе димчасту дорогу.

Коли тут усе буде зроблено, а Мерлін пройде свій Лабіринт, щоб вирушити на підкорення власних світів, я також маю податись у мандри. Потрібно поїхати до місця, де я посадив пагін старого Іґґа, навідати дерево, що виросло там. Маю побачити, що сталося з Лабіринтом, який я намалював під співи голубів на Єлисейських Полях. Якщо він приведе мене до іншого світу, а я вірю, що саме так воно й буде, мушу податися туди, аби подивитися, що ж я створив.

Дорога пливе перед нами, здіймаючись аж до подаленілих Дворів. Час настав. Ми сідлаємо коней і рухаємось уперед.

Тепер їдемо над чорним проваллям по стежині, що скидається на марлю. Ворожа цитадель, підкорений народ, пастка, дім предків... Побачимо. На балконі й парапеті щось слабко миготить. Можливо, ми ще встигнемо на похорон. Я вирівняв спину і послабив меч у піхвах. Уже скоро ми будемо там.

Прощавайте і вітаю, як завжди.

Примітки

1

Адольф Ейхман (1906-1962) — німецький офіцер, гестапівець, відповідальний за масове знищення євреїв. На суді виправдовував свої дії тим, що виконував накази вищих чинів. Суд відхилив його виправдання, й Ейхмана засудили до смертної кари.

2

Акт Саллівана (або закон Саллівана) — закон, що діє на території штату Нью-Йорк від 1911 р. і забороняє володіння вогнепальною зброєю без відповідного дозволу. Названий так на честь нью-йоркського конгресмена Тімоті Саллівана.

3

Правда ж? (фр.).

4

Так (фр.).

5

«Ірландський туман», або «Айріш Міст» (англ. «Irish Mist») — лікер преміум-класу, який виробляють у Дубліні (Ірландія). Готують з двох видів меду — конюшинного та вересового, а також особливого екстракту з трав. Вважається, що подібний напій побутував у Ірландії ще в V столітті н. е., і легенда розповідає, що він мав назву «Вересовий мед». Секрет напою був утрачений наприкінці XVII ст. та віднайдений цілком випадково у старовинному рукописі. А в середині XX ст. на основі знайденого рецепта створили «Ірландський туман».

6

У фехтуванні «сісти ан-гард» (se mettre en garde французькою) означає прийняти позицію, зручну для бою. Ан-гард, або перша позиція у фехтуванні — основна бойова стійка фехтувальника, яка однаково добре забезпечує його готовність до нападу і до оборони. За типової стійки ноги, трохи зігнуті в колінах, розставлені на 1-2 стопи одна від одної, коліна розвернуті над серединами стоп. Права нога виставлена наперед, ступні повернуті під прямим кутом одна до одної, причому п'ятка лівої перебуває на одній лінії з носком і п'яткою правої ноги. Озброєна рука при фехтуванні витягнута вперед або зігнута, вільна рука напівзігнута й піднята.

7

Карти таро — колода із 78 карт, які з'явилися в Європі у XIV-XVI ст.; у наш час їх використовують здебільшого для ворожіння. Старші (або великі) аркани (або козирі) — 22 карти, кожна з яких має оригінальну назву. Решта 56 карт (або молодші аркани) поділяються на чотири масті: жезли, пентаклі (тобто пентаграми), кубки та мечі.

8

Дублет — чоловіча облягаюча куртка (камзол) із рукавами або без них, яку брали під верхній одяг. Дублети були поширені в Європі від XIV до XVII ст.

9

«Легенда про Сонну улоговину» — оповідання американського письменника Вашингтона Ірвінґа, написане у 1820 р.

10

«Джек Деніел» — марка популярного американського віскі.

11

Габардин — цупка вовняна тканина з дрібними косими рубцями.

12

Бородатий мох — рослина південних штатів США, росте на деревах, звисаючи з гілок довгими гірляндами.

13

В оригінальній версії — «Zunoco» та «We covir the werld». «Zunoco» — алюзія на назву відомої американської нафтової компанії «Sunoco» (скорочення від «Sun Oil Company»), a «We covir the werld» — видозмінене, проте впізнаване «We cover the world» («Ми покриваємо весь світ», «Ми працюємо в усьому світі»; гасло, що вказує на мережеву розгалуженість даної фірми). Автор дещо спотворює звучання загальновідомих слів, аби показати, що дана реальність, хоч і близька до земної, останньою все ж таки не є.

14

Чарлз Форт (1874-1932) — американський дослідник «непізнаного», укладач довідників із сенсацій, публіцист, передвісник сучасної уфології.

15

«Ессо» (англ. «Esso», повна назва — «Esso UK») — англійська філія американського нафтового концерну «Ексон» («Exxon»). Назву філії складено з назв перших літер у словах «Standard Oil».

16

У США, залежно від октанового числа, використовують такі Марки бензину: регуляр (з октановим числом 87), мідґрейд (89) і преміум (91 або 92). Октанове число — індекс детонаційної стійкості бензину, тобто його властивості не вибухати в циліндрі, а рівномірно згоряти, забезпечуючи плавний хід двигуна.

17

Ситар, сарунга — струнні музичні інструменти, поширені в Індії.

18

Хенд (генд; від англ, hand — рука) — одиниця вимірювання довжини в англійській системі мір. Використовують для визначення висоти коней. 1 хенд = 4 дюйми = 10,16 см.

19

Веймарська лягава (інша назва — веймаранер) — німецька порода мисливських та службових собак середнього розміру, здебільшого сіро-сріблястої масті. За вельми специфічний колір шерсті цих собак ще називають «срібними привидами».

20

Тритон — морське божество у вигляді людини з риб'ячим хвостом. Фактично те саме, що й русалка, тільки чоловічого роду.

21

Кварта (або четверта позиція) — позиція, яку займає фехтувальник, перебуваючи у стійці ан-гард. Права рука зігнута в лікті, щоб її кисть була на висоті плеча, а вістря клинка опинилося навпроти очей суперника; ноги — зігнуті в колінах та розсунуті на дві стопи, каблуки під прямим кутом, корпус опирається або на ліву ногу, або на обидві й зберігає пряме положення, ліва рука піднята і зігнута у лікті так, щоби долоня, повернута назовні, була трохи вище голови.

22

Ван Гог, Вінсент (1853-1890) — великий нідерландський художник.

23

Освенцім — один з найбільших нацистських концтаборів під час Другої світової війни, розташований на території Польщі.

24

Нюрнберзький процес — судовий процес над керівниками гітлерівської Німеччини, який тривав у м. Нюрнберг з листопада 1945 до жовтня 1946 р.

25

Стівен Спендер (1909-1995) — англійський поет і критик. «Відень» (1934) — його поема, в якій відображені трагічні події громадянської війни в Австрії (12-16 лютого 1934 р.), коли внаслідок збройного перевороту до влади у країні прийшли пронацистські сили.

26

Матуся Кураж — персонаж п'єси «Матуся Кураж та її діти» німецького драматурга і поета Бертольта Брехта (1898-1956). У цій п'єсі автор спроектував події кровопролитної Тридцятирічної війни (1618-1648) на події в сучасній йому Німеччині, намагаючись застерегти німецький народ від згубного шляху, куди вів його нацизм.

27

Пенемюнде — ракетний центр нацистів під містечком Пенемюнде на північному сході Німеччини, полігон і дослідницький центр, де була створена перша у світі балістична ракета Фау-2.

28

Ванденберґ — військово-повітряна база США з космодромом у штаті Каліфорнія.

29

Ідеться про Космічний центр імені Джона Кеннеді — комплекс у штаті Флорида (США), збудований для запуску космічних апаратів та керування польотами, який належить НАСА.

30

Кизилкум — пустеля у Центральній Азії, що захоплює території трьох країн — Казахстану, Узбекистану і Туркменистану. В казахстанській частині цієї пустелі розташований космодром Байконур.

31

«З моєю білявкою поруч...» (фр. «Aupres de та blonde...») — французька народна пісня (XVI століття). Створена у роки царювання Людовіка XIV, під час або після франко-данської війни. Завдяки швидкому ритмові й жвавій мелодії цю пісню часто виконували під час військових маршів і дотепер виконують на парадах; також набула широкої популярності як застільна пісня та колискова для малих дітей.

32

Єлизавета І (1533-1603) — королева Англії та королева Ірландії (від 17 листопада 1558 р.), остання з династії Тюдорів.

33

Оберон — у середньовічному західноєвропейському фольклорі король фей та ельфів, володар чарівної країни. Персонаж французьких героїчних поем з циклу Ґуонна Бордоського (кін. XIII — поч. XIV ст.), герой п'єси «Сон літньої ночі» В. Шекспіра. Згаданий у «Фаусті» Й.-В. Гете.

34

Напалм — в'язка запалювальна суміш на основі бензину; її використовували при бойових діях для знищення живої сили, захисних споруд супротивника. Характерна значною тривалістю і високою температурою горіння. У 1980 р. використання напалму заборонила ООН.

35

Чанселорсвілл — селище у штаті Вірджинія (США), на околицях якого 30 квітня 1863 р. відбулась одна з найбільших битв американської громадянської війни між військами Джозефа Гукера та Роберта Едварда Лі, в ході якої Лі розбив удвічі більші сили супротивника.

36

Авалон — міфічний острів з кельтських легенд, де було поховано короля Артура. Класичний елемент Артурівського циклу.

37

П'ять ліг — близько півтора десятка миль.

38

Ім'я Ґанелон запозичене з французької середньовічної «Пісні про Роланда». Там Ґанелон — головний зрадник.

39

Мойри — у грецькій міфології три богині, які визначають плин людського життя.

40

Трипалий хват — спосіб захоплювати і натягувати тятиву лука при стрільбі трьома пальцями: вказівним, середнім та безіменним.

41

Текст цієї балади містить алюзії на біблійний псалом («Над річками Вавилонськими сиділи ми та й плакали, згадуючи про Сіон! На вербах у ньому повісили ми свої арфи...») і на дитячу народну англійську пісеньку «Скільки миль до Вавилона» («How many miles to Babylon?»).

42

Стоун — міра ваги, що дорівнює 14 фунтам, або 6,34 кг.

43

Ораньєнмунд (у перекладі з голландської означає «гирло Оранжевої») — місто в Намібії, у пустелі Наміб, яке завдячує своїм існуванням видобутку алмазів.

44

Ернест Оппенгеймер (1880-1957) — визначний промисловець та фінансист німецького походження. «Об'єднані алмазні копальні Південно-Західної Африки» — компанія, яку заснував Ернест Оппенгеймер у 1919 році для промислового видобутку алмазів.

45

Ріхтерсвельдські гори — гірська пустеля на північному заході Південно-Африканської Республіки.

46

Кентуккійське дербі — одне з найвизначніших кінних змагань Америки, яке проводяться щороку в м. Луїсвілль (США, штат Кентуккі). Змагаються трирічні чистокровні англійські скакуни.

47

Кварта — позиція у фехтуванні, за якої ліва нога виставлена вперед, права відведена назад, стопа розвернута праворуч, клинок спрямований знизу вгору в груди суперника.

48

Безіл Захарофф (або Василь Захарофф, 1849-1936) — грецький торговець зброєю, підприємець та фінансист. Був безпринципним ділком, який сам підживлював конфлікти між країнами, щоб потім продавати зброю обом сторонам.

49

Патіо — відкритий внутрішній двір.

50

Йдеться про американського письменника-фантаста Філіпа Хосе Фармера та його персонажів. Філіп Хосе Фармер — автор понад 50 романів та багатьох оповідань. Вважається основоположником жанру еротичної фантастики.

51

Складні відсотки — це відсоткові гроші, при нарахуванні яких за основу беруть нарощену суму попереднього періоду.

52

Повсякчас згадувати про свої сірі клітини любив головний герой детективних творів Аґати Крісті — Еркюль Пуаро.

53

Фул гаус — комбінація в покері, що складається з трьох карт одного рангу та будь-якої іншої пари. Одна з найсильніших покерних комбінацій, що поступається тільки каре і стрит-флешу.

54

Алюзія на поему Роберта Браунінга «Чайльд-Роланд до Вежі Темної прийшов», написану в 1855 році. Сам Браунінг надихався рядком з «Короля Ліра» Вільяма Шекспіра, а Шекспір — фольклорною казкою про лицаря Роланда (Чайльд — це середньовічний титул, який позначає невипробуваного в бою лицаря), котрий мандрував до Темної Вежі.

55

Карл фон Клаузевіц (1780-1831) — прусський генерал та військовий теоретик, який здобув визнання завдяки незавершеній праці «Про війну», де він виклав теоретичні зауваги щодо стратегії, тактики й філософії війни.

56

Вестчестер — округу штаті Нью-Йорк.

57

Три трагічних персонажі класичної літератури. Цар Едіп — персонаж трагедії Софокла, Король Лір і Гамлет — шекспірівські герої. Всіх їх підвела нестача інформації.

58

Натяк на кельтський міф про Спустошену Землю, який згодом ліг в основу Артурівського циклу. Йдеться про зв'язок фізичного і морального здоров'я короля з процвітанням його королівства. Якщо сили короля підірвано, земля навколо нього перетворюється на пустку, і завданням героя є відновлення влади короля та сил королівства. Саме така модель — схематичний план «Хронік Амбера». Коли Корвіна осліпили, він виголосив потужне прокляття, що відкрило силам зла Чорну дорогу через Гарнат.

59

Дебют королівського пішака (Prawn to King Four) — будь-який шаховий дебют, що починається ходом 1.е4. Це — найпопулярніший з усіх шахових ходів. Образно такий хід виступає метафорою того, що все йде за наперед визначеною траєкторією.

60

Іван Петрович Павлов (1849-1936) — відомий фізіолог, творець науки про вищу нервову діяльність. Знаний завдяки експериментам щодо вироблення умовних рефлексів (проводив їх як на тваринах, так і на безпритульних дітях).

61

Сізіф — персонаж давньогрецької міфології, посмертна доля якого — вічно котити на гору велетенський камінь, але так ніколи й не докотити.

62

Гілбертів простір — узагальнене поняття евклідового простору на нескінченновимірний випадок. (Йдеться про нескінченно маленькі величини.)

63

4 липня — День незалежності Сполучених Штатів Америки.

64

Ідеться про реальну історичну особу, Луї де Фуко (у більшості видань хибно записаного як Фоко) (1755-1805), французького аристократа, члена французької Національної Асамблеї з 1789 по 1791 рік, право-радикального монархіста, який виступав проти скасування привілеїв для дворянства.

65

Якобінська Диктатура — період найвищого піднесення Французької революції, ознаменований як найглибшими перетвореннями державного ладу, так і страшними масовими репресіями й розправами з реальними та вигаданими ворогами.

66

Квотерстаф — англійська бойова жердина завдовжки 1800-2000 мм = 200 см = 2 м.

67

Сенсорна депривація — психоаналітична методика, що полягає в частковому або повному позбавленні зовнішнього впливу на один чи більше органів чуття. Використовують у нетрадиційній медицині, йозі, психологічних експериментах, а також для тортур і покарань.

68

Фінішний спурт — фінішний ривок з метою обігнати суперників, різке короткочасне збільшення швидкості.

69

Удар милосердя (фр.) — удар, що має на меті добити суперника, аби він не страждав, стікаючи кров'ю.

70

Кінець (лат.) — це слово вживають наприкінці книг або розділів книг.

71

Олбані — місто у США, столиця штату Нью-Йорк.

72

Прощавайте (фр.).

73

Цитата із вірша Ред'ярда Кіплінґа «Пісня Мерців» (пер. В. Чернишенко).

74

Алюзія на місце з кельтської міфології, Tip-на Ноґ, — острів юних. Це країна вічної молодості, де нема ні горя, ні хвороб. За фольклорною традицією, острів розташований у затоці Лісканнор в Ірландії.

75

Етіологія — теоретичний розділ медицини, який вивчає причини виникнення хвороб, зокрема інфекційних.

76

Алюзія на теорію Зіґмунда Фройда про структуру людської особистості. За його теорією психоаналізу, людська психіка складається з трьох сутностей: «его» (я), «ід» (воно) та «супер-его» (над-я).

77

Тіло-до-тіла (фр.). Фехтувальний термін, що означає ситуацію, коли учасники бою втрачають дистанцію, опинившись надто близько один до одного.

78

Ім'я позичене в персонажа трагедії Вільяма Шекспіра «Гамлет». Озрік у Шекспіра — придворний, який наприкінці трагедії оголошує про прихід Фортінбраса.

79

Від початку (лат.).

80

Ситуація дуже нагадує реальні історичні події, коли король Англії Генріх VIII, щоб одружитися з Анною Болейн, розпочав розлучний процес, у ході якого оголосив, що його попередній шлюб з Катериною Арагонською є «недійсним»; це було доволі кумедно, зважаючи на те, що Катерина Арагонська народила йому дочку Марію.

81

Картина Пабло Пікассо, написана у травні 1937 року на замовлення уряду Іспанської республіки для павільйону на Всесвітній виставці в Парижі. Тема картини, виконаної в стилі кубізм у чорно-білій палітрі, — бомбардування баскійського міста Ґерніка в квітні 1937 року. Желязни згадує основний елемент картини — коня, що падає в агонії, бо пронизаний списом.

82

Прадавній океан (нім.).

83

Вірш Роберта Фроста «Необрана стежина».

84

Йдеться про американського біолога і письменника Джека Голдемана II (для друзів — Джея). Він створив значну кількість оповідань, а також писав сценарії до фантастичних телесеріалів, зокрема і до відмого «Зоряного Шляху» («Star Trek»).

85

Автор іронічно зобразив самого себе в романі.

86

Ардабіль — місто в Ірані, відомий центр килимарства.

87

Акрофобія — нав'язливий страх висоти.

88

Мандала — сакральний символ, що має форму диска і використовується при медитаціях в буддизмі. Нині цей образ використовується в психотерапії як засіб досягнення повноти розуміння власного «я».

89

10 футів = 3 м 48 мм.

90

Форте — фехтувальний термін на позначення сильної сторони клинка, від руків'я до середини.

91

Ліга — британська та американська одиниця виміру відстані. Сухопутна ліга дорівнює 4828, 032 м.

92

Міфологічна істота з тілом червоного лева, головою людини і хвостом скорпіона.

93

«Мейсі» та «Джимбелл» — дві конкурентні мережі роздрібної торгівлі в Америці, а саме ця фраза жартівливо позначає відмову розповісти таємницю.

94

Алюзія на популярну серед британських солдатів пісню часів Першої світової війни «Старі солдати ніколи не вмирають» (Old Soldiers Never Die).

95

Натяк на відомий вірш Гертруди Стайн «Троянда є троянда».

96

Цитата з п'єси Вільяма Шекспіра «Гамлет» (Дія 5; сцена 2). Слова належать Гораціо, який промовляє їх у кінці п'єси над тілом данського принца.

97

Карл Йок — давній друг і побратим Роджера Желязни (ще з часів навчання у початковій школі). Згодом став його біографом.

98

Алюзія на рядок з «Аліси у Задзеркаллі» Льюїса Керрола: «...Ґоґоля-Моґоля докупи зібрать!» (у перекладі Валентина Корнієнка, видавництво «Навчальна книга — Богдан»).

99

Кракелюри — тріщинки, які з часом утворюються на витворах мистецтва (найчастіше — на олійному живописі).

100

Прозора алюзія на Льюїса Керрола та його «Анісу в Задзеркаллі».

101

Суто гіпотетично (лат.).

102

Натяк на фразу альпініста Джорджа Меллорі, першого підкорювача Евересту. Коли журналіст запитав у нього: «Навіщо підкорювати Еверест?», Меллорі відповів: «Тому, що він є».

103

«Це твоє життя» («This Is Your Life») — американське радіо- (1948-1952) й теледокументальне (1952—1961) реаліті-шоу.

104

Рядок з поеми Томаса Стернза Еліота «Порожні люди» (у перекладі О. Мокровольського).

105

До бою! (фр.) — сигнал підготовки до двобою.

106

Істоти, яких описав Р. Желязни, дуже нагадують лепреконів з ірландських народних казок та легенд. На це нятакають їхні зелені жупани і згадка про сон «п'яного ірландця».

107

Ісак Дінесен — один із псевдонімів данської письменниці Карен Бліксен (1882-1965), серед улюблених жанрів якої — романтико-фантастична новела.

108

Ця розмовна фраза про залізниці виникла у 1920-ті роки в американських коміксах. Її промовляє абсолютно спокійний сигнальник, спостерігаючи за тим, як кілька поїздів врізаються один в одного під його кабіною.

109

Уся сцена з Панною — омаж віршу Джона Кітса «La Belle Dame Sans Мегсі», в якому англійський поет-романтик спирається на «артуріану». Про цю алюзію свідчить не лише мотив, а й вербальне втілення образів: дикі очі, чотири поцілунки, очерет, гомін пташок тощо. Текст вірша буквально вплетений у канву сцени. А таємничий «він, який мав слушність» у реченні «Хоч очерет і не зів'яв, але він мав слушність, що в лісі змовк пташиний гам» — це сам Джон Кітс, адже рядки про зів'ялий очерет та змовклий пташиний гам — обрамлення його вірша.

110

Панна та її озеро (Lady and her lake) — парафраз титулу з «артуріани».

111

Іронічний натяк на двох персонажів скандинавської міфології — круків Одіна Гуґіна та Муніна, які збирали для Одіна корисні новини.

112

Ще один натяк на ключовий концепт скандинавської міфології — ясен Іґґдрасіль, «Світове дерево», що поєднує всі дев'ять світів скандинавської космогонії.

113

Вільґельм Ріхард Ваґнер (1813-1883) — німецький композитор, диригент, торетик музики та письменник-публіцист. Для його музичних творів характерні монументальність, епічність та велич.

114

Гірка настоянка з апельсиновим присмаком. Виробляють, витримуючи гірку кірку фруктів у нейтральному спирті.

115

Найпопулярніший у Парижі ринок свіжої їжі, знаний як «черево Парижа».

116

Французький письменник Марсель Пруст відомий у світі насамперед суб'єктивною епопеєю «У пошуках втраченого часу», де він виклав нелінійну концепцію часу, базовану на інтуїтивізмі Анрі Берґсона.

117

Цитата з «Алісиних пригод у Дивокраї» Льюїса Керрола.

118

Чи бажаєте ви піти зі мною? (фр). Це речення — багатошарова алюзія. Перший шар — новела Проспера Меріме «Кармен» (а також однойменна опера). Другий шар — фраза з роману Володимира Набокова «Лоліта»: її Гумберт каже Лоліті перед тим, як міркує, чи не вбити її.

Content

Роджер Желязни
Хроніки Амбера у 2 томах
Том 1. П'ятикнижжя Корвіна

Книга перша Дев'ять принців Амбера Переклав Анатолій Саган

1

2

З

4

5

6

7

8

9

Книга друга Рушниці Авалону Переклав Анатолій Саган

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Книга третя Знак Єдинорога Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Книга четверта Рука Оберона Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Книга п'ята Двори Хаосу Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Примітки