Phillips Carly

Slaptos fantazijos

Carly Phillips

Slaptos fantazijos

Leidykla „Svajonių knygos“, 2011

ISBN 978-609-406-300-8

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

Versta iš: Carly Phillips, Secret Fantasy,Harlequin Books, 2009

© Karen Drogin, 2001

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B. V. / s. à. r. l."

Iš anglų kalbos vertė Margarita Railienė

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Margarita Railienė, vertimas iš anglų kalbos, 2010

© Živilė Adomaitytė, knygos dizainas, 2010

© Ggislain & Marie David de Lossy, Photographer's Choice, Getty Images, Flash Press Medi viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos", 2011

© Nextmedia, elektroninė versija, 2012

Tavo širdies terapija

Jausmų pasaulis, kuriame skleidžiasi draugystės žiedai,

karaliauja meilė, verda aistros, dūžta širdys,

pildosi slapčiausi troškimai ir lūkesčiai.

Ir visa tai – garsiausių pasaulio rašytojų

laiko patikrintuose kūriniuose:

intriguojančiuose, užburiančiuose

jausmų romanuose

ir šeimų sagose.

PROLOGAS

Merilė Šefer-Veston pervertė ant savo darbo stalo ką tik sudėtus dokumentus. Paėmė į rankas segtuvą, kuriame buvo surinkta išsami informacija apie Džuljetą Stenton: pomėgiai, ko ji nekenčia, suknelės ir netgi batelių dydis. Viskas, ką reikia žinoti, kad būtų įmanoma išpildyti moters svajonę. Džuljeta Stenton, dar žinoma kaip Pabėgusi nuotaka, buvo nepageidaujama persona visuomenėje dėl skandalingai nutrauktų vedybų ir garsaus tėtušio senatoriaus reputacijos. Dabar ji bendrovės „Fantazijos" klientė.

Merilė perskaitė pirmąjį klausimą, kurį užduodavo visiems klientams ir kurį mokėjo atmintinai. „Kokia jūsų fantazija?"

Atsakymai visada būdavo migloti. Ne kitaip atsakė ir Džuljeta Stenton: „Patirti malonumą iš ypatingo vyro, kuris tau nori įtikti ir pildo kiekvieną užgaidą. Jaustis geidžiamai, būti jo visatos centru ir pamiršti žlugusių sužadėtuvių skausmą."

Štai kuo vertėsi bendrovė „Fantazijos". Kaip tik tam Merilė ir įkūrė keturias prabangias poilsiavietes saloje – kad įgyvendintų žmonių svajones, norus ir troškimus. Ji visada stengdavosi žengti vieną žingsnelį toliau, kad jos svečių istorijos baigtųsi laimingiau nei jos pačios. Todėl neketino apsiriboti tik tuo, ko trokšta pati Džuljeta.

Beldimas į duris nutraukė minčių giją. Ji pakilo, prisiminusi dešimtos valandos susitikimą.

– Užeikite.

Durys atsidarė ir į kambarį įžengė aukštas įspūdingas vyras.

– Ponas Hjustonas?

Jam linktelėjus, Merilė pamojo užeiti.

– Aš esu Merilė Šefer-Veston. Sveiki atvykę į „Slaptąją fantaziją". Tikiuosi, skrydis buvo sėkmingas?

Jis klestelėjo ant kėdės priešais jos darbo stalą.

– Puikus. Prašau vadinti mane Dugu. – Jis apdovanojo ją žavinga šypsena, kuri, be abejonės, it balzamas stebuklingai veikė visas į nuotakas tinkamas jaunesnes moteris.

Merilė atsirėmė rankomis į stalą ir be įžangų prabilo apie reikalus.

– Tikriausiai turite fantaziją, kurią norėtumėte įgyvendinti?

– Ar ne visi to pageidauja?

– Įkūrusi šį verslą supratau, kad tikrai visi.

Jis nusijuokė, bet nebuvo linkęs atvirauti.

–Ar norėtumėte apsižvalgyti po salą prieš atskleisdamas savo fantaziją?

Jis papurtė galvą ir neramiai pasimuistė.

– Aš laikraščio „Chicago Tribune" korespondentas.

Merilė su nuostaba pažvelgė jam į akis. Jis atrodė nuoširdžiai sumišęs.

– Tęskite.

Vyras atsikrenkštė.

– Mano santykiai nesusiklostė. Draugavau su moterimi dvejus metus, bet dar nebuvau pribrendęs įsipareigoti. Nors jai to ir nesakiau. – Jis ranka persibraukė juodus plaukus. – Kurį laiką maniau, kad viskas einasi neblogai, bet išorė gali būti apgaulinga.

– O santykiai gali būti keblūs ir kartais nemalonūs.

– Jūs suprantate mane.

Ji linktelėjo. Suprato geriau, nei jis manė. Merilė žvilgtelėjo į savo auksinį žiedelį su rubinais ant dešinės rankos didžiojo piršto – meilės, kuri truko taip trumpai, simbolį. Meilės, kurios ji neteko Vietnamo kare. Jos gyvenimas nesusiklostė taip, kaip tikėjosi. O kieno gi susiklostė? Viskas likimo rankose.

– O kaip jūsų netolima praeitis susijusi su dabartiniu troškimu? – pasmalsavo Merilė.

– Mudu su buvusiąja drauge dalijomės ir darbais, ir malonumais. Mums buvo smagu, o kadangi ji buvo glaudžiai susijusi su tam tikrais socialiniais sluoksniais, aš pasitikėjau jos teikiama informacija. – Jis papurtė galvą. Veidą apniaukė nusivylimas.

– Spėju, draugė pasirodė esanti nepatikima?

– Iš pradžių buvo patikima, kol kartą tiesiai šviesiai paklausė, kada ją vesiu. Aš buvau nepasiruošęs. Atsakymas jos lyg ir nesutrikdė, bent man taip pasirodė. Vis dėlto ji nusprendė, kad aš ja pasinaudojau, ir suteikė informacijos, kurios, kai išspausdinau straipsnį, negalėjau patvirtinti. – Jis sarkastiškai išsiviepė. – Tipiška paniekintos moters reakcija.

– O kaip jūs? Turiu galvoje, ar ja naudojotės?

Jis nutilo gromuliuodamas klausimą. Nepuolė neigti ir Merilė susidarė įspūdį, kad šis vyras vertina tiesą taip pat kaip ir ji.

Dugas atsiduso.

– Anksčiau būčiau sakęs „ne". Bet, žvelgdamas į praeitį, manau, kad asmeninių ir darbo santykių priešprieša teikė mūsų ryšiui jaudulio. Ji pristatė mane tam tikriems socialiniams sluoksniams ir supažindino su žmonėmis, su kuriais aš pageidavau susitikti.

Pamaloninta jo sąžiningumo, Merilė pritariamai linktelėjo.

– Ir štai jūs čia. Sakykite, kokia yra jūsų fantazija?

Jis palinko į priekį.

– Atsiteisti už tai, ką padariau. Kad galėčiau vėl žiūrėti sau į akis. – Dugas sunkiai atsiduso. – Turiu įsitikinti, kad sugebu atsižvelgti pirmiausia į moters norus.

– Tad prašote manęs...

– Suporuoti su Džuljeta Stenton, Čikagos Pabėgusia nuotaka. Žinau, kad ji yra čia.

Merilė prisimerkė.

– Iš kur sužinojote? – Jeigu jam pavyktų sumedžioti Džuljetą ir išpešti tai, ko nežino kiti, tek Merilei, tiek Džuljetai Stenton viešumas sukeltų daugybę rūpesčių.

– Pasakė vienas žmogus, kuris manė, kad man reikia tai žinoti. Matote, tas straipsnis, kurį minėjau, susijęs su Džuljetos Stenton sužadėtiniu. Negaliu atsikratyti minties, kad ji pabėgo nuo altoriaus neatsitiktinai. Gandai pavertė šią moterį pajuokos objektu, radijo stotys skelbia konkursus, skatindamos žmones spėlioti, kodėl ji paspruko. Tačiau vidinis balsas man kužda, kad ta moteris buvo įskaudinta, ir tai padariau aš. Noriu padėti jai išsigydyti žaizdas.

– O kaipgi jūsų žurnalistiniai instinktai? Iš kur man žinoti, kad nepaviešinsite šios istorijos kaip kiti reporteriai? Galbūt pasinaudosite informacija, vos tik ji pateks į jūsų rankas? – Nuo jo nuoširdaus atsakymo priklausė Merilės verslas ir Džuljetos savijauta. Merilė gręžė jį žvilgsniu, kad niekas nepraslystų pro akis. Ji pastebėjo, kaip sutrūkčiojo jo žandikaulis ir akyse blykstelėjo kaltės jausmas. Vis dėlto jis nenusuko akių į šalį.

Dugas truktelėjo pečiais.

– Jūs to ir negalite žinoti. Visiškai įmanoma, kad vyras, su kuriuo suvesite Džuljetą į porą, išgaus tą pačią informaciją, nesvarbu, jis bus žurnalistas ar ne.

Merilė linktelėjo. Jo tiesa. Bet kas galėtų išsiaiškinti, kodėl Džuljeta pabėgo nuo altoriaus, ir paviešinti tai dėl pinigų ar asmeninės naudos. Džuljeta, senatoriaus duktė ir Pabėgusi nuotaka, turėjo tai įsisąmoninti, prieš atskleisdama savo fantazijas. Tačiau ji nenurodė jokių apribojimų ir neįvardijo, koks vyras turėtų tenkinti jos poreikius. Merilė palenkusi galvą laukė, ką dar pasakys Dugas.

Jis jos nenuvylė.

– Klausykite, kalbėjau nuoširdžiai. Duodu žodį – nesiruošiu jos skaudinti. Tik tiek galiu pažadėti.

Merilė pritariamai linktelėjo.

– Pasakykite man štai ką, Dugai. Ar tikite laiminga istorijos pabaiga? – Merilei reikėjo sužinoti daugiau apie Dugo Hjustono charakterį ir ketinimus, prieš suvedant jį į porą.

Dugas suraukė antakius, žandikauliai įsitempė. Iš krūtinės išsiveržė gilus atodūsis.

– Taip, ponia, tikiu. Šiemet mano tėvai švęs keturiasdešimties vedybinio gyvenimo metų sukaktį.

– Puiku, bet jūs neatsakėte tiesiai. Nesistebiu, juk esate žurnalistas. Ar tikite, kad būtent jūsų laukia laiminga pabaiga?

– Taip, tikiu, jei pavyks rasti tinkamą moterį, kuri mane pakęs, – sakydamas šiuos žodžius jis nenukreipė į šalį savo melsvų akių. Patenkintas, kad pasakė tai, ką norėjo, Dugas atsistojo. – Nebegaišinsiu jūsų, bet džiaugčiausi, jei apsvarstytumėte mano pageidavimą ir praneštumėte.

– Taip ir padarysiu. – Merilė pakilo ir atsisveikindama paspaudė Dugui ranką. Jis išėjo uždarydamas paskui save duris.

Merilė susinėrė rankas ir, parimusi ant Džuljetos Stenton segtuvo, nugrimzdo į apmąstymus. Ji jau ilgokai sukosi šiame versle ir priimdavo sprendimus remdamasi patirtimi, nuojauta ir tikėjimu. Dugas Hjustonas rizikavo, atskleisdamas visas kortas. Ji galėjo atmesti jo prašymą. Arba pasikliauti likimu.

Džuljeta troško išsigydyti sielos žaizdas. Dugas – atpirkti savo klaidas. Jeigu Merilė patenkintų jo prašymą, o Džuljeta šio vyro dėka pasijustų mylima ir ypatinga, Dugas suprastų esąs žmogus, ne vien žurnalistas. Jis suvoktų, kad žmonės svarbesni už karjerą.

O už viską svarbesnė – meilė.

1

– Pasitaisyk sijoną. Užsilenkęs kraštelis.

Džuljeta Stenton atsiduso ir papurtė trumpučio džinsinio sijonėlio raukinukus. Šį drabužėlį ji pasiskolino iš sesers, kuri buvo kur kas drąsesnė ir platesnių pažiūrų. Dar pasitaisė nuo peties nuslydusią laisvoką palaidinę.

– Tikra beprotybė. – Ji užtraukė lagamino užtrauktuką ir atsigręžė į dvynę seserį Džilijaną. – Sakyk pagaliau, kodėl išleidai taip sunkiai uždirbtas santaupas, kad galėčiau vykti atostogų? – Džuljeta nuoširdžiai mylėjo seserį, bet nenorėjo, jog ši nerimautų ir tūpčiotų aplink vien todėl, kad jai dabar sunkus metas.

Džuljeta įkišo lagamino kortelę į šoninį skyrelį. Dėliodama daiktus ji be perstojo bambėjo, neleisdama Džilijanai įsiterpti.

– Vertinu tavo pastangas, bet nenoriu atostogų. Man jų nereikia. Tenoriu, kad gyvenimas grįžtų į senas vėžes.

Džilijana nusijuokė.

– Būtent. Tau reikia gyventi toliau, štai kodėl vyksti į kelionę. – Ji įsisprendė, suraukšlėdama kremines kostiumo kelnes, kurias buvo pasiskolinusi iš Džuljetos. Dvynės tyčia apsikeitė drabužiais. Tai buvo kruopščiai apgalvoto plano dalis, kad Džuljeta galėtų pasprukti nuo reporterių ir nepastebėta nusigauti į oro uostą.

Džuljeta nekentė apgavysčių, tačiau suvokė, kad apsimesti seserimi būtina. Ji sviedė irzlų žvilgsnį į Džilijaną.

– Vykstu į šią kelionę, nes tu viskuo pasirūpinai ir suplanavai, – kiek atlyžusi tarstelėjo.

– Turi pripažinti, kad tai neblogas išsigelbėjimas nuo bulvarinės spaudos ir paskalų malūno.

Aišku, sesuo buvo teisi. Džuljetai beliko stipriai ją apkabinti.

– Ir aš tave myliu, – emocingai tarė Džilijana.

Džuljeta žinojo tai. Jei ne tvirta sesers dvynės pagalba, nebūtų ištvėrusi pastarųjų sunkių savaičių. Nuo tos dienos, kai ji kaip strėlė iššovė iš bažnyčios, reporteriai negailestingai tykojo tiek prie jos namų, tiek ir prie Džilijanos buto, vildamiesi nusitverti sensacingų naujienų apie Pabėgusią nuotaką. Tačiau niekas, išskyrus seserį ir jaunikį, nežinojo, kodėl Džuljeta atšaukė vestuves.

Niekas ir nesužinos. Bent kol ji sugalvos būdą, kaip apsaugoti tėvą ir leisti jam pasitraukti iš senato nesuteršta reputacija. Tuomet jau spauda galėtų pliekti Stiuartą Barnesą ir jo neaiškius reikalus.

– Ar turi kokių žinių iš to parazito? – Džilijana pasiėmė pagalvėlę ir atsisėdo.

Džuljeta papurtė galvą. Gerklę gniaužė emocijų gumulas. Nors ji niekada nesakė esanti įsimylėjusi Stiuartą, būdama su juo jautėsi patogiai ir saugiai. Pernelyg patogiai, turėjo pripažinti.

Dabar, jau po laiko, ji perprato susižadėjimo priežastis. Dvejopas ir paprastas. Džuljeta dievino motiną ir tėvą, idealizavo jųdviejų santykius. Jie buvo nuostabūs tėvai, sugebėję išsaugoti šeimą, nors ir neturėjo jokio privatumo. Džuljeta norėjo patogių vedybų ir tvirtos šeimos, kaip jos tėvų. Ji tikėjo, kad galės puoselėti šias vertybes su vaikystės draugu Stiuartu, kurį manė gerai pažįstanti.

Buvo ir dar viena priežastis susižadėti – Džuljetai nesinorėjo to pripažinti netgi sau. Nors nei mama, nei tėtis neprašė aukotis, ji buvo linkusi eiti pramintu keliu. Gal dėl to, kad Džilijanai teko nenuoramos vaiko vaidmuo, Džuljeta, keliomis minutėmis vyresnė už seserį, visada elgėsi kaip gera mergaitė. Tad kai jos ėmė siekti Stiuartas, nė nesuabejojo jo ketinimais. Džuljetą jau buvo įskaudinęs vienas vyras, kuriam labiau rūpėjo tėvo vardas ir ryšiai nei ji pati. Stiuartas buvo jos gyvenimo, kuris rodėsi saugus, dalis. Stiuartu pasitikėjo ir tėvai, jiems jis patiko, jie džiaugsmingai tvirtino „žinoję, kad Džuljeta ir Stiuartas nuo pat pradžių buvo skirti vienas kitam".

Tačiau jie nebuvo skirti vienas kitam, ir jei Džuljeta būtų buvusi akylesnė, būtų pastebėjusi ženklų. Bet ji neabejojo jų santykiais, netgi dėl jųdviejų neaistringo seksualinio gyvenimo giliai širdyje kaltino tik save. Be abejonės, ankstesnis Džuljetos skausmingas romanas nepadidino jos pasitikėjimo savimi. Galbūt nuo pat pradžių ji jautė, kad jei būtų suabejojusi savo sprendimu, būtų supratusi kartojanti klaidas. Stiuartui reikėjo įtakos siekiant gauti jos tėvo vietą senate, kai ši atsilaisvins. Nieko daugiau. Ir jam tikrai nereikėjo Džuljetos Stenton.

– Nusileisk ant žemės, Džuljeta, – Džilijana spragtelėjo pirštais.

Ši papurtė galvą.

– Atleisk, pernelyg daug užplūdo minčių. Ne, neturiu jokių žinių nuo mūsų akistatos bažnyčioje. O ką gi jis galėtų pasakyti? „Dėkui, kad nukreipei spaudos dėmesį nuo manęs, tad lapkritį galėsiu užimti tavo tėvo vietą."

Džilijana paniekinamai šniurkštelėjo.

– Jis galėtų pasakyti „aš kvailys". Vis šis tas.

– Sutinku. Kadangi pagrasino nugramzdinti su savimi ir tėtį, jis pasikliauja manimi, kad laikysiu liežuvį už dantų ir nepasakosiu, kodėl pasprukau.

Jos tėvas protegavo Stiuartą. Pasirinkimą turėjo lydėti sėkmė. Jeigu Stiuarto nešvarūs darbeliai iškiltų į viešumą, kristų šešėlis ir ant Džuljetos tėvo, jo sprendimai ir pasirinkimas atrodytų įtartini, užtemdytų viską, ką jis gero padarė per savo kadenciją.

Džilijana sukando dantis.

– Jis pasitiki tavo meile tėvui.

– Tik jau ne mano meile jam. – Džuljeta šaižiai nusikvatojo. – Arba tuo, kas iš tos meilės liko.

Džuljeta manė, kad per draugystės metus jie prisirišo vienas prie kito ir juos sieja abipusis supratimas. Net kai kilo skandalas dėl Stiuarto verslo partnerio, kongreso nario Heivudo, kuris esą plovė mafijos pinigus per jų bendrą importo ir eksporto įmonę „Coffee Connections", Džuljeta tikėjo kaltę neigiančiu sužadėtiniu. Ji neužmerkė akių prieš tiesą. Tiesiog kaip ir tėvas tikėjo Stiuarto sąžiningumu. Kadangi bendrininko etiketė jam neprilipo, o kongreso narys Heivudas vėliau buvo išteisintas, Džuljeta patikėjo savo nuojauta.

Ir kaip ji klydo. Vėl. Džuljeta užklupo Stiuartą nusikaltimo vietoje. Išgirdo jo ir verslo partnerio, garsaus mafijos vadeivos, slaptą pokalbį bažnyčioje likus vos kelioms minutėms iki jųdviejų su Stiuartu vestuvių.

Džuljetai atsivėrė akys. Perpratusi Stiuarto melą, ji stojo akistaton su juo ir pasišalino. Nors tėvai palaikė dukros sprendimą ir supratingai nieko neklausinėjo, Džuljeta žinojo, kad jie laukia paaiškinimo.

Džilijana atsiduso.

– Mes abi suprantame, jog visa tai reikia laikyti paslaptyje, kol sugalvosi planą. Man tik nepatinka, kad Stiuartas leidžia spaudai talžyti tave klijuojant Pabėgusios nuotakos etiketę. Ji paėmė vaizdajuostę su to paties pavadinimo filmu.

– Galėtum turėti panašius plaukus. Ar minėjau, kad man patinka garbanos? – Ji perbraukė delnu susuktą ilgą Džuljetos sruogą. – Būčiau amžinai dėkinga. Turint galvoje, jog tai paskutinis kartas, kai turiu kelias valandas tiesinti plaukus džiovintuvu, kad jie taptų panašūs į taviškius ir mums pavyktų apmulkinti žurnalistus.

– Ačiū. – Džuljeta nusijuokė. Jai pačiai patiko naujoji išvaizda.

Slapta Džuljeta visada pavydėjo sesers gebėjimo nesitaikstyti prie nusistovėjusių taisyklių ir tiesiog būti savimi. Teprasmenga skradžiai fotografų blykstės ir spauda. Ji vylėsi, kad jos naujoji žaisminga šukuosena, visai kaip jos laisvamanės sesers, pakeis ne tik išvaizdą, bet ir požiūrį į būsimą kelionę. Šios atostogos – pats tinkamiausias metas duoti valią jausmams.

– Ar supirkai man šiuos daiktus prekybos centre? – paklausė ji dvynės. Jeigu jos sužadėtiniui būtų labiau rūpėjęs medaus mėnuo, o ne politinė kampanija, ji iš anksto būtų pasirūpinusi paprastais drabužiais kelionei. Tačiau Stiuartas primygtinai prašė niekur nevykti. Dabar jai buvo aišku kodėl.

– Aha. Aš sudėjau viską į lagaminą, kai kalbėjaisi telefonu. Turėtum didžiuotis manimi – pasistengiau, kad nė šuo nesuuostų apie šią kelionę ir nepersekiotų. – Džilijana išsišiepė, aiškiai patenkinta savimi.

– Tikrai nenoriu nieko žinoti, – susigūžusi atsiliepė Džuljeta. – Rodos, visi tik ir aukojasi, kad galėtų mane šiuo metu pagloboti.

Ji negalėjo pakęsti net minties, kad viso šio košmaro rezultatas – visuotinis palaikymas. Pirmiausia jos stilistas sutiko padaryti jai spiralines garbanas namie, kad tik jo salono neužplūstų žurnalistai. O dabar štai sesuo tupinėja aplinkui lyg kokia slaptoji agentė – ir dar tuo mėgaujasi.

– Tai ne aukojimasis, o malonios paslaugos. Juk mylime tave. Bet man labai nepatinka, kad įstrigai šiame name ir susitaikei su pasmerktosios vaidmeniu. – Džilijana nekantriai treptelėjo į medines grindis. – Prakeiki mas, kaip norėčiau išvilkti šią istoriją į dienos šviesą. – Ji papurtė galvą. – Bet negalime.

– Dar ne dabar. Tėtis ilgai tarnavo savo kraštui. Yra mylimas ir gerbiamas. Jis turi užimti garbingą vietą istorijoje. Jokiu būdu neleisiu, kad paliktų postą suteršta reputacija. Jis to nenusipelnė.

– Sutinku, – linktelėjo Džilijana.

Jųdviejų tėvo labui reikėjo išlaikyti šią istoriją paslaptyje dar šiek tiek laiko. Džuljeta giliai įkvėpė.

– Aš pasiruošusi.

– Gerai. – Džilijana pakilo nuo kėdės ir čiupo rankinę.

– Dabar dar kartą pakartosiu mūsų planą. Aš, apsirengusi kaip tu, vairuosiu tavo automobilį, o tu sėdėsi keleivio vietoje, apsimesdama manimi, – porino Džuljeta.

– Taip.

– Mes pravažiuosime pro žurnalistus, kurie kaip maitvanagiai tyko šalia tavo buto, ir paliksime automobilį saugiame požeminiame garaže.

– Teisingai, – Džilijana linktelėjo, – ten jie negali patekti. – Ji smagiai nusikvatojo, pagalvojusi, kaip jos pergudraus paparacus. – Jie manys, jog tu apsilankei pas mane. Kad būtų įtaigiau, aš, atrodanti kaip tu, nueisiu į vestibiulį ir dar užsuksiu į pusgaminių parduotuvę ant kampo, tada grįšiu vidun. Kol mes tariamai leisime laiką kartu, jie niekur kitur mūsų neieškos.

– Tuo metu aš įlipsiu į tėčio automobilį su vairuotoju, įsitaisysiu ant užpakalinės sėdynės, apsidengsiu apklotu ir atsidursiu oro uoste.

– Būtent. Jei netyčia kas nors pastebėtų, manys, kad ten aš. Niekas nesivargins sekti manęs, kai jau mudvi ne kartu. Štai! Tu pasprunki iš namų ir keliauji atostogauti.

– Pasirengusi pradėti nuostabią savaitę, kuri man žada daug smagumų, saulės ir vienatvės, – Džuljeta plačiai išskėtė rankas.

– Du pirmuosius dalykus tai tikrai, – sumurmėjo sesuo ir nudelbė akis.

Džuljeta prisimerkė. Ji užaugo bebaimės, linkusios rizikuoti sesers šešėlyje ir pažinojo Džilijaną geriau nei save pačią. Tai, kad ji nudūrė akis ir sumurmėjo, reiškė, kad sesuo kažką rezga.

– Kodėl nepasakoji, ką sumąstei? – įtariai klustelėjo Džuljeta.

– Dievaži, nieko. – Džilijana žvilgtelėjo į savo laikroduką. – Juk nenori pavėluoti į lėktuvą. Mums reikia paskubėti.

Džuljeta stvėrė lagaminą.

– Gerai. Nuolat skųsdamasi, turbūt nespėjau tau pasakyti, kokia esu sujaudinta, kad išleidai savo santaupas man. Noriu tau jas grąžinti. – Nors abiem merginoms iš senelės palikimo jų vardu buvo įsteigti fondai, nė viena negyveno iš jų ar iš gaunamų palūkanų. Abi pasirinko savarankišką kelią. Džuljeta buvo farmacijos įmonės ryšių su visuomene atstovė, Džilijana – mokytoja.

– Jei grąžinsi, jau nebus dovana, – priminė sesuo. – Manyk, kad tai žlugusių vestuvių dovana.

– Man taip pasisekė, kad turiu tave, – Džuljeta spustelėjo sesers ranką.

– Tai jau tikrai, – nusiviepė Džilijana.

Jos pasuko link dviviečio garažo, esančio šalia namo, kurį nuomojosi Džilijana. Ten ji buvo pasistačiusi automobilį.

– Pažadėk man kai ką, – paprašė ji. – Toji sala – privati teritorija, jei teisingai viską padarysime, nebus jokių fotoaparatų, žurnalistų, niekas nepersekios su klausimais. Tad atsipalaiduok ir būk savimi, gerai?

– Skaitai mano mintis. – Džuljeta nenustebo, kad vėl suveikė ryšys tarp dvynių. Ji nusijuokė, nes šį kartą jau buvo nusprendusi pasinaudoti proga išsilaisvinti ir išsiaiškinti, kas iš tiesų yra Džuljeta Stenton. Nė nebūtų sumaniusi priešintis Džilijanos pastangoms priversti ją vykti atostogų. Ji įsitaisė vairuotojos vietoje, įkišo raktelį ir pasuko.

– Nagi, – ryžtingas jos balsas nustelbė variklio gaudesį, – pirmyn į nuotykius.

Praėjus savaitei po pirmo apsilankymo, Dugas Hjustonas stovėjo pagrindinio „Slaptosios fantazijos" pastato ištaigingame atvirame vestibiulyje ir laukė savo fantazijos objekto.

Savo svajonės.

Pagalvojus apie šią prakeiktą kelionę ir kokią miglą teks pūsti, kad išpeštų tiesą, jį nusmelkė kaltė. Paprastai, ypač kai reikėdavo atlikti darbą, Dugo nevargino tokie jausmai. Tačiau ši užduotis pernelyg svarbi, kad leistų kam nors trukdyti, juo labiau netikėtai plykstelėjusiems jausmams.

Jis atsidangino į kurortą susekti Džuljetos Stenton, Čikagos Pabėgusios nuotakos, ir atkapstyti purvinų jos buvusio sužadėtinio darbelių. Kaip tik tai ir nedavė ramybės. Dugas galėjo guostis, kad neketina drabstyti purvais merginos – dėl šito jis tikrai nemelavo Merilei.

Tačiau Dugą kankino nuojauta, kad priežastys, privertusios Džuljetą bėgti nuo altoriaus, susijusios su jį patį pastaruoju metu persekiojančiomis bėdomis – o jo įtėvis žurnalistas visada mokė įsiklausyti į „degančius vidurius". Galima pamėginti neutralizuoti rūgštingumą, bet nevalia to nepaisyti. Po paskutinės nesėkmės Dugas pasižadėjo trūks plyš taip ir padaryti.

Dugas nebuvo naujokas ir suprato šniukštinėjąs nepatikimą šaltinį. Bėda ta, kad jis išties to neįtarė. Kai išspausdinus straipsnį jo paskelbta versija žlugo, Dugas prarado budrumą. Įtėvis, žurnalistas ir visų gerbiamas žmogus, skatino jį būti geriausiu. Tačiau užteko paskelbti apie smerktiną kongreso nario Heivudo susitikimą su garsiu mafijos vadeiva ir pinigų plovimą per tariamai legalų kavos verslą, ir Dugas staiga neteko malonės.

Tas kongreso narys turėjo bendrą verslą su Džuljetos Stenton jaunikiu, siekiančiu užimti jos tėvo vietą senate. Dugas manė, kad ir šis žmogus yra korumpuotas kaip ir jo parneris, ir tikėjo atkapstęs tiesą. Jis tiesiog neturėjo reikiamų įrodymų, patvirtinančių faktus ar kaltinimus. Tačiau neabejojo, kad jų turi Džuljeta Stenton.

Dugas persibraukė vėjo ištaršytus plaukus, siekiančius apykaklę. Tai dar viena jo apgaulės detalė. Nesikirps, nesiskus, kol sutvarkys šį reikalą saloje. Jei būtų buvęs tvarkingas, švarutėlis, senatoriaus Stentono dukra galėtų jį atpažinti, prisiminusi „Tribune" išspausdintą nuotrauką.

Ištverti šią savaitę atogrąžų saloje nebūtų sunku, jeigu ligoninėje negulėtų tėvas. Kad ir kaip jam patiktų šis rojaus kampelis, Dugas turės ryžtingai veikti, pasikliaudamas nuojauta dėl Džuljetos, ir skubiai dingti iš akiračio. Vylėsi, kad nuojauta jo neapgauna ir kad jis vienintelis žino, jog Džuljeta yra išvykusi iš miesto. Tikėjosi netrukdomai praleisti savaitę su Pabėgusia nuotaka – kai tik Merilė duos galutinį sutikimą. Salos šeimininkė neišvarė jo iš savo valdų, kai jis pasirodė tuo pačiu metu kaip ir Džuljeta. Tačiau paskyrė jam savotišką bandomąjį laikotarpį.

Dugui nemažai teko pakloti senam tėvo bičiuliui kariškiui, kuris pasistengė įsilaužti į Merilės apsaugos sistemą ir pateikė jam reikalingą informaciją – Džuljetos Stenton fantaziją. Kai sužinojo apie atsivėrusias moters žaizdas, jam teko pripažinti dalį kaltės.

Kad ir kiek Dugas stengėsi raminti save įtikinėdamas, jog jo fantazija padės Džuljetai Stenton užmiršti sopulius, o jis pats neketina skaudinti jos, buvo aišku: naudojasi kita moterimi siekdamas išgauti informacijos. Ir vėl.

Bet kito pasirinkimo nebuvo.

Ši istorija padėtų susigrąžinti kiečiausio „Tribune" žurnalisto, rašančio politinėmis temomis, vardą. Vietą, kurios jis karštligiškai siekė. Ne tik todėl, kad pragariškai dirbo dėl profesinės reputacijos ar pernelyg iškerojusios savimeilės. Jis galėjo ištverti spyrį į užpakalį. Bet negalėjo susitaikyti su mintimi, kad nuvylė įtėvį, kuriam buvo skolingas gyvenimą. Mirus mamai, dešimtmetis Dugas pabėgo nuo socialinės tarnybos darbuotojų. Tedas Hjustonas pričiupo jį, bebandantį pavogti jo piniginę. Dugas suprato, kad tam įkyriai klausinėjančiam tipui pinigų reikia daug mažiau nei jam maisto. Per valandą vyrukas sugebėjo išpešti iš Dugo visą jo gyvenimo istoriją, o paskui parsivedė namo ir įsileido į širdį.

Dabar toji širdis sunegalavo: stresas dėl Dugo profesinių bėdų pakenkė tėvuko sveikatai. Tai paveikė ir jo motiną, moterį, kuri augino jį kaip savo sūnų. Taigi Dugas privalėjo atskleisti, ką Pabėgusi nuotaka žino apie buvusį sužadėtinį ir jo abejotinus darbelius. Jeigu pavyktų atkapstyti daugiau informacijos, jis vėl būtų ant bangos. Dugas nebuvo kvailys, suprato, kad atgavęs gerą vardą neišgydys tėvo širdies. Tačiau, pasak gydytojų, geros naujienos emociškai paveiktų senuką, pagerintų jo psichinę būseną ir būtų stimulas sveikti. Jie teisūs. Vien žinia, jog Dugas išvyko bandydamas patvirtinti savo kaltinimus, stebuklingai veikė tėtušį. To užteko, kad Dugas liktų saloje ir apsimetinėtų. Be to, jis buvo skolingas „Tribune" ir savo bosui, tad turėjo gauti tikslių įrodymų ir patvirtinti šią istoriją.

Dabar Dugas tykojo savo aukos. Iš nespalvotų nuotraukų laikraščiuose ir spalvotų, kurias teko matyti tiriant šią istoriją, Dugas žinojo, kaip atrodo Džuljeta. Nebus sunku atpažinti: glotnūs kaštoniniai plaukai, skulptūriškas profilis, elegantiškos manieros, tiesiog įsigėrusios į kraują, šeimai nuolat sukiojantis visuomenėje. Iki tol, kol pabėgo nuo altoriaus, Džuljeta buvo įsikūnijusi tobulybė. Dugui, kuris ketino užmegzti romaną ir atskleisti paslaptis, paslaptingoji Pabėgusi nuotaka buvo maloni akiai, o kartu ir gundanti.

Į vestibiulį netikėtai įžengė Merilė, jos padėjėja ir dar viena moteris, kurios anksčiau Dugas nebuvo matęs – tokia, į kurią galėtų žiūrėti nenuleisdamas akių. Vėjas plaikstė jos ilgas spiralines garbanas ant nugaros. Nuo drėgmės ir vėjelio plaukai atrodė susitaršę, tarsi ji būtų ką tik pakirdusi po karštos meilės nakties – kai moteris būna itin švelni, nuolaidi ir lengvai sujaudinama. Jis pats susijaudino vos pažvelgęs į ją. Pasimuistė.

Balti džinsinio mini sijonėlio raukinukai provokuojamai siūbavo drėgname vėjyje, o priderinta balta švelni medvilninė palaidinė buvo nusmukusi nuo vieno peties ir atidengė kreminio baltumo odą, kuri ryškiai kontrastavo su liepsningais plaukais, tarsi šaukiančiais „paliesk mane". Ir jis to troško.

Jai priartėjus, Dugas išvydo skulptūrišką profilį, gaubiamą kaštoninių plaukų. Aukštus skruostikaulius. Putlias lūpas. Ugnimi liepsnojančius plaukus.

Jo Pabėgusi nuotaka.

Buvo įsitikinęs, kad pažins Džuljetą vos išvydęs. Nepažino. Nors dabar suvokė, jog ji primena seserį dvynę, Džuljeta buvo per daug savita, kad galėtum supainioti su kita moterimi. Ne tik dėl nuostabių plaukų, kurie buvo pasikeitę, bet ir dėl laisvės pojūčio, atsiradusio tiek jos veide, tiek išraiškingesnėse manierose. Kalbėdama su Merile ji mosikavo rankomis. Akyse švietė nuostaba ir pagarba klausantis vyresnės moters.

Ji nėmaž nepriminė konservatyviosios Stiuarto Barneso sužadėtinės arba paklusniosios senatoriaus Stentono dukters. Ši moteris žaižaravo. Degė juslingumu.

Nuo tos dienos, kai žlugo jos vestuvės, Džuljeta pasikeitė ir šių pokyčių priežastys intrigavo jį ne mažiau nei pati istorija.

Iškalbingi pastebėjimai žmogaus, kuris ieško įrodymų, galinčių reabilituoti jo vardą.

Dugas nesitvėrė smalsumu, kuo baigsis jo fantazijos tenkinimas.

Slapta fantazija. „Fui", kaip pasakytų jos sesers mokiniai. Džuljeta turėjo nuspėti iš kurorto pavadinimo, kad tai nebus vien nuošalus poilsis saloje. Įtarti, jog sesuo dvynė kažką rezga, turėjo jau tada, kai Džilijana išgavo iš jos pažadą atsipalaiduoti. Ir situacija, į kurią Džuljeta pakliuvo savaitei – nuopuolis ir nuodėmė susiporavus su seksualiu nepažįstamuoju – aiškiai nieko gero nežadėjo.

Ar tikrai? Džuljeta prikando lūpą ir pripažino, kad pasitaikė proga atsiteisti už viską, ką prarado, visą gyvenimą žengdama saugiu ir pramintu taku.

– Aišku, jūs dėl to nesitarėte. Jei nuspręsite išvykti, aš viską kompensuosiu. – Merilė Šefer-Veston papurtė galvą ir nusijuokė. – Turėčiau sakyti, viską kompensuosiu jūsų seseriai. Reikia pripažinti, kad tai būtų pirmas kartas „Fantazijų" bendrovės istorijoje. – Ji ištiesė ranką ir palietė Džuljetos plaštaką. – Bet prašau likti nors vienai nakčiai kaip viešnią. Galbūt salos magija jus pakerės.

Džuljeta pažvelgė į poilsiavietės savininkę, jau vyresnio amžiaus, bet vis dar gražią moterį.

– Magija? – kreivai šyptelėjo ji.

Merilės akys džiaugsmingai švytėjo.

– Kaip dar pavadintumėte savaitę toli nuo persekiojančių žvilgsnių? Savaitę skirtą vien sau, kai niekas nesužinos, ką sakote ar darote.

– Išskyrus mano svajonių vyrą. – Džuljeta sudrebėjo vien nuo šios minties: ji praleistų erotiškas atostogas kartu su nepažįstamuoju. Nei Stiuarto, nei skandalų...

Jokių žurnalistų.

– Liksiu savaitei, – apsisprendė ji.

Jei Merilė ir nustebo, to neparodė.

– Nuostabu! Nesigailėsite.

Džuljeta to tikėjosi. Nes toks spontaniškas sprendimas nebuvo jai būdingas. Bet kurgi nuvedė iš anksto suplanuotas geros mergaitės elgesys? Ja, taip sakant, pasinaudojo, pametė. Niekas nepatikėtų, kad konservatyvioji Džuljeta Stenton, kuri apgalvodavo kiekvieną žingsnelį iš anksto, elgsis pagauta impulso. Bet, kaip sakė Merilė ir patikino sesuo, dabar ji turėjo tokią galimybę.

– Luktelėkite minutėlę, aš pasirūpinsiu, kad jus įregistruotų. – Merilė paliko ją stovinčią vidury vestibiulio – eklektiško vešlių atogrąžų augalų, puošnių marmurinių grindų ir kolonų derinio. Tikras rojus saloje.

Džuljeta palenkė galvą ir žvilgtelėjo į kairę. Akimirką sustingo, suvokusi, kad ją stebi – nuodugniai tyrinėja intriguojančios išvaizdos vyrukas tamsiais akiniais ir dar tamsesniais plaukais. Gražiai įdegęs, mūvįs vien maudymosi kelnaites. Nieko daugiau. Džuljeta nurijo seiles.

Vyras kilstelėjo akinius ir atrėmė jos žvilgsnį. Jos kūną nutvilkė karštis. Tai neturėjo nieko bendra su aplink tvyrančia drėgme.

– Viskas paruošta, – užklupo ją Merilės balsas. Mes turime nuošalių namelių kompleksą, neabejoju, jums patiks.

Džuljeta apgailestaudama nukreipė akis nuo svilinančio nepažįstamojo žvilgsnio.

– Tikrai patiks. Esu dėkinga, kad stengiatės apsaugoti mane nuo persekiotojų. – Ji vėl pažvelgė atgal, bet vyras jau buvo dingęs. Džuljetą pagavo nusivylimas – tarsi replėmis sužnybo.

– Nesijaudinkite. Nujaučiu, kad dar pamatysite jį, – nerūpestingai mestelėjo Merilė.

– Ką pamatysiu?

Džuljeta ir pati suprato, kad apsimeta kvailute. Merilė nusijuokė.

– Eime, parodysiu jums namelį. Netrukus bus atgabenti ir jūsų lagaminai.

Džuljeta nusekė paskui moterį pro atviras stiklines duris ir pasuko vinguriuojančiu takeliu, palei kurį žaliavo žolė ir žydėjo rausvos gėlės – ji iš karto pamėgo jas, nors ir nežinojo pavadinimo. Einant pro baseiną ir įvairius restoranus, Džuljetos žvilgsnis nerimastingai klaidžiojo ieškodamas jo.

Sesuo mano, kad jai reikia panirti į gyvenimą. Suprantama, ji taip ir padarys.

2

Kiek snustelėjusi ir skubiai išsipakavusi daiktus Džuljeta persirengė ir pasuko link paplūdimio, pakeliui dar stabtelėjo pasigrožėti vaizdais. Tolumoje ji regėjo baltą smėlį ir mėlyno vandens, susiliejančio su horizontu ir dangaus žydryne, platybes. Vaiskią dangaus mėlynę paryškino balkšvi purūs debesėliai. Kairėje buvo matyti vešlus gėlynas, o dešinėje – milžiniškas laisvos formos baseinas su kaskadomis krintančio vandens kriokliu viduryje.

– Tikras rojaus sodas, – sumurmėjo ji.

– Verčia susimąstyti, koks kvailas buvo žmogus, kad jį paliko.

Žemas vyriškas balsas sududeno jai į ausį ir Džuljeta instinktyviai pajuto, kas stovi šalia. Širdis ėmė tvaksėti triskart greičiau, kūnu pasklido jaudulio bangelės.

– Jei gerai pamenu, tai nebuvo žmogaus pasirinkimas. Jis buvo išvarytas.

– Už tai, kad paragavo uždrausto vaisiaus. – Jo žodžiai privertė sudrebėti. Ji turėjo pažvelgti į jį.

Iš toli šis vyras atrodė seksualus, bet iš arti – tiesiog pribloškiantis. Šįkart jo melsvų akių neslėpė saulės akiniai, bruožai buvo vyriškai gražūs. Priešingai nei jos šviesaus gymio tipiškas amerikietis sužadėtinis, šis vyras atrodė kaip tikras šelmis: tamsūs plaukai, įdegusi oda, šiurkštūs barzdos šereliai, laisvokos, bet seksualios maudymosi kelnaitės.

Jos fantazija tapo reali. Visada svajojo, kaip toks vyras ateina pas ją vidury nakties. Pavergia ją, padarydamas savo pasaulio centru. Pamiršdamas visus planus.

– Dugas, – jis ištiesė ranką, – o jūs?

– Malonu susipažinti, – tarė ji ir nedrąsiai nusišypsojo. Ne taip paprasta įsidrąsinti. – Aš Džuljeta, – pavardės nepridūrė, kaip ir jis nepasisakė savosios.

Ji uždėjo ranką ant šilto jo delno. Staiga perliejo stipri karščio banga. Jo akys blykstelėjo leisdamos suprasti, kad ir jis tai pajuto.

Priblokšta tokio galingo potraukio Džuljeta pamėgino ištraukti ranką, bet jis laikė tvirtai.

– Malonu su jumis susipažinti, Džuljeta.

Prieš paleisdamas ranką jis brūkštelėjo nykščiu per riešą, kur nerimo pulsas. Jos širdį užplūdo malonumo jausmas ir sušildė taip, kaip seniai bebuvo patyrusi, jei iš viso kada nors buvo.

Bet jai tai patiko. Džuljeta mėgavosi kiekvienu kūno dilgčiojimu, kiekviena suvokimo žiežirba smegenyse. Po pastarųjų kelių savaičių skausmo ir širdgėlos pajuto karštligišką poreikį būti seksualiai ir geidžiamai. Ji troško beribio dėmesio, kuris užtikrintų, kad nėra prastesnė. Šis vyras galėtų tai įrodyti ir prablaškyti.

Tačiau jai nedavė ramybės vienas dalykas. Net šioje saloje Džuljeta negalėjo būti tikra, kad pavyks išvengti žurnalistų. Mažiausiai norėjosi įtraukti tėvą į dar vieną skandalą.

„Slaptos senatoriaus dukters fantazijos" būtų dar baisesnė antraštė nei „Pabėgusi nuotaka". Nepriekaištinga senatoriaus reputacija tėvui padėjo atlaikyti gandus. Jis neigė kada nors nesmagiai jautęsis viešumoje, kartojo, kad jam rūpi tik dukters gerovė. Vis dėlto Džuljeta netroško vėl atsidurti skandalingų istorijų verpetuose per paskutinius jo kadencijos mėnesius. Būtų bjauru, jei kas išvilktų į dienos šviesą Stiuarto darbelius, o ji turėtų sugalvoti, kaip tai užglaistyti.

Bet dabar ji čia ir nusipelnė poilsio. Žvelgdama Dugui į akis, juto jo nuoširdumą. Trauka buvo tikra. Jo dėmesys ypatingas, nesuvaidintas. Privalėjo pamiršti visus būgštavimus ir pasitikėti, jei norėjo nepraleisti šios vienintelės progos gyvenime.

Priešingai nei Stiuartas, Dugas žvelgė į ją, tarsi ji būtų ypatinga, ir Džuljeta visa esybe troško pulti į tai, ką sesuo geranoriškai suorganizavo. Ji nesistebėjo, kad Džilijana žinojo, ko jai reikia. Dvynes siejo stipresnis nei matomas ar suvokiamas ryšys.

– Kur einate? – paklausė Dugas, nutraukdamas jos minčių giją.

– Norėjau pasiekti paplūdimį, – ji ranka mostelėjo į saulės skėčius, kurie kaip taškeliai mirgėjo smėlyje.

– O aš ketinau pasiekti jus, – jis išsiviepė ir nedrąsiai šyptelėjo. – Jei jūs ne prieš mano draugiją.

Ji atrėmė jo žvilgsnį. Kai Džuljeta apsisprendė likti „Slaptojoje fantazijoje", ji pasiryžo tikėti. Jai taip pat reikėjo atsisakyti visų apribojimų, susikaustymo, kuriuos paprastai jausdavo. Išpakuodama lagaminus pamatė, kad sesuo buvo pakeitusi visus jos praktiškus daiktus nepraktiškais, o konservatyvius apdarus – seksualiais. Išoriškai Džuljeta buvo išlaisvinta nuo suvaržymų.

Tereikėjo pakeisti požiūrį. Lengviau pasakyti nei padaryti, o tai, kad jis spoksojo į tarpą tarp krūtų, aptemptų pernelyg siauro maudymosi kostiumėlio, nepalengvino užduoties.

Džuljeta atsikrenkštė.

– Iš tiesų tai man patiktų draugija, – sumikčiojo ji ir priminė sau, kad šis žmogus jos nepažįsta. Galėjo būti, kuo tik panorėjusi. Elgtis kaip užsigeidusi.

Džuljeta ištiesė ranką. Jis atrėmė šiltesnį, didesnį delną į jos ir brūkštelėjo pirštais per odą. Karštas prisilietimas nutvilkė ją. Jie tiko vienas kitam tarsi dvi obuolio puselės.

Džuljeta nenumanė, ar tai ir yra Merilės jai parinktas vyras, tačiau po prėskų santykių su Stiuartu neabejojo, kad būtų paika ignoruoti tokią stiprią, kerinčią trauką. Ne vien dėl seksualinio patrauklumo šis vyras taip skyrėsi nuo buvusio sužadėtinio. Kur kas daugiau. Stiuartas atstovavo civilizuotam pasauliui, pernelyg civilizuotam, dabar ji tai suvokė, o šis vyras atrodė nepažabojamas, spinduliavo šiurkščią jėgą. Visa tai nesąmoningai traukė Džuljetą.

Anksčiau jos nebuvo apnikę tokie jausmai ir galbūt ji niekada taip nebesijaus. Kam laukti kito vyro, kuris neprilygs Dugui? Džuljeta nenorėjo jokio vyriškio, kurį jai buvo parinkusi Merilė. Jai reikėjo Dugo ir ketino jai taip pasakyti. Ji sudrebėjo nuo skvarbaus jo žvilgsnio. Kad ir kokių netikėtumų žadėjo ši savaitė, Džuljeta, be abejonės, buvo pasirengusi praleisti ją smagiai.

Dugas ir Džuljeta žingsniavo link paplūdimio, laikydamiesi už rankų. Jį apniko daugybė klausimų. Kaip galėjo ši moteris apakinti jį iš pirmo žvilgsnio? Buvo matęs jos nuotraukų ir stebėjęs ją iš toli, kai Džuljeta lydėdavo sužadėtinį į politinius susitikimus, bet realybė viską pranoko. Ši aistringa, gundanti ir kartu žaviai naivi moteris sugebėjo pavergti netgi jį, viskuo persisotinusį žurnalistą.

Kol kas Dugas negalėjo laisvai kamantinėti Džuljetos. Jis vis dar buvo stebimas Merilės, kuri rūpinosi savo klientės interesais. Šeimininkė pareiškė apsispręsianti kitą dieną. Dugas gerbė Merilės atsargumą ir žavėjosi šios verslininkės nuovoka. Jei padėtis pasikeistų, dabar jis galbūt nepasikliautų savimi.

Taigi jis turėjo tik kelias valandas įtikinti abi moteris, kad yra vienintelis vyras, tinkantis šiai užduočiai. Įtikinti jas nebus sun ku. Dugas mokėdavo apžavėti moteris, kai norėdavo gauti tai, ko jam reikia.

– Iš kur jūs? – pertraukė jo mintis Džuljeta.

Jį nustebino šiltas, žemas Džuljetos balsas. Tikėjosi, kad jis skambės abejingiau, nebus toks švelnus ir mielas. Dugas jautė – prie jos būdo bus lengva prisitaikyti. Tai nežadėjo nieko gera. Jeigu ji būtų kaip tos ledinės politikų žmonos ir jo pažinotos moterys, su kuriomis buvo pratęs turėti reikalų, laikytis emocinio atstumo būtų buvę kur kas lengviau.

– Esu iš Mičigano, – atsakė Dugas ir tai buvo tiesa. Gimė Detroite. Kai jam buvo vos trys mėnesiai, tėvas išėjo gyventi atskirai, o juodu su motina persikėlė į Čikagą.

Bet Čikagos minėti jis negalėjo, kad nesukeltų Džuljetai įtarimų ir nepriverstų atsitraukti. Taip pat negalėjo pasisakyti pavardės, nes ji būtų atpažinusi jį iš „Tribune" straipsnių. Turėjo būti labai apdairus, kad neprasitartų. Tačiau kuo sąžiningiau kalbės, tuo bus mažiau galimybių apsižioplinti. Mažiau kankins tas prakeiktas kaltės jausmas.

Ji linktelėjo galvą.

– Aš iš Čikagos.

Jie nusileido mediniais laipteliais žemyn ir paniro į minkštą baltą smėlį tiesiai prieš vandenyną.

– Nerealu, – Džuljeta mostelėjo ranka į vandens platybes.

Dugas pasisuko į ją ir nužvelgė maudymosi kostiumėlį – tamsiai mėlynos spalvos, dviejų dalių, su gilia iškirpte. Jos pilvas buvo plokščias, o kojos neįtikėtinai ilgos. Būtų nurijęs seiles, bet burna išdžiūvo.

– Taip, tikrai.

Šiltas raudonis užliejo jos skruostus ir Dugas suprato padaręs klaidą. Per toli, per greitai.

Jam reikia informacijos, o ne sekso. Po paraliais. Dugas papurtė galvą. Juk jis vyras. Jei sąžiningai sau prisipažintų – jam reikia ir sekso. Vis dėlto kad ir kokia gundanti ir patraukli ši mergina, seksas į jo darbotvarkę neįtrauktas. Privalo tik įgyvendinti jos fantaziją – pasimeilinti ir priversti ją jaustis geidžiama moterimi. Jie taptų artimi ir Džul jeta, pajutusi pasitikėjimą juo, išsipasakotų apie buvusį sužadėtinį. Aišku, seksas viską pagreitintų, bet Dugas negalėjo pasinaudoti Džuljeta iš savanaudiškų paskatų. Negalėjo eiti tuo pačiu keliu.

Ši mintis ji nustebino. Juk Dugas Hjustonas nesivaržo jokių priemonių, kad tik išgautų reikiamą informaciją. Kodėl su Džuljeta turėtų būti kitaip?

Kadangi ji – kitokia. Žavus Džuljetos naivumas privertė pažvelgti į save ir prisiminti ne itin gražią praeitį. Laimei, jam užteko proto pasimokyti. Jis suteikė daug skausmo Erinai, vedžiodamas ją už nosies, ir niekada nepamirš, kaip ji atsikeršijo. Štai kas pastūmėjo atsidurti šioje prakeiktoje saloje. Tačiau kalta ne vien Erina. Ji nebūtų įtarusi, kad Dugas nenori įsipareigoti amžiams, jei jis pats sau šito nebūtų pripažinęs. Miegojo su Erina, nes jam buvo įdomu. Liko su ja, nes taip gyventi buvo patogu tiek asmeniniu, tiek profesiniu požiūriu. Tačiau jis nemylėjo Erinos.

Dugas žvilgtelėjo į savo kompanionę. Džuljeta Stenton buvo graži, pernelyg graži. Nuojauta kuždėjo, kad jeigu jis įsipainios į tai, galiausiai gaus spyrį į užpakalį. Šito nesinorėjo patirti.

Jis padėjo Džuljetai išskleisti plastikinę kėdę ir numetė ant jos rankšluostį.

– Gal atnešti jums ko nors gerti?

– Tiesiog pasigėrėsiu supančiu grožiu, – papurčiusi galvą tarė ji.

Jo žvilgsnis nuslydo paraudusiais skruostais iki gilios seksualaus maudymosi kostiumėlio iškirptės. Tamsiai mėlyna medžiaga nedengė viliojamai iškilusių baltų kauburėlių.

– Ir aš šito norėčiau. – Vis dėlto Dugas atsispyrė pagundai įsitaisyti šalia.

Jis jau padarė įspūdį. Pirmai dienai jai pakaks. Po galais, pakaks ir jam pačiam.

– Merilė minėjo, kad šįvakar vyks paplūdimio vakarėlis.

Jis grįžtelėjo atgal, išgirdęs jaudulį Džuljetos balse.

– Tik nesakykite, kad dalyvausite šlapių marškinėlių konkurse. – Jo širdis neatlaikytų įtampos.

– Manau, jog vyrams tektų melsti Merilės, kad grąžintų jiems pinigus. – Ji šyptelėjo, bet akys žvelgė neįprastai rimtai.

Dugas papurtė galvą ir susilaikė nežvilgtelėjęs žemyn į prisirpusias krūtis, veržte besiveržiančias iš trikampės maudymosi kostiumėlio iškirptės.

– Neįvertinate savo poveikio priešingai lyčiai.

– Oi, manau, kad gana aiškiai suvokiu savo poveikį vyrams. – Jos blakstienos virptelėjo ir Džuljeta užsimerkė, paslėpdama savo jausmus ten, kur jis negalėjo pasiekti ar pamatyti.

Dugas priėjo ir atsisėdo ant kėdės kraštelio šalia jos.

– Kažin ar suvokiate. – Jis suprato: pabėgimas nuo altoriaus buvo skausmingas žingsnis, tačiau toks užsisklendimas leido įtarti, kad Stiuartas Barnesas kažkaip privertė ją suabejoti savo žavesiu.

Tai ir atvedė ją į šią salą įgyvendinti savo fantazijų. Dugas perkratė mintyse apie ją sukauptą medžiagą ir stabtelėjo prie įsimintiniausios detalės. Džuljeta troško būti geidžiama. Jis pasistengs, kad taip ji ir jaustųsi. Dugas norėjo, kad jos akių netemdytų abejonių šešėlis, ir pirmą kartą viskuo persisotinusiame gyvenime jo motyvai nebuvo grynai savanaudiški.

Jis priglaudė delną prie jos šlaunies.

– Kodėl man atrodo, kad jus paveikė kažkieno nuomonė?

– Jūs tikriausiai perkaitote saulėje? – ji sutiko jo žvilgsnį plačiai atmerktomis žaliomis akimis ir nuoširdžiai nusijuokė.

Džuljeta vėl tapo žaisminga, tačiau savo misijos jis dar neužbaigė.

– Tiek nesikaitinau, kad imčiau kliedėti. Kita vertus, jau gana ilgai esu šalia jūsų ir suvokiu, kaip veikiate mane. – Dugas nykščiu perbraukė jos švelnią odą.

Ji giliai įkvėpė.

– Čia karšta.

– O taip. – Jei jis nebūtų patraukęs rankos, abiem būtų pasidarę dar karščiau.

– Na, manau, įrodėte. – Džuljeta liežuviu suvilgė lūpas ir privertė Dugą sunkiai atsidusti.

– Džiaugiuosi. Nors jūsų gerai nepažįstu, galiu patikinti, kad sujaudintumėte kiekvieną normalų gyvą vaikiną.

Ji nusišypsojo.

– Malonu girdėti. O susipažinti mes galime. – Ji aiškiai sutrikusi papurtė galvą, ilgos rusvos garbanos nuo peties nuslydo ant krūtinės.

– Kviečiate mane? – paklausė jis.

Džuljeta linktelėjusi paraudo.

– Taip, eime į paplūdimio vakarėlį, bus proga geriau susipažinti. – Ji nukreipė žvilgsnį. – O gal aš įžūli?

Paskutinė pastaba patvirtino jo nuojautą. Jai nebuvo lengva išspausti tokį provokuojantį pasiūlymą. Dugas suprato, kad jos savigarbos jausmui ir pasitikėjimui buvo suduotas didžiulis smūgis. Akivaizdu, kad Džuljeta turėjo palikti jaunikį ir liko emociškai sugniuždyta.

Atitraukęs delną nuo šiltos Džuljetos šlaunies Dugas suėmė jos ranką ir suspaudė.

– Dievaži, Džuljeta, noriu, kad būtumėte šį vakarą su manimi ir su dėkingumu priimu jūsų kvietimą. – Jis iš lėto provokuojamai išsišiepė, norėdamas ją paerzinti. Siekė sužadinti ją, įtraukti į nekantravimo sūkurį, kuris nerimo jo viduje. Padaryti taip, kad ji jaustųsi geidžiama.

– Ačiū. – Jos rausvas liežuvis vėl suvilgė apatinę lūpą. Intriguojantis geidulingumo ir naivumo derinys. Jos priverstinė drąsa stulbino, neryžtingumas kerėjo.

–Ar man užsukti pas jus, ar susitiksime čia?

Džuljeta kilstelėjo kelius.

– Dar turiu šį tą nuveikti. Susitiksime čia, gerai?

Dugas linktelėjo. Nesitikėjo, kad bus taip sunku nueiti, juolab kad vėl susitiks su ja po kelių valandų. Kas galėjo pagalvoti, jog konservatyvioji Džuljeta Stenton imsis iniciatyvos, ypač kai taip iš pat pradžių užsisklendė. Nepaneigsi – ji padėjo jam priartėti prie tikslo.

Džuljetos dėka jis galės likti savaitę „Slaptojoje fantazijoje". Ji suteikė jam progą išgauti slaptą informaciją. Išpešti, ką Džuljeta žino apie nešvarius buvusio sužadėtinio darbelius. Atkapstyti, ar Barnesas susijęs su mafija ir Heivudo pinigų plovimu. Išvilkti į dienos šviesą tai, kas patvirtintų, kad jo straipsnyje pateikti faktai, o ne pramanai.

Džuljeta suteikė tokią galimybę. Visa kita priklausė nuo jo paties.

Merilė sėdėjo prie rašomojo stalo ir stebeilijo į didelę puokštę raudonų rožių, sukomponuotų su muilinėmis gubojomis ir žaluma. Ji buvo pristatyta jai į „Slaptąją fantaziją". Kortelėje nenurodytas joks vardas, puokštę atsiuntė paslaptingas anonimas.

Pasigirdo nedrąsus beldimas į biuro duris.

– Įeikite.

Durys atsivėrė ir į vidų įžengė Džuljeta Stenton, atrodanti taip, tarsi būtų atėjusi tiesiai iš paplūdimio.

– Sveiki. Atsiprašau, kad trukdau, bet gal turite minutėlę laiko? Oi, kokios nuostabios gėlės! – Ji žengė į priekį pasigėrėti didžiule puokšte.

– Dėkui. – Merilė nusišypsojo. – Ir man jos patinka, tik norėčiau žinoti, kas jas atsiuntė, – sumurmėjo ji.

Džuljeta pasilenkė į priekį ir įkvėpė gaivaus aromato.

– Slaptas gerbėjas? Kaip romantiška!

– Greičiau keista. – Merilė palenkė galvą.

– Ar buvo kortelė? – paklausė Džuljeta ir tuoj pat sumosikavo rankomis. – Atsiprašau, tai ne mano reikalas.

– Visada maniau, kad jei žmogus patiki man savo slaptas fantazijas, užsimezga ryšys. Galiu atsakyti. Raštelis buvo. – Merilė pakėlė standartinę baltą kortelę, kuri buvo pritvirtinta prie gėlių, ir perskaitė užrašą: – „Raudonos rožės – kaip rubinai. Juk juos mėgstate labiausiai."

Džuljeta klestelėjo į krėslą priešais rašomąjį stalą.

– Ar tikrai juos labiausiai mėgstate?

Merilė linktelėjo ir pažvelgė į žiedą. Rubinai jai priminė Čarlzą. Bet Čarlzo jau seniai nebėra. Jo nebesugrąžinsi, kad ir kaip ilgėtųsi ar pasiduotų sentimentams, sujaudinta šio intriguojančio poelgio. Žinoma, buvo smalsu išsiaiškinti, kas žino jos paslaptis, bet dabar tam ne laikas.

Ji išsitraukė popierinę servetėlę iš ant stalo padėtos dėžutės ir nusišluostė ašaras.

– Tai kuo galiu padėti? – paklausė ji Džuljetos.

Jaunesniosios moters akyse šmėstelėjo susirūpinimas.

– Gal dabar ne tinkamiausias metas? Galiu užeiti vėliau.

– Viskas gerai. – Merilė į jos būgštavimus numojo ranka. – Man viskas gerai. – Ji įprato būti reikalinga. – Prašom tęsti.

Džuljeta gniaužė rankas.

– Aš nežinau, kaip veikia ši fantazijų sistema, bet turiu pageidavimą, kuris galbūt pasirodys... neįprastas.

Merilė nusišypsojo, kad Džuljeta pasijustų drąsiau.

– Esu atsakinga už tai, kad fantazijos išsipildytų, tad, patikėkite, mane nedaug kas gali nustebinti.

– Tai gerai. – Džuljeta giliai įkvėpė. – Aš noriu Dugo. Atsiprašau, bet nežinau jo pavardės. Noriu, kad jis taptų mano fantazijų vyru.

Dugas? Merilė suprato, kad Džuljeta turi galvoje Dugą Hjustoną, ir susigaudė, kodėl šis nepasisakė pavardės. Kai prieš savaitę Dugas išvyko, Merilė patyrinėjo ir gana nuodugniai susipažino su šios konkrečios fantazijos istorija. Prieš sutikdama leisti jam apsistoti antrą kartą, ji išsišniukštinėjo ir sužinojo, kad jis kalbėjo tiesą. Vienas taškas jo naudai, tačiau jis vis dar buvo stebimas.

Jei Džuljeta sužinotų, kad pasirinko vyrą, kuris išspausdino straipsnį apie jos sužadėtinio verslo partnerį, pabėgtų. Tačiau galbūt geismas ir trauka stipresni nei baimė.

– Čia tas vyras, kurį anksčiau matėte vestibiulyje? – pasitikrino Merilė.

Džuljeta linktelėjo.

– Taip. Sakėte, kad dar turėsiu progą jį sutikti, ir aš to noriu. Būtų smagu išgirsti, kad parinkote man būtent šį vyrą. Nebent jis jau užimtas. – Išplėtusi akis Džuljeta nekantriai laukė atsakymo.

– Akivaizdu, jog jūs vienas kitą traukiate.

Džuljeta paraudo ir nukreipė žvilgsnį.

– Neprisimenu, kad anksčiau būčiau taip jautusis. – Ji nesmagiai sukrizeno. – Tai lyg tvykstelėjęs žaibas, sutrinki ir nenutuoki, kaip elgtis toliau.

– Tik žinai negalinti leisti jam pasprukti? – paklausė Merilė, pralinksmėjusi ir patenkinta, kad Džuljeta taip karštai sureagavo į Dugą.

– Būtent, – nusijuokė Džuljeta.

Jaunoji moteris labai palengvino Merilės sprendimą. Konfidencialumas ir etiniai apribojimai neleido jai atskleisti Dugo Hjustono praeities ir ryšių su netolima Džuljetos praeitimi. Jei norės, atėjus laikui patys išsiaiškins. Merilė visą popietę stebėjo Dugą, matė, kaip šis rėžė sparną apie Džuljetą.

Galbūt jis ir nėra visiškai nuoširdus, tačiau vargu ar gali įskaudinti Džuljetą.

– Na, nematau jokių kliūčių. Dugo fantazija – suprantama, aš negaliu jos atskleisti – nesusijusi su kita moterimi.

Džuljetai palengvėjo. Ji tik dabar suvokė, kaip nervinosi, kad praras Dugą, nė nespėjusi jo pažinti.

– Tai jis...

– Laisvas.

– Vos nepasakiau „mano", – sukrizeno Džuljeta.

Merilė atsilošė.

– Nujaučiu, kad tas vyras nenorėtų žinoti, jog tai jis buvo pasirinktas.

Džuljeta nusišypsojo.

– Tai nepažeidžia žaidimo taisyklių. Jei jau ryžausi pasinerti į fantazijų pasaulį, kodėl nepasirinkus tokio žmogaus, kuris mane labiausiai domina?

– Kaip suprantu, jis atitinka jūsų fantazijas?

– Jaučiuosi taip, tarsi jam būčiau svarbiausia? – Džuljeta linktelėjo. – Tam vyrui ypač gerai sekasi tuo įtikinti. – Netgi dar daugiau. Nuo Dugo sklinda tokia jėga. Moteris gali pragyventi visą gyvenimą ir nepatirti vyro dėmesio, kuris leistų pasijusti vienintelei. – Turiu dėkoti seseriai, kad ji suteikė galimybę pabėgti nuo namuose tvyrančių problemų ir smagiai praleisti savaitę.

Merilė linktelėjo.

– Toks ir yra mano noras – kad svečiai išvyktų iš čia, turėdami visiškai naujo gyvenimo viziją.

Merilės akyse Džuljeta įžvelgė supratimą.

– Tikiuosi, kad paliksiu šią salą pakeitusi požiūrį į daugelį dalykų.

– Na, jeigu dar ko nors reikės, užsukite.

– Ačiū, – linktelėjo Džuljeta, – už viską. Beje, pasimėgaukite savo gerbėjo dėmesiu, net jei nežinote jo vardo.

Taip, kaip Džuljeta mėgausis Dugo dėmesiu.

Merilė nusišypsojo ir pakilo atsirėmusi rankomis į stalą.

– Tai džiaukitės gyvenimu kurorte ir atsiduokite fantazijoms.

– Taip ir padarysiu, – išeidama iš biuro Džuljeta linktelėjo galva.

Vis dar spausdama vėsią durų rankeną, ji prisiminė akimirkas su Dugu. Šią popietę, žvilgtelėjusi į jį, ji nusišaipė iš savęs – nejau toks patrauklus vyras galėtų susidomėti ja? Bet tada pajuto karštą Dugo delną ant šlaunies ir išgirdo raminančius žodžius. Ji suprato, jog tai Stiuartas privertė abejoti savimi.

Dugas stengėsi grąžinti Džuljetai prarastą savivertę. Anksčiau jai neteko patirti tokios globos, o kartu seksualinės įtampos ir stulbinančios traukos. Ji užsisvajojo apie ateinančią savaitę. Būdama su Dugu galės užsimiršti ir negalvoti, kaip ir kada teks atskleisti buvusio sužadėtinio apgavystes. Pagaliau nusimes saugumo šydą, kuriuo dangstėsi visą gyvenimą, ir išlaisvins ilgai gniaužtą juslingumą, o gal net atras jį iš naujo. Kartu su Dugu ji praleis savaitę ir daugiau niekada jo nebematys. O svarbiausia, kad šis vyras nepasinaudos ja dėl visuomeninių ar politinių ryšių.

Džuljeta žengė iš savo namelio į vakaro drėgmę. Ore tvyrojo stiprus gėlių aromatas, kuris jai jau asocijavosi su šia sala. Išsivadavusi iš dusinančios namų nelaisvės ji mėgavosi gaiviu oru ir maloniais kvapais. Džuljeta pasuko siauru takeliu, vedančiu nuo nuošalių namelių komplekso link paplūdimio, kur jos laukė šio vakaro linksmybės. Kur, kaip ji vylėsi, jos laukė Dugas.

Smėlėtą pakrantę nušvietė fakelai, oran žiniai liepsnų liežuviai ryškiai kontrastavo su juodu kaip degutas dangumi. Džuljeta nusileido išklibusiais mediniais laipteliais ir stabtelėjo. Netoliese liepsnojo laužas. Ant laikinai pastatytos scenos grupė grojo „Beach Boys" stiliaus muziką. Vieni sukinėjosi poromis, kiti grupėmis, buvo ir klaidžiojančių po vieną. Džuljetai nesinorėjo bendrauti su nepažįstamais žmonėmis, išskyrus vieną ypatingą asmenį. Ji prisimerkė ir ėmė akimis šukuoti minią.

– Ko nors ieškote? – už nugaros išgirdo balsą.

Širdis pradėjo tankiau plakti.

– Tik gėriuosi vaizdais.

– Na, jei taip sakote, – nusijuokė jis.

Nuo žemo vyriško balso gyslomis plūstelėjo karštis.

– O aš ieškojau jūsų, – švelniai ištarti žodžiai sušildė Džuljetą.

– Jūs mane radote. Aš kaip tik ruošiausi apsidairyti.

– Puiki mintis. – Jis mostelėjo ranka, rodydamas eiti pirma.

Du žingsniai ir ji jau žengė smėlėta pakrante, kur rikiavosi paslaugūs padavėjai su plačiais šortais ir spalvotais marškinėliais. Džuljeta ėjo toliau, bet Dugas sugriebė už rankos ir timptelėjo į šalį.

– Noriu kai ką pasakyti.

– Ką? – Džuljeta palenkė galvą.

Jis uždėjo rankas jai ant pečių ir švelniai prisitraukė artyn. Ji skruostu pajuto jo barzdos šerelius, tvirtus ir viliojančius, į ją žvelgė mėlynos kaip vandenynas akys.

– Ačiū, kad pakvietėte praleisti vakarą kartu.

– Tai kas dabar įžūliai elgiasi? – paklausė ji.

Suvokęs, ką prieš akimirką pasakė, Dugas išplėtė iš nuostabos akis. Džuljeta nusijuokė. Aplink akis susimetė juoko raukšlelės.

– Jaučiu, kad verčiau apie tai nekalbėti.

– Ne dabar, dar bus laiko. – Ji nervingai nusijuokė, nežinodama, ką sakyti toliau. Tačiau jo akivaizdus domėjimasis suteikė drąsos ir neleido užsisklęsti.

– Aš nežadu trauktis.

Neketino ir ji. Nors išliko ironiška. Ji jau ankstyvoje vaikystėje įprato neatvirauti ir visada elgtis tinkamai, kad spaudoje nepasirodytų šlykščių, negražių istorijų. Tačiau šįkart, atsidūrusi sudėtingiausioje gyvenimo kryžkelėje, Džuljeta išdrįso net persimesti seksualinėmis užuominomis su žaviu nepažįstamuoju. Ir visai dėl to nesijaudino.

Ji įkvėpė, bandydama nusiraminti, bet įtraukusi kartu ir jo vyriško kvapo suvokė, kad nepavyks taip lengvai nuraminti šėlstančių emocijų, padažnėjusio širdies plakimo ir užgniaužti augančio susijaudinimo.

– Kokteilio? – Prie jų stabtelėjo padavėjas, laikydamas padėklą su įvairiausiais spalvotais gėrimais.

– Ananasų kokteilio? „Saulėtekio su tekila"? – Dugas primerkė akis ir įvertino asortimentą. – Gal man nueiti prie baro ir atnešti ko nors kito?

– Parinkite pats.

Jis paėmė nuo padėklo dvi aukštas taures su kreminės spalvos gėrimu: vieną – jai, kitą – sau. Padavėjas nuėjo toliau, palikdamas juos dviese.

– Ananasų kokteilis.

Ji paėmė vėsią taurę ir paragavo putojančio gėrimo.

– Hm, saldu, – tarė nustebusi ir apsilaižė gundančias lūpas.

Dugas nusijuokė.

– Maniau, užvesiu jus iš lėto.

– Kas mane išdavė?

– Pirmiausia išplėstos, nustebusios akys. Jūs spoksojote į tą padėklą, tarsi nieko panašaus anksčiau nebūtumėte mačiusi.

Ji panarino galvą, suglumusi, kad ir be žodžių taip aiškiai išsiduoda.

– Man labiau pažįstamas vynas ir šampanas. – Egzotiški kokteiliai jai buvo naujiena.

– Jaučiu, kad gyvenote labai jau uždarai.

Džuljeta gūžtelėjo pečiais.

– Greičiau pernelyg konservatyviai. Tik ne mano sesuo dvynė – ji viską patyrė. – Džuljeta tyčia užvedė kalbą apie Džilijaną. Jai buvo lengviau kalbėti apie seserį nei pripažinti, kad skurdi jos pačios patirtis apriboja fantaziją.

– Na, po šios savaitės galėsite ir jūs pasigirti tuo pačiu.

Ji šyptelėjo lūpų kampučiais.

– Malonu, kad radome bendrą kalbą. Aš čia ir atvažiavau norėdama visa tai patirti. – Viską, ką jis gali pasiūlyti. – Tai ką dar man parodysite?

Dugo kūnu perbėgo drebulys. Ji tikrai nusiviltų sužinojusi, kokią patirtį jis norėtų pasitelkti, kad išgautų iš jos informacijos. Tačiau jų santykiai neperžengs fantazijos ribų. Jokio sekso – griežtai priminė sau.

Velniai rautų, jam reikėjo ko nors, kas atitrauktų dėmesį nuo jos paslapčia siunčiamų gundymo ženklų. Vis dėlto, nors Džuljeta provokuodama laidė sąmojingas replikas, virpantis balsas ir išplėstos akys išdavė jos tikrąją prigimtį. Senatoriaus duktė augo stebima žurnalistų ir įprato elgtis rafinuotai bei santūriai. Tačiau čia, saloje, susidūrusi su tikra aistra, ji spinduliavo naivumu, ir tai jam buvo netikėta. Dugas net negalvojo, kad Džuljeta nujaučia, su kokiu alkiu akyse ji žvelgia ir kaip tai jį veikia.

Bet jis tai matė. Ir kaskart pažvelgus į jos pasirinktą drabužį, išdžiūdavo burna. Iš po sarongo, surišamo ant klubo, kyšojo nepaprastai ilga balta koja, o bikinio tipo palaidinė atidengė plokščią neįdegusį pilvą ir išryškino pilnas krūtis. Panašius drabužius šį vakarą vilkėjo dauguma moterų, bet Džuljeta ne tokia kaip kitos. Nė viena jo netraukė taip kaip ji. Prieš ją nublanko visa Merilės darbuotojų surengta šventė.

– Eime apsidairyti prie bambukinių namelių. – Jis mostelėjo ranka, kur po palmių šakų stoginėmis buvo paruoštas švediškas stalas. – Geriau nė nesugalvosime. Ko norėsite? Suvožtinių, mėsainių, o gal firminio Floridos žuvies patiekalo?

Džuljeta įkvėpė sumišusių aromatų ir, užuodusi aštrų žuvies kvapą, nepatenkinta suraukė nosį.

– Gal pradėsiu nuo suvožtinio.

Jis nusijuokė.

– Spėju, kad konservatyvioms mergaitėms nepatinka, kaip žuvys pagaunamos, išvalomos ir išdarinėjamos.

Ji šniurkštelėjo nosimi, tarsi būtų įsižeidusi, bet blizgiu padažytose lūpose virptelėjo išdavikiška šypsena.

– Aš nesakiau, kad esu konservatyvi, tik gyvenau konservatyvų gyvenimą. Didelis skirtumas. O jūs toks atsipalaidavęs. Nematau nė krislelio visuomenėje priimtų normų jumyse ar jūsų elgesyje. Ar aš teisi?

– Galbūt. – Jei jis atskleistų ką nors iš savo patirties, gal jai lengviau būtų išsipasakoti apie save. – Aš buvau įvaikintas, o mano įtėviai, taip pat ir tikrieji tėvai nepasižymėjo konservatyvumu.

– Tai jau tikrai, ypač jei paveldėjote ir jų rengimosi stilių. – Ji pasilenkė ir pirštais palietė jo ilgų, havajietiškais raštais išmargintų šortų apačią. Tada nužvelgė nederančius, bet taip pat atogrąžų motyvais išpieštus susagstomus trumparankovius marškinėlius.

– Bjaurūs? – paklausė jis.

– Tiesiog kitokie, – šyptelėjusi pasakė ji ir apsivyniojo ilgą savo garbaną aplink pirštą.

Jam knietėjo pajusti, ar sruogos švelnios kaip šilkas, nekantravo kuo greičiau tai patirti.

– Kaip suprasti – kitokie?

– Mano aplinkos vyrai vilki madingus kostiumus su kaklaraiščiu arba polo marškinėlius ir klasikines kelnes.

Bingo, pagalvojo jis. Įžvalga. Kad ir koks menkutis postūmis, vis dėlto žingsnis į priekį.

– Na, jei kas nors iš mano šeimos ir vilkėjo kostiumą su kaklaraiščiu, tai man tikrai neteko to matyti.

Tedas Hjustonas niekada nevilkėjo kostiumo, netgi kai jam buvo teikiamas „Associated Press" apdovanojimas. Laimei, jo tėvas niekada nebuvo įsivėlęs į politiką. Kita vertus, Dugas mokėjo puošniai rengtis, bet šioje saloje leido pasireikšti savo maištingajai pusei. Norėjo suklaidinti Džuljetą. Pagalvojus apie tai, kažkodėl pasidarė nemalonu. Anksčiau, kai siekdavo išgauti informacijos, jam tai nerūpėdavo. Dugas suskubo nuvyti šias mintis – nebuvo sunku, kai supo toks grožis. Jis nusišypsojo ir gūžtelėjo pečiais.

– Mano įtėvis daltonikas. Manau, perėmiau iš jo šią dovanėlę.

Ji nusikvatojo iš jo sąmojo.

Dugas užmerkė akis ir akimirką mėgavosi švelniais nerūpestingais garsais. Būdamas šalia Džuljetos jis leido sau atsipalaiduoti, pirmą kartą ne tik nuo to laiko, kai patyrė nesėkmę laikraštyje, bet ir nuo tada, kai tėvą ištiko širdies priepuolis. Nė neįtarė, kad jam taip reikia atsipalaiduoti.

– Ei, tik neįsižeiskite, jūsų stilius – man maloni permaina.

Išgirdęs švelnų jos balsą jis atsimerkė.

– Jūs man maloni permaina, – prisipažino Džuljeta.

Velniop, jei jis tuo netiki. Džuljeta nutilo, siurbtelėjo gėrimo.

Padavėjas užmiršo įdėti šiaudelius, o gal Dugas nepamatė jų ant padėklo. Nesvarbu. Jis gavo progą paliesti Džuljetą. Nubraukė nykščiu putą nuo jos apatinės lūpos.

Džuljeta sustingo. Žalios, plačiai atmerktos akys atrėmė jo žvilgsnį. Jos akyse šmėstelėjo nuostaba. Jis atpažino tai, nes ir pats buvo nustebęs. Protas kuždėjo pasinaudoti šia stulbinančia elektros iškrova, spragsinčia tarp jų. Savo paties labui. Bet prisiminė vieną miglotą jos užuominą, kai ji sumaniai išsisuko nuo atsakymų į jo nerūpestingas klausimų papliūpas. Džuljeta netgi sugebėjo apversti viską aukštyn kojomis ir iškvosti jį patį. Dugo širdis daužėsi, ragindama tiesiog džiaugtis.

Jis atsitraukė ir stebimas Džuljetos nulaižė nuo piršto saldžią putą. Ji įkvėpė. Lėtas, kvėpčiojantis garsas, primenantis atodūsį mylintis, ir jo kūnas reaguodamas įsitempė.

Kaip tik tada per garsiakalbius buvo paskelbta apie vakarienę, kviečiant žmones prie švediško stalo, ir tai privertė Dugą atsitokėti. Jis praleido puikią galimybę ką nors išgauti, prisidengęs tuo, kad nori geriau su ja susipažinti. Net nesuprato, kodėl buvo išmuštas iš pusiausvyros.

– Išgelbėjo vakarienė, – sumurmėjo Dugas.

– Atsiprašau?

Jis papurtė galvą.

– Nieko. Gal eime ko nors užvalgyti?

– Panašu į planą, – linktelėjo ji.

Gerą planą, nes jam reikėjo šiek tiek atsitolinti. Kiek dar trikdžių teks patirti per vieną vakarienę? Po pusvalandžio jis jau žinojo atsakymą. Velnioniškai daug. Su pilnomis maisto lėkštėmis juodu žingsniavo palei ilgus vakarėlio svečiams sustatytus stalus. Paskui, Džuljetai pasiūlius, patraukė tolyn paplūdimiu. Ji pasirinko nuošalią vietelę ir paprašė jo pritraukti dvi patogias kėdes jų iškylai dviem.

Dugas susivokė negalįs atsisakyti, kai ji žvelgia taip susijaudinusi. Per šį trumputį pasivaikščiojimą išmoko atpažinti jos akyse kibirkštėles, išduodančias, kad Džuljeta ką nors patiria pirmą kartą – nuo paprasto gėrimo iki vakarienės paplūdimyje. Dugas užaugo greitai, pirmiausia gatvėje patirdamas nepriteklių, paskui iš profesionalo Tedo Hjustono mokydamasis žurnalistikos vingrybių. Jis perprato, kaip pamaloninti ir patį velnią siekiant išgauti informacijos, norint prieiti prie asmeninių bylų ar patekti į renginius. Dugas buvo visko matęs – nuo gatvės gyvenimo iki oficialių pokylių ir kitų dalykėlių.

Tačiau jam neteko gyventi Džuljetos aplinkoje, todėl nė nemanė, kad augant šiltnamio sąlygomis galima tiek daug netekti. Savo paties nuostabai, jis džiaugėsi galįs suteikti jai malonių akimirkų, užgožiančių netolimos skausmingos praeities atsiminimus. Tuos, kuriuos jis nesąmoningai sukėlė. Dugas tik troško, kad nebūtų taip sunku žiūrėti į ją.

Kuo toliau, tuo sunkiau. Ji subtiliai nusilaižė pirštus, paskui paėmė servetėlę ir nusišluostė rankas. Padėjusi servetėlę į šalį nusižiovavo ir tarė:

– Prisiekiu, tai ne dėl draugijos.

– Tai dėl kelionės. Stebiuosi, kad sumanėte ateiti į vakarėlį taip vėlai. Ar norite paklausyti patetiškų „Beach Boys" dainų, ar eisite miegoti? – Dugas pats nežinojo, ko labiau tikėjosi, bet būtų buvę visai neblogai vakare permąstyti savo strategiją.

Džuljeta atsiduso.

– Kad ir kaip nesinori, būtų geriausia eiti miegoti.

Nusivylimas grūmėsi su palengvėjimu.

– Suprantu.

Kai jie surinko ir išmetė popierinius indus bei šiukšles, ji pasisuko į Dugą.

– Aš tikrai gerai pasilinksminau šįvakar.

– Ir aš. Bet vakaras baigsis tik tada, kai palydėsiu jus iki durų. – Jis dar nebuvo pasirengęs jos paleisti, ir ne tik dėl vilties išgauti nors lašelį informacijos.

– Visai nebūtina. Bet būtų malonu, jei palydėtumėte.

O jam norėjosi įšokti į vėsų vandenį. Lydėdamas ją iki nuošalaus namelio durų Dugas jautėsi tarsi koks jaunuolis per pirmąjį pasimatymą, o ne patyręs žurnalistas, narpliojantis istoriją. Tačiau šį vakarą jis nieko reikalingo neišpeš, juk Roma buvo pastatyta ne per vieną dieną.

– Na, štai ir atėjome. – Džuljeta atsisuko ir atsišliejo į duris susidėjusi rankas už nugaros.

Iš švytinčių akių Dugas suvokė, kad jam nepavyks skubiai atsisveikinti ir pasprukti. O iš kūno reakcijos pajuto, kad to ir nenori.

„Jos fantazija", – priminė sau Dugas. Jis turėjo velnioniškai pasistengti, kad apie tai sužinotų – tiesa, savo paties savanaudiškiems tikslams. Tačiau dabar, kai atėjo laikas priversti ją jaustis geidžiama ir mylima moterimi, jo motyvai jau nebebuvo tokie aiškūs. Dugui patiko rodyti jai dėmesį ir jis mėgavosi matydamas, kad įžiebia seksualius žiburėlius jos akyse.

Dugas žengė žingsnį į priekį ir paglostė jai skruostą. Džuljeta atsiduso, ir impulso pagautas jis apsivyniojo apie pirštą jos plaukų sruogą. Plaukai buvo glotniai šilkiniai, kaip jis ir manė, o oda – dar švelnesnė.

Jis iš lėto prisitraukė ją artyn, priartėjusios jos lūpos prašėsi pabučiuojamos. Ar jos tokios pat minkštos ir švelnios kaip kūnas? Ar trumpas atsisveikinimo nakčiai bučinys neplykstelės nevaldoma ugnimi, pajutus tvirtesnį ir galingesnį jos atsaką? Jis buvo pasižadėjęs laikytis atstumo, prisiekė, kad nebus jokių užuominų apie seksą. Džuljeta – tik priemonė atskleisti informaciją.

Tačiau dabar bučinys atrodė visai nesusijęs su jo istorija, o galvoje kirbėjo vienintelis troškimas – jis geidė Džuljetos. Dugas lenkėsi, kol pasiekė jos lūpas. Ir tada sužinojo. Jos lūpos – švelnios, bet ryžtingos. Vis dar saldžios nuo neseniai gerto ananasų kokteilio. Ji atsiliepė į jo bučinį nedvejodama, energingai. Jo tai neturėjo stebinti, bet nustebino.

Ji nustebino. Dugas iš visų jėgų stengėsi sugundyti ją bučiniu ir priversti norėti daugiau. Džuljeta, tarsi perskaičiusi jo mintis, kviesdama pravėrė lūpas. Jo liežuvis įslydo į jos šiltą, drėgną burną. Išsiveržė juslinga aimana. Ir Dugo kūnas sudrebėjo. Nesvarstydamas jis palinko į priekį ir prispaudė ją prie namelio durų. Džuljeta rankomis apsivijo jo juosmenį, įsikibo pirštais į drabužius, kurie tik trukdė.

Vieną akimirką Dugas leido jos kūnui priglusti. Ir pajusti, ką jis jai jaučia. O tada, nors buvo be galo sunku, pirmas atplėšė lūpas. Bet Dugas nebuvo pasirengęs nutraukti jųdviejų ryšį. Jis atsirėmė kakta į Džuljetos kaktą ir klausėsi jos patankėjusio kvėpavimo, tolygiai derančio prie jo greitų širdies dūžių.

– Tu geras, – sumurmėjo ji.

Dugas neištvėrė nenusijuokęs

– Ir tu ne prasta. – Jis kilstelėjo galvą ir susidūrė su švelniu padūmavusiu žvilgsniu.

Ištiesusi ranką Džuljeta pirštu perbraukė drėgnas Dugo lūpas. Jo gerklėje įstrigo atodūsis.

– Priimsiu tai kaip komplimentą, – tarė ji.

– Tai ir turėjau galvoje. – Jo lūpos dilgčiojo nuo jos prisilietimo. Užplūdo prieštaringos mintys. – Turėtum pamiegoti. – O jis turėtų atsitraukti ir viską pergalvoti.

Dugas paėmė iš jos rankos raktą ir pastūmė atrakintas duris. Praeidama pro šalį Džuljeta švelniai sušnabždėjo į ausį „labanakt" ir paliko jį stovėti už durų.

Durims užsivėrus Dugas suvirpėjo.

– Prakeikimas. – Jis privalo susikurti naują strategiją, skubiai. Antraip rizikuoja ištirpti Džuljetos Stenton glėbyje, nustūmęs į šalį neatidėliotiną poreikį išgauti informacijos. Poreikį, kurį ji taip lengvai privertė užmiršti.

3

Džuljeta apsivertė lovoje. Nustebo supratusi, kad jau rytas. Viena iš šio kurorto privilegijų – tai, kad netenka miegoti tipiškoje nepatogioje viešbučio lovoje. Čiužinys buvo toks pat tvirtas kaip ir namie, pagalvės didelės ir patogios. Ji plačiai išskėtė rankas ir pasirąžė, budindama sustingusius raumenis. Lova buvo pakankamai plati miegoti dviem, praėjusią naktį ji ilgai negalėjo užmigti galvodama, kaip norėtų nebūti viena. O, kad būtų turėjusi drąsos pakviesti Dugą užeiti į vidų.

Tačiau nepakvietė, o jis nepasisiūlė, nė neužsiminė. Džentelmenas – ir tai jai patiko. Dugas neskubėjo. Džuljetą užplūdo dvejopi jausmai.

Ji prisivertė atsikelti ir nuslinko į vonios kambarį. Protu suvokė: būtent Stiuarto išdavystė pasėjo abejonių savimi ir vertė netikėti savo patrauklumu. Tačiau nenuneigiamai troško, kad Dugas įrodytų geidžiąs jos taip pat, kaip ji jo.

Kalbant apie tą vyrą, jos troškimai buvo daugiau nei nepatenkinti. Ne tik fizine prasme. Ji norėjo geriau pažinti Dugą. Sužinoti, kokia jo fantazija, ar ji bent kiek susijusi su ja. Džuljeta nesižavėjo vienos nakties romanais, todėl džiaugėsi galėsianti su juo susipažinti ir tik tada pereiti prie intymumo – kol kas nebuvo emociškai pasirengusi.

Apsišlaksčiusi šaltu vandeniu veidą ir išsivaliusi dantis Džuljeta pagaliau išsibudino ir buvo pasiruošusi dienos iššūkiams. Kai į duris kažkas pasibeldė, ji iš netikėtumo pašoko, prisiminusi, kad vėlai vakare pakabino ant durų rankenos kortelę kambarių tarnybai.

– Ateinu. – Pasotintas skrandis ir kofeinas turėtų padėti susitvarkyti su paplūdimiu, bikiniu ir Dugu, nebūtinai tokia seka.

Ji nuskubėjo prie spintos paieškoti ko nors užsimesti ant trumpų naktinukų. Džuljeta jau spėjo pastebėti, kad vietoj jos ilgo kilpinio chalato, kurį buvo pati įsidėjusi, atsirado trumpas šilkinis Džilijanos chalatėlis – netinkamas drabužis skubant atidaryti durų. Džuljeta pasikuitė tarp apdarų, vildamasi surasti kokį megztinį ar ką nors kita, labiau pridengiantį kūną, tačiau sesutė nestokojo ryžto patogumą keisdama seksualumu.

Vėl pasigirdo beldimas į duris, šį kartą stipresnis.

– Ateinu! – šūktelėjo ji dar kartą.

Atsidususi ji sugriebė trumpąjį chalatėlį. Nebuvo iš ko rinktis – arba chalatėlis, arba naktinukai. Ji apsisiautė vėsiu, švelniu kaip atlasas drabužėliu ir eidama susirišo dirželį. Skubėjo atidaryti durų, kol padavėjas nenunešė jos pusryčių. Tačiau priešais save išvydo ne padavėją.

Ten buvo Dugas. Pamačius jį širdis šoktelėjo ir Džuljeta suprato įklimpusi. Jis buvo užsidėjęs tuos pačius akinius, su kuriais jį pamatė pirmą kartą, bet iš arčiau Dugas atrodė dar patraukliau – seniai nesiskutęs, geidulingai besišypsantis.

Prisiminusi, kad ji bučiavo tas lūpas, Džuljeta sudrebėjo ir nevalingai tvirčiau susisiautė chalatėlį – tarsi saugodamasi nuo galimo poveikio. Lyg jai reikėtų apsaugos, karčiai pagalvojo. Dugas kyštelėjo galvą ir, nors akis slėpė tamsinti stiklai, Džuljeta suprato, kad jis bus pastebėjęs jos pastangas prisidengti. Pajuto svilinantį žvilgsnį, slystantį jos oda ir išdeginantį joje žymę.

– Kvietėte kambarių tarnybą? – paklausė jis.

Ji buvo tokia priblokšta, kad tik dabar pastebėjo Dugo rankose padėklą su pusryčiais ir egzotiškų gėlių puokštę. Be reikalo nerimavo, kad laukiantysis už durų neapsikentęs nueis sau – sprendžiant iš atkaklios Dugo veido išraiškos, buvo aišku, kad jis neketina trauktis.

Jis ištiesė gėles ir Džuljeta, paėmusi puokštę, įkvėpė aromato.

– Ačiū.

– Prašom, – jis krenkštelėjo, – galiu nunešti padėklą į terasą ir papusryčiausime ten. Arba galime valgyti viduje. O gal pastatyti padėklą ant stalelio prie lovos ir palikti tave ramybėje? Tik pasigailėk manęs, po galais – darosi sunku išlaikyti. – Dugas perkreipė lūpas ir išsiviepė. Nors ir suvaidintas, gestas atrodė labai seksualus.

Šią dalį jis jau buvo parengęs iš anksto. Džuljeta abejojo, ar Dugas žino jos fantaziją, bet nepaneigsi – pildė kiekvieną jos įgeidį. Jis tiesiog nuspėdavo, kaip įtikti, kad ji pasijustų ypatinga. Žinojo, kaip padaryti ją savo pasaulio centru. Ir, rodos, nė kiek nesijaudino, jog ji gali paprašyti išeiti. O kodėl turėtų? Dugas taip pat norėjo likti čia, o ji troško, kad jis pasiliktų.

Džuljeta nusišypsojo.

– Jei pusryčiausiu po šilta saule žvelgdama į egzotišką atogrąžų sodą, norėčiau turėti draugiją. Terasos durys atvertos. Gal pastatyk padėklą čia? – Ji nuleido ranką ir tarsi pagal komandą chalatas prasiskyrė, atskleisdamas nėriniais apkraštuotus naktinukus, po kuriais ji buvo visiškai nuoga.

Nors jo akys net patamsėjo pamačius šį vaizdą, Džuljeta žinojo, kad ji neatskleidė daug.

Tik parodė trokštanti, jog jis liktų čia.

Dugas pratisai atsiduso. Manė, kad gerai išsimiegojęs sugebės blaiviai mąstyti, tad išlaikys deramą atstumą ir su šviežiu budrumu puls kapstyti informaciją. Kastis giliai. Jis buvo profesionalas, be to, tėvui reikėjo jo namuose. Dugas turėjo galybę priežasčių sutelkti visą dėmesį į savo tikslą. Jis net nepagalvojo, kad Merilė gali neleisti pasilikti. Jam taip nežmoniškai reikėjo būti čia, kad jis nė nesvarstė tokios galimybės.

Bet kai pažvelgė į dailų, seksualų Džuljetos chalatėlį, suprato, kad nebus taip paprasta. Jis buvo suplanavęs, ką juodu veiks visą dieną, kad galėtų geriau pažinti vienas kitą. Vylėsi, jog kalbantis būtinai kas nors paaiškės. Bet dar reikėjo ištverti pusryčius. Užteko vieno smalsaus žvilgsnio į Džuljetą, ir jo dėmesys nukrypo kitur. Jis daugiau nebenorėjo pasikalbėti su ja, troško visai ko kito.

Dugas žinojo apie savo silpnybę švelnioms ir seksualioms moterims. Ir tik ką iš lovos pakirdusi Džuljeta, akinamai graži, gundė nustumti į šalį skubius reikalus ir išlaisvinti savo esminius instinktus. Kol nepasielgė neapdairiai, dėl ko paskui tektų gailėtis, jis įėjo į vidų ir, nekreipdamas dėmesio į atviras miegamojo duris ir sujauktą Džuljetos lovą, žengė tiesiai į terasą, kur pūtė malonus vėjelis.

– Aš svajojau apie tai, – kimus jos balsas suskambėjo visai šalia.

– Apie bandeles su sviestu? – Jis pakėlė padėklą rodydamas, ką buvo parinkęs pusryčiams. Geriau nei gvildenti fantazijas su apsinuoginusia geidžiama moterimi.

– Apie pusryčius atogrąžų saloje su žaviu vyru. – Ji prilaikė ranka stumdomas duris ir įėjo kartu su Dugu į terasą, iš kurios atsivėrė vaizdas į sodą. – Kaip gali vadinti lengvais pusryčiais vien bandeles su sviestu?

Džuljeta įsitaisė ant baltos metalinės kėdės ir susikryžiavo apnuogintas kojas. Reginys žavėjo jį kur kas labiau nei maistas ant padėklo.

– Tiesiog man labiau patinka saldumynai, – sušvokštė jis neįprastai žemu balsu; šalia Džuljetos jam buvo sunku valdytis.

Ji pasičiupo braškę iš dubens su šviežiais vaisiais.

– Tokie saldumynai? – paklausė, sukinėdama tarp dviejų pirštų prinokusią raudoną uogą. – Ar labiau tokie? – Iš krepšelio ji paėmė cukrumi apibarstytą pyragaitį.

– Ne. – Dugas priėjo artyn, įsitvėrė Džuljetos kėdės porankių ir palinko, beveik liesdamasis prie jos sutaršytų plaukų ir gaivios odos. – Labiau tokie. – Ir brūkštelėjo lūpomis per jos lūpas, paversdamas visa tai nerūpestingu žaidimu.

Jam pavyko. Lengvas it plunksna ir gundančiai švelnus prisilietimas privertė ją atsidusti. Dugą pavergė tylus atodūsis. Jam sulinko keliai. Po galais, jei nebūtų įsitvėręs kėdės, būtų parpuolęs prie jos kojų – taip jam nutiko primą kartą. Tačiau pasistengė susiimti ir prieš atsitraukdamas godžiai įsisiurbė į sultingas lūpas.

Dugas pakėlė galvą ir pamatė, kad Džuljeta tyrinėja jį. Lūpose, kurias jis ką tik karštai bučiavo, žaidė šypsena.

– Ar pakankamai saldu? – paklausė ji.

– Šią akimirką – taip. – Jis truktelėjo pečiais, supratęs, kad apsimesti nerūpestingam nepavyko. Tačiau dabar, po tokio užkandžio, gal pagaliau imsis reikalų. Dugas pasistengė nuslopinti vidinį balsą, kuris išvadino jį kvailiu, ir apėjęs stalą atsisėdo priešais Džuljetą.

– Na, ar džiaugiesi atostogomis?

– Su kiekviena minute vis labiau. – Jos lūpos persikreipė bandydamos užgniaužti šypsnį. Ji traukė Dugą ir pati tai suprato. – Kavos?

Jis linktelėjo.

– Leisk man.Aš vaišinu pusryčiais, pamiršai? – Dugas pasisiekė kavinuką.

– Tu atnešei maisto, bet tai nereiškia, kad negaliu tavęs aptarnauti. Nesu kokia bejėgė moteriškutė.

Dugas atsilošė ir susinėrė už galvos rankas.

– Tada norėčiau puodelio kavos. Juodos.

Ji šyptelėjo ir paėmusi nuo padėklo baltą kavinuką įpylė jam.

– Taigi tu – ne bejėgė moteriškė, bet nesi ir feministė.

– Iš ko sprendi? – Ji įsipylė kavos ir sau, šliūkštelėjo šlakelį pieno ir maišydama laukė atsakymo.

– Perėmiau iš tavęs raktą, atidariau duris ir likau gyvas.

Džuljeta nusikvatojo.

– Galvok, ką nori, bet jei kada paminsi mano teises – pasigailėsi.

Dugas nutarė šį perspėjimą apmąstyti vėliau. Negalėjo dabar apie tai galvoti, turėjo susikaupti ir vykdyti savo užduotį.

– Neabejoju, kad gali už save pakovoti. Bet grįžkime prie pirmojo klausimo. Nesi bejėgė ir nesi radikali feministė, – patikslino jis savo ankstesnį teiginį. – Tad kas tu?

– Tikrame gyvenime? – Džuljeta atsignybo pyragėlio ir įsidėjo cukruotą gardėsį į burną. Ji parodė į prikimštus skruostus ir iškėlė pirštą.

Vilkina laiką. Jis atpažino taktiką.

– Taip, tikrame gyvenime. Neketinu brautis kur nereikia, bet norėčiau geriau susipažinti. – Pritildęs balsą Dugas pridūrė: – Norėčiau, kad ir tu mane geriau pažintum. – Jis išties to norėjo.

Buvo pasiruošęs atskleisti tiek, kiek tik galės. Vaikystėje jis pasikliovė vien savimi ir, netgi apsigyvenęs Hjustonų namuose, baiminosi įsileisti įtėvius. Naujiesiems tėvams prireikė milžiniškos kantrybės, kol Dugas atvėrė širdį. Dabar priešais jį sėdėjo moteris, kurią jis sutiko visai neseniai ir iš kurios tikėjosi gauti reikiamų žinių. Vis dėlto Dugas pajuto, kad trokšta jai atsiverti ne mažiau nei išgirsti apie ją. Nusivylęs jis krestelėjo galvą, nes suprato, kad jo priežastys sužinoti pranoko šią šaradą, kurią jis buvo priverstas vaidinti „Slaptojoje fantazijoje". Jo tyrimas, taip pat ir širdis, atsidūrė pavojuje. Tačiau vidinis balsas ragino nesitraukti ir tęsti uoliai sukurptą planą.

– Kad būtų lengviau, pirmiausia papasakosiu apie save. Esu rašytojas. – Dugas atsilošė kėdėje ir siurbtelėjo kavos.

Ji prarijo pyragėlio likučius.

– Esu farmacijos įmonės atstovė spaudai, – pasisakė ji. – Vieniša.

Dugas vos neužspringo kava.

– Tiesiog pamaniau, kad norėsi žinoti. – Džuljeta koketiškai pamirksėjo akimis.

– Ir aš, – jis šyptelėjo, – turiu galvoje, vienas.

– Nebuvai vedęs?

– Ne-a... – Dugas suglumo, kad ji klausia tokių asmeniškų dalykų, bet kartu gavo progą ir pats pasmalsauti.

– Buvai užmezgęs artimą ryšį su kuo nors? – ji bėrė klausimus, jam net nespėjus atsilyginti tuo pačiu.

O dangau! Džuljetos klausimas pataikė į dešimtuką ir privertė jį muistytis kėdėje. Ši moteris nė nenujautė turinti žurnalisto instinktų. Dugas įsistebeilijo į patogiai įsitaisiusią Džuljetą, kuri patenkinta užkandžiavo ir laukė, kada jis teiksis atsakyti.

Dugas atsiduso. Jis norėjo išsipasakoti, tačiau negalėjo išpliurpti savo paslapties. Vis dėlto jam pavyko nenukreipti žvilgsnio nuo smalsių jos akių.

– Ar įmanoma suartėti, jeigu neketini vesti? – klausimu atsakė jis.

Džuljeta tikrai suprato, ką jis turi galvoje. Ji buvo taip įsijautusi į tai, ką laikė tikrove, kad pražiūrėjo tiesą.

– Gal greičiau abu norėjome skirtingų dalykų, o kai sužinojome tai, buvo jau per vėlu. – Sunkus jo atodūsis persmelkė Džuljetą.

– Kam per vėlu? – Ji palinko į priekį, nekantraudama išgirsti atsakymą. Tikėjosi sužinoti, kad ne ji viena buvo apmulkinta ir išduota.

Jų žvilgsniai susidūrė.

– Per vėlu, kad neįskaudintum kito. – Jo žvilgsnis buvo tiesus, balsas stiprus ir kupinas apgailestavimo.

Džuljeta įkvėpė.

– Suprantu, apie ką tu kalbi.

Dugas pakreipė galvą, akys degė smalsumu. Ir ne tik.

– Įtariu, turime šį tą bendra.

– Hmm. – Ji pati nesuprato, kodėl ėmė klausinėti tokių dalykų, kurių pati vengė. Bet kaip ir Dugas, Džuljeta džiaugėsi, kad juos sieja emocinis ryšys. Kad gali išsipasakoti asmeninius dalykus. Vis dėlto ji nebuvo pasiruošusi atskleisti daugiau, tegu ir artimai jie bendrautų.

Dugas pasimuistė kėdėje. Rengėsi užduoti klausimą? Džuljeta pamanė, jog pats laikas atsitraukti. Kol jis neapvertė visko aukštyn kojomis. Ji nusišluostė burną servetėle ir padėjo ją ant stalo.

– Tai ką suplanavai šiai dienai?

Matydama įdėmų jo žvilgsnį Džuljeta suprato, kad jis nenori taip staigiai baigti pokalbio. Vis dėlto Dugas pakilo, atitraukė kėdę ir ištiesė jai ranką.

– Manau, reikia išbandyti šio kurorto siūlomas pramogas.

– Tarp žmonių saugiau? – kreivai šyptelėjusi paerzino Džuljeta.

Jis nusijuokė, bet nepažvelgė jai į akis.

– Ar kas nors tau sakė, jog esi pernelyg nuovoki, kad rizikuotum.

– Pastaruoju metu ne.

O ir paskutiniai įvykiai tai paneigtų.

– Nesileisk paveikiama kitų žmonių nuomonės.

Džuljeta susimąstė apie savo nuovokumą. Pernelyg ilgai ji vertino save pagal Stiuarto standartus.

– Man reikia į dušą ir persirengti.

– O aš turiu šnektelėti su Merile.

Kalbėsis apie savo fantaziją? Ar pageidaus pasilikti saloje? Džuljeta net prisimerkė nesitverdama kailyje iš smalsumo. Bet neišsidavė. Ji suvokė turinti gerbti jo fantaziją, tada jis gerbs jos. Juk nebūtų malonu kalbėtis apie savo silpnybes ar atvykimo į salą priežastis, nebent pati norėtų išsipasakoti. Gąsdinanti galimybė.

– Palydėsiu tave.

Jis papurtė galvą.

– Atsipalaiduok. Aš išsmuksiu pro šoninį išėjimą, susitiksime vėliau.

– Tikiuosi, – nusišypsojusi tarė ji.

Dugas pasuko durų link.

– Be jokių abejonių. – Jis mirktelėjo ir jos krūtinę užliejo karščio banga.

Džuljetastebėjojįnueinantį.Apskurędžinsiniai šortai, gražiai apspaudžiantys tvirtus jo sėdmenis, trumparankoviai marškinėliai, atidengiantys įdegusias raumeningas rankas. O dangau, tas vyrukas išties seksualus.

Jo būdas ir jėga vertė Džuljetos skrandį susigniaužti iš jaudulio. Ji norėjo visko, ką tik Dugas gali pasiūlyti, kad ir nesaugu ar kvaila tai būtų. Ji norėjo įgyvendinti savo slapčiausią troškimą. Šią akimirką jos noras buvo visai paprastas. Džuljeta troško atsidurti šio žavaus vyro glėbyje. Norėjo, kad Dugas priverstų ją jaustis ne tik geidžiamą, bet ir saugią. Jautė, jog jis gali tai suteikti. Džuljeta panūdo prisipažinti, jog buvo įskaudinta, ir su jo pagalba išsigydyti žaizdas.

Jis puikiai tam tiko, nes mokėjo dalytis jausmais ir išsipasakoti. Dugas atvėrė Džuljetai savo sielos kerteles, priešingai nei Stiuartas. Per visą kartu praleistą laiką buvęs mylimasis nė karto taip įdėmiai nežvelgė į ją ir nekalbėjo taip emocingai. Nebent apie savo kampaniją.

Dugas – kitoks. Nuoširdumas jo akyse ar rūpestis veide nesuvaidinti. Nors jis teturėjo įgyvendinti jos fantaziją, Džuljeta juto, kad ima geriau jį pažinti. Vidinis balsas karštai ragino patikėti juo taip, kaip niekada netikėjo Stiuartu.

Tačiau prisiminusi padarytą milžinišką klaidą Džuljeta neketino skubėti. Turėjo kuo daugiau sužinoti apie Dugą ir kartu išmokti pasitikėti savimi. Ji išbandys moteriškas gudrybes ir pasistengs sugundyti ir sujaudinti tiek Dugą, tiek save. Kai galiausiai juodu pasimylės – oi, kaip šito troško – jos svajonė bus išpildyta.

Jaudinantis laukimas tik sustiprino malonumą. Dugas tai puikiai suprato. Jis lipdė jųdviejų romaną iš lėto, pasitelkęs svaiginančius bučinius ir intymius gestus, gėles ir pusryčius.

O ji tikėjosi daugiau, kur kas daugiau.

Dugui reikėjo įkvėpti oro. Nužingsniavęs į paplūdimį jis atsidrėbė kėdėje, kad vandenyno bangos ir vėsesnis ryto vėjelis nuramintų įsitempusius nervus ir sąžinę. Išėjęs iš Džuljetos jis paskambino namo pasiteirauti apie tėvą.

Tėtis vis dar buvo ligoninėje, gydytojai norėjo atlikti daugiau tyrimų. Motina primygtinai ragino Dugą likti saloje ir tęsti užduotį. Pasak jos, tėvo nuotaika gerokai pasitaisė, kai Dugas išvyko pažadėjęs sugrįžti su geromis naujienomis. Be to, vis vien reikėjo laukti tyrimų rezultatų, kol paaiškės, gydyti vaistais ar atlikti operaciją. Šiuo metu tėvas patogiai ilsėjosi. Tik ne Dugas.

Jis prisiminė, kaip sužibo Džuljetos akys, pamačius jį tarpduryje su gėlėmis ir pusryčiais. Ir jo paties širdis sudunksėjo išvydus ją, nors buvo nesimatę vos vieną naktį. Tai tikra, jokia fantazija.

– Labas rytas, pone Hjustonai, – už nugaros jis išgirdo Merilės balsą. Moteris apėjo jį ir pasistatė kėdę greta. – Mėgaujatės tyla ir ramybe? – pasiteiravo.

– Mėgaujuosi viskuo.

– Dėkui. – Merilę užplūdo pasididžiavimas. – Turbūt nekantraujate sužinoti mano sprendimą.

– Išklausysiu jūsų nuosprendį. Viliuosi, kad vis dėlto patikėjote manimi. – Jis norėjo žaviai nusišypsoti, bet neįstengė apsimesti. Prakeikimas, kas jam darosi šioje kelionėje.

Džuljeta sukryžiavo kojas ir pasviro Dugo pusėn.

– Žinote, pasitikėjimas turi būti abipusis. Aš pasikliauju jumis, tikiuosi, neužmirštate to būdamas su Džuljeta.

Dugas prisiminė ankstesnį jųdviejų su Džuljeta pokalbį.

– Ji protinga. Tokia sumani, kad sugebėjo išklausti manęs, nespėjus pasiteirauti apie ją pačią. Ar buvau anksčiau vedęs, ar esu artimai draugavęs su kuo nors?

Kodėl jis tiesiog nepaklausė jos to paties, natūraliai rutuliojantis pokalbiui? Anksčiau nebūtų praleidęs tokios progos – dabar nenorėjo, kad nuoširdžias, išraiškingas Džuljetos akis aptemdytų liūdesio šešėlis. O dar tas nekaltumas ir naivumas, pažadinę jame keistus jausmus. Jeigu jis nebūtų atsargus, galėtų lengvai įgyti jos pasitikėjimą ir sužinoti daugiau nei reikia. Bet šito jis negalėjo sau leisti. Prakeikimas!

Merilė nusijuokė.

– Norite pasakyti, kad radote savo antrąją pusę?

Jis vengė kalbėti šia tema.

– Norite pasakyti, kad galiu likti? – paklausė Dugas. Jų žvilgsniai susitiko.

Jos šiltos akys džiaugsmingai spindėjo.

– Pone Hjustonai, jokiu būdu nepraleisiu tokios progos. Tačiau nedarykite klaidos. Jei nuskriausite Džuljetą Stenton, užuot padaręs ją laimingą per šią viešnagę mano saloje, turėsite reikalų su manimi ir mano advokatais.

Dugas ignoravo nemaloniai dilginantį kaltės dėl slapto plano jausmą. Anksčiau būtų to nė nepajutęs, bet čia, „Slaptojoje fantazijoje", pradėjo priprasti prie jausmų.

Jis bandė užgniaužti sąžinės balsą sakydamas tiesą.

– Duodu žodį, neįskaudinsiu Džuljetos Stenton. – Dugas suėmė ištiestą Merilės ranką ir ryžtingai pakratė.

Merilė linktelėjo.

– Tai užsukite į mano biurą pasirašyti dokumento dėl savo fantazijos, – pasakė ji jau švelnesniu balsu.

– Su malonumu. Mačiau žmones išlipančius iš vandens lėktuvo. Ar šią savaitę viskas užsakyta?

– Džiaugiuosi, kad įkūriau šiuos kurortus. Čia niekada netrūkta lankytojų, tačiau kai kam leidžiu atvykti savaitės pabaigoje – tiems, kurių atvejai atrodo beviltiškesni nei kitų. Kartais padarau išimtį tiems, kas suvirpina mano sielos stygas.

Dugas suėmė jos ranką.

– Nuojauta kužda, kad daug kam pavyksta suvirpinti jūsų sielą. Esate kaip reta sąžiningas, užjaučiantis žmogus.

Ji nusijuokė.

– O jūs žavėtojas. Iš tiesų tai aš sena vilkė. Per savo netrumpą gyvenimą pakankamai prisižiūrėjau, kad suprasčiau kitų džiaugsmą... ir skausmą. Pakankamai, kad sukurčiau tokią sėkmę nešančią vietą.

–Atleiskite už tiesmukumą, bet pirmą kartą jus pamatęs pastebėjau akyse liūdesį.

Merilė nusišypsojo, raukšlelės apie akis suteikė jos veidui brandaus grožio ir išskirtinumo.

– Esate žurnalistas. Nesitikiu, kad kas nors praslys pro jūsų budrias akis. Jūs teisus. – Ji nuleido žvilgsnį, čiupinėdama ilgo sijono kraštelį. – Vietnamo kare praradau sužadėtinį. Paskui ištekėjau, bet tai neprilygo pirmajam jausmui. Gyvenau paisydama kito žmogaus poreikių, pamiršusi savuosius.

Merilė kilstelėjo galvą ir sutiko smalsų žvilgsnį.

– Man atrodo, kad ir įkurdama šiuos kurortus siekėte tenkinti kitų poreikius.

– Na, bet man patinka matyti, kaip įgyvendinamos žmonių fantazijos ir nutinka tai, kas turi nutikti. Devynis kartus iš dešimties gaunamas kitoks rezultatas, nei buvo tikėtasi – dažnai daug geresnis.

Dugas nusijuokė. Jam patiko ši moteris ir jos gyvenimo filosofija.

– Skamba paslaptingai.

– Pasikalbėsime po savaitės. – Merilei atsistojus, Dugas taip pat pakilo. – Bet nedvejoki te užsukti į biurą, jei tik dilgtelės koks įgeidis. Man jūs patinkate, Dugai Hjustonai.

– Man jūs irgi.

Merilė paplekšnojo jam per ranką.

– Tad geriau nenuvilkite manęs.

Ji nužingsniavo paplūdimiu, o Dugas sunkiai atsiduso. Merilė prašė tik to, ko turėjo teisę tikėtis. Velnias, ji neprašė nieko daugiau, ko jis nebūtų reikalavęs iš savęs. Vis dėlto Dugas negalėjo atsikratyti jausmo, kad vaikšto plonu ledu. Ir Merilė tai suprato.

Eidamas iš pagrindinio vestibiulio Dugas stabtelėjo prie durininko suderinti šio išskirtinio vakaro planų. Perskaitęs Džuljetos „Slaptajai fantazijai" užpildytą anketą jis sužinojo daugiau, nei galėjo tikėtis. Paaiškėjo, ne tik ko bijo ši mergina, pavyzdžiui, čiuožti vandens slidėmis, bet ir ką norėtų išbandyti, pavyzdžiui, skristi karšto oro balionu ir pajodinėti paplūdimiu. Merilė buvo užsimojusi praplėsti svečių fantazijų galimybes, tad Dugui ji pažėrė išsamių klausimų, skatindama ieškoti būdų, kaip suteikti Džuljetai neišdildomų įspūdžių. Prakeikimas, Dugas suprato, kad nepamirš nė vienos čia praleistos akimirkos.

Suderinęs vakaro detales jis pasuko baseino link. Aplink baseiną buvo pilna žmonių, ant kėdžių mirguliavo rankšluosčiai, bet Dugui nebuvo sunku šiame margumyne pastebėti Džuljetą. Niekas kitas neturėjo tokio atspalvio plaukų ir nė viena kita moteris netraukė jo taip smarkiai.

Jis prisiartino prie tolimiausio baseino krašto, kur buvo galima netrukdomiems pasikalbėti. Džuljeta snaudė. Dugas pasiėmė nuo gretimo stalelio kėdę, atsisėdo ir atrėmęs kojas į jos kėdės kraštą įsižiūrėjo į Džuljetą. Pirmą kartą gyvenime jis, paprastai nenustygstantis vietoje, mėgavosi tiesiog sėdėdamas ir žvelgdamas į miegančią moterį.

Jos krūtinė kilnojosi tolygiai kvėpuojant. Standi bikinio medžiaga buvo apspaudusi putlias krūtis su stangriais speneliais. Seksualus žydintis kūnas kontrastavo su makiažo nepagražintu veidu – ji buvo pasitepusi tik kremu nuo įdegio. Praviros lūpos teikė iš vaizdai nekaltumo. Vaizdelis sujaudino net viskuo persisotinusią Dugo širdį.

Jis susinėrė ant pilvo rankas ir tyrinėjo ją stebėdamasis, kodėl ji jam atrodo tokia patraukli. Kaip tik tą akimirką Džuljeta sumirksėjo ir atsidususi neramiai pasimuistė. Jis ištiesė ranką norėdamas paglostyti ir staigiai atitraukė, kai ji nurimo nespėjus paliesti. Dugui buvo smalsu, ar ji sapnuoja, o jei taip – tai ką. Apie ką?

Praėjus kelioms minutėms ji krūptelėjo ir pabudo. Nors tvyrojo karštis, ją krėtė drebulys, ir jis stebėjo pakerėtas, kaip Džuljeta pamažu grįžta į tikrovę.

– Pabudai.

Apstulbusi ji grįžtelėjo į Dugą, švelnus raudonis užliejo įdegusius skruostus.

– Kaip tu, kada... – ji papurtė galvą, – nesvarbu. Nieko nenoriu žinoti.

Jis nusijuokė. Ne iš jos sumišimo. Ji tokia miela.

– Visai neseniai prisėdau, ir jei tau įdomu – tu neknarki.

– Tai bent. Ačiū.

– Ar gerai pailsėjai?

Džuljeta linktelėjo, tada skubiai nukreipė žvilgsnį ir privertė jį vėl spėlioti apie jos sapną.

– Ar tave dar domina šio kurorto pramogos?

Ji prisitraukė kelius prie krūtinės.

– Žinoma! Kai paplaukiosime ir atsigaivinsime gėrimais. Ką siūlai?

– Paplūdimio tinklinį, o paskui staigmeną.

– Dievinu staigmenas.

– Tai pirmyn. Bėgame į baseiną. – Jis nusitraukė per galvą marškinėlius ir numetė ant paplūdimio krepšio.

Išplėtusi akis ji sekė Dugo judesius, paskui žvilgsnis įsmigo į apnuogintą krūtinę.

– Jei ir toliau taip žiūrėsi, net vanduo manęs neatgaivins.

– Yra ir kitokių būdų, ne tik baseinas, galėtum tuo pasirūpinti. – Jos akys net patamsėjo iš geismo. Dugas negalėjo apsirikti.

Pirmą kartą nuo jų pažinties pradžios ji nenukreipė žvilgsnio sviedusi provokuojamą repliką. Ir nors skruostus užliejo švelnus raudonis, akyse švytėjo pasiryžimas, o balsas nevirpėjo. Džuljeta jau nebesivaržė Dugo. Pradėjo atsipalaiduoti. Ją kausčiusi nedrąsa dingo.

Dabar tegul Viešpats jam būna maloningas.

4

Džuljeta niurktelėjo į pašildytą baseiną. Vėsokas vanduo padėjo jai atsipeikėti iš kvaitulingo svaigulio, į kurį buvo panirusi sapnuodama. Ką gi ji sapnavo? Mintys sukosi vien apie Dugą ir jo erotinius sugebėjimus, tad nenuostabu, kad visi pojūčiai buvo sužadinti ir paaštrėję. Ji užmigo galvodama apie jį, tad sapnas tebuvo logiška seka. Tačiau Džuljetos vaizduotėje šis vyras paliko ją taip ir nepatenkinęs geismo. Ji prabudo apimta aistros ir pamatė, kad jis stebi ją miegančią.

Džuljeta iškilo į paviršių, krestelėjo plaukus ir nusipurtė nuo veido vandenį. Dugas išniro šalia.

– Gal norėtum atsigerti? – Jis parodė į kaskadinį krioklį ir gėrimų barą.

– Gal kiek luktelsiu, – atsakė. Nežinia, kaip reaguos jos kūnas į alkoholio, saulės ir Dugo derinį. Ji apsivertė ant nugaros ir plūduriavo vandens paviršiuje, leisdama šiltiems saulės spinduliams glostyti veidą.

– O gal kartu paplaukiokime?

Kilstelėjusi galvą Džuljeta pamatė, kad jis turi įsitvėręs plūdurą. Ji taip pat įsikibo į jį ir jie abu atsipalaidavę plūduriavo giliojoje baseino dalyje.

– Čia tai gyvenimas, – atsiduso ji iš pasitenkinimo.

– Nėra kada nuobodžiauti. – Dugas susiglostė tamsius plaukus.

– Sakei, kad esi rašytojas.

Jis linktelėjo galva.

– Sekiau tėčio pėdomis.

Ji atrėmė smakrą į plastikinį plūdurą.

– O kurio tėvo?

Jis papurtė galvą.

– Tedo Hju... mano įtėvio, – balse pasigirdo neabejotina šiluma. – Jis vienintelis tėvas, kurį aš turiu ar noriu prisiminti. Tikrasis tėtušis nusimuilino, tad nėra jokio reikalo jį prisiminti.

– Esate artimi su įtėviais?

– Jie geriausi.

Džuljeta nusišypsojo.

– Tokie ir mano tėvai. Nuostabu, kai tave supa vien geri prisiminimai. – Ji galvojo apie savo tėvą, jo šilumą, rūpestingumą, reguliarius tėčio sekmadieninius pusryčius su savo „mergaitėmis", taip jis vadino Džuljetą, Džilijaną ir mamą.

Jis dovanojo joms tiek daug meilės – greičiausiai dėl to ji jautėsi tokia stipri, galinti apsaugoti jį dabar.

– Ar tu jautiesi skolingas tėvams? Turiu galvoje įtėvius. Kad suteikė daugiau nei stogą virš galvos?

Jos pačios tėvai ne tik suteikė gyvybę, bet kaip įmanydami saugojo ją nuo tikrovės – šiurkštaus spaudos brovimosi ir visuomenės tyrinėjimo. Jie nuoširdžiai rūpinosi jos laime. Džuljeta braukė per vandenį pirštais, paskendusi mintyse.

– Taip, esu jiems skolingas.

Išgirdusi Dugo balsą ji kilstelėjo galvą.

– Jie ištraukė mane iš gatvės. – Jis mėšlungiškai nurijo seiles.

– Kaip suprasti?

– Man buvo dešimt. Praleidau apie porą savaičių pusbadžiu ir be miego, tik kartais nusnūsdavau ant suolelio parke. Mane norėjo apgyvendinti globos namuose, be to, grėsė suėmimas.

Klausantis jo istorijos Džuljetos širdis ėmė neramiai dunksėti. Joks vaikas to neturėtų patirti. Negalvodama ji ištiesė ranką ir uždėjo šlapią delną ant Dugo plaštakos, taip tyliai parodydama supratimą. Jis uždengė kita ranka jos ranką. Dugas pažvelgė į viršų ir sumirkčiojo nuo saulės, tarsi ką prisiminęs.

– Kartais vidury nakties aš pabundu alkanas ir turiu save papurtyti, kad prisiminčiau, jog šaldytuve apačioje yra pilna maisto, o aš nebesu tas dešimtmetis berniūkštis, priverstas vagiliauti, kad prisikimštų pilvą.

–Atsiprašau, – tarė ji supratusi, kaip paviršutiniškai galėjo nuskambėti jos klausimas. – Žinai, klausdama aš galvojau apie savo tėvą ir kaip galiu jam padėti. Neįsivaizdavau... – Ji papurtė galvą nesumodama, ką sakyti. Nesigailėjo prasitarusi Dugui apie tėvą. Juk ir jis atvėrė jai dalelę savo praeities.

Į ją susmigo melsvos akys, atspindinčios vandenį ir įgaunančios jo atspalvį.

– Jei supranti, kaip tau pasisekė, kad turi gerus tėvus – patikėk, žinau, kas tai yra – mainais padarytum bet ką. Puikiai tai suprantu.

Džuljeta linktelėjo. Jis tikrai suprato, kodėl ji nori rūpintis ir apginti ją išauginusius žmones.

– Atrodo, kad atvykai čia išnarplioti kažkokios problemos. Tai susiję su tėčiu? – Jis spustelėjo jai ranką, tarsi ragindamas pasitikėti.

– Galima sakyti ir taip. – Jai buvo smalsu, ką patartų Dugas, jei žinotų, kas ji tokia ir ką teko išgyventi. Bet kažin ar galima patikėti neritmingai plakančia ir maldaujančia atsiverti širdimi? Galų gale ji padarė per daug klaidų, kad galėtų pasikliauti savo nuovo ka. Tačiau kažkas viduje šnibždėjo: šis vyras kitoks. Jis nepasinaudos ja kaip Stiuartas. Džuljeta norėjo su juo mylėtis. Krūtinę draskė jausmai.

Orą perskrodė šaižus švilpuko garsas.

– Paplūdimio tinklinis, – svečiams pranešė moteriškas balsas, nutraukdamas jų pokalbį ir tvyrančią įtampą. – Žaidimas prasidės po dešimties minučių.

Džuljeta prisivertė nusijuokti nesumodama, turi jaustis išgelbėta ar ne. Ji krestelėjo galva ir tarė:

– Tokie renginiai skirti žmonėms, negalintiems pakęsti dykinėjimo.

– Ir tiems, kam patinka minia, – subambėjo Dugas ir po kelių sekundžių paniro į vandenį.

Prakeikimas, ši mergina vėl privertė jį atsiverti, o turėjo būti atvirkščiai – čia jam reikėjo išlukštenti Džuljetą. Bet vienąkart prakalbęs jis nebegalėjo sustoti. Pats nesuvokė kodėl. Anksčiau jis niekada nėra atskleidęs kam nors savo skausmingos praeities, ypač moteriai. Dievaži, Erina būtų buvusi visiškai sugniuždyta po tokio pasakojimo. Dugas neturėjo nė menkiausio noro dalytis prisiminimais su Erina, kuri dvejus metus buvo jo mergina. Bet užteko susipažinti su Džuljeta, ir per vieną dieną jis jai išklojo visas savo paslaptis. Dugas nebuvo kvailas ir suprato, kad teks gerokai pasistengti, kol įgis jos pasitikėjimą ir įtikins ją taip pat atsiverti.

Dugas norėjo tikėti, kad apnuoginti širdį jį paskatino vien siekis išgauti žinių apie jos buvusį sužadėtinį. Jis neketino atsiliepti į užjaučiančios ir kilnios širdies raginimus. Nes baiminosi prarasti savo paties širdį. Be to, nekentė kaltės jausmo, kuris dabar graužė kiekviename žingsnyje.

Dugas išniro, nusipurtė vandenį ir vėl įsikibo į plūdurą.

– Ar tave domina tinklinis? – paklausė jis.

– Sakei, kad nori išbandyti kurorte siūlomas pramogas, bet aš praleisiu paplūdimio tinklinį. – Ji pažvelgė jam į akis ir jis apmirė. – Verčiau bendrausiu su vienu ypatingu asmeniu nei su būriu žmonių.

Dugas nepraleido pro ausis užuominos. Žaisti tinklinį būtų saugiau, bet taip nedaug trūko, kad įgytų jos pasitikėjimą, tad paika būtų atstumti ją ir rizikuoti prarasti.

– Aš kai ką esu suplanavęs, nepamiršai?

– Gal gali aiškiau?

Jis šyptelėjo.

– Netrukus sužinosi. O dabar turi grįžti į kambarį. Ten rasi viską, ko reikės šiam vakarui.

– Jei nebūsiu atsargi, galiu greitai priprasti prie tokio dėmesio.

– Na ir kas? Tu nusipelnei dėmesio. – Jis prisislinko artyn ir juodu susikibo kojomis vandenyje. – Džuljeta apdovanojo jį plačia šypsena.

Jo širdis ėmė tankiai plakti, suvokė, kad bus pražuvęs. Po galais, turėjo suprasti tą minutę, kai drįso išsipasakoti apie vaikystę ir nusimesti slėgusią naštą. Bet kartu sulig šia tik jam skirta šypsena Dugas suprato įsimylėjęs Džuljetą – staiga ir karštai.

Jis nemelavo, kai sakė Merilei tikįs laiminga pabaiga. Tiesiog nepagalvojo, kad kokia nors moteris galėtų sužadinti tokius jausmus. Tik jau ne Džuljeta Stenton, su kuria susipažino dėl savanaudiškų tikslų. Dugas papurtė galvą. Atrodo, jo gyvenimas pasuko painiu keliu.

Dievaži, jam reikėjo informacijos iš Džuljetos, todėl nieku gyvu negalėjo pasitraukti. Be to, buvo per daug įklimpęs į melą, kad galėtų atvirai prisipažinti ir tikėtis kilniadvasio atsako. Kaltės jausmas, kirbėjęs nuo pat atvykimo į kurortą, įsimetė į paširdžius.

Kartu Dugas dar labiau įsitikino, kad Džuljeta gali suteikti jam reikalingų žinių. Juk ką tik prisipažino atvykusi čia dėl reikalų, susijusių su tėvu. Įdomu, ar ir senatorius Stentonas įsivėlęs į nelegalią veiklą kaip jo proteguojamas asmuo. Aišku, Dugas niekada to netvirtintų be įrodymų. Jo surinkta ankstesnė informacija neleido to įtarti. Senatoriaus reputacija atrodė nepriekaištinga.

Tai vertė Dugą gilintis į Džuljetos ir Stiuarto Barneso santykius. Kiek anksčiau šį rytą ji klausinėjo apie jo paties artimus santykius. Prasitarė, kad įsuktas į įvykių verpetą žmogus gali nejučiom atsidurti ant vedybų slenksčio. Be abejonės, turėjo galvoje save ir Stiuartą.

Taigi Džuljeta kaip niekas kitas suprastų, ką reiškia apvilti tėvus. Jis pagalvojo apie savo tėvą, gulintį intensyviosios terapijos palatoje – su daugybe intravenininių ir kitokių vamzdelių, ir vėl išvydo jo šypseną išvargusiame veide, kai prieš išvykdamas užsuko atsisveikinti. Dėl vieno dalyko neklydo – jis neturi kito pasirinkimo.

Kaip jis sužinojo? Džuljeta stovėjo prie veidrodinių spintos durų apžiūrinėdama savo atvaizdą. Džinsai, balti medvilniniai marškinėliai ir juodi aulinukai. Viskas tinkamo dydžio, paprasta ir patogu. Kaip Dugas suprato, kad jai taip trūksta paprastų drabužių, simbolizuojančių paprastą gyvenimą.

Ji nevilkėjo tokių drabužių nuo koledžo laikų. Jos spintoje nebebuvo melsvų džinsų. Nuolat atidžiai stebima žmonių, ypač kai pradėjo susitikinėti su Stiuartu, Džuljeta neišeidavo iš namų nepasipuošusi, rengdavosi konservatyviai.

Išgirdusi skambutį ji pasileido tekina prie durų – ketino atsidėkoti Dugui stipriai jį apkabindama. Bet kai tik Džuljeta apsivijo jo kaklą, o jis apkabino ją per liemenį, paprastas dėkingumo gestas virto kai kuo daugiau. Prasiveržė gaivališki, nežabojami jausmai.

Ji atkragino galvą norėdama tik žvilgtelėti į Dugą, bet jų kūnai susilietė. Džinsiniais marškiniais aptempta tvirta krūtinė prisispaudė prie jautrių krūtų. Jo diržo sagtis įsispaudė jai į pilvą ir Džuljeta pajuto jo vyriškumą, priglundantį prie jos moteriškumo – ten, kur ima pulsuoti nepasotintas geismas. Apstulbęs Dugas įkvėpė oro, bet neatsitraukė.

– Kam turėčiau dėkoti už tokį entuziastingą pasveikinimą? – paklausė jis.

Moteriai laviruojančiai ant peilio ašmenų, jo šypsnys buvo triuškinantis.

– Tu nuspėjai mano norus.

– Juk dar nė nežinai, ką esu numatęs šiam vakarui?

– Būtų užtekę ir džinsų.

Laikydamas už rankos jis apsuko ją prieš save ir pritariamai švilptelėjo.

– Puikiai tinka.

Džuljeta pajuto, kaip skruostus užlieja raudonis. Jis tai pastebėjo ir perbraukė įkaitusią jos odą šiurkštoku pirštu.

– Niekada neteko girdėti pritariamo švilpimo?

– Oi, teko. Bet skirtas buvo ne man.

Jo akys patamsėjo.

– Čikagos vyrai akli. Nepatikėsiu, kad tokia graži moteris neturėjo rimtų santykių.

Ji atsiduso. Staiga netolima praeitis ir apsimetimas, kad viskas gerai, ėmė slėgti. Džuljeta panūdo išsikalbėti. Su Dugu.

– Aš tikriausiai buvau labiau priartėjusi prie vedybų nei tu.

Dugasprisimerkė.Jamaiškiaibuvoįdomu, o suraukti antakiai išdavė susirūpinimą.

– Ar labai priartėjusi? – rodos, šie žodžiai išsprūdo nenorom. Tarsi dalis jo norėjo išgirsti, o kita dalis tam priešinosi.

– Net spėjau užsivilkti nuotakos suknelę, – tyliai prisipažino ji.

Dugas giliai įkvėpė. Nesitikėjo sužinoti tiek daug ir taip greitai. Nekentė savęs, jog turi gudrauti norėdamas, kad ji atsivertų. Juk naudojosi jos fantazija, išsišniukštinėjo, ko ji tikisi iš vyro. Ši mergina buvo graži tiek išore, tiek vidumi ir tokia neįtikėtinai gundanti. Dugas tetroško, kad ir pati Džuljeta tuo patikėtų. Net jeigu nepavyks sužinoti ko nors daugiau apie jos buvusį sužadėtinį ir tyrimas nepasistūmės į priekį, jis buvo pasiryžęs likti saloje ir tenkinti Džuljetos Stenton fantaziją. Tiesiog negalėjo atsižadėti laukiančio atpildo.

– Kas per kvailys galėjo paleisti jus vestuvių dieną?

– Tas, kieno troškimai buvo didesni, nei jis to vertas. – Džuljeta papurtė galvą ir garbanos apgaubė pečius. Sunkiai atsidususi ji suėmė plaukus į uodegėlę – tai išryškino skulptūrišką jos profilį, išraiškingus skruostikaulius ir putlias lūpas. – Tai ką esi suplanavęs vakarui?

Dugui teko susitaikyti su tuo, kad ji panoro keisti temą. Kita vertus, praėjus vos vienai dienai jis įgijo tokį jos pasitikėjimą, apie kokį nebūtų nė sapnavęs. Jis kyštelėjo ranką į kišenę ir ištraukė raudoną skarą.

– Ar tai tau ką nors sako?

Ji smalsiai nužvelgė medžiagos skiautę.

– Visiškai nieko.

– Aš nusivylęs. Drabužiai kartu su skarele...

– Vis dar nieko, – nusijuokė ji.

Dugas papurtė galvą.

– Atrodo, lyg norėtum man pasigerinti, – jis sulankstė skarą į trikampę formą, – ir pasitikėti manimi.

Jis apėjo jai už nugaros ir uždengė akis skara.

– Vaje, tikra staigmena.

Ji pakėlė rankas, o jis žaismingai pliaukštelėjo per jas.

– Tamsu, – pasiskundė Džuljeta.

– Taip ir turi būti. Laikysiu tave už rankos. – Suėmęs jos plaštaką savo švelniais pirštais jis nusivedė Džuljetą prie jų jau laukiančio elektromobilio. Kai įsodinęs ją Dugas pasisuko užsegti saugos diržą, jį persmelkė gundantis kvapas. Kūnas reaguodamas įsitempė ir Dugas ėmė melsti Dievo, kad padėtų susitvardyti. Jis sudėjo Džuljetos rankas ant prietaisų skydo, kad jai būtų ramiau.

– Viskas gerai?

Ji šyptelėjo.

– Mirštu iš nekantrumo, bet man viskas gerai.

– Puiku. Laukimas taip pat teikia džiaugsmo. – Jis klestelėjo į sėdynę šalia Džuljetos. – Dabar laikykis.

Dugas įjungė pavarą ir nuvairavo link atokaus kelio, apie kurį anksčiau jam buvo pasakę Merilės darbuotojai.

– Štai ir atvykome. – Jis sustabdė automobilį ir išjungė variklį.

Džuljeta suraukė nosį, pajutusi sklindantį kvapą.

– Ar dar nesupratai?

– Primena... – Jai dar nespėjus atsakyti Dugas nutraukė skarelę, kad galėtų matyti.

Ji sumirksėjo, pratindamasi prie saulėlydžio šviesos, ir tik tada apsižvalgė.

– Arkliai! Štai iš kur tas kvapas, – prajuko Džuljeta. – Tai arklidės! Nuostabu! Įsikibusi metalinio rėmo ji išsiropštė iš automobilio ir nušoko ant žemės.

– Visada norėjau jodinėti. Kai buvau mažytė, maldavau tėčio nupirkti arklį. Jis tik juokėsi ir nupirko man šuniuką. Tėtis nuolat važinėjo į Vašingtoną ir atgal – pernelyg dažnai, tad nenorėjo užkrauti sau ar mums atsakomybės dėl ponių, bet aš nepalioviau svajoti, – džiaugsmingai tarškėjo Džuljeta.

Susijaudinusi ji net nepajuto, kad susiejo tėvą suVašingtonu ir galėjo paskatinti smalsumą. Dugas tai suprato. Tačiau užsiminęs apie tėvą būtų sugriovęs šios akimirkos žavesį, o jis lyg pakerėtas spoksojo į džiaugsmingą jos entuziazmą. Ir vėl emocijos nugalėjo profesinę būtinybę. Dugas vos ištvėrė nenusikeikęs. Ši moteris užpainiojo jį kaip niekas kitas.

– Nežinojau, kad jie čia turi arklių.

– Merilė turi kone viską.

Ji atsisuko į Dugą.

– Tai koks planas?

– Vakarinis pasijodinėjimas paplūdimiu.

Jo akys išsiplėtė ir dėkingai suspindėjo.

– Nieko geresnio nesugalvočiau.

Jis ir pats negalėjo atsidžiaugti sumanymu. Arklidžių darbuotojas įspėjo Dugą apie besiartinančią atogrąžų audrą, būdingą šiam metų laikui, grėsmingai pilkėjantis dangus patvirtino tai. Dugas pažadėjo anksti grįžti arba pasinaudoti pakeliui sustatytomis pastogėmis. Protingiausia būtų leisti Džuljetai trumpai pajodinėti ir greitai grįžti – bet pagalvojus apie Džuljetą ir savo jausmus jo blaivus protas staiga išgaruodavo. Vis dėlto jis buvo įspėtas ir galėjo rinktis.

Apžiūrėję arklides jie išjojo. Kuo labiau tolo nuo kurorto ir civilizacijos, tuo paplūdimys darėsi švaresnis, smėlis baltesnis. Dugas jau buvo spėjęs pajodinėti ir išrinkti Džuljetai ramų, lengvai valdomą žirgą. Jie jojo darbuotojų nurodytu maršrutu. Vandenynas vis smarkiau bangavo ir Dugas saugojo arklius nuo potvynio.

Dugas planavo šią kelionę Džuljetai, bet ir pats negalėjo atsigėrėti supančiu grožiu. Stebino ne tik dūžtančios bangos, beribis vandenyno mėlis ar paviršių skrodžiantys delfinai. Jį trikdė ir vaikiška Džuljetos reakcija į paprastus dalykus – džinsus, pasijodinėjimą. Dugą ir vėlgi viliojo jos nekaltumas, taip kontrastuojantis su pernelyg sočiu jo gyvenimu.

Žvalgydamasis aplinkui jis suvokė galįs daug ko pasimokyti iš šios moters. Atrodė, lyg žvelgtų į pasaulį pirmą kartą – jis pradėjo persiimti Džuljetos požiūriu į viską. Keitėsi ir jo mąstymas.

Vandenyno ošimas ir monotoniškai kaukšinčios arklių kanopos. Jis su pasimėgavimu klausėsi šių garsų ir atsipalaidavo. Dugas jautėsi toks dėkingas. Nebūtų galėjęs nė žodžio ištarti, jei ir būtų norėjęs. Gerklėje įstrigo gumulas.

Jis priminė sau apie planą: vakarienė, keli taiklūs klausimai ir greitas grįžimas namo. Taip nerizikuotų dar labiau sužeisti savo širdies. Galiausiai jie pasiekė paskutinį punktą kitoje salos pusėje ir Dugas perdavė arklius prižiūrėtojui.

– Kur mes? – paklausė Džuljeta.

Atsakydamas jis ištiesė ranką ir nusivedė ją už arklidžių. Šioje salos dalyje, kaip ir beveik visoje Floridoje, pastatai buvo tinkuoti, pastelinių spalvų. Dugas, šiurkštus miesto vaikas, pasijuto nejaukiai. Juodu su Džuljeta patraukė prie geltono namo su vešlių atogrąžų gėlių sodu, kurį buvo matęs šią popietę nuotraukose. Priešais stovėjo paukščių girdykla su tekančiu vandeniu.

– Ši sodyba priklauso sutuoktinių porai, anksčiau jie dirbo viename Niujorko restoranų, kol pavargo nuo greito tempo. Susibičiuliavę su Merile persikėlė gyventi čia ir dabar rengia privačius vakarėlius, – paaiškino jis.

– Tai mes būsime vieni? – balse Dugas išgirdo virpulį ir suprato, ką ji jaučia, nes tokios pat emocijos virė ir jo viduje. Jo širdis imdavo smarkiau plakti kaskart, kai ji atsidurdavo šalia. Likti vieniems – tai gali baigtis katastrofa arba kelione į rojų.

– Galėčiau iškviesti kavaleriją, jei nenori būti dviese, – pašmaikštavo jis.

– Niekur kitur nenorėčiau dabar būti, – patikino Džuljeta. Jos kūnas pritarė jai.

Vaikystėje ji svajojo apie jodinėjimą ar kliais, bet nebūtų nė įsivaizdavusi, kad ir suaugusį žmogų gali taip žavėti šie galingi gyvuliai. Sėdėdama ant arklio ir žvelgdama į romantišką aplinką bei nepaprastą vyrą šalia, ji suvokė, kad bangų mūša neturi nieko bendra su pulsavimu tarp kojų. Jodinėjimas veikė kaip afrodiziakas. Poveikis nė kiek nesusilpnėjo, kai nulipusi pateko tiesiai į Dugo glėbį.

Nors dar apdujusi po kelionės arkliu, Džuljeta jau nekantravo praleisti vakarą drauge su Dugu. Praėjus dviem valandoms ji sėdėjo apsunkusi po vakarienei patiektų omarų ir lengvai apsvaigusi nuo taurės vyno. Juodu šnekučiavosi apie tai, ką mėgsta ir ko nemėgsta, kaip ir per pirmąjį pasimatymą.

Džuljeta buvo kaip niekad atsipalaidavusi, nors Dugas spoksojo į ją nenuleisdamas akių. Tačiau jai nė nedingtelėjo mintis suabejoti juo. Nė nesvarstė, ar geras jis žmogus.

– Ar pasirengusi grįžti?

Džuljeta papurtė galvą.

– Ar mes skubame? Nori, kad jočiau apsvaigusi?

Dugas nusijuokė, bet ji pastebėjo susirūpinimo šešėlį jo veide.

– Kažin ar viena taurė vyno per dvi valandas trunkančią vakarienę gali smarkiai paveikti.

– Ar galiu išduoti paslaptį? – ji sunėrė rankas priešais save ir palinko į priekį, tada pamojo pirštu, kviesdama padaryti tą patį.

Jis prisiartino, juos skyrė tik stalo kampas, bet staiga prie jų staliuko išdygo padavėjas.

– Atsiprašau, jaunuoliai.

– Kas nutiko? – iškošė Dugas pro sukąstus dantis, suirzęs dėl įsibrovimo ne mažiau nei Džuljeta.

– Gavome pranešimą iš pagrindinės poilsiavietės. Audra artėja greičiau, nei tikėjomės.Arkliai arklidėse saugūs, bet jūs turėsite grįžti automobiliu. Galite važiuoti, kai būsite pasirengę.

– Dėkui, – pasakė Dugas. Padavėjas linktelėjo ir pasišalino.

Audra. Džuljeta įkvėpė. Nuo vaikystės ji paniškai bijojo audrų. Viskas prasidėjo nuo vaikiško kvailiojimo. Kartą, būdamos aštuonmetės, Džuljeta ir Džilijana per ilgai užsižaidė namelyje. Baimė būti išbartoms nustelbė lietaus baimę. Kai mergaitės pagaliau suvokė, kokia grėsminga artėja audra, buvo per vėlu grįžti – lauke klaikiai žaibavo ir griaudė. Prieš tėčiui jas randant, žaibas trenkė į netoliese esančią šaką. Tėvų bausmė, palyginti su tuo, ką teko patirti, atrodė švelni. Nuo tada Džuljeta bijojo audrų.

Dugas atsigręžė į ją.

– Grįšime automobiliu. Neteks joti apsvaigus.

Ji išspaudė šypseną, kuriam laikui mintys apie Dugą ir kitokie virpesiai užgožė audros baimę.

– Bet yra kitų bėdų.

– Na, nekankink manęs, sakyk.

Džuljeta palenkė galvą.

– Ne vynas mane taip stipriai veikia, o...

Džuljeta giliai įkvėpė drąsindamasi pasakyti tai, kas per visą vakarienę neišėjo iš galvos. Nuėjo per toli, kad tylėtų. Kitai moteriai gal taip ir neatrodytų, bet Džuljetai pasikeitę drabužiai, flirtavimas, kūno virpesiai reiškė labai daug. Vis dėlto to nepakako. Ji nenorėjo, kad pasibaigus viešnagei saloje tektų gailėtis.

Dabar kai Dugas leido jai ne tik žvilgtelėti į savo gyvenimą, bet ir papasakojo apie skausmingą vaikystę, ji jautėsi rami su juo. Ir buvo pasirengusi žengti kitą žingsnį – nors Dugas, kaip tikras džentelmenas, to aiškiai vengė. Gal baiminosi ją įžeisti? Pats laikas išsiaiškinti.

Dugas pasilenkė prie Džuljetos ir uždėjo ant jos ranką.

– O kas?

– Tu. Tai tu svaigini. Veiki mane. Dar visai nenoriu vykti namo, jei tu vėl atsisveikinsi prie mano durų slenksčio, – išpyškino ji. Džuljeta atsiduso ir laukė.

Dugas kostelėjo. Garsas priminė užslopintą aimaną. Ir pažvelgė į jos degantį nekantrumu veidą. Ja susižavėjęs vyras grūmėsi su žurnalistu, pasižadėjusiu neišnaudoti šios moters seksualiai dėl savo tikslų. Tačiau jis sau priminė esąs šioje saloje dar ir tam, kad išpildytų jos svajonę. Jei atstums Džuljetą, sužlugdys jos fantaziją, troškimą būti geidžiamai ypatingo vyro. O jis ir turėtų būti tas vyras. Juk geidė jos taip pat, kaip ir ji jo. Dugas galėjo įtikinti save, kad visai nesiekia pasinaudoti Džuljeta – ji pati nori būti su juo.

Argumentas buvo varganas. Todėl jis labai pasistengs, kad ji pajustų jo beribę aistrą ir pasimėgautų jųdviejų intymumu. Tačiau nieku gyvu nesimylės su ja.

Dugas braukė nykščiu pirmyn ir atgal jos švelnią odą, apvertė delną ir suspaudė jos ranką savojoje. Tada pakilo ir padėjo atsikelti Džuljetai.

– Dabar jau turime važiuoti, pasikalbėsime automobilyje pakeliui į namus.

Džuljeta linktelėjo. Dugas vylėsi, kad vairuotojas veiks kaip barjeras ir padės nuslopinti tarp jųdviejų vibruojančią seksualinę įtampą. Jis tikėjosi, kad poilsiavietė bus parūpinusi jiems autobusiuką ar automobilį. Jam ir į galvą nešovė, jog teks grįžti limuzinu, nemanė, kad tokia maža salos poilsiavietė jį turi. Antra vertus, limuzinas, kaip ir poilsiavietės savininkė, padėjo įgyvendinti žmonių fantazijas. Dugas prisiminė, kaip Merilė klausė jo, ar tikįs laiminga pabaiga – toji moteris romantikė. O kas gali būti romantiškiau už pasivažinėjimą limuzinu? Mintys nuklydo į praeitį, į vidurinės mokyklos šokių vakarėlį.

Limuzine buvo pertvara, per kurią vairuotojas negalėjo matyti keleivių – kad ir ką malonaus šie veiktų. Tai supratus Džuljetos akys viltingai suspindėjo. Bet staiga ji nerimastingai pažvelgė į apniukusį dangų, tirštai aptrauktą pilkų debesų šydu. Džuljeta krūptelėjo, o visu kūnu perbėgo virpulys.

– Audros mane gąsdina, – sušnibždėjo ji.

Dugas klausiamai kilstelėjo antakį.

– Įsisenėjusi vaikystės baimė. Žinau, tai kvaila. – Ji sušnairavo ir vėl ėmė tyrinėti dangų.

– Audra turėjo atslinkti tik vėlų vakarą.

Džuljeta gūžtelėjo pečiais.

– Taip pasitaiko. – Ji įlipo į automobilį, o jis iš paskos.

Vos tik vairuotojas uždarė dureles, prapliupo lietus. Dugas liko vienas su moterimi, kuri, rodės, tuoj šoks jam ant kelių sulig pirmu griaustinio trenksmu. Ir jis geidė šios moters. Beprotiškai.

5

Virš galvos nugriaudėjo griaustinis. Džuljeta, sėdėdama jam ant kelių, stipriai sugniaužė kumščius. O dangau, ji tokia sutrikusi. Kaip gali sugundyti vyrą, jei bijo net pakrutėti? O ji tikrai norėjo suvilioti Dugą. Be jokių abejonių.

Netikėtai didžiulė jo ranka uždengė jos ranką.

– Atsipalaiduok. – Jis glostė jai plaštaką, kol kumštis atsigniaužė ir pirštai išsiskėtė ant jo šlaunies. Jam pavyko nukreipti jos dėmesį. Po šiurkščiu džinsiniu audiniu ji pajuto kietą Dugo koją, stangrūs raumenys įsitempė jai prisilietus. Ji lėtai įkvėpė.

– Praleidai žaibo tvykstelėjimą.

Jo akyse ji išvydo linksmus žiburiukus.

– Turėjau įdomesnių dalykų apie ką galvoti.

Jis nusikvatojo.

– Toks ir buvo tikslas.

Netikėtai vėl nugriaudėjo griaustinis. Ji įsitempė ir įsikabino jam į koją.

– Ar žinai, kad, skaičiuojant sekundes tarp žaibo tvykstelėjimo ir griausmo, galima pasakyti, kaip toli esame nuo audros židinio?

– Čia tiesa ar prietaras? – paklausė Dugas.

– Nežinau, – atsakė ji, nors daugybę naktų teko praleisti vien apie tai mąstant. – Dabar tavo dėka galėsiu galvoti apie ką kita – bent jauperaudrą. –Jospažemėjusiamebalsebuvo justi šelmiškos ir kartu juslingos gaidelės.

Dugo akys patamsėjo, įgaudamos sodraus mėlio atspalvį.

– Ar tai padės nuslopinti baimę?

Džuljeta linktelėjo ir pasisukusi į Dugą veidu uždėjo rankas jam ant pečių.

– Aš būsiu pernelyg užsiėmusi, kad dar rūpinčiausi stichija.

Džuljeta nujautė, kad jis kaupia drąsą užtamsintame automobilyje – fizines ir emocines jėgas.

– Tada žūtbūt turiu tave išblaškyti.

Džuljetos kūnas sureagavo į jo duslų balsą. Audra, jaudulys ir visa apimantis geismas privertė ją suvirpėti. Drebančiomis rankomis ji užčiuopė Dugo marškinių sagas. Dvi sagos jau buvo atsegtos ir ji pirštais nuslydo per šiurkščius krūtinės plaukelius. Dugas įtraukė oro – garsas priminė pavargusio žmogaus dejonę. Džuljeta pajuto pulsavimą tarp kojų, skrandis susispaudė.

Galia. Ji ką tik įrodė galinti paveikti vyrą fiziškai. Tai, dėl ko rimtai abejojo. Dugas gal ir nesuvoks, koks svarbus jai šis atradimas, bet ji niekuomet neužmirš šios dovanos, šios akimirkos ir šio vyro.

Ji atsegė vieną baltą sagutę, paskui kitą ir dar kitą. Karštas Dugo alsavimas glostė jai skruostą, su kiekvienu kvėptelėjimu Džuljeta įtraukdavo gundančio vyriško kvapo. Iš jos burnos išsiveržė jausminga aimana.

Dugas atlošė galvą į sėdynę ir užmerkė akis. Ji kankino iš lėto – subtiliais, atsargiais prisilietimais, įdėmiu žvilgsniu. Nuvijusi baimę Džuljeta paniro į švelnų jo tyrinėjimą. Dugas įgyvendino jos fantaziją – ji svaigo suvokusi geismo jėgą, o kartu suprato turinti ir savo įgeidžių.

Jis atmerkė akis tą akimirką, kai Džuljeta, tarsi perskaičiusi jo mintis, nutraukė marškinius jam nuo pečių ir apnuogino krūtinę savo žvilgsniui. Ji suleido pirštus į jo krūtinės plaukelius, pirštų galiukais palietė spenelius, o lūpomis ėmė slysti įjautrintu kūnu, kol jis pradėjo drebėti nuo tramdomo geismo.

Aplinkui tvieskė žaibai ir dundėjo griaustinis. Jeigu jie būtų skaičiavę sekundes tarp blyksnių ir pasigirstančio garso, būtų supratę, kad atsidūrė pačiame siautėjančios stichijos židinyje. Bet įsukta aistros verpeto Džuljeta taip įsiaudrino, kad nieko aplinkui nebematė. O Dugas svaigo nuo nepakartojamo jos kvapo ir sužadintų neįtikėtinų pojūčių. Jis visai ne tai turėjo omenyje, kai ketino nuraminti Džuljetą ir išsklaidyti jos baimę. Jo širdis pasileido šuoliais greičiau nei žirgas, kuriuo neseniai jodinėjo. Giliai viduje pulsavo geismas. Apsvaigęs jis troško palengvėjimo. Bet nesulauks jo, jei ir toliau leisis taip geidulingai glamonėjamas.

Slysdama drėgnu liežuviu ji nukeliavo jo krūtine, ilgiau užsibuvusi prie kaklo ir stabtelėjusi prie ausies.

–Aš jau užsimiršau, – sušnibždėjo švelniu prikimusiu balsu.

– Neabejoju. – Jis nuleido rankas sau prie šonų, kad būtų saugiau. Viena vertus, buvo sau pažadėjęs, kad neįsipainios taip smarkiai, kita vertus, jai pavyko pamiršti audros baimę.

Džuljetai nebereikėjo jo glamonių ar bučinių... Dugas sukando dantis pagalvojęs apie erotiškas, daug žadančias, gundančias galimybes.

– Ar aš blaškau tave? – Ji švelniai krimstelėjo, kilstelėdama jį aukštyn į dangų, o paskui vėl nugramzdino į pragarą.

– Jau atvažiavome, draugužiai, – per automobilio telefoninį ryšį nuskambėjo vairuotojo balsas. – Pirmas sustojimas Džuljetos.

Dugas susivokė, kad vairuotojas neištarė Džuljetos pavardės. Siekis išsaugoti jos anonimiškumą priminė Dugui, kur jis yra ir ką daro. Tiksliau – ko neturėtų daryti, gaižiai pagalvojo. Jie grįžo į poilsiavietę pačiu laiku.

Automobiliui sustojus vairuotojas nesuskubo padėti jiems išlipti – suteikė progą Dugui ir Džuljetai pasikalbėti. O Dugas visai buvo tai pamiršęs, mėgaudamasis švelniais bei karštais Džuljetos prisilietimais ir padėdamas įveikti jai baimę.

– Manau, atvykome, – teištarė jis.

Šelmiškai šypsodamasi Džuljeta užtraukė marškinius jam ant pečių.

– Gaila. Pameni, ką pirma sakiau? Nenoriu, kad liktum stovėti prie slenksčio, kai aš įeisiu vidun.

Žodžiai buvo drąsūs, tačiau virptelėjęs balsas išdavė, kokia ji pažeidžiama.

– Šį kartą nepaliksi manęs prie durų. Aš būsiu automobilyje, kur nelyja, – pasakė jis lengvabūdiškai, nors taip ir nesijautė.

Kad ir kaip geidžia jo, Džuljeta vis tiek paspruktų sužinojusi, kad tai jis atskleidė jos buvusio sužadėtinio partnerio darbelius. Žadinant šios moters fantazijas, jam reikėjo nepamiršti ir savigarbos.

Norėdamas nukreipti dėmesį Dugas puolė sagstytis marškinių, tačiau ji pliaukštelėjo jam per rankas ir pati griebėsi šio darbo – jam beliko stebėti, kaip ji darbuojasi palenkusi galvą, ir mėgautis laisvai krintančių garbanų, kurias ji buvo neseniai išsileidusi, reginiu ir kvapu.

Baigusi sagstyti ji susinėrė rankas.

– Tikras džentelmenas palydėtų mane iki durų. O tada – nejau leistų man vienai įeiti?

Taip. Ne. Nesvarbu, ko jis nori. Dugas žinojo, kad jis, po perkūnais, joks džentelmenas.

Dangų nutvieskė dar vienas žaibo blyksnis. Jos plačiai atmerktos akys viltingai suspindo, maldaudamos nenuvilti jos. Po sekundės nugriaudėjo griaustinis, ir Dugas suprato, kad jis yra pasmerktas. Nieku gyvu nepaliks jos vienos tokią audringą naktį. Tai likimas krečia jam pokštus, trukdydamas kilniai pasielgti. Dugas niekada nemanė esąs garbingas. Tačiau būdamas su Džuljeta jis nebeatpažino pats savęs.

Užuot atsakęs į klausimą, Dugas stumtelėjo duris ir išlipo į lietų. Visai nenustebo, kai šalia išdygo vairuotojas. Džuljeta neryžtingai sėdėjo ant sėdynės kraštelio ir pastėrusi žiūrėjo į audringą dangų.

– Ilgai svarstei, kol apsisprendei. Nieko tokio, galiu pabūti ir viena. Kad ir kaip paikai elgiausi, esu suaugusi ir viena pati jau ištvėriau tūkstančius audrų.

Jis ištiesė ranką, bet Džuljeta užsispyrusi nedavė savosios.

– Ar lauki, kol paskęsiu? – paklausė Dugas.

Ji tvirtai sukando dantis.

– Nenoriu, kad eitum su manimi iš gailesčio.

Jis prisiartino ir, pagriebęs už rankos, ištempė ją iš automobilio tiesiai į savo glėbį. Nepaisydamas lietaus ir šalia stovinčio vairuotojo prisitraukė ją artyn.

– Ar atrodo, kad gailėčiausi tavęs? – sušnabždėjo jai į ausį Dugas, nusiteikęs ryžtingai.

Ji išsprogino akis.

– Kodėl nustebai? Juk norėdama užsimiršti tu pusę valandos darei viską, kad mane sujaudintum.

– Matau, koks esi susijaudinęs.

– Tai dėl tavęs.

– Tikrai? – Ji šyptelėjo ir jis nesusilaikęs pabučiavo jos drėgnas lūpas.

Džuljeta nusijuokė ir apsivijusi rankomis jo kaklą atvėrė burną įsileisdama jį gilyn. Šalia suburzgė užvedamas variklis, vairuotojas paliko juodu vienus.

Suėmęs už rankos Dugas nusivedė ją į prieangį. Siaura stogo užlaida juos vos galėjo apsaugoti nuo lietaus.

– Reikėtų eiti vidun.

Ji nusilaižė vandenį nuo lūpų.

– Turėtume ir galėtume, bet taip aš niekuomet neįveiksiu audros baimės. Tačiau jei mes pakeistume blogus prisiminimus kuo nors maloniu... – jos provokuojamas, kimus balsas nutrūko.

– Tada būtume atradę vaistą nuo fobijų. Galėtume paženklinti ir uždirbti milijonus.

Džuljeta nusijuokė.

– Aš viskam pasiruošusi.

Dugas atsiduso pripažindamas pralaimėjimą. Vis vien negalėjo kiūtinti į savo kambarį pagrindinėje stovyklavietėje pliaupiant lietui. Negalėjo ir trauktis: Džuljeta klaidingai jį suprastų, jei paliktų ją abejojančią ir pažeidžiamą. O to jis tikrai nenorėjo. Tik ne dabar, kai juodu suartėjo.

– Prakeikimas, – sumurmėjo jis ir įsisiurbė jai į lūpas.

Šįkart nebūtų galėjęs pasiteisinti, kad įgyvendina jos fantaziją, tačiau tą akimirką jam niekas nerūpėjo – troško tik ragauti erotišką lietaus ir Džuljetos skonį. Palytėjęs jos lūpas liežuviu jis niro į giliausią burnos kertelę, ištyrinėjo ją, o tada ėmė glostyti toliau.

Šį kartą griaustinio garsas buvo silpnesnis nei anksčiau, bet Džuljeta vis tiek įsitempė.

– Nurimk.

Džuljetos raumenys atsipalaidavo, jis ėmė glostyti jos rankas, šildydamas per šlapius marškinius ir kaitindamas odą jo viduje liepsnojančia ugnimi. Bet trapų moters kūną purtė vėsa – ilgiau būti lauke jie nebegalėjo. Dugas suprato: jei įeis vidun, turės patenkinti jos prašymą atsverti įsisenėjusią baimę nauja patirtimi – emocijų ir pojūčių audra, nežemiška ekstaze pasiekiant kulminaciją. Tokių akimirkų Džuljeta nepamirštų.

Su šia mintimi jis intymiai įspraudė ranką tarp jųdviejų kūnų ir ėmė laukti atstūmimo arba pritarimo – būtų paisęs jos norų. Tačiau kai jo pirštai susirado šiltą vietelę tarp jos šlaunų, jis išsigando, kad tik ji nepersigalvotų.

Džuljeta pritariamai sumurkė ir staiga, kai jis jau manė patenkinęs savo karščiausią norą, pakeitė pozą, praskėsdama kojas, kad jis galėtų geriau prieiti. Užuot suteikusi jam leidimą, ji tiesiog pasidavė. Besąlygiškai pasitikėjo juo. Dugo krūtinėje sukirbėjo svetimas jam jausmas, gerklėje įstrigęs šiltas gumulas ėmė gniaužti kvapą. Pojūčiai, kuriuos sužadino Džuljeta, turėjo suteikti Dugui sparnus, bet jis buvo pametęs galvą. Šią akimirką tematė priešais save stovinčią moterį.

Džuljeta atsiduso, kūnui dilgčiojant iš įtampos. Net ir per džinsus Dugo pirštai įsispraudė giliau ir ją užliejo dar nepatirtos emocijos. Džuljeta sudrebėjo ir įsitvėrė jo pečių baimindamasi nugriūti. Tai buvo tikra aistra. Ji svaigo nuo patiriamų pojūčių. Kvaito ir duso, o deginantis karštis tarp šlaunų vertė geisti daugiau.

Viena ranka jis atmetė šlapius jos plaukus nuo veido.

– Kur tu dabar esi?

Šilta šypsena nušvietė jos lūpas.

– Skęstu... aistroje. – Ji vos nepasakė jausmuose, bet staiga susigriebė. „Neskubėk", – įspėjo save, nors ir jautė, kad yra per giliai įklimpusi.

– Nebijai?

– O ko turėčiau bijoti? – staigiai paklausė ji ir iškart suvokė, kaip dviprasmiškai nuskambėjo klausimas.

Kaip tik tą akimirką audra panoro ją išbandyti. Nė nenušvitus dangui, virš galvos nudundėjo perkūnija. Džuljetos pirštai suspaudė Dugo pečius, nors ji žinojo esanti saugi.

Dugas suėmė jos smakrą ir atsuko į save.

– Tik ne su manimi. O ir manęs neturi bijoti.

Džuljeta, žvelgdama į gražias mėlynas akis, patikėjo. Bet kai Dugas ėmė glamonėti ją įgudusiais judesiais, jos žvilgsnis apsiblausė. Švelnumas, karštis ir stiprūs pojūčiai susiliejo ir suteikė jai nenusakomą malonumą greičiau, nei ji drįso tikėtis.

– Kur tu dabar? – vėl paklausė jis, sukdamas ratu delną aplink jos iškilumą, smigdamas gilyn pirštų galiukais, stipriai ir tobulai.

Ji nurijo atodūsį.

– Prašau, Dugai, – išsprūdo tylus maldavimas, jos šlaunys sutrūkčiojo.

– Tiesiog pasakyk, kur esi? – neatlyžo Dugas, jo balsas buvo prikimęs nuo geismo ir nevaldomų emocijų. – Atsimerk ir apsižvalgyk.

Ar ji buvo užsimerkusi? Džuljeta praplėšė vokus ir žvilgtelėjo per jo petį į tamsą.

– Aš lauke.

Jis pamalonino ją dar viena glamone. Įgudusiai glostė delnu, spaudė pirštais, kol ją vėl pasigavo palaimos banga, šįkart smarkesnė. Remdamasi į Dugą ji atlošė galvą ir stumtelėjo į priekį klubus, trokšdama pajusti stipresnį, gilesnį spaudimą.

– Ar lyja? – kamantinėjo jis.

Supratusi, jog turi atsakyti į klausimą, Džuljeta sumirksėjo ir vargais negalais sušvokštė:

– Taip.

Jis suko ranką taip, kad ji atrodė susijungusi su jos kūnu, traukė ją vis artyn ir artyn...

– Žaibuoja?

Ji buvo taip arti... Jos kūnas suvirpėjo, žiojėjanti tuštuma grūmėsi su staigiu pasitenkinimu, kuris rodės jau čia pat. Ji nenorėjo kalbėti, tik jausti.

– Ne, nežaibuoja. Nebe.

Jis greitai palenkė ją į duris ir pakeitė savo rankos padėtį. Durys buvo geresnė atrama jos nugarai, jis galėjo veržtis stipriai ir giliai, skraidindamas ją į beribio malonumo viršūnę.

– Griaudžia? – jo balsas skambėjo dusliai ir gosliai.

– Taip. – Ji ėmė siūbuoti klubais. – O, taip.

– Apie ką galvosi kitą kartą lietui lyjant? – sugergždė jis į ausį.

– Apie tave, – išspaudė Džuljeta, kūnui grasinantis sprogti.

Jis įsisiurbė jai į lūpas, sugaudamas paskutinį žodį burnoje, ir kai susiliejo su ja, viską užtvindė akinanti šviesos banga. Ji nebūtų kreipusi dėmesio, net jei tai būtų buvęs žaibas.

Pamažu nusilpusios bangos atslūgo ir Džuljeta grįžo į tikrovę. Jai dar nebuvo tekę suartėti su vyru tokiu būdu. Todėl kad ir kokį malonumą patyrė Dugo glėbyje, jautėsi sutrikusi, nežinojo, ar išdrįs pažvelgti jam į akis.

– Kava paruošta, – Džuljeta įžengė į namelio svetainę nešina dviem puodeliais.

Ji vilkėjo šilkinį dviejų dalių drabužį. Dugas būtų norėjęs, kad jos kūnas nebūtų tiek daug pridengtas, bet vis tiek jį gundė gili iškirptė ir vos matomi krūtų kontūrai. Ir vis dar norėjosi liesti jas, netrukdant drabužiams.

Dugas atsikrenkštė.

– Ačiū. Karšta kava – puikumėlis.

– Ar dar nesušilai? – Ji padėjo puodelius ant stalelio priešais sofą.

Džuljeta spėjo persirengti sausais drabužiais, o jam teko sėdėti su drėgnais džinsais. Kiaurai peršlapusius marškinius Dugas buvo priverstas nusivilkti, kad būtų jaukiau, ant pečių užsimetė tik rankšluostį.

Jis paėmė kavą. Karštis nuo puodelio smelkėsi į kūną.

– Man jau geriau. – Ir ne dėl kavos, o dėl to, kad mato Džuljetą.

Jos plaukai švelniomis sruogomis krito ant pečių. Net be makiažo ji traukė jį labiau nei kitos moterys, kurias išsipusčiusias vakarais sutikdavo mieste.

– Ši vieta mane stebina. Čia yra visi patogumai kaip namie ir vis dėlto dar niekada nesijaučiau taip nutolusi nuo įprasto gyvenimo. – Sukdama apie pirštą ilgą plaukų sruogą ji perkėlė kojas.

– Aš irgi jaučiuosi panašiai, – sumurmėjo jis. Nupurtė drebulys – dėl lietaus, o gal jį taip veikė Džuljeta. Jis nežinojo.

– Norėčiau rasti ką nors šiltesnio tau apsivilkti, bet aš vos galiu atpažinti drabužius savo lagamine ir, patikėk manimi, nėra jokio didesnio drabužio, kuris tau tiktų.

Ji nedrįso pažvelgti jam į akis ar kur kitur. Dugas pirmą kartą matė tokią išties kuklią moterį. Jis norėjo, kad Džuljeta nesijaustų taip nesmagiai dėl nuostabaus jųdviejų nuotykio. Ir dar – būtų buvę gerai užsivilkti sausus marškinius, kad ji nors kiek atsipalaiduotų. Antra vertus, Dugas troško, jog ji jaukiai jaustųsi su juo, nesvarbu, apsirengusiu ar ne. Ir būtų mielai pakartojęs jųdviejų nuotykį, tik šįkart jie gulėtų šiltoje lovoje, o jis būtų joje.

Jis pasitrynė akis nuvargusia ranka. Dabar tai neįmanoma. Ir taip pažengė neįsivaizduotinai toli, o nervingi Džuljetos judesiai išdavė, kaip nesmagiai ji jaučiasi. Vienintelis būdas išsiblaškyti – pradėti pokalbį.

– Ar šiai kelionei nusipirkai naujų drabužių? – paklausė Dugas, prisiminęs jos pastabą, kad negali atpažinti drabužių lagamine.

– Kurgi ne, – nusišaipė Džuljeta, o Dugas staiga pagalvojo, ar tik ji nevilki drabužiais, kurie buvo skirti jos medaus mėnesiui. Bet vargu ar tokiai kelionei būtų pirkusi aptemptą maudymosi kostiumėlį, seksualius laisvalaikio apdarus, kurie traukia juslingus vyrų žvilgsnius.

Skrandis susigniaužė vien nuo minties, kad į ją galėtų žiūrėti kiti vyrai. Dugas troško būti tas vienintelis, kuris matys Džuljetą Stenton visokią – vilkinčią seksualiu mėlynu dviejų dalių kostiumėliu, bėgančią susitaršiusią per lietų. Iš kur, po galais, tie savininkiški jausmai ir kaip jam jų atsikratyti?

Jis pažvelgė į Džuljetą kaip tik tą akimirką, kai ji liežuviu nusilaižė apatinę lūpą.

– Ši kelionė ir drabužiai – sesutės dovana, – prisipažino ji.

Jo gyslomis plūstelėjo saldus palengvėjimas. Taigi šie drabužiai, nors ir netiesiogiai, skirti jam vienam.

– Atrodo, tavo sesuo neįtikėtina.

Džuljeta linktelėjo.

– Ji ypatinga. Iš tiesų mes dvynės. O kaip tu? Turi brolių ar seserų?

Jis papurtė galvą.

– Mano įtėviai negalėjo turėti vaikų, todėl taip noriai mane priglaudė. – Jis bus per amžius jiems dėkingas, vis dėlto dažnai pagalvodavo, kaip būtų, jei turėtų brolį ar seserį. Ką nors, kas būtų panašaus amžiaus, į ką galėtų atsiremti sunkiomis gyvenimo akimirkomis ar pasidžiaugti, kai viskas klostosi sklandžiai.

– Ar judvi su seserimi gerai sutariate?

Džuljeta pritariamai linktelėjo galva.

–Jimanogeriausia draugė.Visadaparemia juodžiausiomis gyvenimo akimirkomis.

Užuomina apie jos netolimą praeitį – tai, ką jis jau žinojo – privertė skrandį vėl susi traukti. O kiek kartų, kam nors apnuoginus sielą, jis be jokių skrupulų suvirškindavo informaciją? Pasiteisindavo tiesiog dirbąs savo darbą. Džuljetos atvirumui nebuvo pasirengęs, tačiau bent nutuokė, kaip jausis išgaudamas iš jos tai, ko jam reikia. Deja, nuo pat pradžių su Džuljeta viskas klostėsi kitaip. Jis jau ėmė priprasti prie jį persekiojančio kaltės jausmo.

Dabar Dugas pajuto šleikštulį. Bet prisivertė šyptelėti.

– Tai jūs dviese? – Pagalvojęs jis papurtė galvą ir pamėgino pasakyti kitais žodžiais: – Jūs dvynės, bet esate unikalios. Pernelyg ypatingos, kad būtumėte panašios. – Jis kalbėjo nuoširdžiai.

– Ačiū. – Kai Džuljeta galiausiai pažvelgė į jį, jos akyse švietė dėkingumas. – Džilijana, mano sesuo, daugiau bendraujanti, ne tokia santūri... – jos balsas nutrūko ir Dugas suprato, kad ji prisiminė jųdviejų nuotykį per audrą. Džuljetos blakstienos suvirpėjo, ji nukreipė žvilgsnį, o skruostus užliejo švelnus raudonis.

– Ei! – Dugas ištiesė ranką ir kilstelėjo jos smakrą, priversdamas žiūrėti tiesiai į akis. – Kas negerai? Tenorėjau suteikti tau mielų prisiminimų, kurie atsvertų blogus, neturėtum jaustis nesmagiai su manimi.

Ji dar labiau išraudo.

– Tiesiog...

– Sakyk, – jis krestelėjo ją nesuprasdamas, kodėl ji taip sumišo ir užsisklendė.

Džuljeta įkvėpė.

– Rodos, tai aš prašiau, o tu atsakei... ir nieko negavai mainais.

Nejau ji nieko nesuprato? Jis taip susijaudino stebėdamas jos orgazmą, kad ir pats jo vos nepatyrė. Dugas niekada anksčiau taip karštai nereagavo į moterį, niekada jam taip smarkiai nerūpėjo, ar ir jo partnerė jaučia malonumą. Dėl vieno dalyko jis neabejojo – užplūdę jausmai prašyte prašėsi išlaisvinami ir bus sunku juos užgniaužti.

– Mano prisiminimai kitokie.

– Nori pasakyti, tai nebuvo vienpusiška?

Dabar atėjo jo eilė atsiverti.

– Mes abu turime susikūrę savo fantaziją, Džuljeta. – O ką jis sakė Merilei? „Man reikia įsitikinti, kad galiu iškelti moters poreikius aukščiau savųjų."

Tuo metu tie žodžiai suteikė leidimą likti saloje su Džuljeta, nors juose buvo ir tiesos. Dabar bučiuodamas ir glamonėdamas šią moterį Dugas suprato, kad ne tik gali atsižvelgti į jos fizinius poreikius, bet ir trokšta atsiliepti į jos jausmus.

Suklususi ji palinko į priekį. Dugas buvo pasiruošęs išsipasakoti. Anksčiau neketino atskleisti Džuljetai savo fantazijos, bet ji privertė jį norėti atsiverti.

– Neseniai aš įskaudinau žmogų, kuris man buvo brangus. Labai įskaudinau. Ji sakė, kad pasinaudojau ja, ir turbūt nelabai klydo. Todėl dabar noriu įrodyti, kad moters norai man gali būti svarbesni už mano paties.

Dugas sutiko smalsų žalių akių žvilgsnį.

– Tau tiks bet kuri moteris?

– Jokiu būdu, – papurtė galvą jis. – Ir tu nesi bet kuri moteris. Tik ne man.

Džuljeta išskėtė pirštus ant šlaunies, čiupinėdama šilkinę medžiagą.

– Bet negali paneigti, kad iniciatyva buvo vienpusė. Turiu žinoti – ar naudojaisi manimi, siekdamas sau kai ką įrodyti?

– Ne daugiau, nei pati naudojiesi manimi dėl priežasčių, susijusių su savo fantazija. – Jis nusijuokė. – O tu užsispyrusi. Techniškai taip, tai buvo vienpusis ryšis, bet... – jis sąmoningai nutilo.

Tylėjo pakankamai ilgai ir ji neištvėrusi pažvelgė į jį.

– Kas – bet?

Dugas palinko į priekį, juodu skyrė vos keli centimetrai.

– Bet... – jis paėmė jos ranką, – labai greitai tapai man brangi. Mėgavausi tave stebėdamas. Klausydamasis iš tavo lūpų sklindančių garsų. Ar numanai apie juos? Geidulingi atodūsiai, aikčiojimas, dejonės.

Džuljetos akių vyzdžiai išsiplėtė. Raudonis užliejo nuo kaklo iki skruostų. Burna iš netikėtumo prasižiojo, bet ji suskubo užsičiaupti neišleidusi nė garso. Dugas pajuto, kaip kūną nutvilkė karštis ir išpylė prakaitas. Stengiantis ją įtikinti jį vėl apėmė geismas.

Tikriausiai tai jo bausmė ir atgaila. Būti taip arti geidžiamos moters ir žinoti, kad turi išlaikyti atstumą ne tik jos, bet ir savo paties labui. Jis negalėjo eiti toliau. Negalėjo mylėtis su Džuljeta. Netgi jei tai padėtų išpildyti jos fantaziją, jo sąžinė ir siela atsidurtų pavojuje. Taip pat ir širdis.

Vis dėlto jis prisivertė susitelkti į jos poreikius.

– O tie garsai... – jis vėl abu grąžino į netolimą praeitį.

– Ką? – paklausė Džuljeta ir tyliai atsiduso.

– Jie mane įaudrina.

Džuljeta sunkiai nurijo seiles. „Jis vėl tą daro", – pagalvojo apsvaigusi. Ramina ją. Bet, nuslopinęs vieną skausmą, tuoj pat sukelia kitą. Dugas stengėsi įtikinti, kad jei malonu jai, malonu ir jam.

Kalbėjo labai įtaigiai. Ji netruko atsipalaiduoti ir pamiršti susivaržymą. Nesvarbu, jog jis siekė įrodyti kai ką sau – kad yra padorus žmogus ir gali atsižvelgti į kito norus. Džuljeta prisiminė sau duotus pažadus: per šią savaitę ji pamėgins išsilaisvinti ir tapti savimi. Eksperimentuos nepaisydama apribojimų, rūpesčių ar žurnalistų.

Kartą ji jau pasitikėjo Dugu ir jis suteikė jai didžiausią malonumą. Kuklumas ir drovumas dabar jai neparankūs.

– Dugai?

– Ką?

Ji suvokė, kiek nedaug laiko jiems liko saloje – laiko būti kartu – ir sutelkė visą drąsą.

– Ar tu vis dar įsiaudrinęs?

Jis giliai įkvėpė ir neištvėręs labiau sušnypštė nei pasakė „Taip". Džuljeta suprato tai kaip teigiamą atsakymą. Ji suėmė už balto rankšluosčio galų ir prisitraukė jį artyn. Įkvėpė stipraus vyriško kvapo ir jos kūnas, jau ir taip įsitempęs, kaipmat sureagavo. Speneliai sukietėjo, o pilvą perskrodė geismas – jau teko tai patirti būnant su šiuo vyru. Per trumpą laiką jis tapo jai artimesnis ir mielesnis nei jos buvęs sužadėtinis. Kodėl turėtų pasitenkinti tik trupinėliu?

– Šį kartą leisk man pasirūpinti tavimi.

Sakydama tai ji uždengė ranka jam burną. Norėjo sujaudinti žodžiais ir prisilietimais, kaip ką tik darė jis. Dugas sugriebė ją už pečių. Iš to, kaip švelniai ją pabučiavo, vos liesdamas lūpomis, ir kaip tvirtai laikė, kad tik jų kūnai nesusiliestų, Džuljeta pajuto jo neryžtingumą. Ji suprato, kodėl jis dvejoja, ir neketino leisti jam pasitraukti. Išbandydama savo moteriškus vylius, o kartu ir Dugą, ji lyžtelėjo jo lūpas. Jai aiškiai pavyko: širdingai atsidusęs Dugas apdovanojo ją saldžiausiu bučiniu, kokio jai dar neteko patirti. Džuljeta suprato pasistūmėjusi į priekį. Kai jo liežuvis įsibrovė į jos burną, ji liovėsi galvoti.

6

Devintajame danguje. Štai kur jis dabar buvo. Tirpo jos šiltoje, geidulingoje burnoje. Ir negirdėjo skambančių pavojaus varpų. Neatsitraukdamas nuo lūpų Dugas nuslydo delnais nuo jos pečių ir apsivijo rankomis liemenį. Suirzęs dėl šilkinio barjero pakėlė laisvai krintantį audinį, kad galėtų glamonėti švelnią odą. Džuljeta sustabdė jį tvirtai suspausdama riešą.

– Dabar tavo eilė, pamiršai?

Jos balsas perskrodė geismo miglą ir sugrąžino jį į tikrovę. Jis nieko nenorėjo iš jos. Dugas nurijo keiksmažodį. Galėtų pameluoti jai, tik ne sau. Juk norėjo visko, ką tik ji gali duoti. Tiesiog negalėjo priimti.

– Juk sakiau, nenoriu nieko mainais, – balsas šiurkščiai rėžė jo paties ausį.

– Žinau. Davei, nes norėjai, net jei tuo siekei kai ką įrodyti sau. Dabar aš noriu grąžinti. – Džuljeta giliai įkvėpė. „Drąsinasi", – neabejojo Dugas. Tada ji uždėjo ranką ant jo iškilumo.

Jis sugriežė dantimis. Ji greičiausiai pajuto nenumaldomą jo geismą, nes suspaudė dar stipriau ir glostė delnu nepakeliamai lėtai ir kankinamai. Liečiant ir tyrinėjant jos veide atsispindėjo tvirtumas, sumišęs su žaviu neryžtingumu. Dugo kūnas reagavo į kiekvieną prisilietimą, jis vargiai begalėjo tvardytis.

– Nejau neigsi, kad tau tai patinka? – paklausė Džuljeta.

Jis negalėjo pripažinti ar paneigti. Buvo užvaldytas geismo ir jaudulio.

– Manau, tai akivaizdu.

Džuljeta atsipalaidavusi nusijuokė ir siektelėjo jo džinsų sagos. Dugas suprato turįs ją stabdyti. Kol dar nevėlu. Bet taip ją įskaudintų. Nors ir išdavė savo fantaziją, Džuljeta vis dar buvo pažeidžiama, ji nesupras, kodėl jis staiga atsitraukė. O ir jam pačiam būtų sunku suprasti – juk taip stipriai geidė Džuljetos.

Dugas negalėjo atpažinti pats savęs, taip besiaukojančio: juk nepaėmė to, ką jam siūlė, atsisakė progos pasinerti į geidžiamą kūną. Nedaug kuo gyvenime jis galėjo didžiuotis. Siekdavo bet kokia kaina išpešti ir paskelbti faktus, netgi apnuoginančius kitų žmonių nesėkmes. Vargu ar galėjo būti pavadintas šventuoju?

Vis dėlto jis neleido sau priimti to, ko troško užvis labiausiai, net labiau nei sužinoti tiesą, nes tai būtų įskaudinę Džuljetą. Ši ypatinga moteris suteikė jo gyvenimui šviesos. Ironiška, jis jautėsi jai skolingas už tai. O atsilyginti galėjo vieninteliu būdu – tik priėmęs jos siūlomas glamones.

Ji skubiai atsegė džinsų sagą ir kibo į užtrauktuką. Dugas įkvėpė nesumodamas, kaip ją sustabdyti.

– Atsimeni, sakiau, kad buvau susižadėjusi? – Jis nustebo išgirdęs jos balsą ir pasirinktą temą, tačiau tik linktelėjo galvą. – Bet neminėjau, kad tarp mūsų nebuvo jokios kibirkštėlės. – Ji atitraukė ranką nuo Dugo tarpkojo ir jo ausis pasiekė gergždžiantis garsas.

Jis sugniaužė į kumščius prie šonų laikomas rankas.

– Jokio jaudulio. – Džuljeta uždėjo rankas ant jo džinsų juosmens. – Jokios aistros.

Ji stabtelėjo – dėkui Dievui, nes Dugas norėjo girdėti viską: žodžius, balso intonaciją. Džuljetai nurenginėjant, nepavyktų nieko išgirsti. Be to, negalėtų sustabdyti, o ir neperprastų jos, jei pokalbis pasisuktų kita linkme.

Dugas troško suprasti ją, bet ne dėl profesinių tikslų. Nebuvo to įtraukęs į darbotvarkę. Troško išgirsti, ką ji sako, ir suprasti jos skausmo šaltinį. Kad galėtų panaikinti tą sopulį. Ne todėl, kad buvo pasiryžęs sau kai ką įrodyti, o kad buvo beįsimylįs šią moterį. Stipriai ir greitai. Anksčiau jam to neteko patirti ir jis nenumanė, kaip turėtų elgtis.

– Negaliu įsivaizduoti, kaip vyras galėtų tavęs negeisti, – žodžiai išplaukė iš širdies. Ir ši pradėjo smarkiau daužytis krūtinėje.

Džuljeta prikando lūpą.

– Tada neįsivaizduok, tiesiog patikėk manimi. Jis manęs nenorėjo. O aš maniau, kad tai mano kaltė, – tyliai tęsė ji. – Kai ką panašaus buvau patyrusi anksčiau, todėl tai tik sustiprino šį jausmą. Vyras manęs nenorėjo – tai ką galėjau jam duoti?

Atgiję žurnalistiniai Dugo instinktai pakuždėjo, kad jis jau arti tiesos. Ji galėjo atskleisti savo paslaptis, tačiau kūnu pulsuojantis adrenalinas neturėjo nieko bendra su jo galutiniu tikslu, užtat veide sustingo santūri užgauto žmogaus išraiška.

Dugas palietė jos skruostą.

– Aš tavęs noriu.

– Žinau. – Šypsena suvirpino jos lūpas ir akys nušvito. Nuoširdi, dėkinga, pasitikinti šypsena. – O dėl fantazijų turėtum žinoti, kad jau įgyvendinai maniškę. Ir tai nuostabi dovana.

– Kaip suprasti?

– Grąžinai tikėjimą savimi, – atsakė Džuljeta ir staiga vėl įsitvėrė jo džinsų juosmens, pratęsdama tai, ką pradėjo.

Jis teturėjo kelias sekundes apsispręsti. Dugas nebuvo iš neryžtingųjų. Visada siekė savo tikslų, nepaisydamas pasekmių. Po galais, straipsniai ir puiki karjera – svarus įrodymas. Tačiau su Džuljeta Stenton viskas kitaip: jo ketinimai ir pasiryžimas nueidavo šuniui ant uodegos, vos ši moteris prisiartindavo ištiestos rankos atstumu. Bet kokiu atstumu.

Jis suėmė ją už riešų, maldydamas ryžtingus judesius ir kartu duodamas darbo savo nerimastingomsrankoms –kuriosbūtųmielai glamonėjusios elastingus jos kauburėlius.

– Ar tai reiškia, kad tiki ir manimi?

– Žinoma.

„Taip paprasta", – pagalvojo jis. Ir taip sudėtinga.

– Ir tu tiki, kad noriu tavęs?

Ji linktelėjo. Iškalbingai pakreipus galvą jos skruostus nudažė šviesus raudonis.

– Svarūs įrodymai, kaip tu sakei.

Jų rankos susipynė, Dugas prisiartino, kad galėtų laikyti ją glėbyje ir tuo pat metu atsispirti gundymui.

– Tai ar gali patikėti, kad noriu tave pažinti labiau nei... – jis atsikrenkštė. – Noriu atsilyginti tau. Kaip tik dabar.

– Visiškai pasikliauju tavimi ir tikiu tavo žodžiais. – Džuljeta atrėmė galvą jam į krūtinę.

Net per primerktus vokus ji matė jo veidą. Anksčiau šį vakarą Džuljeta manė, kad jis gražus, dabar liesdama sušlapusius nuo lietaus jo plaukus pagalvojo, kad šis vyras tiesiog pribloškiantis, ir jos pulsas ėmė tankiai plakti.

– Turėtum patikėti. Juk aš nebijau audrų. Jeigu nenorėčiau būti čia, galėčiau išeiti pro duris.

Dugas sakė tiesą. Žinoma, jis galėjo pasišalinti. Priešingai nei kiti jos pažįstami vyrai, Dugas nežinojo, kas ji tokia, taigi negalėjo norėti nieko daugiau, išskyrus seksą ar draugiją. Taigi turėtų būti dėkinga, kad jis apsisprendė pirmiausia ją geriau pažinti. Džuljeta atsirėmė į Dugą, vis labiau juo pasitikėdama.

Juk pagaliau joks vyras niekada ir nesidomėjo ja. Tik Dugas. O ji pati rodė jam dėmesį ne vien iš noro atsilyginti tuo pačiu. Dugas nepaprastas. Bet jis varžė save, ir Džuljeta neabejojo – šis vyras elgiasi taip neatsitiktinai. Jis norėjo įrodyti, kad moters poreikiai jam gali būti svarbesni nei jo paties. Deja, tai prieštaravo jos geismui.

Vienas ypatingas vyras ja jau rūpinosi ir beprotiškai mylėjo. Su Dugu ji pasijuto geidžiama. Lyg būtų jo pasaulio centras. Kartais ji netgi pamiršdavo sužadėtuvių sukeltą skausmą. Dabar, kai Dugas išpildė jos didžiausią svajonę – apie kurią ji nė nenutuokė, kol atvyko į salą – Džuljeta troško daugiau. Bet pirmiausia turėjo įrodyti Dugui, kad juos gali sieti ne vien intymumas ir juodu gali mylėtis, pamiršę savanaudiškus tikslus.

Dugas tvirtino norįs geriau ją pažinti. Nuo to galima ir pradėti, jai tai nesudarys keblumų.

– Tai ką nori sužinoti apie mane?

– Gal iš pradžių papasakok apie audrų baimę?

Ji susirietė laukiančiame glėbyje. Jo karštos rankos saugiai apglėbė, bet tai nenuslopino joje kunkuliuojančio geismo.

– Kai mums buvo aštuoneri, tėtis pastatė namelį medyje. Tai buvo taip šaunu, ir mudvi su Džilijana leisdavome ten marias laiko. Tėvai net apribojo valandas. Bet juk mes buvo vaikai. Mums tiesiog patiko žaisti tame namelyje.

– O aš maniau, kad buvai paklusnus vaikas.

Ji papurtė galvą.

– Šalia padūkusios Džilijanos aš atrodžiau tobula dukra. Bet jau vėliau, kai paaugau. Būdama aštuonerių tiesiog norėjau pasismaginti.

– Linksmintis nėra blogai. – Jis atrėmė smakrą jai į galvą. Džuljeta atsiduso.

Dugas ne tik suprato ją, bet ir domėjosi. Jam buvo svarbu.

– Man patiko linksmybės. Mes žaidėme Stiuarto namuose...

– Stiuarto? – sukluso jis.

– Mano kaimyno. Sužadėtinio, – patikslino Džuljeta. Šis vardas neturėjo įsibrauti į intymią jųdviejų su Dugu erdvę, bet ji nenorėjo nieko nutylėti. Dugas kimiai suurzgė, tačiau, jam dar nespėjus pažerti klausimų apie Stiuartą, ji jau tęsė vaikystės istoriją.

– Jau buvo vėlu. Kai pradėjo lynoti, jo tėvai išsiuntė mus namo.

Dugas sudejavo:

– Leisk spėti. Tu pasirinkai ilgesnį kelią namo.

– Teisingai. Dangus tiesiog pratrūko.

– Aha, – dusliai sududeno Dugas.

– Taigi. Mudvi su Džilijana pabijojome grįžti namo, nes jau buvo vėlu, o dar pliaupė lietus. Aštuonmetėms bausmė atrodė itin grėsminga. Kol mes ginčijomės, ką daryti, audra įsisiautėjo: ėmė žaibuoti, griausti, sustiprėjo vėjas. Buvome peršlapusios, išsigandusios ir norėjome atsidurti namie. – Prisiminusi ji papurtė galvą. – Tėtis pirmas mus rado.

– Kaip galėjo nerasti. Gudrutės, tūnojote akivaizdžiausioje vietoje.

Džuljeta nusijuokė.

– Kaip sakiau, buvome aštuonmetės.

Neminėjau sumanumo. Vis dėlto tėtis mus rado po to, kai žaibas nuskėlė kaimynų medžio šaką. Dar niekada anksčiau nebuvau patyrusi tokio išgąsčio. Laikiausi įsikibusi Džilijanos ir verkiau, o jai tai tebuvo nuotykis. – Džuljeta truktelėjo pečiais. – Štai kodėl baiminuosi audrų. Jau tada turėjau susiprasti, kad didelis jaudulys – ne man.

– Oi, manau, tu puikiai susidoroji su jauduliu.

„Vėl tas kimus dudenimas", – pagalvojo Džuljeta. Seksualus balsas virpino ją ir didino geismą.

– Nelygu, kas su manimi dalijasi jauduliu.

– Šią akimirką – aš.

Ji atrėmė galvą jam į petį.

– Sutinku. – Ji ištiesė kojas ant sofos, jis pasekė jos pavyzdžiu. Nors judesiai buvo suvaržyti, niekada anksčiau Džuljeta nesijautė tokia atsipalaidavusi.

Galbūt todėl, kad Dugas atitolino jų šuolį į kažką itin seksualaus, įtampa atlėgo. Dėl patirties su Stiuartu ji jautė poreikį sugundyti vyrą ir pajusti savo moterišką galią. Laimė, kad sutiko tokį vyrą kaip Dugas. O jis ką tik parodė, kad domėjimąsi moterimi galima išreikšti ir kitu, ne vien fiziniu būdu. Ji jautėsi jam dėkinga. Todėl atsipalaidavo jo glėbyje, nekreipdama dėmesio į siautėjančią audrą. Liūtis atrodė tokia tolima.

Ją kažkas pakėlė ir nunešė. Džuljeta nepajuto, kaip užsnūdo, o atsibudusi išvydo Dugą, laikantį ją ant rankų.

– Ką tu darai?

– Pasijudinu, kad nesusisukčiau kaip riestainiukas.

Ji nusijuokė.

– Galėjai tiesiog mane pažadinti.

– Ir paleisti tave iš glėbio? Jokiu būdu.

Jis nunešė ją į miegamąjį, paguldė į lovą, ištraukė apklotą ir apklojo. Tada pritūpė šalia. Nors elgėsi tėviškai, deginantis Dugo žvilgsnis sukėlė joje tikrą gaisrą. Pulsas tvinkčiojo pašėlusiu greičiu. Džuljeta virpėjo iš nekantrumo.

Suėmęs jos plaukų sruogą Dugas patrynė tarp pirštų. Atrodė išsiblaškęs, bet Džuljeta neabejojo, kad jis, kaip ir ji, mėgaujasi kiekvienu prisilietimu, kiekvienu pojūčiu, vos tik juodu atsiduria šalia. Ji atsirėmė į pūkines pagalves.

– Nustojo lyti, – sumurmėjo jis.

– Išeini? – Staiga Džuljetą nusmelkė nepaaiškinamas nusivylimas.

– Neturiu pasirinkimo. – Dugo žvilgsnis nuslydo nuo jos veido link palaidinės iškirptės. Pirštai sekė žvilgsnį. Slydo nuo raktikaulio žemyn, perbraukė krūtinę ir, padelsę gilioje V formos iškirptėje, apsistojo tarp krūtų.

Jo įdegusi oda atrodė tokia tamsi šalia blyškios moters odos ir net švelnus prisilietimas išdavė geismingus ketinimus. Džuljetą nutvilkė karščio banga. Akimirksniu sustangrėję speneliai šiurkščiai įsirėmė į šilkinę palaidinę, kuri dar prieš minutę atrodė tokia švelni. Džuljeta suprato: niekas nebenumalšins vidinės įtampos, tik jo glamonės. Bet ryžtingas Dugo žvilgsnis sakė, kad to teks palaukti. Ji turėtų išsilaisvinti. Būti savimi. Kaip kitaip įveiks jo užsispyrimą?

– Žinoma, turi pasirinkimą. Gali likti.

Jis sukando dantis.

– Dar ne.

Ji norėjo išklausti, kokį skausmą jis mano suteikęs kam praeityje ir kodėl yra pasiryžęs atgailauti.

– Kodėl...

Nespėjus jai užbaigti klausimo, jis palenkė galvą, kad galėtų prispausti lūpas kitam ilgam svaiginančiam bučiniui. Bučiniui, kuris išsunktų jos energiją ir priverstų pamesti galvą. Bučiniui, kuris ją įtikintų, kad atsisakymas likti nakčiai neturi nieko bendra su Dugo jausmais jai.

Kol Dugo lūpos išdarinėjo stebuklus, jo pirštai įsigavo į jos palaidinę. Neatsitraukė net susidūrę su kliūtimi – plonyte liemenėle. Dugas švelniai grybštelėjo tarp pirštų spenelį, suspaudė smarkiau ir vėl atleido numalšindamas skausmą.

Džuljeta iškėlė rankas trokšdama jį paliesti, bet jis sugriebė ir valdingai prispaudė jas prie čiužinio. Ir ji pakluso jam. Džuljeta atsidūsėjo, nes tik taip galėjo parodyti, kaip labai jai patinka glamonės ir kaip smarkiai trokšta daugiau.

– Nenoriu išeiti. – Dugas kakta atsirėmė į ją.

Prisipažinimas tarsi nagais įsikibo, sužadindamas viltį.

– Tai neik.

– Tu neseniai buvai įskaudinta.

Priminus skaudulius jos kūnas įsitempė.

– Niekada to nesakiau.

– Sužadėtinis tave įskaudino.

– Norėtum žinoti kaip? – ji tyčia dar labiau mygo Dugą.

– Panašiai.

Pasitenkinusi miglotu atsakymu Džuljeta atidėjo tolesnius klausimus kitam kartui.

Dugas kilstelėjo jos smakrą.

– Jei pasiliksiu, abu žinome, kuo baigsis.

Ji linktelėjo galvą, širdis buvo sklidina šilumos.

– Bet turi būti įsitikinusi.

– Žinau, ko nori mano kūnas.

Džuljeta troško jo prisilietimų. Dugas nusijuokė, nors balse nebuvo justi linksmumo.

– Aš noriu, kad ir protas pritartų. O tam reikia laiko.

Džuljeta turėjo pripažinti, jog jis teisus. Kad ir kaip sunku, privalėjo paisyti jo nusistatytų ribų. Tačiau nesiruošė išvykti iš salos nesulaužiusi jo užtvarų ir nepatyrusi visiško intymumo – kai jis paners giliai į ją. Džuljeta sudrebėjo nuo minties, kad mylisi su Dugu – suprato, jog tai patyrusi nebebus tokia pat kaip anksčiau.

Jis užklojo Džuljetą apklotu ir apkamšė, tada pasilenkęs staigiai pabučiavo.

– Labanakt.

Ji atsiduso. Nors suprato, kad taip bus geriausia, atsisveikinti nesinorėjo.

Suskambėjus telefonui Džuljeta tebepleveno sapnų pasaulyje. Buvo dviese su Dugu negyvenamoje saloje.Apsupti kaitrios saulės spindulių ir atogrąžų gėlių su švelniausiais vainiklapiais, kuriuos Dugas labai išradingai, intymiai panaudojo. Ji nenorėjo nuvaikyti sapno, bet telefonas nesiliovė skambėjęs.

Ištiesusi ranką ji pagriebė ragelį.

– Alio. – Norėjo, kad ją būtų pažadinęs Dugas.

– Išsiųsdama tave į šią salą nepagalvojau, kad man neskambinsi. Kaip laikaisi? – atsklido susirūpinęs Džilijanos balsas.

– Rojuje nėra telefonų, – sudejavo Džuljeta. Ji apsidžiaugė išgirdusi sesers balsą, nors tikėjosi išgirsti visai ką kitą.

Džuljeta vėl užsimerkė, bet sapnas išsisklaidė ir teko išnirti į realybę: kambarys pasirodė per daug atvėsintas oro kondicionieriaus, lova per šalta, nes šalia nebuvo Dugo, ir spengianti užsitęsusi tuštuma, nes sapnas nutrūko, taip ir nepasiekus malonumo viršūnės.

– Jei esi rojuje, kodėl toks nelaimingas balselis? – paklausė Džilijana.

– Nesu nelaiminga.

Tik vieniša, nes vyras pernelyg greitai išskubėjo praėjusį vakarą. Džuljeta atsisėdo lovoje, glostoma pro žaliuzes besiskverbiančių šiltų ryto saulės spindulių.

– Juk palikau tau žinutę atsakiklyje tą dieną, kai tik čia atsidanginau.

Džilijana atsikrenkštė.

– Taip, bet buvau išvykusi ir neatskambinau tau.

– Na, čia jau arčiau tiesos. Pažįstu tave, Džilijana Stenton. Bijojai išgirsti, ką manau apie paslapčiomis suplanuotas atostogas „Fantazijose" ir sukeistus mano drabužius. Nujautei, kad pasakysiu porą švelnių žodelių.

– Kai man nepaskambinai, ėmiau nerimauti.

Džuljetos nėmaž nenustebino, kad sesuo taip staigiai pakeitė plokštelę.

– Turėtum nerimauti, – sumurmėjo ji. – Taip tau ir reikia.

– Nejau taip blogai?

Pro Džuljetos ausis nepraslydo dvejonė Džilijanos balse, tad ji nusprendė nebekankinti daugiau sesers. Be to, jai reikėjo dvynės sesers, geriausios savo draugės, patarimo.

– Turbūt tai geriausia tau šovusi mintis, – pripažino Džuljeta.

– Oho! Puiku. Na, aš paskaičiau apie „Fantazijas" žurnale. Ar patikėtum, kad šios įmonės savininkės dėka kurorte suvestos porelės galiausiai susituokia?

Susituokia. Nespėjus Džuljetai sugromuliuoti šio žodžio ar atsakyti, Džilijana tęsė:

– O kalbant apie vedybas, ar tiksliau, nevedybas, turėtum žinoti, kad tau išnykus Stiuartas įtartinai aptilo.

Džuljeta įkvėpė.

– Kaip suprasti? Nesu bendravusi su juo nuo tada, kai susitarėme nekalbėti apie tai, kas nutiko.

– Jis paskambino tą dieną, kai išvykai.

– Paskambino man? – Džilijana liko Džuljetos namuose, kad sumėtytų pėdas ir išsisuktų nuo žurnalistų. – Kam Stiuartui manęs prireikė?

– Greičiausiai jis tikrino tave ir, dievaži, nepatikėjo „Čia Džuljeta" triuku.

Džuljeta neištvėrė ir nusikvatojo.

– Pernelyg seniai mus pažįsta.

– Na, nesijaudink. Aš nieko neišplepėjau. Jis keliskart pabandė iškvosti, o paskui liovėsi. Kaip tik tai man nepatinka, nepasitikiu juo.

Džuljetos pirštai žaidė su apklotu. Ji tai sustumdavo šiltą antklodę į kauburį, tai vėl ištiesindavo. Karčiai pagalvojo statanti kalnus iš kurmiarausių.

– O kaip tėtis? Kaip sekasi jam ir mamai?

– Gerai. Dėl jų taip pat nėra ko jaudintis. Tėtis neišduos, kur esi. Kad ir kaip gerbia Stiuartą, tave, bent kol kas, jis myli labiau.

Džuljeta nurijo gerklėje įstrigusį gumulą.

– Jis taip nusivils, kai sužinos tiesą.

– Geriau tegul nusivilia gyvate nei būna suglumęs ir susirūpinęs dėl tavęs.

Džuljeta suaimanavo. Tėvai susikrimto, kai ji staiga atšaukė vestuves. Anksčiau jos elgesys nekėlė įtarimų. Ir ji niekam nedavė dingsties atskleisti Stiuarto reikalus. Netikėtai išvykti atostogauti jai taip pat nebuvo būdinga. Įdomu, ką pagalvotų šeima, jei sužinotų, kad ji susidėjo su prašalaičiu? Ir trokšta su juo suartėti?

– Ar jau sugalvojai, kaip kuo neskausmingiau išnarplioti visą šią makalynę, ar esi pernelyg užsiėmusi savo fantazijų vyru? Spėju ir viliuosi, kad būtent pastarasis dalykas dabar tave jaudina užvis labiausiai – štai kodėl pasiunčiau tave čia.

Kad ir kaip Dugas buvo užvaldęs jos mintis, Džuljeta nepajėgė pamiršti namie likusių rūpesčių. Tik dar nerado jokio sprendimo.

– Iš tiesų tai susitikau žmogų, kuris galėtų man patarti. Nešališka trečioji šalis.

Džilijana pratrūko juoktis.

– Nešališkas ar nešališka?

– Lyg nežinotum. Juk pati sukūrei man tą fantaziją.

– Fantaziją, bet ne vyrą, – pataisė Džilijana. – Na, ir koks jis?

– Ypatingas. – Džuljeta turėjo už tai dėkoti seseriai. – Kaip tu ten rašei? – Ji metėsi link stalelio prie lovos ir iš stalčiaus ištraukė Merilės dokumentą, kurį jos pageidavimu buvo pristatę į namelį. Džuljeta nekantravo sužinoti, apie ką, sesers nuomone, ji svajojanti. – A, štai. – Ji pradėjo garsiai skaityti: – Būti apgaubtai ypatingo vyro rūpesčiu ir dėmesiu. Jaustis geidžiamai, būti jo pasaulio centru ir užmiršti širdgėlą dėl nutrauktų sužadėtuvių. – Ji nutilo. – Iš kur sužinojai?

– Juk tu dalis manęs. Kai tau skauda, skauda ir man. Jeigu man tektų išgyventi tą patį, maniškė fantazija būtų būtent tokia.

Vis dėlto dvynės nebuvo tokios skirtingos, kaip manė Dugas. Džuljetai į galvą šovė viena mintis:

– Kodėl pasiuntei mane į šią kelionę? Jautiesi prasikaltusi? Kad aš susidėjau su Stiuartu, o ne tu?

Ji išgirdo, kaip sesuo giliai atsiduso.

– Jeigu nebūčiau buvusi smarki paauglė, kuri nuolat į ką nors įsivelia ir gauna barti, tu nebūtum stengusis kompensuoti tai savo geru elgesiu. Siekei atitraukti žurnalistų dėmesį. Kai Stiuartas ėmė domėtis tavimi, tau užteko žvilgtelėti į tėčio veidą ir iškart supratai, kaip jį pamaloninti. Net neįsiklausei į savo širdies balsą. Jaučiuosi už tai atsakinga.

– Pati priimu sprendimus, net jei kartais ir klystu. Neturi jaustis kalta. – Nereikėjo daugiau atsverti ir sesers charakterio. – Oi, kaip susiraizgė mūsų gyvenimai, – pralinksmėjusi prunkštelėjo Džuljeta. – Bet viskas pakrypo į gera. Susitikau Dugą.

– Nepažįstu jo, bet atrodo, kad tu laiminga. To aš ir norėjau.

Džuljeta įrėmė smakrą į kelius ir apsikabino juos rankomis.

– Tai tik atostogos, – prisipažino ji seseriai, – viskas laikina. – Džuljeta vylėsi, kad jei ištars tai balsu, apsisaugos nuo ją persekiojančių paikų minčių pratęsti pažintį su Dugu ir pasibaigus savaitei. – Jis iš Mičigano.

– Pasirūpinsi logistika vėliau, o dabar tiesiog mėgaukis.

– Vaje, ir ketinu mėgautis.

– Įtariu, Dugas ir yra ta trečioji nešališka šalis, kuri, tavo manymu, gali padėti suregzti planą dėl tėčio problemų. Ar pasitiki juo?

Džuljeta nė nesuabejojo:

– Taip. Žinau, turėčiau būti atsargesnė, bet jis visai kitoks vyras. Be to, Dugas nepažįsta manęs ir nenumano apie mano praeitį. Jis negali norėti nieko kito, išskyrus... na, manęs. – Ji nusikvatojo.

– Nebūtina įtikinėti. Tavo džiugus balsas viską pasako. Linksmai leisk laiką, tik nedaryk nieko tokio, ko aš nedaryčiau.

Džuljeta pavartė akis.

– Tai suteikia veikimo laisvę.

– Būtent, – Džilijanos balse buvo justi pasitenkinimo savimi gaidelė.

Padėjusi telefono ragelį Džuljeta pasijuto labai energinga, tiesiog nenustygo vietoje. Ji nusiprausė, susirišo plaukus į uodegėlę, apsirengė šviesiai žalios spalvos laisvo kirpimo suknele, apsiavė basutes ir pasuko pro duris. Gal pasivaikščiojimas po salą ir grožėjimasis gamta pakels nuotaiką. Be to, reikėjo pratempti valandžiukę, kol atidarys kokį kurorto restoraną ir ji galės papusryčiauti.

Lauke buvo karšta ir drėgna. Tylą trikdė tik gamtos garsai: čirškė paukšteliai, lengvai šnarėjo medžiai. Rodės, visa sala priklauso jai vienai. Po pusantros valandos mintys nuskaidrėjo, o kūnas atsipalaidavo. Staiga už jos sušnarėjo krūmai. Tai negalėjo būti driežas ar koks smulkus gyvūnėlis. Išgąsdinta Džuljeta staigiai atsisuko, bet nieko neišvydo.

– Keista, – ji patraukė pečiais, bandydama numalšinti kylančią įtampą. Nors ir žinojo, kad sala privati ir saugi, staiga nebenorėjo likti viena ir skubiai nužingsniavo link pagrindinio pastato. Visą kelią jos neapleido nemalonus jausmas, kad yra ne viena.

Tačiau, priėjus prie baseino, būgštavimai išsisklaidė. Ten vienut vienutėlis ratus suko Dugas. Užliejęs malonus jausmas išstūmė visas kitas emocijas. Džuljeta pasirinko kėdę tolimiausiame krašte, iš kur galėtų jį stebėti.

Dugas plaukė grakščiai ir lengvai, bet ne tingiai. Jis skrodė vandenį tvirtais, ryžtingais mostais. Pasiekęs baseino galą iškildavo įkvėpti oro ir vėl plaukdavo atgal. Tai nepriminė malonaus pasiplaukiojimo, atrodė, kad taip jis stengiasi išsivaduoti iš nevilties.

Džuljeta parietė po savimi kojas ir prisimerkė stebėdamasi, ar tik neįsivaizduoja visko. Bet kai Dugas kilstelėjęs galvą pamatė ją, nesiteikė nei pamoti, nei linktelėti ar kaip kitaip pasisveikinti. Tik loštelėjo galvą ir vėl suskato kapoti vandenį šiurkščiais monotoniškais judesiais.

7

Ką jau ką, o Džuljetą Dugas mažiausiai norėjo dabar matyti. Jis apsisuko ir vėl ėmė skrosti vandenį, pasiryžęs plaukioti tol, kol jo kūno nebeveiks gaivus jos grožis ir nuoširdžios akys. Kol jis nuils ir nebereaguos į jos kūną, o protas susitelks pažerti klausimų. Turėjo dar pabandyti.

Iki šiol, lupdamas po sluoksnį nuo Džuljetos Stenton ir kasdamasis vis giliau prie jos minčių, jausmų ir praeities, Dugas leido jai diktuoti tempą. Nespaudė. Neragino labiau atsiverti, net kai ji leptelėjo buvusio sužadėtinio vardą. Tikras „žurnaliūga", pasibjaurėjęs pagalvojo jis ir pasuko link baseino krašto, pradėdamas naują ratą.

Jis užsigalvojo prisiminęs, kaip ryte paskambinęs į ligoninę išgirdo silpną mamos balsą. Atlikus paskutinį tyrimą paaiškėjo, kad tėčiui užsikimšusios arterijos ir jas skubiai reikia šuntuoti, kitaip jį gali ištikti dar vienas širdies smūgis. Praėjusį vakarą jam buvo atlikta skubi operacija. Motina nesusisiekė su juo, nes jo nebuvo kambaryje. Dugas įtarė, kad ji per daug ir nesistengė, nenorėjo trukdyti jo vadinamosios užduoties. Ji viena ištvėrė ilgas tėvo operacijos valandas ir begalinį laukimą rezultatų. Jis privalėjo būti ten.

Gal ir būtų buvęs, jei būtų dirbęs savo žurnalistinį darbą, o ne vis labiau klimpęs į Džuljetos Stenton apžavus – jei būtų pavykę išpešti informacijos iš šios moters, jo užduotis būtų įvykdyta ir jis būtų galėjęs vykti namo.

Dugas išniro iš vandens įkvėpti oro ir pamatė Džuljetą klūpančią ant baseino krašto.

– Plaukiojimas neduos naudos, jei apalpsi.

Jis nusibraukė nuo veido šlapius plaukus.

– Reikėjo sudeginti energiją.

– O man atrodė, kad kankini save. Kas yra? – Ji klestelėjo ant betoninio krašto, nepabijojusi sušlapti suknelės. Suėmė rankomis jo smakrą laukdama atsakymo.

– Prastos naujienos namie.

– Tėvai?

Jis sunkiai atsiduso. Kodėl turėtų meluoti?

– Tėvas. Neseniai patyrė širdies smūgį, o praėjusį vakarą jį teko operuoti.

– Oi, Dugai. Man labai gaila. – Džuljeta uždėjo šiltą sausą delną ant jo plaštakos. – Gal galiu kuo padėti?

Malonu, kad ji užjautė, bet jam reikėjo daugiau. Dugas papurtė galvą.

– Ačiū, kad paklausei.

– Ar turėsi išvykti? – Dugas pajuto jos balse rūpestį, sumišusį su nusivylimu. Staiga pyktis ir neviltis, visą rytą nedavę ramybės galvojant apie Džuljetą, išgaravo.

– Ne dabar. – Operacija praėjo sklandžiai, tėvas ilsisi. Operacija gali pridėti jam metelių. – Iš tiesų reikalai gerėja.

– Džiaugiuosi. Matau, kaip smarkiai juos myli. – Jos veide šmėkštelėjo palengvėjimas. – Žinoma, pasiilgčiau tavęs, jei turėtum išvykti.

Išgirdus nuoširdų prisipažinimą, jo širdį spaudę gniaužtai atsileido. Jis negalėjo kaltinti Džuljetos už savo keblią padėtį. Jam tik reikėjo nedelsiant išlieti neviltį ir palengvinti kaltės jausmą. Plaukiojimas padėjo. Buvimas šalia jos – dar labiau.

– O kodėl tu tokia ankstyva?

Ji truktelėjo pečiais.

– Nesimiegojo. – Jų žvilgsniai susitiko, žaliose jos akyse tvykstelėjo karštis.

Puikiai jį atpažino, nes ir pats visą naktį degė pragaro ugnyje. Nuo tos akimirkos, kai paliko ją vieną lovoje. Išeiti, kai ji taip noriai atsidavė jam, buvo be galo sunku. Bet dienos šviesoje atrodė kitaip: gerai, kad taip pasielgė, dabar galėjo gerbti pats save. Prisimenant neseną praeitį, tai jau daug, ir jis turėjo už tai dėkoti Džuljetai.

– Ir aš neramiai miegojau, – prisipažino Dugas.

Ji be žodžių linktelėjo. Nieko ir nereikėjo pridurti, jie skaitė vienas kito mintis. Jis papurtė galvą, neįstengdamas suvokti tokio stipraus ryšio.

Dugas visada žavėjosi tėvų santykiais, kurių vedybų įžadai su metais vis tvirtėjo. Jo paties keli ilgiau trukę romanai pasižymėjo geru seksu, bet vos tik moterys užsigeisdavo rimtai pasikalbėti, jis pasijusdavo dūstąs ir norėdavo kuo greičiau išsilaisvinti.

Tai, ką jis patyrė su Džuljeta, buvo ypatinga. Jie dalijosi guodžiančia tyla, kai jam nesinorėjo atsiverti. Ji suprato be žodžių, be jokių įpareigojimų, be lūkesčių. Ir vis dėlto jis norėjo, kad ji ko nors reikalautų. O labiausiai stebėtina, jis ne tik neužmezgė su ja intymių santykių, bet atsisakė, kai Džuljeta norėjo atsiduoti. Šios moters jausmai ir būsena jam rūpėjo labiau nei jo paties.

– Nerimavai dėl tėčio? – rimtu balsu paklausė Džuljeta, tarsi nenumanytų, kaip sunku jam buvo palikti ją vieną.

Dugas papurtė galvą.

– Sužinojau tik šįryt. – Jis blaškėsi ir anksti pakirdo galvodamas apie ją.

– O dabar? Esi susirūpinęs ir užsigalvojęs.

– Taip, susirūpinęs. Užsigalvojęs? Ne taip smarkiai, gali ir prablaškyti mane. Šiąnakt man tavęs trūko.

Sutviskusi džiaugsminga Džuljetos šypsena beveik kompensavo neramią jo naktį.

– Na, kaip ten sakoma: išsiskyrimas tik sustiprina jausmus, – paerzino ji.

Dugas sudejavo.

– Tu mane kankini.

– Visai nenoriu kankinti. Yra begalė dalykų, kuriuos pirmiau norėčiau daryti su tavimi.

Dugui nereikėjo klausti, kas tai galėtų būti. Buvo pasižadėjęs laikytis atokiau nuo Džuljetos, o jos atsakymas tik būtų pakurstęs aistrą. Vis dėlto jis paklausė nuo geismo prikimusiu balsu:

– Kokių gi? – Dugas ištiesė ranką norėdamas ją paliesti, nors ir buvo prisiekęs to nedaryti.

– Na, pirmiausia norėčiau daugiau tų kerinčių bučinių. – Jos blakstienos suvirpėjo. Žavus kuklumas.

Neatsispyręs jis sugriebė ją per liemenį ir įsivertė į baseiną. Aiktelėjusi iš nuostabos Džuljeta įkrito į laukiančias rankas.

– Taip negalima! – nepiktai šūktelėjo ji springdama. Džuljeta šypsojosi. Ir juokėsi. Dugas nepaleido Džuljetos iš glėbio, net kai jos kojos atsirėmė į baseino dugną. Ji truktelėjo žemyn suknelę, kuri plūduriavo išsiskleidusi aplink ją.

Jis sukikeno.

– Gal ir ne, bet galiausiai turiu tave glėbyje. Esi mano rankose ir aš atvėsinau tave. Kas tau nepatinka?

Ji prisėmė rieškučias vandens ir tėškė į jį.

– Man tai patinka. Tik tavo metodai šiek tiek neįprasti.

Jis išskėtė rankas tarsi norėdamas ją paleisti ir nusišiepė:

– Pati sakei norinti patirti viską. Aš tau padedu. Be to... – Jo balsas nutrūko stiprėjant aistrai. – Noriu būti su tavimi, dabar kaip tik esame čia vieni.

Jiapsivijorankomis jokakląirgundomaiatsirėmė į jį. Jo kūnas, akimirksniu reaguojantis į jos artumą, nuo geismo įsitempė. Pats sugundė Džuljetą, panardindamas ją į vandenį, dabar lieka susitaikyti su padariniais.

– Kaip gali mergina prieštarauti vyrui, kuris griebiasi tokių kraštutinių veiksmų, kad tik apkabintų ją? – pajuokavo Džuljeta.

– Ne, ji negali prieštarauti. – Dugas atlaisvino glėbį, kad ji ištiestų nugarą ir jis galėtų išvysti ją visą. Jos žalsva medvilninė suknelė buvo prilipusi prie kūno, per šlapią medžiagą išryškėjo sustangrėję speneliai. Staiga jos išsvajotieji bučiniai tapo be galo patrauklūs.

– Ar tai turėjai galvoje? – Jis suėmė rankomis jai veidą ir švelniai pabučiavo į lūpas.

Ji tik sumurkė atsakydama. Tada išrietė nugarą, kol šlaunimis pajuto jo kietą vyriškumą, Dugas įsisiurbė lūpomis, bet neleido jai prisiartinti. Džuljeta suprato turinti apsiriboti palaimingais jo bučiniais.

– Ne, arčiau, – sumurmėjo ji. Ir sugėrė į save jo juoką, išsiveržusi giliai iš krūtinės.

– O kaip šitas?

Jo liežuvis tingiai lyžčiojo jos lūpas. Džuljeta pajuto saldų kutenimą paširdžiuose ir užplūstant galingą geismo bangą, nuo kurios pradėjo linkti keliai. Kai jo pirštai suėmė plaukus ir truktelėjo galvą, ją užliejo begalė emocijų, paskui jos nuslūgo. Panašiai kaip vanduo aplinkui, kūniški impulsai viliojo grimzti gilyn, ir vis tiek ji nieko negalėjo kontroliuoti. Įžanga į malonumus, kuriais galėtų dalytis, jei tik jis nekankintų lėtais ir protą temdančiais judesiais.

Nuo susitikimo su Dugu Džuljetos geismas ir ilgesys augo katastrofiškai greitai. Ji troško atsiduoti beatodairiškai aistrai, geidė ją patirti su Dugu – vyru, kuris privertė vėl patikėti savimi ir tarpusavio santykiais.

Ji galėjo net nusižeminti, kad tik priverstų jį nusileisti. Kita vertus, jie abu laimėtų.

– Gerai? – Jo lūpos virpino jos lūpas.

Joks vyras neatsispirtų vilionėms, ypač jei tai taptų iššūkiu jo seksualinei galiai.

– Gali ir geriau, – paerzino Džuljeta ir pajuto, kaip jos veidą nutvieskė šypsena.

– Nė neįsivaizduoji. – Jis apkabino ją per liemenį ir prisitraukė artyn.

Dugas laikė tvirtai suėmęs jos galvą. Liežuvis slystelėjo jai į burną ir, kai Dugas pamalonino ją tobulu gundančiu bučiniu, jos kūne pažiro kibirkštys. Tokio bučinio ji ir geidė. Po šio bučinio neliko abejonių – buvo aišku, kad juodu trokšta to paties.

Jis panardino rankas į vandenį ir timptelėjo Džuljetos šlapią suknelę viršun, kad galėtų apkabinti jos liemenį ir nuslysti delnais iki krūtų.

Džuljetą nutvilkė geismas, ramus pulsavimas tarp kojų virto drėgnu karščiu, nors aplinkui teliūškavo vanduo.

– Oi!

Jis atsakydamas suaimanavo.

–Ar tu jau patenkinta? – klustelėjo Dugas, palikęs drėgną bučinį. Nubučiavęs lūpas jis ėmė slysti skruostu žemyn, kol pasiekė kaklą ir įsisiurbė.

Ji pasisotins, tik kai pajus jį giliai viduje.

– Pasitenkinai bučiniu? – pasmalsavo Džuljeta.

– O taip. Ar pasitenkinau? Jokiu būdu. – Tarp bučinių jis įtraukė oro.

– O?

– Pasitenkini, kai jau gana, o man tavęs niekada nebus gana, – kimiu balsu ištarti žodžiai atkartojo Džuljetos mintis ir suvirpino jos sielos gelmes.

Atsakydama į tai ji pirštais įsitvėrė jo kelnių juosmens ir įsigavusi vidun slydo žemyn, kol pasiekė šiurkščius plaukelius ir glotnų drėgną varpos galiuką.

– Oi, Džuljeta.

Joks vyras netarė jos vardo taip aistringai ir pagarbiai. Ir ji niekada negeidė jokio vyro taip beprotiškai. Jai reikėjo jo giliai viduje, kad užpildytų tuštumą ir numalšintų skausmą. Ji spustelėjo delną dar smarkiau, tada suėmė jo sukietėjusią strėlę rankoje, jausdama kietumą, ilgį ir aksominį švelnumą.

Už savęs Džuljeta aiškiai išgirdo šnaresį krūmuose. Garsas privertė ją išnirti iš aistrų miglos. Viskas aplinkui vėl įgavo aiškų pavidalą, nuo tuščio baseino iki šnarančių lapų. Kažką panašaus jau buvo girdėjusi anksčiau. Ji išlaisvino ranką ir greitai žingtelėjo atgal.

Dugas paniro po vandeniu. Turbūt atsivėsinti ar pasislėpti. Palei baseiną žingsniavo porelė. Ėjo tvirtai susikibusi už rankų ir nė nežvilgtelėjo į juos.

Dugui išnirus Džuljeta uždėjo rankas jam ant pečių.

– Jau buvome arti, – sušnibždėjo ji.

– Mes buvome visai čia pat.

Ji palenkė galvą.

– Tai tau kelia nerimą?

Jis nerimastingai perbraukė ranka drėgnus plaukus, bet nieko neatsakė.

– Mudviejų intymumas ir tavo fantazija... Ar jie nedera? – Ji norėjo išgirsti atsakymą.

Dugas pažvelgė Džuljetai į akis. Įdėmus žydrų akių žvilgsnis.

– Nesu tikras.

– O aš esu. Sakei norįs įrodyti, kad gali iškelti moters poreikius pirma savo. Taip ir padarei. Fiziškai atsitraukei nuo manęs, kai tavo kūnas šaukte šaukė likti. Emociškai taip pat. Klauseisi mano istorijos ir neišsamaus pasakojimo apie buvusį sužadėtinį ir šeimą, bet neraginai tęsti.

Dugas šiurkščiai nusikvatojo.

– Aš taip pat neapsinuoginau per daug.

Džuljeta nusišypsojo ir palietė jam skruostą.

– Papasakojau tau apie tėčio suręstą namelį medyje ir kodėl bijau audrų. Tu prisipažinai, kad buvai įvaikintas ir kad teko kęsti badą gatvėje, – kalbėjo ji žemu, švelniu balsu. – Vargu ar tai galima lyginti.

– Gal ir ne. Bet tu supratingai išklausei mano pasakojimą ir nepuolei smerkti. – Jo lūpų kampučiuose žaidė nedrąsi, bet žavi šypsenėlė.

– Nebuvo sunku. Tu mane domini. – Džuljeta nužingsniavo prie baseino krašto. Apsunkusi suknelė varžė judesius.

– Kur eini?

Prieš traukdama toliau ji išsigręžė šlapią medvilninį apdarą. Oras, toks karštas ir drėgnas anksčiau, dabar vertė šiurpti. Ypač kai kūnas buvo vis dar įkaitęs.

– Atgal į savo kambarį atsigaivinti po karštu dušu.

– Puiki mintis. – Dugas išplėtė akis ir Džuljeta suprato, kad jis taip pat trokšta mėgautis erotišku dušu.

Ir ji norėjo, kad taip nutiktų. Pašėlusiai. Bet suprato: reikia išlaukti tinkamos akimirkos. Dugas aiškiai jos geidė, bet jo fantazija atskyrė juos. Ji apsidairė ieškodama basučių, o pastebėjusi jas plūduriuojančias baseine, abejingai gūžtelėjo pečiais – beviltiškas reikalas.

– Dabar tau reikia atsitolinti. Pagalvoti. Susirasiu tave vėliau, bet turi kai ką žinoti.

– Ką gi?

Ji įsistebeilijo į jį, vildamasi, kad jos jausmai ir geismas atsispindi žvilgsnyje.

– Mūsų fantazijos gali sutapti, ir aš žinau, kaip tave įtikinti. Pažadu, tau neliks jokių abejonių, – girdėdama savo tvirtą toną Džuljeta suvokė, kad jos drąsa ir įžūlumas dabar atrodo natūraliau. Bent išoriškai. – Ir dar, Dugai...

Jis gurktelėjo seiles ir vos išspaudė:

– Ką?

– Tu liksi patenkintas. – Nespėjusi parausti, suvirpėti ar dar kaip nors išsiduoti, kad nervinasi, Džuljeta apsisuko ir paliko jį vieną baseine.

Vieną, nepasitenkinusį ir geidžiantį jos. Bet jei ji pasistengs, jie daugiau nebus skyrium.

Dugas stebėjo įžūlų Džuljetos pasitraukimą. Ar ji suprato, kad jos demonstruojama drąsa jo neapmulkino. Ji mokėsi būti įžūli. Kuo juodu darėsi artimesni, tuo Džuljeta labiau pasitikėjo savimi. Jam buvo malonu žinoti, kad jis padeda jai keistis į gera.

Dugas sugriebė jo basutes viena ranka ir ištraukė iš vandens.Ausyse vis dar skambėjo giedras ir linksmas jos juokas, kai įsivertė ją į vandenį. Juodu gerai pasismagino. Iš pradžių jis juokėsi, o paskui buvo įsiaudrinęs.

Dugas išsiropštė iš baseino ir patraukė į savo kambarį. Džuljeta švystelėjo jo gyvenime tarsi kometa ir, net jei nebepamatys jos daugiau, niekas neišdildys iš atminties šios moters ir to, kokį poveikį ji padarė. Be abejonės, ji atleido jo nuodėmes, ir tik dabar Dugas suvokė, kaip jam šito reikėjo. Prieš sutikdamas ją Dugas buvo ribotas karjeros žmogus. Kone prarasta siela. Jei reikėdavo išgauti informacijos, jis nepaisydavo niekieno jausmų. Išskyrus savo tėvo, karčiai pagalvojo. Tedas Hjustonas turėjo tokią didelę širdį kaip nė vienas Dugo sutiktas žmogus. Paakintas Džuljetos, jis suprato labiau norįs būti panašus į tėvą nei tapti geru žurnalistu.

Džuljeta. Šalia jos Dugas bent trumpam užmiršdavo visas savo bėdas. Ji paskatino ne tik pajusti kaltę, skausmą ir rūpestį dėl tėvo sveikatos, bet ir susimąstyti apie savo gyvenimą. Juos siejo kur kas daugiau nei vien kūniška trauka, nors ir ji, atrodo, artimiausiu metu nesilpnės.

Džuljeta aiškiai siekė sugundyti jį. Manė, kad jei Dugas sutiktų mylėtis, darytų tai ne iš asmeninių paskatų, o trokšdamas suteikti jai malonumo.

Dugo širdis ėmė tankiau plakti. Ji tokia įtikinama ir graži. Baseine jis niekaip negalėjo atitraukti nuo jos rankų, nors ir prisiminė sau duotą pažadą. Pirmą kartą nuo tos dienos, kai pamatė Džuljetą, jam buvo nusispjaut. Kodėl? Jis trinktelėjo ranka į lovą savo kambaryje. Kodėl? Ar gali būti, kad jis įsimylėjo savo Pabėgusią nuotaką?

Dugas susvirduliavo, tarsi kas kūju būtų tvojęs per galvą, nors kūjis greičiausiai būtų per švelnu. Iki šiol jo santykiuose trūko meilės, tad manė tokio jausmo nė nepažinsiantis, jeigu kada patirtų. Bet štai dabar susimąstė apie tai. Nesitikėjo tokios painiavos.

Jis negalėjo prisiminti tos akimirkos, kai ji tapo jo gyvenimo dalimi. Ir anksčiau Dugas nesąmoningai tyrinėdavo ją, vos tik išvysdavo Džuljetos ir Stiuarto Barneso ar Džuljetos ir jos senatoriaus tėvo nuotraukas. Jau tada ja žavėjosi.

Dugas buvo apakintas jos „Slaptosios fantazijos" vestibiulyje prieš kelias dienas. Ir nuo tos akimirkos, kai jie buvo supažindinti, Džuljetos jausmai, emocijos ir poreikiai jam tapo svarbesni už jo paties. Jis pasitrynė ranka virš akies. Ar jis įsimylėjo? Neturėjo supratimo, bet negalėjo paneigti, kad jo jausmai stiprūs.

Nenumanė, kaip pažaboti emocijas ir ką jos reiškia jo paties asmeninei ar profesinei ateičiai.

Pasigirdo beldimas į kambario duris. Atsisukęs jis išvydo Džuljetą, tarsi būtų ją prisikvietęs mintimis. Ji stovėjo prie užstumtos pertvaros. Atrodė gaiviai segėdama ryškiai geltoną laisvai krintantį sijoną, puošnią liemenę ir palaidinę. Džuljeta nervingai gniaužė sunertas rankas. Nesistengė slėpti emocijų ir jam tai patiko... Dugas kostelėjo. Tokia ji jam patiko.

Jis pamojo įeiti vidun. Džuljeta įžengė ir uždarė stiklines duris.

– Sveikas.

– Sveika. – Jis pasikėlė iš lovos, galvodamas, jog pats Viešpats ją dabar atsiuntė. Kad priverstų akis į akį susidurti su savo jausmais ir tik tada atsižadėti.

– Dugai? Kas yra? Žiūri į mane taip, tarsi anksčiau nebūtum matęs.

Tinkamas apibūdinimas. Ji velnioniškai gerai skaitė jo mintis. Jam reikėjo nustumti emocijas į tolimiausią kertelę ir trūks plyš imtis to, ko reikia Dugui žurnalistui.

Lyg būtų įmanoma. Nieku gyvu jis nebeįstengė tesėti pažado laikytis atokiau – nes šis pažadas buvo duotas prieš šimtą metų. Prieš katastrofišką atradimą. Ir sulig kiekviena sekunde stiprėjo įsitikinimas: jis įsimylėjo Džuljetą Stenton.

Ar jautėsi priblokštas? Be abejonės, bet galėjo išvardyti priežastis, kodėl taip lengvai įsimylėjo. Džuljeta leido jam patirti tai, ko jis nebuvo patyręs su jokia moterimi ir ko visada geidė. Skaisti, nepersisotinusi gyvenimu, nepaisant praeities žaizdų, ir tokia nuoširdi, kokia tik gali būti tokiomis aplinkybėmis. Ji mokėjo paguosti Dugą, kai jam skaudėjo. Vien būnant šalia jos Dugo neviltis sklaidėsi.

Dugas prisiminė, kaip tėvas mėgino nusakyti savo santykių su žmona esmę. Paprastai toks iškalbingas vyras tuomet pritrūko žodžių. „Tavo motinos sraigtai puikiai atitinka skyles mano galvoje", – kalbėjo Tedas Hjustonas. Dugas tik stebeilijo į tėvą, suglumintas, kaip jam rodės, paiko paaiškinimo. Jis nesuprato tokio santykių apibūdinimo, netgi kai pats buvo užmezgęs keletą nesėkmingų meilės romanų.

Dabar iš atminties išplaukė dar daugiau tėvo ir sūnaus pokalbio nuotrupų. „Ji išklauso mane, sūnau – tai tokia retenybė, nebūdinga moterims, patikėk manimi. Tad jei sutiksi moterį, kuri moka išklausyti ir suprasti, tai jau nemažas laimėjimas." Tedas nusijuokė, prisiminęs tolesnius žodžius: „Apie kitą dalį nereikia nė kalbėti. Savo nuomonę pareikš hormonai, bet tavo protas ir širdis nuves teisinga linkme."

Tėvas buvo teisus. Dugo hormonų nereikėjo net minėti. Bet jis klausė širdies nuo tos akimirkos, kai vestibiulyje išvydo Džuljetą. Leido jai rinktis tempą, leido žerti provokuojamus klausimus, iškeldamas jos poreikius aukščiau savųjų. Praėjusį vakarą protas paėmė viršų, priversdamas sprukti iš jos namelio, kuo toliau nuo jos lovos, kol nepadarė ko nors tokio, dėl ko vėliau abiem tektų gailėtis.

Jis mąstė apie tėvo žodžius ir apie tai, kaip jie siejasi su Džuljeta. Kaip sakė jai šį rytą, Džuljeta supratingai jį išklausė. Tiesiog buvo šalia ir jaudinosi dėl jo. Jis tyliai suaimanavo. Viskas apvirto aukštyn kojomis. Nors jam žūtbūt reikėjo informacijos, negalėjo pasielgti niekšiškai. Jis atsižvelgs pirmiausia į Džuljetos poreikius.

Nes įsimylėjo ją.

Dugas ištiesė ranką.

– Sveika apsilankiusi. Vietos mažiau nei name, bet man užtenka.

Ji apsidairė, nužvelgdama tamsaus medžio baldus, kietmedžio grindis, rusvai gelsvos spalvos apdailą, ir nusišypsojo.

– Taip vyriška. Kaip ir tu. Gal Merilė parenka kambarius, atsižvelgdama į žmones ir jų fantazijas.

Jis nusikvatojo, nors aiškiai juto tarp jųdviejų su Džuljeta, tikrąja jo fantazija, tvyrančias paslaptis, melą ir neatliktas užduotis. Jis neklausė savęs, kaip tai paveiks jo profesinę ateitį. Vis vien nebūtų galėjęs atsakyti.

– Tai kas atbloškė tave į mano kuklų būstą? – tepaklausė.

Ji prikando apatinę lūpą.

– Man reikia su tavimi pasikalbėti.

– Skamba grėsmingai.

– Visai ne, bet būk kantrus. – Džuljeta žingsniavo po kambarį, o jis tylėjo, suteikdamas jai laiko. Galiausiai viešnia klestelėjo ant jo lovos ir parietė po savimi kojas. – Ketinau tave gundyti, bet supratau, kad nieko neišeis.

Pro prasegtus paprastučius iki apačios susagstomus marškinėlius buvo matyti tik nėrinių kraštelis, bet jam tai pasirodė beprotiškai seksualu. Ta moteris galėjo apsimuturiuoti nuo galvos iki kojų ir vis tiek jį piltų karštis vien pažvelgus į ją. Bet Džuljeta aiškiai turėjo kitokių užmačių nei sugundyti.

– Apie ką tu?

– Kas gali būti intymiau už seksą? – paklausė ji.

Girdėdamas ją tariant šį žodį Dugas vos neužspringo.

– Ne visai suprantu. Kalbėk aiškiau.

– Tiesa. Paslaptys. Dalijimasis asmeniniais dalykais. Kai du žmonės iki galo atsiveria, juos sieja daug gilesnis ir prasmingesnis nei fizinis ryšys. Tu man jau įteikei intymią dovaną – pasidalijai savo praeitimi.

Jis linktelėjo neįstengdamas ištarti nė žodžio. Paskui giliai įkvėpė.

– Tęsk.

– Noriu atsakyti tuo pačiu. – Jos išplėstų akių žvilgsnis smigo į jį. – Kai išsipasakosiu, mes tapsime artimesni. Taip sakant, aš įsileisiu tave. – Ryškus raudonis nuspalvino jos skruostus. – Ir tu neabejosi, kad pirmiausia paisei manęs.

Kaip jis galėtų patikėti, kad iškelia jos poreikius aukščiau už savo, kai tarp jų įsivėlęs melas? Tai vis jo kaltė. Kol kas nežinojo, kaip išsikapstyti iš tokios padėties.

Jis atsispyrė potraukiui paliesti ją. Jeigu nesusilaikytų, paimtų ją čia pat lovoje ir patenkintų abiejų fantazijas savo naudai. Pirmiausia reikėjo išgirsti, ką ji turi pasakyti. Reikėjo užmegzti intymų emocinį ryšį, kaip ji ir norėjo. Reikėjo to ne jo straipsniui ir karjerai. Ką jis darys su išgirstu pasakojimu, nuspręs vėliau.

Džuljetai palenkus galvą, ruda sruoga nusidriekė ant peties. Ji iš lėto pasijudino lovoje, kol susigretino su juo. Jau ir taip įsitempę Dugo nervai, rodos, užsiliepsnojo pajutus svaigų jos kvapą.

– O kai tu patikėsi, kad įgyvendinai savo fantaziją, mes mylėsimės.

– Džuljeta... – užuot ją įspėjęs, jis tik kimiai suurzgė.

Džuljeta nusišypsojo, jos šypsena sakė: „Viską suprantu." Bet ji nenumanė, kaip yra iš tikrųjų. Mylėtis su Džuljeta – jo svajonė ir, be abejonės, jos. Ji liežuviu suvilgė lūpas ir jis pasekė ja, prisimindamas, kad taip pat elgėsi šį rytą, kankinamai lėtai ją skanaudamas.

Štai kaip jis pasimylės su ja. Kankinamai lėtai, nepaprastai švelniai. Nieko daugiau nenorėjo. Bet jis tik sugniaužė kumščius, suvokdamas, kad niekada nebus laisvas. Jei visko neprisipažins. Ir dar nespėjo sugalvoti, kaip tai padaryti nepraradus jos visiems laikams.

– Turiu paslapčių, kurių niekas nežino. Nė viena gyva būtybė, išskyrus seserį, nes nėra nieko, kuo galėčiau pasitikėti. Iki šiol taip buvo. Dabar pasikliauju tavimi, nes aš tau buvau svarbesnė. Tu leidai man pasijusti mylimai ir ypatingai.

– Tu tokia ir esi. – Dugas nurijo keiksmažodį. Jis atsidūrė skaistykloje, toje siaubingoje vietoje tarp dangaus ir pragaro.

– Dėkui tau, tikiu tuo. Nusprendžiau atsiverti ne tik todėl, kad suartėčiau su tavimi. Man reikia tavo patarimo. Tai, ką papasakosiu, gali paveikti daugybės žmonių likimus.

Jis atsikrenkštė.

– Turiu pripažinti, sužadinai smalsumą. – Ji nė nenutuokė, kad žmogus, kurio gyvenimą labiausiai paveiktų atsivėrimas, sėdi kartu su ja šiame kambaryje.

Žurnalistas Dugas buvo jau arti jam reikalingos informacijos – to, ko ir atvažiavo į „Slaptąją fantaziją". Vyras Dugas buvo arti savo tikslo patekti į Džuljetos glėbį ir širdį. Kartu jis rizikavo prarasti viską, ką dabar vertino labiau nei apgaule išgautą informaciją. Dabar jis nebeapsimetinėjo. Nesiekė išgelbėti karjeros. Tiesiog gyveno. Džuljeta buvo jo gyvenimas ir jis nenorėjo jos prarasti.

8

–Aš esu Džuljeta Stenton, – ji ištarė pavardę taip, tarsi ši turėtų jam ką nors reikšti.

„Tuo viskas ir pasakyta", – pagalvojo Dugas.

– Senatoriaus Stentono duktė. – Džuljeta palenkė galvą. – Jis gana viešas asmuo?

Dugas jos balse išgirdo meilę ir rūpestį.

– Jis vienas iš nedaugelio politikų, turinčių nesuteptą politinę ir moralinę reputaciją. Matau nemažai jo bruožų tavyje, – švelniai tarė Dugas.

– Malonus komplimentas, – ji nusišypsojo, – bet tu nesupratai. Ar gali būti, kad naujienos nepasiekė Mičigano?

Dar vienas melas smogė jam.

– Tai tu liūdnai pagarsėjusi Čikagos Pabėgusi nuotaka? Aš susiejau, tiesiog nenorėjau, kad jaustumeisi nejaukiai.

– Ar manęs nepažinai? – Džuljetos balse buvo girdėti viltis.

Nuklydęs mintimis į pirmąją savo dieną „Slaptojoje fantazijoje" jis palietė pirštu jos garbaną.

– Plaukai kitokie nei nuotraukose.

Džuljeta žvilgtelėjo į jį.

– Visi mano, kad pabėgau, nes supanikavau prieš lemiamą įvykį. Arba turėjau meilužį. Ar žinojai, kad Čikagos radijo stotys rengia konkursus? Absurdas. Negalėjau nė žingsnio žengti iš namų nesekama. Ar žmonėms nėra nieko įdomiau nei stebėti mano gyvenimą? Aš netgi nesu įžymybė. – Ji pasibjaurėjusi papurtė galvą.

– Niekada nežinai, kas patrauks dėmesį.

Džuljeta kilstelėjo galvą ir jų žvilgsniai susitiko.

– Neklausi, kodėl aš pasprukau.

– Jei norėsi, kad sužinočiau priežastis, pati papasakosi. – Dugas norėjo, kad kai ji mintimis grįš prie šio pokalbio, prisimintų, jog atskleidė istoriją neraginama. Kad jis nevertė ar nekreipė kokia nors linkme šio pokalbio.

Norėjo, kad sužinojusi visą tiesą Džuljeta neliktų įskaudinta ir įstengtų jam atleisti.

– Tikrai noriu papasakoti. Tik nežinau, nuo ko pradėti.

Jos žaizdos kraujavo ir Dugas neturėjo jokio noro užvilkinti išpažinties.

– Girdėjau apie laikraščio straipsnį, nusitaikiusį į tavo buvusiojo sužadėtinio verslo partnerį dėl pinigų plovimo schemos.

Ji krūptelėjo.

– Tada žinai, kad straipsnis buvo paneigtas dėl įrodymų stokos.

Dugas tik kinktelėjo galvą.

– Tikėjau Stiuarto nekaltumu. Maniau, jog ir jo partneris kongreso narys Heivudas nekaltas.

– Tai gerai, kad straipsnis buvo paneigtas.

– Tuo metu tai tik patvirtino, ką aš žinojau. Bet vėliau...

Dugas sulaikė kvėpavimą. Štai dabar su lauks taip geidžiamo atsakymo. Atsakymo, kuris grąžins jį į aukštumas, numalšins tėvo nerimą ir atlygins žalą, kurią jis padarė laikraščio „Tribune" reputacijai. Tačiau giliai viduje nekantrumas grūmėsi su graužiančia kalte.

Džuljetos žvilgsnis nuklydo į tolumas.

– Tą rytą mes nuvykome anksti į bažnyčią. Mane pradėjo kankinti klaustrofobija ir trūkti oro, todėl palikau mamą su seserimi tolimiausioje salėje. Bažnyčia dar nebuvo pilna, bet vis tiek nenorėjau nieko sutikti, taigi nuėjau už pastato, kur vaikystėje aš, Stiuartas ir Džilijana dažnai lankydavomės. Štai ten ir pamačiau juos.

Adrenalinas siūbtelėjo jo gyslomis.

– Ką pamatei?

– Stiuartą, kongreso narį Heivudą ir Polą Kostą. – Ji sugniaužė ir vėl atgniaužė kumščius. – Straipsnyje buvo užsiminta apie mafijos ryšius ir pinigų plovimą, bet pavardžių neminėta. Tačiau Kostos negalėjau neatpažinti, spėjama, jog jis – mafijos bosas. Tada aš netyčia nugirdau jų pokalbio nuotrupą. Neva pasirūpinta, kad būtų atsisakyta žodžių, ir dar kažkas apie nutildytą žurnalistą. – Džuljeta sudrebėjo. – Neliko jokių abejonių, į ką įsivėlęs Stiuartas.

Dugas klausėsi jos negalėdamas patikėti. Intuicija kuždėjo, kad ji žino kažką, kas sieja Barnesą ir Heivudą su nelegalia veikla. Jam nė nedingtelėjo mintis, kad ji buvo tiesioginė liudininkė.

– Ar jie tave matė? – Nuo tos minties jam ėmė mausti paširdžiuose.

–Ar tu nepastebėtum nuotakos, vilkinčios pūstą vestuvinę suknelę? – rėžė ji kupinu sarkazmo tonu. – Iš tiesų tai Stiuartas mane pastebėjo ir minutėlei pasišalino. Aš jau nėriau į vidų, kai jis sugriebė už rankos ir nusitempė atokiau nuo pašalinių akių. Mudu susikivirčijome. Aš atšaukiau vestuves, o jis... – Džuljeta giliai įkvėpė.

– Jis ką? – Dugas suėmė jos rankas ir ėmė šildyti sau tarp delnų. Jis irgi turėjo ką papasakoti. Bet dabar jam reikėjo pasirūpinti Džuljeta. Vėliau sugalvos, kaip iškloti jai visą tiesą, nesužeidžiant širdies ir nesu daužant į šipulius pasitikėjimo. – Ar jis tau grasino?

Ji papurtė galvą.

– Nebūčiau tokia sugniuždyta ir sutrikusi, jei būčiau buvusi jo taikinys. Jis pareiškė, kad jei kris žemyn, neabejotinai nusitemps kartu ir mano tėvą. Paslėptas grasinimas, kad laikyčiau liežuvį už dantų.

Žinodamas, kaip Džuljeta myli tėvą, Stiuartas Barnesas neabejojo ją lengvai užčiaupęs.

Dugas stipriau suspaudė jos rankas.

– Atleisk, kad klausiu, bet ar tavo tėvas su tuo kaip nors susijęs?

– Ne. Bet jei suims senatoriaus Stentono parinktą kandidatą, bus suteršta ir mano tėvo reputacija, nuvertinti visi tie geri darbai, kuriuos jis nuveikė per kadenciją. Jis gali būti nekaltas, bet į atmintį įsirėš faktas, kad palieka postą lydimas skandalų ir įtarinėjimų.

Dugas sunkiai atsiduso. Jos prisipažinimas suardė planą bet kokia kaina demaskuoti Barnesą ir jo partnerį kongreso narį. Parašyti tiesmuką straipsnį, kuriame liudininkė Džuljeta sunaikintų savo tėvą. Ji nepakeltų to, kad turėjo įskaudinti senatorių Stentoną. Dugas niekada tam nesiryš. Jau seniai neliko to kieto žurnalisto, koks jis buvo prieš sutikdamas šią moterį. Dugas turėjo pripažinti tai – tiesa jau seniai akivaizdi. Nuo tada, kai jis atsidangino į šią salą.

Velniai rautų, šiuo metu Dugui nekilo jokių minčių, bet privalėjo ką nors nedelsdamas sugalvoti. Nors turėjo ir asmeninę paskatą nukryžiuoti Barnesą ir Heivudą, liko svaresnė priežastis – jis negalėjo leisti, kad jų nelegali veikla būtų nestabdoma. Privalėjo demaskuoti juos, kol Barneso dar neišrinko senatoriumi. Stiuarto galimybės puikios, jis sukaups užjaučiamų balsų, nes neva buvo apgautas prie altoriaus, bent jau dabar, o senatorius Stentonas vis dar įpainiotas į tai. Dugas privalėjo sutrukdyti senatoriaus rinkimus, neįskaudindamas nei Džuljetos, nei jos šeimos.

– Tu tyli. Aš tave pribloškiau.

Dugas papurtė galvą.

– Mačiau, kad tu ypatinga. Bet tai, kad nieko nepabūgai siekdama apsaugoti tėvą ir atlaikei žiniasklaidos artileriją, nukreiptą į tave...

– Tėvas nė nemirktelėjęs užstotų mane. Štai kodėl turiu rasti išeitį. Negaliu leisti Stiuartui tapti senatoriumi. Ir negaliu įskaudinti tėvo. Man reikia tavo pagalbos ir patarimo. Kartu sugalvotume išeitį. – Ji padvejojo. – Vis dėlto vyliausi, kad pirmiausia kartu nuveiksime kai ką kita, – jos balsas pažemėjo oktava ir atmosfera pasikeitė.

Kambario temperatūra pakilo, juos apgaubė erotikos virpesiai. Per kelias minutes Dugo susirūpinimą pakeitė susijaudinimas. Džuljeta pajuto tą patį. Ji atsiklaupė ir pasislinkusi arčiau apkabino jo pečius, o lūpomis palietė ausį.

– Ar suvoki, kokia tai didžiulė paslaptis? Supranti, kad nesidalyčiau ja su kiekvienu?

Jeigu tik ji žinotų, kuo ką tik pasitikėjo. Dugą smaugė nežmoniškas kaltės jausmas, nors ir guodėsi tuo, kad ją palaiko.

– Džuljeta...

– Dugai, – sukuždėjo ji, – tu privertei besąlygiškai tavimi pasitikėti. Tai turėtų būti labai svarbu tau, turint galvoje tavo fantaziją.

Nors Džuljeta galėjo pasikliauti juo, Dugas vis tiek jautėsi ją apgaudinėjąs.

– Fantazijos yra sudėtingos, – mįslingai pasakė jis.

– Neturėtų tokios būti. – Ji priglaudė lūpas prie jautrios vietelės jam už ausies ir Dugas suaimanavo.

Likimo ironija. Džuljetos atskleista paslaptis turėjo juos suartinti, bet jam reikėjo atsitraukti ir apmąstyti tai, ką sužinojo, kartu sugalvoti, kaip saugiausiai panaudoti šią informaciją. Tačiau jei dabar paliktų ją, įskaudintų taip pat žiauriai, kaip ir jo paslaptys. Paslaptys, kurių negalėjo atskleisti, kol sugalvos būdą, kaip jai pagelbėti, išsaugoti jos tėvo reputaciją ir sutvirtinti jųdviejų santykius.

– Dugai, jeigu tavo fantazija – iškelti moters poreikius aukščiau savųjų... pamylėk mane.

Visi suvaržymai išnyko. Džuljeta išlaisvi no Dugą ne tik emociškai. Jis ras išeitį – kai tik pasimylės su ja, kaip ji ir prašė.

Dugas apglėbė Džuljetą per klubus ir parvertė ant lovos.

– Gundei mane kelias dienas. – Dabar jo eilė.

Jos akyse atsispindėjo jaudulys.

– Oi, tikrai? Taip, gundžiau. Buvau bepradedanti galvoti, kad man nelabai sekasi.

– Tu buvai puiki. – Jis prispaudė ją prie čiužinio. – Tiesiog laikiausi tam tikrų taisyklių.

Jos lūpose žaidė šypsena.

– Bet daugiau nebesilaikai.

Džuljeta neturėjo nė menkiausio supratimo. Jos dubuo pakilo ir intymiai prisispaudė prie tvirto jo vyriškumo, iš lūpų išsiveržė dėkingumo aimana.

– Taip ir yra, – sumurkė ji iš pasitenkinimo.

Gal Džuljeta turėjo ir geresnių minčių, nei jis pirma galvojo.

– Tu per daug prisirengusi, – subambėjo Dugas. Netgi lengvas šilkinis sijonas ir palaidinė buvo kliūtis.

– Tai nurenk, – provokuojamai pasiūlė ji. Tik kažin ar jis išgirdo.

Džuljeta išskėtė rankas, dar labiau gundydama. Po susagstoma palaidine šmėstelėjo nėriniai. Švelni juostelė priminė jam seksualų moterišką apatinį trikotažą ir karštas naktis lovoje. Ši naktis žadėjo būti dar karštesnė.

Džuljeta įsistebeilijo į mėlynas Dugo akis, negalėdama patikėti jų artumu. Ir būsimu intymumu. Atskleisdama jam savo paslaptį ji nėmaž neabejojo, kad Dugas padės jai. Kaip ir ji padėjo jam susivokti.

Fantazija įgyvendinta – ir jo, ir jos. Bet ji vis dar buvo čia – vos gaudė kvapą Dugo glėbyje, širdis pašėlusiai daužėsi, o galvoje sukosi erotiškos svajos. Dugo rankos gosliai įsliuogė po palaidine ir užčiuopusios nėriniuotą apatinuką stabtelėjo. Jai ėmė dilgčioti paširdžiuose, jam tyrinėjant pridengtą teritoriją. Mikliais pirštais Dugas susirado krūtis, pilnas ir maudžiančias iš begalinio geismo.

– Be liemenėlės? – paklausė jis.

– Taip, kam tie sluoksniai. – Ji sąmoningai neužsisegė jos. Buvo apsisprendusi ne tik atskleisti jam savo paslaptį, bet ir atsiduoti kūnu. Nebuvo taip patikėjusi savęs jokiam kitam vyrui. Atsivėrė jam visa esybe.

Jis mestelėjo į ją žvilgsnį ir pritariamai kinktelėjo galvą.

– Bus lengviau man prieiti.

Užuomina ją įkaitino.

– Toks ir buvo planas, – sušnabždėjo Džuljeta jausdama, kaip kraujas siūbteli į skruostus.

Dugas švelniai pakštelėjo į nuraudusį veidą ir atsilenkė. Jųdviejų kūnai susijungė, nepaisant drabužių. Apsunkusi varpa gundė jos ištroškusį kūną.

– Kaip norėtum, Džuljeta? Lėtai ar greitai? – Jo žemas, duslus balsas sujaudino juos abu.

Įsiaudrinusi Džuljeta vos tvardėsi.

– Ar nemanai, kad mes ir taip ilgai vilkinome?

Atsakydamas Dugas sugriebė už jos palaidinės atlapų ir truktelėjo. Pabiro sagos. Plyštančios medžiagos garsas perskrodė ją bemaž taip pat kaip ir aistra. Dugas šyptelėjo.

– Geidžiu suteikti tau malonumą. Be to, turiu įgyvendinti tavo svajonę.

Ji apsilaižė suskirdusias lūpas.

– Ar žinai tokį posakį? Kiekvienos moters pasąmonėje slypi fantazija apie urvinį žmogų.

– Tai įgyvendinkime tavąją. – Dugas atlapojo jos palaidinę, atidengdamas savo žvilgsniui ir gaiviam orui krūtis.

Pirma ji apžiūrinėjo save veidrodyje, matė, kaip pro nėrinius prasišviečia tamsūs ir stangrūs speneliai. Tai išvydęs Dugas truktelėjo žandikauliais – jam neabejotinai patiko.

– Ką tavo urvinis žmogus darytų, įsivilkęs tave į urvą?

– Jis mane pabučiuotų. – Galingas geismas, kokio anksčiau nebuvo patyrusi, pulsavo gyslomis, trokšdamas išsiveržti. Tarp kojų sudrėko.

– Kur? – klustelėjo Dugas. – Juk negalės tavęs patenkinti, jei nežinos, ko nori. – Jis spoksojo į ją nenuleisdamas akių. Troško jos. Visą tą laiką lėtai piešė apskritimus apie patamsėjusį spenelį. Gundydamas. Jaudindamas. Laukdamas.

Jos kūnas sutrūkčiojo. Džuljeta sunkiai nurijo seiles.

– Maniau, mes susitarėme dėl greičio.

– Pasakyk, ko geidi, ir pažadu: darysiu viską greitai, stipriai ir giliai.

Sulig šiais žodžiais iš jos lūpų išsiveržė švelni dejonė, o žalios akys patamsėjo.

– Kur jis tave pabučiuotų? – kvotė Dugas.

Ar ji drįs prabilti apie slapčiausius troškimus? Džuljeta dvejojo, nors dabar pasitikėjo juo kur kas labiau. Nebegalėjo atsitraukti.

– Jis bučiuotų krūtis, – sukuždėjo ji.

Tesėdamas pažadą Dugas švelniai pabučiavo išbrinkusį kauburėlį, paskui plačiais mostais nulaižė spenelį, tada pakartojo tai stipriau ir staigiau. Nusmelkė paširdžius ir ji neramiai sujudėjo po juo.

Jis išties darė tai greitai. Ir stipriai. Džuljeta suprato, kad ateis eilė ir „gilumui".

Gulėdama užmerktomis akimis ji pajuto, kaip jis ėmė traukti apatinuką, Džiuljeta pasikėlė nuo čiužinio ir Dugas nuvilko jį per galvą. Apnuoginta oda pašiurpo.

– Tu tokia graži, – jo duslus balsas įsismelkė jai į krūtinę, pavojingai arti širdies.

Sutrikusi Džuljeta nukreipė žvilgsnį. Jis suėmė ranka jos smakrą ir atsuko į save.

– Nesu tavo buvusysis. Nesiekiu tavęs dėl tėvo senatoriaus vietos ar kitų priežasčių. Noriu tik tavęs.

Toks sugretinimas jos nenustebino. Juk pati atskleidė jam visas kortas. Tačiau dabar šie žodžiai atlygino jai už visą praeityje patirtą skausmą ir bjaurastį.

– Kai žiūriu į tave, matau moterį, kuria... žaviuosi. – Jis apgaubė delnais jos krūtis ir spustelėjo spenelius. – Moterį, kuri man yra svarbi.

„Moterį, kurią jis myli?" – netikėtai šmėstelėjo Džuljetos galvoje. Bet šią mintį netruko išstumti užplūdusios emocijos. Ji nebeįstengė apie ką nors galvoti. Kūniški potyriai, rodos, užgožė protą. Kūnas geidė vis daugiau. Ji palietė šilkinio sijono juosmenį. Supratęs užuominą Dugas pasikėlė nuo jos, skubiai nusimovė džinsus, o ji tuo metu nusitraukė sijoną.

Kai Dugas atsisuko į ją, jam užgniaužė kvapą.

– Be kelnaičių.

– Kaip sakei, bus lengviau prieiti, – truktelėjo pečiais Džuljeta, karštligiškai stengdamasi neatrodyti tokia susidrovėjusi. Ji prikando lūpą. – Pastebėjau, kad ir tu nemūvi apatinių.

Nuogas Dugas atrodė toks vyriškas. Lyg kieto plieno kalnas. Ji pabandė nuryti seiles, bet trukdė gerklėje įstrigęs didelis gumulas.

– Na, aš mūvėjau šį tą. – Jis žengė prie lovos su kreiva šypsena lūpose.

Džuljetos širdis ėmė tankiau plakti.

– Bet tik ne dabar.

Ji vos spėjo sumirksėti, kai ją užgulė nuogas Dugo kūnas. Pajuto šiltą odą ir įkaitusį vyriškumą. Prisispaudusi prie jo Džuljeta traukė į save gaivališką vyrišką kvapą. Dugas suėmė rankomis jos galvą ir svaigiai įsisiurbė į lūpas. Nieko nelaukdamas jo liežuvis nėrė į atokiausią jos burnos kertelę. Kūnas atpažino įžangą ir aistra pratrūko. Dugas nuslydo delnais jai tarp kojų ir pirštais įsigavo į moterišką karštį. Džuljetą persmelkė jo šiurkšti dejonė.

– Pažadėjau, kad bus greita, stipru ir gilu, – sušnibždėjo jis.

Ji kilstelėjo klubus, duodama suprasti, kad yra pasirengusi. Geidulingas jo šypsnys ją visiškai nuginklavo.

– Visada laikausi žodžio. – Sugraibęs prezervatyvą Dugas pasikėlė. Jo akys patamsėjo, kai jis plačiai praskėtė jos šlaunis ir staigiai įsiveržė į ją.

Džuljeta užsimerkė ir leidosi užvaldoma pojūčių. Juto jo tvirtą, kietą strėlę viduje. Jis stabtelėdavo, leisdamas jai prisiderinti prie ritmo ir įsileisti jį dar giliau. Jai atrodė, kad jos širdis susijungia su jo kūnu, o fantazija susilieja su tikrove. Ir tada ji pasiekė viršūnę, iš jo krūtinės ištrūkęs gomurinis garsas išdavė, kad jis irgi arti. Tačiau jos emocinė reakcija pranoko kūną drebinančius pojūčius. Susijungus su Dugu sudrebėjo visas jos pasaulis. Ji nebuvo nepatyrusi mergaitė, bet tai, ką dabar išgyveno, buvo taip nauja, ekstazę keliantys jausmai ir emocijos tiesiog dusino.

Meilė.

Ir vėl tas žodis. Bet nebuvo kada jo apsvarstyti. Dugas lėtai pasikėlė ir leido jai pajusti, kaip jo kietas įnagis slysta iš jos, suteikdamas jos kūnui laiko sudrėkti ir dar labiau išsitempti, prisitaikant prie jo dydžio, ilgio ir norų.

Džuljeta nevalingai sulenkė kojas norėdama sulaikyti jį viduje. Išlaikyti jį kaip dalį savęs.

– Dugai, – sukuždėjo ji, kai jis vėl smigo į ją – stipriai, greitai ir giliai, kaip žadėjo.

– Ar tai turėjai galvoje? – Jis vėl atsitraukė, kad galėtų įsiveržti su dar didesne jėga.

– Taip. – Ji taip ilgai laukė šios akimirkos, šio vyro, tad netruko pajusti orgazmą. Bangos kilo vis aukštyn, gramzdindamos ją į nebūtį, ištrindamos visas mintis.

Jis puikiai priderino ritmą, bet šįkart pasikėlė virš jos, pasirėmęs ant rankų taip, kad ji justų tik jį, judantį viduje, kietą, karštą, storą ir tvirtą...

Džuljetos klubai trūkčiojo sulig kiekvienu įsiveržimu. Ji prisivertė atsimerkti, nors vokai buvo apsunkę. Jaudulys jo akyse ir įsitempęs veidas atspindėjo šėlstančias emocijas.

– Dugai, prašau. – Ji net gerai nežinojo, ko dar galėtų norėti.

– Giliau? – išspaudė Dugas prikimusiu balsu.

– O taip.

– Tai padėk man, mieloji.

Džuljeta apsivijo kojomis jo liemenį, spausdamasi dubeniu prie jo, ir sulig kiekvienu postūmiu Dugas grimzdo vis giliau.

– Greičiau, – sušvokštė ji gaudydama orą.

Jis patenkino prašymą. Judėjo vis greičiau ir smarkiau, kol pasiekė kulminaciją – pliūptelėjo akinama šviesa ir užliejo nesibaigiančios ekstazės bangos. Jis lėtai sudejavo. Jos orgazmas sukėlė jo orgazmą. O gal jis laukė jos? Bet baigė jie kartu. Dugas karštai alsavo jai į skruostą, o lūpos tarė jos vardą.

Po kelių minučių Džuljeta susirietė Dugo glėbyje, jos širdis iš lėto rimo. Ji suprato, kad niekas jau nebebus kaip anksčiau. Po Stiuarto išdavystės nebesitikėjo rasti meilę. Jos fantazija – kai tik suprato ją turinti – pakilo virš skaudulių. Dabar Džuljeta žinojo esanti geidžiama, ir ne dėl šeimos ar politinių ryšių. Maža to, ji įsimylėjo. Greitai, smarkiai ir giliai.

Dabar nebenorėjo laukti, kaip toliau klostysis įvykiai. Apsispręsti paskatino ne tiek atsakomybė, susijusi su Stiuarto grasinimu laikyti liežuvį už dantų, kiek veikiau sutiktas ypatingas vyras. Džuljeta įsimylėjo jį ir neketino prarasti, pasibaigus atostogoms. Bent neatstums jo.

Džuljeta nutarė kol kas neprasitarti apie Stiuartą, bet prisipažinti Dugui, kad pamilo jį. Gal jai nusišypsos laimė ir paaiškės, jog ir jis puoselėja tokius pat jausmus. Tada Džuljetos Stenton, senatoriaus Stentono dukros, iš tikrųjų lauktų laiminga pabaiga.

Atsibudęs Dugas ilgai gulėjo šalia snaudžiančios Džuljetos. Jis įkvėpė jos plaukų ir muskuso kvapo, prisimindamas tai, ką drauge patyrė. Jie praleido pietus, tad paskambinę užsisakė maisto į kambarį. Tada vėl mylėjosi. Jo kūnas jau buvo pasisotinęs, tik ne širdis, kenčianti dėl netikrumo.

Dugas norėjo tikėti, kad jie turi ateitį, kad esama būdo, kaip viską išpažinti ir nebūti pasmerktam. Bus sunku, juk Džuljeta kartą jau buvo įskaudinta, vyras ja pasinaudojo. Bet Dugas – ne Stiuartas Barnesas. Dugas myli Džuljetą, negalėtų jai pakenkti. Jis užgniaužė sarkastišką juoką. Turėjo pripažinti, kad anksčiau meistriškai pasinaudodavo žmonėmis profesiniais tikslais. Iš pradžių, kad ir kokių geranoriškų ketinimų vedamas, siekė pasinaudoti ir Džuljeta – visai kaip jos buvęs sužadėtinis.

Džuljeta atsiduso ir sujudėjo jo glėbyje. Dugas nubraukė susitaršiusius plaukus jai nuo veido. Gal jis ir nenumanė, ką ji valgo pusryčių, kai vėluoja į darbą, ar kaip prisiderintų prie jos įpročių, bet neabejojo jų tvirta sąjunga. Dugas nenorėjo paprasto romano ar tik gyventi kartu, troško įsipareigoti, „kol mirtis išskirs", kaip ir jo tėvai.

Šis įsitikinimas išplaukė iš praeities. Jis dar nebuvo patyręs tokio visa apimančio stipraus jausmo. Tai, ką jautė Džuljetai, neprilygo ankstesnėms mylimosioms puoselėtiems jausmams.

Atsargiai, kad jos nepabudintų, Dugas išsliuogė iš lovos. Džuljeta pakrutėjo ir patogiau įsikniaubė į pagalvę. Jis išsitraukė iš rašomojo stalo kurorto bloknotėlį ir kai ką pasižymėjo: kaip apsaugoti liudininkę Džuljetą, brūkštelėjo keletą minčių būsimam straipsniui.

Baigęs įsikišo bloknotėlį į lagaminą ir įsiropštė atgal į lovą. Jo džiaugsmui, Džuljeta iškart įsirideno jam į glėbį. Po kelių minučių jos kvėpavimas išsilygino. Tapo lėtas ir ramus. Ji miegojo.

– Myliu tave, – sušnibždėjo Dugas, norėdamas išgirsti, kaip tai skambės garsiai. Ištarus šiuos žodžius jį vėl užplūdo tikrumas. Jis užsimerkė ir atsipalaidavo, prisitaikydamas prie jos kvėpavimo.

Netrukus išauš rytas, o patekėjus saulei jis atskleis savo paslaptį. Ir sulauks Džuljetos reakcijos.

Bet atsibudo Dugas vienas. Į laikrodį, uždengdamas elektroninius skaičius, buvo atremtas raštelis. Ji bent stengėsi, kad jis pamatytų žinutę. Dugas pasisiekė balto popieriaus skiautę.

Kiek žinau, dauguma vyrų nemėgsta, kai moteris lieka nakčiai. Norėjau išvengti nesmagumo ryte, tad grįžau į savo kambarį nusiprausti ir persirengti. Pusryčiai pas mane? Durys neužrakintos.

Džuljeta

P. S. Naktis buvo nepakartojama.

„Nepakartojama" – menkas žodis tai apibūdinti. Dugas suglamžė raštelį. Jis – ne toks kaip dauguma vyrų. Bent ne su šia moterimi. Jis ne tik geidė prabusti šalia Džuljetos, norėjo pats ją pabudinti. Erotiškai, juslingai sužadinti, kad prisimintų, ką jis jautė prieš išklodamas tiesą ir atsiduodamas jos malonei.

Bet pusryčiai turėjo savo pranašumų. Dugas nestokojo išmonės. Jis galėjo sugalvoti šimtus erotiškų būdų mėgautis maistu, kad Džuljetai nekiltų nė menkiausia abejonė dėl jo jausmų. Skubiai nusiprausęs po dušu Dugas išėjo pro kotedžo duris ir pasuko link tako, vedančio į nuošalius namelius.

Dugas dirbo žurnalistinį darbą daugybę metų. Nuo tos akimirkos, kai sutiko Tedą Hjustoną, ieškoti informacijos straipsniams tapo jo kasdienybe. Jis stebėdavo žmones. Įsiklausydavo į paslėptą prasmę ir užuominas. Gebėjo sekti per saugų atstumą ir pajusti, kada tomis pačiomis pėdomis eina kiti žurnalistai.

Dabar taip pat kirbėjo panašus jausmas. Čia, atokioje Merilės saloje, jis buvo ne vienas. Juk kiti kurorto svečiai nesislapstytų. Dugas apsižvalgė, nors žinojo, kad nieko ypatinga nepamatys. Vis dėlto neabejojo, jog krūmai sujudėjo ne dėl paukščio ar gyvūno.

Jis nėjo tiesiai link Džuljetos namelio. Nusprendė patikrinti savo teoriją. Dugas apsuko ratą, grįždamas prie baseino vynuogienojais apžėlusiu taku. Jei kas būtų sumanęs sekti, Dugas būtų išgirdęs. Ir, dievaži, pusiaukelėje kažkas sušnarėjo. Jam sustojus vėl pasigirdo šlamesys, tada įsivyravo tyla. Tykinantis paskui žmogus stabtelėjo susipratęs, kad Dugas jį suuodė. Aiškiai neprofesionalas.

Dugas metėsi atgal, norėdamas nutverti įsibrovėlį, bet tasai, matyt, buvo spėjęs numatyti persekiojamojo veiksmus ir dingti. Tai privertė Dugą suabejoti, ar tikrai jį seka neprofesionalas. Vis dėlto tas žmogus sėlino gana tyliai, toli gražu ne kaip jautis porceliano parduotuvėje, ir vikriai paspruko. Dugą apsiautė tyla, kurią pertraukdavo vien paukštelių balsai ar retkarčiais nuaidintis netoliese vaikščiojančių poilsiautojų juokas.

Tačiau Dugas visuomet įsiklausydavo į vidinį balsą. Argi Merilė nebuvo sakiusi, kad kai kuriuos labai nusivylusius žmones ji priimanti ir savaitės pabaigoje? Jis nenutuokė, kas galėjo atvykti į salą, bet dėl vieno neabejojo: tą žmogų domina Džuljeta. O jos persekiotojai neapsidžiaugtų radę ją su žurnalistu, kuris pirmas pagarsino istoriją ir galėjo juos sunaikinti. Dugas privalėjo nedelsdamas susiaurinti įtariamųjų sąrašą.

„Kitas žurnalistas", – šmėstelėjo pirma mintis. Vargu. Tipas, išgavęs šią informaciją, sugebėtų likti nepastebėtas. Be to, jį labiau domino Džuljeta, o ne Dugas.

Tai galėtų būti kongreso narys Heivudas, jei Stiuartas šnypštelėjo jam apie tai, ką Džuljeta matė ir išgirdo bažnyčioje. Abejotina. Jis pasiųstų Barnesą, kad šis paveiktų buvusią sužadėtinę.

O gal pats Stiuartas Barnesas sumanė patikrinti Džuljetą? Labai galimas daiktas. Galbūt su mafija susidėjęs būsimasis senatorius nėra pakankamai gudrus, kad leistų kitiems žmonėms pasirūpinti jo nešvariais reikalais. Tad vėlgi persekiotoją labiau domino Džuljeta, o ne Dugas.

Mafija. Velniai rautų. Dugas nenutuokė, ar jie sužinojo apie Džuljetą, bet neketino rizikuoti. Privalėjo kuo greičiau nusigauti iki jos namelio ir įsitikinti, ar ji saugi. Tada atskleisti savo paslaptį – ne tik todėl, kad ją myli. Džuljeta turėjo žinoti, kaip apsisaugoti nuo grėsmės.

Taip pat ir nuo jo paties. Bet, mintyse aidint žodžiui „mafija", Dugui dabar rūpėjo tik Džuljetos saugumas.

9

Išleidusi iš kambario patarnautoją Džuljeta terasoje padengė stalelį dviem. Ką tik stalo įrankius atnešęs patarnautojas pažadėjo sugrįžti su užsakytais pusryčiais, kai tik ji skambtelės. Taip pat ir su šviežiomis mimozomis. Kai tik pasirodys Dugas.

Ji giliai įkvėpė. Kiemelį supo oranžinės egzotinės gėlės, dėl spalvingumo dar vadinamos „rojaus paukščiais". Džuljeta pagyvino stalą šviežiomis kinrožėmis. Svaiginantis jų kvapas sklandė ore. Džuljeta tryško optimizmu, puoselėjo naujas viltis ir už tai turėjo dėkoti Dugui. Praėjusią naktį per miegus ji išgirdo Dugą tariant tuos tris stebuklingus žodžius. Jeigu pasiseks, ir vėl juos išgirs, tik šįkart ji nemiegos, o Dugas žvelgs į akis ir kiekvienas ištartas žodis įgis prasmę.

Verpetais besisukantys jausmai keitė ateities viziją. Dabar Džuljeta viską matė kur kas aiškiau – nuo pat tos akimirkos, kai tik pasipasakojo savo istoriją Dugui. Vos tik garsiai viską išsakė žmogui, nesusijusiam su Čikagos problemomis. Ji suvokė, kad jai nebereikia slėpti šios istorijos, turi pranešti tėvui. Jis tikrai supras ir padės išspręsti kebeknę. Tėtis nusivils Stiuartu, savo pasirinkimu, bet nieku gyvu neleis nusikaltėliui patekti į senatą.

Džuljeta papurtė galvą stebėdamasi, kaip anksčiau šito nesuprato. Užteko išsipasakoti ir ėmė aiškėti sprendimai. O gal tik atrodo taip paprasta? Nejau įsimylėjusi pradėjo žiūrėti į viską pro rožinius akinius, o gal išties rado tinkamą išeitį?

Reikės aptarti tai su Dugu, kai tik prisipažins apie prabudusius jausmus. Ji išlygino staltiesę. Jaudulys stiprėjo vien nuo minties, jog vėl jį pamatys. Džuljeta netroško, kad Dugas aptiktų ją susikuitusią po praėjusios malonumų nakties.

Grįžusi vidun ji atsirinko drabužius šiai dienai ir pasidėjo ant lovos. Paskui nusimetė chalatą ir patraukė į garuose skendintį vonios kambarį. Palindusi po dušu leido karštoms vandens čiurkšlėms čaižyti odą ir nuplauti meilės nakties pėdsakus. Pagalvojus, kad praėjusi naktis – tik preliudija, vėl iš nekantrumo ėmė dilgčioti kūną.

– Džuljeta.

Išgirdusi, kad kažkas šaukia vardu, Džuljeta sugriebė dušo užuolaidą norėdama prisidengti.

– Džuljeta. – Šįkart ji atpažino Dugo balsą.

– Užeik. – Ji atsipalaidavo supratusi, kas apsilankė. Bet kai trinktelėjo vonios kambario durys, susigriebė davusi leidimą jam įeiti į dušą.

– Tau viskas gerai?! – šūktelėjo Dugas.

– O kodėl turėtų būti blogai? – Džuljeta atitraukė užuolaidėles ir iškišo galvą, likdama stovėti už nepermatomos sienelės.

Jis atsišliejo į durų staktą, atrodė susitaršęs ir uždusęs.

– Tu viena, – su palengvėjimu atsikvėpė Dugas.

Džuljeta papurtė galvą, drėgnos sruogos nusidriekė ant pečių.

– O su kuo turėčiau būti? Kas tau nutiko?

– Verčiau nepalik neužrakintų durų, – įspėjo jis artindamasis.

Džuljeta užuodė vyrišką prakaitą.

– Bėgai maratoną? – nusišaipė.

Dugas nusispyrė batus ir nusitraukė marškinius. Plačiu mostu atlapojęs dušo užuolaidėlę jis žengė į vidų. Jam buvo nusispjaut, kad pliaupiantis dušas sušlapins likusius drabužius.

Stiprios rankos apglėbė Džuljetą ir prisitraukė artyn.

– Galvojau... et, nesvarbu... – sušvokštė Dugas ir įsisiurbė jai į lūpas.

Džuljeta atsiduso ir patikliai prigludo. Jis nesiliovė bučiuoti, globdamas ją rankomis, tarsi negalėtų patikėti, kad jai viskas gerai. Ji nesuprato, kodėl jis atrodo toks sunerimęs, bet jai patiko jo savininkiškas elgesys.

– Man viskas gerai.

Dugas atšoko.

– Mums reikia pasikalbėti.

Šis vyras turbūt juokauja. Įsiveržė į dušą, apdovanojo stulbinančiu bučiniu, sužadino kūną, o dabar nori pasikalbėti? Ji palietė jo šortų sagą.

– Pasikalbėsime vėliau.

– Džuljeta.

– Ar esu sakiusi, kaip mane veikia tavo kimus urzgimas? – Ji atsegė sagą, atitraukė užtrauktuką ir nusmaukė šortus su trumpikėmis. – Toks seksualus garsas.

Jis ir vėl suurzgė, kai ji apglėbė delnu jo sukietėjusią ietį.

– Tu turėtum kai ką žinoti, – neatlyžo Dugas.

– Vėliau. – Ji prispaudė lūpas prie nuogos jo krūtinės. – Noriu mėgautis karštu vandeniu, kol jis baigsis.

Dugas taip pat troško mėgautis juo, bejėgis prieš švelnius, jaudinančius prisilietimus. Jis atsikratė šortų ir trumpikių, apsivijusių apie kulkšnis. Nors ir privalėjo atskleisti kortas, dabar juodu buvo vieni, Džuljeta saugi, tad naujienos galėjo ir palaukti. Ji slydo lūpomis Dugo krūtine, pilvu žemyn, erzino jį liežuviu.

Jis krestelėjo galvą ir suvaitojo. Su juo Džuljeta saugi, tikino save Dugas, nieko neatsitiks, jei dar valandžiukę luktelės, prieš atskleisdamas tiesą. Paskui bus nebesvarbu. Džuljeta apsivijo rankomis Dugo liemenį, o liežuviu palietė jo vyriškumą, gosliai audrino lūpomis ir burna, vesdama jį į pamišimą.

Jis nė nesitikėjo tokios stulbinančios dovanos, suprato nieku gyvu nenusipelnęs šitokio jos atvirumo ir aukos. Verčiau bus joje. Dugas pakėlė ją ir apglėbęs išnešė iš slidžios vonios. Paskui labai lėtai nuleido ant žemės, taip lėtai, kad galėtų mėgautis švelniu kūnu. Jos pilnos krūtys su išbrinkusiais speneliais rėmėsi į krūtinę.

– Dėl ko visa tai? – klustelėjo ji.

Pasimiglojusios jos akys ir prikimęs balsas tik dar labiau įkaitino jį. Laikydamas Džuljetą glėbyje Dugas nebejautė vėsumos.

– Ramstis. – Jis atrėmė ją į sieną ir delnais surakino pečius. – Duše jokiu būdu negaliu to daryti.

Jos lūpose išsiskleidė viliojanti šypsena.

– Ko?

– Verčiau parodysiu. – Palinkęs jis gosliai pabučiavo ją ir prisispaudęs klubais ėmė beprotiškai siūbuoti. Kūnas įsitempė ruošdamasis panirti į ją.

Džuljeta sudejavo ir prisitaikė prie jo judesių. Spaudėsi prie vyriškumo, sukeldama tokią intensyvią jųdviejų kūnų trintį, kad atrodė Dugas akimirksniu prasiverš it vulkanas. Jos nelygus kvėpavimas ir gomuriniai garsai sutapo su viduje kylančiu potvyniu.

Jis stabtelėjo ir vaistų spintelėje susirado prezervatyvą. Poilsiavietėje buvo pasirūpinta netgi šiomis priemonėmis. Nebetverdamas čiupo ją už klubų, pakėlė ir mikliai prispaudė. Džuljeta apgaubė Dugą drėgnu lipniu karščiu.

– O dangau.

Ji drebėdama apsivijo rankomis jo kaklą, o kojomis – liemenį. Siena, į kurią jis buvo atsirėmęs, leido jam laisvai siūbuoti ir slysti. Giliai įsiskverbęs į Džuljetą, Dugas jautėsi pilnas ir pasirengęs išsiveržti. Užliejus pirmosioms orgazmo bangoms ji dar tvirčiau surakino jį savo aksominiame karštyje. Susitraukdami jos raumenys nusviedė jį prie pat bedugnės, paskui švystelėjo į pačią viršūnę. Jo kūnas, mintys, širdis ir siela susiliejo į viena.

Džuljeta gulėjo lovoje šalia Dugo, o jis tingiai vedžiojo pirštu ratus ant jos krūtinės. Visai nesinorėjo ardyti juos gaubiančios tylos. Vis vien nebūtų galėję apibūdinti to, ką patyrė. Užplūdo nenusakomas pasitenkinimas. Palaimingą būseną sutrikdė suskambėjęs telefonas.

Džuljeta čiupo ragelį.

– Klausau? – atsiliepė ji. Skambino iš viešbučio virtuvės patiksinti užsakymo ir pasiteirauti, kada pristatyti pusryčius. Džuljeta atsiduso suvokusi, kad ką tik įsiveržė realybė. Metas suimti save į rankas ir atskleisti Dugui savo jausmus.

– Būtų puiku po penkių minučių, – patvirtino ji telefonu.

Padėjusi ragelį Džuljeta pasisuko į Dugą.

– Pusryčiai, – paaiškino, – pameni, kviečiau tave?

Jis parvertė ją ir prispaudė šiltu kūnu.

– Maniau, kad mes ką tik pasisotinome. – Ir tarsi patvirtindamas žodžius ėmė kandžioti jos lūpas, žinojo, kad ji negali tam atsispirti.

– Hmm... – sudejavo Džuljeta ir atsakė į bučinį, dar nepasirengusi ar tiesiog nenorėdama nutraukti fizinio jų ryšio. Bet kambarių tarnyba jau pakeliui. Švelniai stumtelėjusi Dugą ji pabandė išsilaisvinti. – Tikiu, kad vėl gali sužadinti apetitą.

– Dievaži, galiu. – Jis ištiesė ranką ir apglėbė jos krūtį.

Jos kūnu nuvilnijo ilgesinga pasitenkinimo banga.

– Ateina kambarių tarnyba, – priminė nenoriai Džuljeta. – Norėjau tave nustebinti, nors dabar tai nebeįmanoma. Duok man kelias minutes susiruošti, gerai?

Iš tiesų jai reikėjo kelių minučių surikiuoti mintis. Per pusryčius ketino atverti jam savo širdį ir išsiaiškinti, kokie bus jųdviejų santykiai pasibaigus šiai savaitei. Džuljeta negalėjo kalbėti apie tai gulėdama lovoje, dvelkiančioje po meilės akto muskusu.

– Gerai, – sutiko Dugas, bet atodūsis sakė ką kita. – Šiaip ar taip, man reikia grįžti į savo kambarį. – Į ją įsmigo žydrų akių žvilgsnis. – Bet mums būtina pasikalbėti per pusryčius.

Kažkas jo balse privertė Džuljetą sudrebėti ir ji dar tvirčiau susinėrė rankas.

– Skamba grėsmingai. Bet sutinku, mums žūtbūt reikia pasikalbėti.

Džuljeta išsiropštė iš lovos ir žengdama prie miegamojo durų apsisiautė atlasiniu chalatėliu.

– Džuljeta.

Ji atsisuko.

– Ką?

– Grėsminga tik tuo atveju, jeigu taip priimsi.

Ji palenkė galvą ir išplaukė iš kambario, mintydama mįslingus jo žodžius.

Džuljeta perėjo svetainę ir pasukusi link terasos pamatė stalą dengiantį patarnautoją. Tarsi mostelėjus burtų lazdele jis atsidūrė praėjus vos kelioms minutėms po jų pokalbio telefonu. Ji nusistebėjo Merilės ir jos darbuotojų veiklumu. Įvykdęs užsakymą padavėjas pasišalino ir paliko Džuljetą vieną.

Ji įpylė gėrimų ir atidengė krepšelius su bandelėmis, raguoliais ir pyragaičiais, prisimindama, kaip neseniai su Dugu aptarinėjo saldumynų pranašumus. Tai buvo įžanga, žadanti erotiškus potyrius. Šįryt ji gardžiavosi Dugu taip, kaip anksčiau nebūtų nė įsivaizdavusi. Atsidavė jam taip, kaip nė nemanė galinti atsiduoti kokiam nors vyrui. Taip pat ir buvusiam sužadėtiniui.

– Sveika, Džuljeta.

– Stiuartai! – Ji pamanė, kad vaidenasi, bet atsisukusi išvydo jį priešais save. Nustėrusi ir vis dar negalėdama patikėti Džuljeta sušnypštė: – Ką čia veiki?

– Įgyvendinu savo fantaziją, kaip ir tu. – Jam žengiant į kiemelį batai blizgėjo saulėje. Stiuarto drabužiai nebuvo kasdieniški kaip kitų kurorto svečių. Jis mūvėjo gelsvai rudas kelnes su kantu, segėjo prabangų diržą ir, kaip įprasta, vilkėjo gerai išlygintus marškinius.

Žvelgdama į orią vyro išvaizdą Džuljeta aiškiai pajuto, kaip menkai pati tėra apsirengusi, ir tvirčiau susisiautė chalatą palei kaklą.

– Ir kas tave čia atginė? – paklausė ji, neabejodama, kad jo vizitas neturi nieko bendra su fantazija. Stiuartas čia atvyko dėl jos.

– Atvažiavau, nes tu neatsišaukei. – Jo žvilgsnis vėrė kiaurai. – Aišku, poniai Šefer-Veston to nesakiau.

Džuljeta nenustebo, kad Stiuartas bus sukurpęs Merilei kokį pramaną. Greičiausiai susigalvojo ir netikrą vardą.Antraip griežtoji Merilė nebūtų leidusi jam įsibrauti į „Slaptąją fantaziją". Žvelgdama į jį Džuljeta prisiminė sesers žodžius: Džilijana nerimavo, kad Stiuartas liovėsi klausinėti apie ją. Džuljeta sunkiai atsiduso. Dabar jai teks vienai ištverti pokalbį su šiuo vyru ir nežinia dar kiek laiko kęsti jį patį saloje.

Ji mėšlungiškai nurijo seiles.

– Jau sakiau, kad tavęs neišduosiu. Kodėl turėtum netikėti mano žodžiu?

– Sunerimau dėl tavo staigaus išvykimo. Tau nebūdinga taip dingti.

Džuljeta suvokė, kas slypi po dviprasmiškais jo žodžiais.

– Tu neleidai man rinktis. Melavai, o santuoka turi būti grįsta pasitikėjimu. – „Ir meile", – pridūrė mintyse.

Tam tikra prasme ji turėjo džiaugtis, kad tąkart bažnyčioje viskas taip susiklostė. Jei paskutinę minutę, prieš ištariant „taip", nebūtų paaiškėjusi tiesa, vėliau Džuljeta būtų supratusi, kad nemyli savo vyro. Dabar žinojo, ką reiškia tikra, nuoširdi meilė. Tokią ji jautė Dugui.

– Kaip galiu pasitikėti tavimi, jei mūsų nesieja vedybų įžadai? – sarkastiškai nusiviepė Stiuartas.

– Juk pažįsti mane. Jau daugybę metų, – neištvėrusi paironizavo Džuljeta. Pažinojo Stiuartą gana ilgai, vis dėlto ją pritrenkė jo melas ir nešvarūs darbeliai. Ar ir Stiuartas suvokė šį paradoksą?

Džuljeta meldė, jog jis neįtartų, kad yra klaidinamas, nes ji jau atskleidė jo darbelius Dugui, o vos grįžusi namo papasakos tėvui. Senatorius perduos informaciją policijai arba spaudai. Bet kuriuo atveju Stiuartas nesulauks rinkimų, ką jau kalbėti apie senatoriaus postą.

Ji pažinojo Stiuartą daug metų, todėl turėjo paklausti:

– Kodėl, Stiuartai? Kodėl įsipainiojai į nešvarius darbelius ir pinigų plovimą?

Jis papurtė galvą.

– Tu tikrai nesupranti? Gal mes ir gyvenome šalia, bet tu augai nestokodama pinigų ir visuomenės dėmesio, o aš turėjau visa tai užsidirbti.

– Ir užsidirbai. Daug dirbai ir pasiekei. Tu beveik toks pat.

Stiuartas atsiduso.

– Užmezgęs ryšių su mafija tikėjausi gauti pinigų savo kandidatūrai paremti. Viskas, kas kalbama apie mafiją, – tiesa. Kai sužinai apie tai, jau būni per giliai įklimpęs.

– Tai ištrūk. Dar nevėlu.

– Nebent norėčiau viską prarasti. Neleisiu tam nutikti. Jei tu tylėsi, mano svajonė išsipildys. – Jis paėmė nuo stalo vešlią dedešvą, pasukiojo ore tyrinėdamas žiedlapius. – Tai kokia tavo fantazija? Ar ieškai to, ko aš negalėjau suteikti? Kas tai galėtų būti?

Džuljeta prisivertė nusijuokti. Graudu, bet jie taip menkai vienas kitą pažinojo. Per kelias dienas Dugas suprato ją geriau, nei Stiuartas per daugybę metų.

Ji truktelėjo pečiais.

– Džilijana nustebino mane šia kelione. Tai ji sukūrė fantaziją. Aš tik ją įgyvendinu, – prisipažino vildamasi, kad tuo viskas ir baigsis.

– Fantazija susijusi su vyru.

Džuljeta kilstelėjo antakius stebėdamasi, kaip jis sužinojo, paskui tyliai save išplūdo. Ją išdavė begėdiškai ankštas chalatėlis ir intymiai padengtas stalas.

– Negi galėtum pavyduliauti? Ypač po to, kai pasinaudojai manimi kaip laipteliu, trokšdamas užimti senatoriaus postą.

Kai užkluptas bažnyčioje Stiuartas pagaliau suvokė, kad vestuvių nebus, ir nenoromis prisipažino, Džuljeta nematė reikalo vynioti žodžių į vatą.

Jis papurtė galvą.

– Pavydas čia niekuo dėtas. – Stiuartas siekė jos rankos, bet Džuljeta skubiai žingtelėjo atgal, kad neprisiliestų. – Džuljeta, aš rimtai. Man neramu. Turi būti atsargi rinkdamasi draugiją ir gerai pasverti, ką sakai. Antraip, kad ir kaip tikėčiau tavimi, jog laikysi liežuvį už dantų, negalėsiu apsaugoti.

– Aš tesiu duotą žodį, malonu, kad rūpiniesi, bet tam nėra pagrindo. – Džuljeta atsišliejo į baltą kėdę ir įsitvėrė vėsaus metalo. Jai nebesinorėjo daugiau meluoti. Apsimetinėti, kad džiaugiasi jo viešnage saloje ir tariamu rūpesčiu. – Nesukelsiu grėsmės tau ar tavo partneriams, – paskutinį žodį ištarė su panieka.

– Tai gal pasakysi vyro, su kuriuo... susidėjai, vardą? – paklausė Stiuartas.

Ji liovėsi žvilgčioti į namelio vidų, kur bet kurią akimirką galėjo pasirodyti Dugas. Jam įžengus, ji sušuktų ir Dugas akimoju atsidurtų šalia. Bet kol kas nesinorėjo kelti nereikalingų scenų.

Džuljeta nemanė, kad Stiuartas drįs ją įskaudinti. Jis tiesiog norėjo atsikratyti pagrįstų būgštavimų.

– Juk sakiau, kad man neramu dėl tavęs.

Džuljeta nusikvatojo.

– Iš tikrųjų tau labiau rūpi, ką aš galiu išplepėti.

– Be abejonės, turint galvoje, su kuo tu susidėjai. – Stiuartas prisiartino, įdėmiai ją stebėdamas.

– Pirmiausia paklausk manęs, su kuo aš susidėjau, nes kalbi taip, tarsi žinotum, – išrėžė ji, netekusi kantrybės dėl Stiuarto intrigų.

– O ar jis pasisakė, kas toks yra. Įdomu, ar tu žinai?

– Aišku, žinau. Jo vardas Dugas... – pradėjo sakyti Džuljeta ir užsikirto. – Nežinau pavardės, – nenoriai prisipažino. Pyktelėjo, kad Stiuartas vėl galėjo pasijusti viršesnis.

– Hjustonas, – pareiškė Stiuartas. – Dugas Hjustonas, „Chicago tribune" žurnalistas, užviręs visą šią košę.

Džuljeta papurtė galvą negalėdama patikėti. Sugnybė paširdžius.

– Tu painioji jį su kažkuo kitu. Taip, jo vardas Dugas. Bet jis iš Mičigano, ne iš Čikagos.

„Bet jis išties nepasisakė pavardės", – karčiai pagalvojo Džuljeta. Netgi kai ji atvėrė sielą ir atskleidė savo didžiausią paslaptį. Netgi kai juodu pasimylėjo, jis nepasakė svarbiausio dalyko – pavardės. Širdis šaukte šaukė, kad tai tik sutapimas, o protas priminė, jog pirmiausia dėl visko kaltas štai šis žmogus, stovintis priešais.

– Jis žurnalistas, – rėžė Stiuartas. – Jeigu apsimetinėjo būdamas su tavimi, yra melagis.

– Iš kur tu žinai? – nedrąsiai įsiterpė Džuljeta. – Dugas yra... rašytojas. – Viduriuose vėl viskas apsivertė. Jis sakė einantis įtėvio pėdomis. – O jo šeima? – tyliai paklausė Džuljeta. – Ar ir jie žurnalistai?

– Žurnalistai iki kaulų smegenų. Ar dabar patenkinta?

Džuljeta patikėjo, bet tikrai neapsidžiaugė. Išdavystė supurtė ją ir privertė bjaurėtis savimi. Kada gi ji pagaliau pasimokys? Taip neperprasti vyrų! Niekada jų gerai nepažinojo, niekada ir nepažinos.

Džuljeta susmuko ant artimiausios kėdės.

– Išeik, Stiuartai. Jau pasakei, ką norėjai. Dugas yra „Tribune" žurnalistas ir aš jam tikrai neatskleisiu savo paslapčių. Dabar jau žinau, kad jis toks pat niekingas melagis kaip ir tu, taigi tau nėra ko nerimauti.

Stiuarto veidu nuslinko palengvėjimo šešėlis. Jei ne tokia absurdiška padėtis, Džuljeta būtų garsiai nusikvatojusi.

Stiuartas priėjo prie jos ir atsiklaupė.

– Niekada nenorėjau tavęs įskaudinti. Mes buvome draugai ir tikėjomės susikurti puikų gyvenimą.

Ji papurtė galvą.

– Nėra ką pridurti. Turėtum būti laimingas. – Džuljeta mostelėjo ranka, kad jis išeitų.

– Tu protinga, Džuljeta. Visada tokia buvai. Ir myli tėvą. Šiuo atveju tau tai puikiai pasitarnaus. – Paslėptas grasinimas išdavė, kokie vėjai atpūtė jį čia. Stiuartas džiaugėsi, kad jau gali išvykti palikęs Džuljetą vieną su skausminga tiesa.

Džuljeta įsimylėjo vyrą, kuris ir vėl pasinaudojo ja savanaudiškais tikslais. Niekingą „žurnaliūgą" Dugą Hjustoną, kurio straipsnis buvo paneigtas. „Žurnaliūga" – dar vienas puikus žodis iš sesers mokinių žodyno. Taiklus žodis. O ji, lyg paskutinė mulkė, padėjo Dugui patekti į Čikagos politinius sluoksnius. Atskleidė informaciją, kuri patvirtins jo straipsnyje paskelbtus faktus ir leis susigrąžinti gerą vardą. Tai sužlugdys Stiuartą ir jo partnerius, o Džuljeta taps vaikščiojančiu taikiniu, jeigu nors vienas iš jų suuos, kad ji ne tik žino apie bendrininkavimą, bet ir išplepėjo paslaptis.

Stebint išeinantį Barnesą Dugui širdis nupuolė į kulnus. Jis palaukė kelias minutes, kol Džuljeta suvirškins žinią ir susitvardys. Dabar tik tiek galėjo padaryti dėl jos.

Velniava, privalėjo anksčiau prisipažinti. Bet buvo toks patenkintas. Apsvaigęs nuo jųdviejų neįtikėtinų meilės žaidimų. Vėliau jaudinosi dėl tėvo sveikatos. Tai susilpnino jo žurnalistinius instinktus. Dugas nesitikėjo aptikti Stiuarto Barneso su Džuljeta. Kiek anksčiau jis buvo užrakinęs laukujes duris ir nepagalvojo, kad Džuljeta gali išeiti į vidinį kiemelį. Dievaži, nepagalvojo.

Išgirdęs iš lauko atsklindančias pokalbio nuotrupas, Dugas meldėsi, kad rastų pusryčius tiekiantį padavėją. Deja, teko nusivilti. Prisiartinęs jis suprato: Džuljetą aplankė Stiuartas Barnesas.

Dugas neketino pasyviai stebėti, bet greitai susivokė neturįs pasirinkimo. Jeigu būtų pasirodęs, Barnesas galėjo suprasti, kad Džuljeta jam viską papasakojo. Tad jis nutarė luktelėti ir pateikti savo versiją Džuljetai, kai juodu liks vieni. Pagalvojo, jog bus geriau nesikišti ir leisti jai viską blaiviai apmąstyti. Dugas stovėjo nematomas, pasiruošęs, jei tik reikės, tuoj pat atskubėti į pagalbą. Ir kovojo su bejėgiškumu, nes tiesa, kurią pats turė jo atskleisti, buvo netikėtai išvilkta į dienos šviesą. Beliko stebėti, kaip jo ateitis iš lėto dūžta į šipulius.

Dugas turėjo pripažinti, kad Džuljeta besąlygiškai juo patikėjo. Jam suspaudė paširdžius, kai ji bandė paneigti Barneso žodžius. „Žavi ne itin žavios personos gynyba", – pasibjaurėjęs savimi pagalvojo Dugas. Juk jis troško iškelti jos norus aukščiau savo. Norėjo didžiuotis savimi ir nejausti sąžinės graužaties. Dugas nusipurtė. Daugiau nebegalės net pažvelgti į save.

Velniai rautų, dabar privalo stoti akis į akį su Džuljeta ir priimti pelnytą bausmę. Jis išniro iš šešėlio į saulėtą terasą.

– Džuljeta.

Ji grįžtelėjo, paprastai švytinčios akys buvo apsiblaususios, žvilgsnis abejingas.

– Rodos, mes gerai nesusipažinome, – sušnypštė Džuljeta, stodamasi nuo kėdės. – Nors apie mane jūs žinote viską. – Ji oficialiai ištiesė ranką.

Dugo pilvą sutraukė spazmai, jis sutrikęs suėmė jos ranką. Džuljeta šaltai spustelėjo ją, tarsi sveikintųsi su nepažįstamuoju, ir atleido.

– Deja, negaliu pasakyti, kad buvo malonu su jumis susipažinti, pone Hjustonai. – Jos žvilgsnyje atsispindėjo skausmas, išdavystė ir nepasitikėjimas.

Tačiau užvis skaudžiausia Dugui buvo matyti, kad Džuljeta žvelgia į jį su neapykanta. Tarsi jųdviejų intymumo nė nebūtų buvę.

– Norėčiau paaiškinti.

Ji nudelbė akis.

– Akivaizdžių dalykų nereikia nė aiškinti. Bent taip sako mano tėtis. Tačiau jis vis tiek leidžia pasiaiškinti, tad galite tęsti. – Ji mostelėjo ranka lyg vaikui, norinčiam pateisinti blogą elgesį. Taip jis ir jautėsi. Dugas siektelėjo jos rankos, bet ji staigiai žingtelėjo atgal. Sugniuždytas jis papurtė galvą.

– Kažkodėl jaučiu, kad tai, ką pasakysiu, nė velnio nepakeis?

– O turėtų? – Džuljeta ėmė žingsniuoti po mažą kiemelį. – Gal tau padėti? Tu norėjai patvirtinti straipsnyje paskelbtus faktus ir išteisinti save. Aš turėjau informacijos. Paprasta.

– Bet aš nė karto nespaudžiau tavęs.

Ji išsprogino akis.

– Lyg būtų reikėję. Pati lengvai išsipasakojau.

– Džuljeta, tai vadinama dalijimusi. Pati taip sakei. Mes dalijomės pačiais brangiausiais dalykais: aš papasakojau apie savo vaikystę, o tu – apie netolimą praeitį. Esu žurnalistas, bet nekvočiau tavęs, neuždaviau nė vieno kryptingo klausimo. Žinai kodėl?

Ji žiūrėjo į jį, bet Dugas negalėjo nieko įskaityti uždarame žvilgsnyje. Širdis išgąstingai suspurdėjo griebiantis paskutinio šiaudo:

– Aš tave myliu.

Džuljetos akyse sužvilgo ašaros.

– Turėtum gėdytis, nes kartą jau apmulkinai mane, bet jei ir vėl tavimi patikėčiau, tektų gėdytis man pačiai. – Ji įtraukė oro. – Vis dėlto turiu pripažinti vieną dalyką.

Absurdiška viltis krustelėjo Dugo krūtinėje.

– Ką?

– Turėtum didžiuotis, tu velnioniškai gerai padirbėjai. Ką jau kalbėti apie nepriekaištingą reputaciją.

Dugas sukando žandikaulius, galvą pervėrė skausmas. Jis apnuogino savo sielą, o Džuljeta nepatikėjo. Nekaltino jos. Ji teisi. Jis išties velnioniškai puikiai padirbėjo.

– Džuljeta...

– Tiek to. – Ji atgręžė jam nugarą.

Jis būtų ištvėręs pyktį, nepritarimą ar atvirus kaltinimus, bet nieko panašaus nesulaukė. Džuljeta liko abejinga, o su tuo Dugas negalėjo kovoti. Ji atsiribojo nuo jo, galbūt visam laikui.

– Ar gali tiesiog išeiti? – Džuljeta apsikabino save rankomis, tarsi saugodamasi nuo jo.

Nors Dugas ir žinojo, kad niekada jos neįskaudintų, ji vis tiek nebūtų patikėjusi. Bent jau dabar.

– Tik noriu, kad šį tą suprastum. Aš atvykau čia iškapstyti ko nors apie tavo buvusįjį. Neketinau skaudinti tavęs. Neplanavau pasinaudoti tavimi... – Dugo balsas trūkčiojo, jis suvokė, kaip nevykusiai skamba teisinimasis. Nepaisant gerų ketinimų, jis vis dėlto pasinaudojo Džuljeta, o ir buvo numatęs tai iš pat pradžių. Jeigu būtų galvojęs daugiau apie jos poreikius, būtų suvokęs, kad galiausiai ji vis vien liks įskaudinta. – Eisiu.

Džuljeta nusipelnė, kad bent dabar jos norų būtų paisoma. O ji paprašė išeiti.

Džuljeta įmetė į lagaminą paskutinį drabužėlį ir užtraukė užtrauktuką. „Duok valią jausmams ir būk savimi", – pagalvojo su pasidygėjimu. Ne, ji anaiptol negailėjo savęs. Kai pasigirdo beldimas į duris, Džuljeta su palengvėjimu atsiduso. Ji šiandien užsisakė vakarinį skrydį į Čikagą ir paskambino, kad kas nors nuneštų bagažą į pagrindinį viešbutį. Bet vietoj patarnautojo ant slenksčio išvydo Merilę.

– Sužinojau, kad anksti išsiregistruojate. – Vyresnės moters žvilgsnyje klausimai sumišo su užuojauta.

– Mano planai pasikeitė. – Džuljeta atsitraukė, įleisdama viešnią pro duris.

– Gyvenime retai kas vyksta pagal planą.

Džuljeta papurtė galvą ir nusikvatojo.

– Tai jau tikrai. – Ji nesitikėjo, kad įsimylės vyrą, kuris nuo pat pradžių melavo jai.

– Ar patikėtumėte, jei pasakyčiau, kad dažnai netikėti dalykai pavyksta geriau nei suplanuotieji?

– Šią akimirką? Tikriausiai ne. – Džuljeta prisivertė nusijuokti ir staiga pravirko. Prasiveržusios emocijos, kurias ji gniaužė pastarąsias kelias valandas, supurtė visa jėga.

Merilė uždėjo ranką jai ant nugaros. Džuljeta norėjo pamiršti savo rūpesčius, nubraukti juos taip, kaip nubraukiamos ašaros nuo akių. Bet tai nebuvo lengva. Pasakodama Merilei apie pastarųjų dienų įvykius Džuljeta iš naujo išgyveno savo fantaziją.

– Jaučiuosi absurdiškai, – sušniurkščiojo ji siekdama nosinaitės.

– Neturėtum taip jaustis. Visiems tenka patirti blogų dalykų. Bet kodėl negali patikėti, kad Dugas buvo nuoširdus, kai prisipažino mylįs tave?

– Sprendžiu iš patirties, – atsiduso Džuljeta.

– Turi galvoje buvusį sužadėtinį? – paklausė Merilė.

Džuljeta linktelėjo.

– Stiuartas prisipažino mane mylįs, kad įsigautų į mūsų šeimą ir įgytų mano tėvo palankumą.

– O Dugas? Man rodos, tu jam tikrai rūpi.

– Jam taip pat kai ko reikėjo iš manęs.

– Jis tai jau gavo. Tik dar nepasinaudojo, – priminė Merilė.

– Šiuo atveju „dar" – svarbiausias žodis.

Merilė patapšnojo jai per ranką.

– Yra daug būdų, kaip atskleisti tiesą. Nori patarimo?

Džuljeta linktelėjo. Sesuo ir tėvai toli ir negali padėti, taigi ji mielai priims šios kilniaširdės moters patarimą.

– Įsiklausyk į įvairias nuomones, o svarbiausia – atverk širdį, – kalbėjo Merilė, jos akyse atsispindėjo nepaprasta išmintis. – Ar tikrai neįtikinsiu tavęs dar pasilikti?

Džuljeta atsiduso.

– Ne. Ši vieta nuostabi, bet man tikrai reikia namo. Per ilgai laukiau, laikas veikti. – Ji pasvarstė, ar sakyti Merilei apie Stiuartą, ir nusprendė nutylėti. Anksčiau ar vėliau viskas stos į vietas. Dabar Džuljeta bent jau žinojo visus faktus.

– Na, vėliau, manau, maloniai prisiminsi šią viešnagę, – tarė kurorto savininkė.

– Tikėsite ar ne, bet ir dabar negalvoju apie ją vien blogai. – Ji sužinojo apie save daug dalykų, išmoko atsiverti ir pasitikėti, net jei pasirinko netinkamą žmogų.

Bet jeigu tas vyras jai netinka, kodėl negali ištrinti iš atminties jo skausmingo žvilgsnio ir žodžių? „Neketinau tavęs skaudinti. Neketinau pasinaudoti tavimi." Ir dar: „Aš tave myliu." Šiuos žodžius jis pasakė daug vėliau, kai jau buvo atskleistas niekšingas melas. Džuljeta apsikabino save per liemenį. Kai Dugas pasišalino, likusi viena ji dar ilgai pergalvojo kiekvieną jųdviejų kartu saloje praleistą akimirką. Prisiminė kiekvieną prisilietimą, bučinį, intymų pokalbį.

Akivaizdu, kad jis atvyko į „Slaptąją fantaziją" turėdamas aiškų planą, bet ar galėjo pasikeisti jo jausmai? Jos pačios tai tikrai pasikeitė.

– Merile?

Jau beišeinanti moteris atsisuko.

– Ką?

– Ar jums teko apgailestauti dėl ko nors?

Ji linktelėjo.

– Kad neturėjau galimybės įsiklausyti į širdies balsą.

Merilei išėjus, jos žodžiai dar ilgai skambėjo Džuljetos ausyse. „Aš tave myliu." Dievas mato, Džuljeta mylėjo Dugą, nors jis ir melavo. Bet ji jau dukart buvo apgauta. Ir taip neseniai, žaizdos dėl aklo pasitikėjimo dar neužgijusios. Kaip galėtų patikėti žodžiais ir ketinimais vyro, kurio lūpos ir akys sykį ją jau apgavo?

10

Dugo kelionė iš „Slaptosios fantazijos" truko dvi paras: pirmiausia jis pasiekė Majamį, iš ten – Čikagą, o galiausiai atskrido į Vašingtoną. Jeigu tiek laiko būtų užtekę įrodyti meilę, Dugas jau būtų laikęs Džuljetą savo glėbyje. Deja, ji išskrido anksčiau, gavusi paskutinę vietą į paskutinį reisą iš Majamio. Po ilgų laukimo valandų oro uostuose, menkai nusnūdęs, Dugas pasiruošė stoti akistaton su senatoriaus Stentono sekretore, o paskui ir su pačiu senatoriumi. Išties jo vargai dar tik prasidėjo. Susitikęs pagaliau su Džuljetos tėvu Dugas suprato, kaip vis dėlto bus sunku.

Senatorius Stentonas pakilo nuo darbo stalo.

– Su jumis neturėčiau net susitikti. – Senatorius buvo senyvas vyras žilstelėjusiais plaukais, bet Dugas įžvelgė panašumų su Džuljeta. Nors Stentonas žvelgė į jį nepritariamai, jo žaliose kaip ir dukros akyse švietė šiluma.

Dugas ištiesė ranką ir senatorius atsargiai ją paspaudė.

– Turbūt jau kalbėjotės su dukra, – tarė Dugas.

– Pakankamai ilgai, kad sužinočiau apie jūsų darbelius.

Dugas nuolankiai linktelėjo galvą.

– Vis dėlto, užuot rašęs straipsnį, aš atvykau pas jus.

– Neabejoju, jog turite kažką svarbaus pasakyti. – Senatorius Stentonas parodė ranka Dugui sėstis į didžiulį odinį krėslą prie rašomojo stalo. – Nejau sukorėte tokį kelią, norėdamas įspėti mane apie viešą demaskavimą? Paprastai žurnalistai nesuteikia tokios malonės.

– Ypač tie, kurie skaudina nekaltas moteris?

– Taškas jūsų naudai. Pats taip pasakėte, ne aš, bet labai tiksliai.

– Pone, žinau, ką daryti, kad jūsų duktė nebūtų minima laikraščiuose. Bent jau mūsų laikraštyje. Negaliu atsakyti už tai, ką spausdina kiti, bet, dievaži, galiu atsakyti už savo straipsnius. – Patyręs Džuljetos šilumą ir jautrumą jis išmoko atsakingai pasverti žodžius.

Senyvas žmogus palinko į priekį.

– Kodėl taip elgiatės?

Dugas giliai įkvėpė.

– Aš ją myliu, – jis antrą kartą ištarė šiuos žodžius.

Pašėlusiai besidaužančia širdimi jis suvokė, kaip karštai myli rudaplaukę gražuolę. Vien pažintis su ja prilygo Dievo palaimai. Atsakas į jo meilę būtų pakylėjęs į aukštybes. Priešais sėdintis žmogus – vienintelė jo galimybė įrodyti, kad yra vertas mylimos moters. Geriau jau visam laikui bus atstumtas Džuljetos nei vers ją kankintis dėl išdavystės. Vis dėlto Dugas vylėsi, kad Džuljetos tėvas, garsėjantis supratingumu, leis išdėstyti sumanymą. Daugiau jis nieko negalėtų padaryti.

Senatorius Stentonas bilsnojo rašikliu į kedro stalą.

– Tarkime, aš patikėsiu jumis ir susilaikysiu nuo nuosprendžio, bet nelaukite, kad jus užstočiau. Džuljeta turi spręsti pati – ypač dėl jūsų jausmų: jūs labai įskaudinote ją, o dabar tikinate mylįs.

Dugas linktelėjo.

– Ko kito ir neprašau. Esu rašytojas. Tikiuosi, kad mano straipsnio žodžiai patvirtins jausmus. – „Tiksliau, tai, ko neparašysiu straipsnyje", – pagalvojo Dugas. Jeigu viskas eisis pagal planą, jis išspausdins demaskuojamą straipsnį, bet Džuljetos Stenton vardas jame nebus minimas.

– Vien įmantrių žodelių neužteks, kad palenktumėte mano dukterį.

Dugas pažvelgė į senyvą vyrą. Jam ir anksčiau teko turėti reikalų su senatoriumi, bet ne tokių asmeninių. Jis gerbė jį ir žavėjosi tuo, kaip tėvas gina savo vaiką.

– Ar galėčiau dar kai ką pridurti, pone?

Senatorius linktelėjo galvą.

– Nedrįsčiau nieko prašyti, nebent pritarti mūsų su Džuljeta santykiams, jei kada nors jūsų duktė pakeistų požiūrį į mane.

Nušvitęs senyvo žmogaus veidas išdavė susižavėjimą.

– Aš ką tik išgirdau nerimastingą žinią apie savo proteguojamąjį. Tada sužinojau apie jūsų veiklą. – Senatorius įrėmė žvilgsnį į Dugą. Šis įspūdingas žmogus turėjo didžiulę valdžią šalyje, bet dabar Dugą labiau gąsdino jo kaip tėvo vaidmuo. – Žinote, Hjustonai, kitomis aplinkybėmis jūs gal ir patiktumėte man.

Dugo lūpų kampučius suvirpino netikėtas šypsnys. Vėl užplūdo optimizmas, kurio jis nejautė nuo tada, kai išėjo iš Džuljetos namelio „Slaptojoje fantazijoje".

– Duokite man dešimt minučių ir galbūt dar jums patiksiu.

– Mmm, skanu. Nevalgiau tokių pyragaičių visą savaitę...

– Visą savaitę, – juokdamasi pakartojo Džilijana. – Ar toje saloje išvis ką nors valgei?

Džuljeta kramsnojo pyragaitį su sūriu. Tėvas buvo grįžęs savaitgaliui namo – dalyvauti susitikimuose ir papusryčiauti sekmadienį su savo mergaitėmis. Praėjo keturios dienos, kai ji grįžo iš salos, o iš Dugo nė žodžio. Visai jokių naujienų.

Tačiau Pabėgusios nuotakos istorija nepaseno. Žurnalistai vis dar tykojo jos prie namų ir visur ją persekiojo, šįkart spėliodami, kur ji buvo dingusi kelias dienas. Jie susekė jos pėdsakais tik iki Majamio. Merilė sugebėjo čia sumėtyti pėdas. Bet anksčiau ar vėliau viskas iškils į viešumą. Laimei, bent šeimos namuose aštuntą valandą ryto gyvenimas tekėjo ramia vaga. Įprasti šeimos pusryčiai.

Dabar šeima Džuljetai atrodė brangesnė nei kada nors anksčiau.

– Saloje kitaip. Mes ten turėjome saldumynų, pavyzdžiui, sluoksniuotos tešlos pyragaičių. – „Ir bučinių", – pridūrė mintyse Džuljeta. Skanių, stiprių, ilgesingų ir ilgai trunkančių bučinių.

– Lažinuosi – ir Floridos apelsinų sulčių, – įsiterpė Anabelė Stenton. – Jau seniai laikas atostogauti, tiesa, Lenai?

Tėvas uždėjo delną ant žmonos rankos.

– Kai tik bus galimybė, gerai?

Džuljeta stebėjo, kaip lengvai tėvai eina į kompromisus, nuoširdžiai myli ir rūpinasi vienas kitu – ir jos sužeista širdis plyšo iš širdgėlos. Ji troško to paties, troško patirti tai su Dugu. Nors buvo pažįstami dar taip trumpai, Džuljeta tikėjo, kad juodu sugebėtų stiprinti santykius. Net nepagalvojo, jog bus įvelta į melagystes.

Motina pakinkavo galvą.

– Nemeluok man, Lenai.

Nykus jausmas persmelkė Džuljetą, išgirdus motinos pajuokavimą.

– Mes suplanuojame kelionę, tada kas nors netikėto nutinka ir tu lieki Vašingtone. –Anabelė vėl nusikvatojo. – Puikiai žinau visą scenarijų. Sakai tai, ką, tavo manymu, aš noriu išgirsti, ir nutyli visa kita, kad mažiau įskaudintum ir nuviltum.

Jie buvo seniai vedę, puikiai pažinojo vienas kitą ir priėmė visus trūkumus. Džuljeta sudrebėjo.

– Ačiū Dievui, greitai pensija, – toliau kalbėjo mama. – Kaip manote, merginos, ar mums pavyks užimti tėvą, kad jis nepasiilgtų Vašingtono?

Kol Džilijana su mama svarstė, kokia veikla būtų miela tėvui, jis pasilenkė prie Džuljetos.

– Savaitė – ir aš imsiu lipti sienomis.

Dukra nusikvatojo.

– Išgyvensi, tėti. Yra ką veikti ir ne senate.

– Taip, mano mergaite. Visada nerimavau dėl teisingo kelio pasirinkimo. Žiūrėk, kuo baigėsi tavo sužadėtuvės su Stiuartu. – Jis nusijuokė, bet rimtose akyse buvo matyti rūpestis. – Gal laikas tau pasirinkti mažiau politiškai teisingą kelią.

Džuljeta išsprogino akis.

– Juk jau kalbėjomės apie tai. Aš pabandžiau ir galiausiai vėl buvau įskaudinta. – Džuljeta tiesiai iš oro uosto nuvažiavo į tėvų namus. Ryte tėvas turėjo išvykti į Vašingtoną, o ji privalėjo nedelsdama viską papasakoti.

Jie kalbėjosi kelias valandas. Ji, motina ir tėvas. Džuljeta pakaitomis čia verkė, čia liejo širdį, visai kaip vaikystėje. Tėvas nusivylė Stiuartu, bet dabar suprato, kodėl buvo atšauktos vestuvės. Jis apgailestavo, kad Džuljeta nepapasakojo anksčiau ir taip ilgai kentėjo. Tėvas pažadėjo nieko nesiimti, kol nuodugniai apsvarstys padėtį ir sugalvos, kaip apsaugoti visus, kuriems ši istorija galėtų pakenkti. Kartu jis suvokė negalėsiantis ilgai delsti, nes šią informaciją žino ir Dugas.

Džuljeta nekantravo sužinoti, kaip reikalai klostėsi savaitgalį, bet dar labiau troško ramiai papusryčiauti su šeima, tad nutarė nekamantinėti. Realybė netruktų įsiveržti. Ji žvelgė į savo artimuosius ir suvokė, kaip jai pasisekė, kokia vis dėlto yra laiminga, nors ir įskaudinta. „Priešingai nei Dugas", – staiga dingtelėjo.

– Džuljeta.

Tik po kelių akimirkų supratusi, kad tėvas šaukia ją vardu, Džuljeta papurtė galvą.

– Atleisk, užsigalvojau.

– Apie tą vyrą.

– Tas vyras turi vardą. – Džuljeta pastebėjo, kad tėtis šypsosi. – Kas čia taip juokinga? – sumurmėjo ji.

– Jis jaudina tave, brangute. Tai ne juokinga, o rimta.

– Na, tau geriau žinoti.

Ją jaudino viskas, kas buvo susiję su Dugu – jo prisilietimai, šiltas kvėpavimas į ausį. Prisiminė, kaip juodu gulėjo susiglaudę, kaip jo širdis daužėsi šalia jos, tarsi juodu būtų vienas žmogus. Ir kai jo kūnas susijungė su jos, juodu iš tikrųjų susiliejo į vieną. Džuljeta sudrebėjo. Geri prisiminimai jaudino ją labiausiai. Sunku patikėti, kad tai tebuvo melas, dalis plano, kaip išvilkti į dienos šviesą faktus.

– Atrodo, judu abu turite neužbaigtų reikalų, – nutraukė mintis tėvas.

Džuljeta sugniaužė kumščius.

– Kas nebaigta? Apsimetinėjimas, kuriuo prisidengęs jis atsidangino į salą ir siekė išgauti informacijos?

Tačiau sėdėdama su žmonėmis, kurie jai buvo artimiausi nuo gimimo, ji susimąstė: kokių dar baisybių, be alkio, patyrė gatvėje Dugas? Kas dar turėjo įtakos formuojantis jo ryžtingam, veržliam charakteriui? Ir dar ji svarstė, ar ne iš meilės įtėviams, ypač sergančiam tėvui, Dugas žūtbūt siekė išgauti Džuljetos istoriją.

Jos tėvas truktelėjo pečiais.

– Tau geriau žinoti, kas nebaigta. O gal tai, kas buvo pasakyta, yra svarbiau už tai, kas liko nutylėta.

„Aš tave myliu", – prisipažino Dugas. Ji nieko neatsakė. „Mes dalijomės svarbiausiais dalykais: aš papasakojo apie savo vaikystę, tu – apie netolimą praeitį." O ji tik pasityčiojo iš jo prisipažinimo.

– Ko tu pasimokei iš mudviejų su mama santykių? – paklausė tėvas. – Ko svarbiausio mes jus mokėme, mergaitės?

Džuljeta pajuto, kaip mama ir sesuo sukluso, bet abi nepratarė nė žodžio. Džilijanai tai prilygo žygdarbiui. Matyt, ji suvokė pokalbio svarbą, todėl ir nesikišo.

– Jūs išmokėte klausytis širdies, – tyliai atsakė Džuljeta.

– O tu klauseisi? Kai draugavai su tuo vaikinu iš koledžo? Arba, dar svarbiau, su Stiuartu? Ar klausei širdies balso? Kaip manai, ko mudu su mama iš tavęs tikėjomės?

Jie abu žinojo atsakymą į šį retorinį klausimą. Ji draugavo su Stiuartu, nes buvo pareiginga duktė. Bet su Dugu... Džuljeta prisiminė Merilės žodžius, dėl ko ji apgailestaujanti. Kad neturėjo galimybės klausytis širdies.

Džuljeta ėmė virpėti iš vidaus, nepajėgdama ištarti nė žodžio. Ji klausėsi širdies ir tai nuvedė ją prie Dugo, su kuriuo galėjo užmiršti savo rūpesčius. Su tuo vyru ji išsilaisvino ir buvo savimi. „Tas vyras padėjo atsikratyti audrų baimės", – pagalvojo Džuljeta, stebėdama už lango pliaupiantį lietų ir prisimindama, kaip juodu abu įsielektrindavo. Tam vyrui ji atsidavė ne tik kūnu, bet ir širdimi.

Ir tam vyrui ji leido išeiti. Ar vėliau nesigailės kaip Merilė, kad nepaklausė savo širdies? Drebulys stiprėjo, dabar jau Džuljeta visa purtėsi nuo minties, ar dar ne per vėlu.

– Noriu peržiūrėti šios dienos laikraštį, – pertraukė jos mintis tėvas. Visą gyvenimą būdamas politiku jis žinojo, kaip ir kada geriausia atsitraukti. Jis ranka parodė į ant bufeto gulintį laikraštį, kurį kiek anksčiau pasiėmė prie vartų.

Džuljetai reikėjo nors minutėlę pailsėti nuo supratingų, bet smalsių šeimynykščių žvilgsnių. Ji nurijo gerklėje įstrigusį gumulą.

– Sėdėk, tėti, aš atnešiu. – Džuljeta, mūvinti storomis kojinėmis, nučiuožė prie šūsnies laikraščių.

Vedamojo antraštė rėžte rėžė akį. Dugo pavardė buvo gerai matoma. Paneigto straipsnio patvirtinimas ir demaskavimas! Atskleisti nešvarūs kongreso nario darbeliai. Jai suspaudė širdį išvydus Dugo vardą ir nuotrauką. Straipsnyje buvo dar viena nuotrauka – Stiuarto ir kongreso nario Heivudo.

Džuljetos reakcija, pamačius mažą nespalvotą Dugo nuotrauką, kurioje jis atrodė kiek kitaip nei saloje – buvo švariai nusiskutęs ir konservatyviai apsirengęs, tik patvirtino, kaip giliai jam pavyko įsibrauti į jos širdį. Džuljetos oda užsiliepsnojo, ugnis persimetė į sielą.

Jau pirma ji ilgėjosi Dugo, o dabar širdis, rodės, plyš iš ilgesio. Tačiau laikraštyje buvo ne tik Dugo nuotrauka, bet ir jo straipsnis. Taigi jis pasinaudojo iš jos gauta informacija. Skrandis susispaudė iš nerimo ir nusivylimo, bet pulsas greitai išsilygino.

„Klausykis širdies", – kartodavo jai tėvai. O jos širdis atsisakė nusivilti Dugu, kad ir kokie akivaizdūs buvo įrodymai.

Džuljeta žvilgtelėjo per petį, tikėdamasi tėvo pritarimo, bet šis buvo įsitraukęs į pokalbį su kita dukterimi. Tačiau jai nebereikėjo patarimo. Jeigu ji myli Dugą, turi juo patikėti – jo paskutiniais saloje ištartais žodžiais ir tuo, ką išvydo jo veide tą paskutinę dieną.

Džuljeta sukaupė drąsą ir padavė laikraštį tėvui.

– Ar neskaitysi? – pasmalsavo jis.

Džuljeta papurtė galvą.

– Visus atsakymus, kurių man reikia, turiu čia, – ji švelniai patapšnojo sau per krūtinę.

Tėvas pakilo ir apkabino ją.

– Tu nusprendei širdimi. Dabar, kaip tavo tėvas, turiu pasakyti, kad tai teisingas sprendimas. Kai prisiruoši perskaityti straipsnį, neabejoju, vėl įsimylėsi Dugą. – Jo balsas skambėjo šiukščiai ir kartu tėviškai.

Džuljeta jį greitai apkabino, o tada nubėgo prie durų.

– Kur leki?! – sušuko pavymui Džilijana.

– Pabėgioti lietuje. – Ir įveikti savo baimes. O, kad Dugas galėtų vėl ją padrąsinti.

Tik įšokusi į automobilį ir įsukusi į kelią Džuljeta susivokė nežinanti, kur jis gyvena. Galėtų nuvažiuoti į „Tribune" redakciją, bet menkai tikėtina, kad tokiu metu sekmadienį jis būtų darbe. Be jokio tikslo ji nusigavo iki miesto centro ir pastatė automobilį aikštelėje, likus maždaug kvartalui iki „Tribune" pastato. Elgėsi impulsyviai, nesuplanuotai, absurdiškai.

Širdis šokčiojo krūtinėje. Ji pasiėmė mobilųjį telefoną ir surinko informacijos numerį. Žinoma, Dugo telefono numeris nebuvo įtrauktas. Taigi jai beliko vienintelis būdas – paskambinti Merilei, moteriai, kuri įgyvendino jos fantazijas.

Dugas susigrąžino gerą vardą, tėvas, atsigavęs ir puikiai nusiteikęs, parvažiavo iš ligoninės namo.

Tai kodėl jautėsi toks nusivylęs? Jis atsinešė iš namo prieangio laikraštį ir švystelėjo ant stalo virtuvėje. Pastarųjų kelių dienų įvykių kulminacija sutvisko jo straipsnyje, didžia dalimi už kurį turėjo būti dėkingas Džuljetos tėvui.

Dugui pasiūlius, senatorius Stentonas kreipėsi į Stiuartą Barnesą, savo proteguojamąjį, kuriuo rūpinosi ir rengė karjerai, ir įkalbėjo jį viską iškloti. Stentonas įtikino Barnesą, kad savigarba daug svarbiau už vietą senate, ir jis galėtų būti išteisintas, kad ir ką padarė susidėjęs su Heivudu ir jo bendrininkais. Mainais senatorius pažadėjo palaikyti Stiuartą, jei šis liks švarus. Barnesas nuėjo į policiją. Dugas neabejojo, kad brangiai mokamas advokatas iškovos Stiuartui švelnesnę bausmę mainais į bendrininkų išdavimą.

Dugas nesistebėjo, kaip lengvai senatorius Stentonas nuoširdumu palenkė Barnesą savo pusėn. Juk ir jį patį vos per kelias valandas paveikė to vyro dukra.

Dugo straipsnis, padėjęs susigrąžinti jam gerą vardą, buvo ypatingas. Jame atskleista su mafija susijusi korupcijos schema, į kurią buvo įsipainioję Barnesas ir Heivudas – ir nė žodelio apie Džuljetą Stenton. Jokių užuominų apie Pabėgusią nuotaką, kurios istoriją taip godžiai narstė kiti laikraščiai.

Be abejonės, galėjai numanyti, kodėl Džuljeta Stenton paspruko nuo altoriaus, bet Dugas pasirinko nagrinėti šią istoriją kitu kampu. Jis paaukojo pikantišką naujieną siekdamas apsaugoti mylimą moterį. Pasiaukojo. Ar kada anksčiau Dugui Hjustonui yra tekę nutylėti sensacingas detales, kad ką nors apsaugotų? Tačiau taip pasielgęs jis jautėsi velnioniškai gerai ir turėjo dėkoti Džuljetai už tai, kad išmokė į viską žvelgti atsakingiau. Anksčiau, išspausdinęs išskirtinę demaskavimo istoriją ir pasiekęs savo, jis būtų jautęs pasitenkinimą. O dabar išgyveno vienatvę ir neviltį. Rodos, jau galėjo įprasti prie vienišiaus dalios, juk buvo nepriklausomas ir niekad neturėjo nuolatinių santykių. Tačiau pačiam pasirinkti vienišo vilko gyvenimą ir taip gyventi priverstinai – du skirtingi dalykai.

Jam reikėjo pakeisti aplinką, Dugas pagalvojo, gal gaivus oras praskaidrins mintis. Jis čiupo raktus ir pasukęs į gatvę susivokė, kad vaikščiojimas lietuje – netgi Leik Šoro keliu, toli nuo „Slaptosios fantazijos" – žadina prisiminimus. Visi prisiminimai buvo malonūs, bet jie nebepasikartos, nes fantazijos yra vaizduotės vaisius ir netveria ilgai.

Be to, savo fantaziją jis išsigalvojo, kad būtų suporuotas su Džuljeta. Pasakė Merilei, kad, padėdamas Džuljetai išsigydyti žaizdas, sužinos, ar gali iškelti kito žmogaus poreikius aukščiau už savo. Jis tikino, kad siekia atsilyginti už tai, jog pasinaudojo Erina profesiniais tikslais. Tvirtino norįs drąsiai žvelgti į save veidrodyje. Ironiška, vos išsakė tai garsiai, suprato išties šito trokštąs.

Vis dėlto jis tik kartojo praeities klaidas.

Pasinaudojo Džuljeta taip pat kaip ir Erina, tik šįkart ir pats įsiskaudino. Giliai įklimpo ir prarado mylimą moterį. Pelnytai. Ir net įgyvendinęs savo fantaziją vis vien liko nepatenkintas. Argi ne ironiška? Merilei papasakota fantazija padėjo jam tapti žmoniškesniam. Tačiau padarytų klaidų suvokimas nesuteikė paguodos, neleido susikurti trokštamos ateities. Šis sprendimas ne jo rankose. Jeigu Džuljeta norėtų susitikti, žinotų, kur jį rasti. Ar tikrai? Juk jis nepasidalijo šia svarbia informacija. Dugas piktai nusikeikė ir pasuko atgal į namus, susikrimtęs, bet neradęs jokio sprendimo.

Žengiant ant pirmo laiptelio žvilgsnis užkliuvo už dulksnoje švytinčių ugninių plaukų. Nejau net tokiam kalės vaikui gali būti suteikta antra proga? Jis sulėtino žingsnį, vis dar jausdamasis tarsi sapne. Bet kai palietė jos ištiestą ranką, suprato – čia ji. Tikra.

Dugas vylėsi, kad jo fantazija virsta realybe.

– Sveika, – pasisveikino jis.

– Sveikas. – Jos lūpose suvirpėjo nedrąsi šypsena – šypsena, kurios jis taip pasiilgo per vienišą savaitę.

Lietus įsismarkavo, Dugas pagrabaliojo kišenėje raktų.

– Sėdi lietuje? Nebebijai audros?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Baimingus prisiminimus išstūmė geresni.

Jis tvirtai laikė jos ranką, nykščiu braukydamas per tvinksintį riešą. Džuljeta neskubėjo jos ištraukti.

– Ar ilgai manęs laukei? – pasiteiravo Dugas.

Ji lyžtelėjo drėgnas lūpas.

– Tik visą savo gyvenimą.

Netaręs daugiau nė žodžio jis truktelėjo ją ir įsivedė į vidų. Paskui staigiai ją pasuko ir prirėmė prie sienos. Jų lūpos ilgam susijungė karštame, jausmingame bučinyje. Dugui neliko jokių abejonių, kad Džuljetos jausmai tokie pat stiprūs kaip ir jo.

– Pasiilgau tavęs, – jos švelnūs žodžiai aidėjo jam ausyse, kai ji priglaudė galvą prie peties.

– Ir aš. – Dugas apglėbė ją per liemenį ir prisitraukė. – Žinau, kad dar turime kai ką išsiaiškinti.

– O taip, – sukuždėjo Džuljeta pritardama. – Daugybę dalykų. – Jos lūpos erzindamos slydo jautria kaklo oda. – Bet visa tai gali palaukti.

Jo kūnas nekantravo susijungti su ja emociškai ir fiziškai. Įsitikinti, kad visa tai tikra.

– Gerai, pasikalbėsime vėliau. – Dugas prisispaudė prie jos. – Bet visa kita negali laukti.

– Aš nelinkusi švaistyti laiko kalboms, – sumurkė jam į ausį Džuljeta.

Ir tai patvirtindama pusiau nusmaukė jam kelnes. Nuo drovumo iki pasitikėjimo savimi? Kitomis aplinkybėmis jis būtų tik nusijuokęs dėl tokios permainos. Ji apglėbė ranka jo vyriškumą ir Dugas sunkiai atsiduso. Patrauklus pasiūlymas. Dabar tikrai ne laikas kalboms. Jis žvelgė į jos žalias akis, patamsėjusias nuo geismo ir jausmo, kurį vylėsi galįs įvardyti.

– Skubame prie sofos?

– Na, pats laikas, – nusikvatojo Džuljeta ir įsispraudė jam po pažastimi. Skubėdami prie sofos pakeliui jie atsikratė drabužių.

Dugas leidosi vedamas Džuljetos ir galiausiai išsitiesė virš jos. Iš Džuljetos besiskverbianti šiluma užliejo sužvarbusią jo širdį. Jis iškėlė jos rankas virš galvos, jųdviejų pirštai susipynė.

– Neturiu gumytės.

– Man tai nerūpi. O tau?

Dugas išgirdo jos balse iššūkį. Anksčiau būtų pasijutęs užspeistas į kampą. Dabar, priešingai – užplūdo euforija.

– Neatrodai labai nusiminusi?

– O kodėl turėčiau? – Džuljeta praskėtė kojas kviesdama. – Vieną naktį saloje, kai snūduriavau šalia tavęs, pasigirdo, lyg kažką svarbaus man pasakei. Vėliau vėl pakartojai tuos žodžius, tik aš nebuvau pasiruošusi jais patikėti. Jeigu kalbėjai nuoširdžiai, norėčiau, kad darkart tai pasakytum.

Jos balsas sudrebėjo, Dugas atpažino nerimą ir baimę vėl būti įskaudintai. Jau buvo patyręs tai. Tačiau daugiau jie nebeskaudins vienas kito.

Jo ranka lėtai slinko žemyn, pirštai įslydo į šilkinį drėgną karštį. Ji geidulingai aiktelėjo, bet nenuleido nuo jo akių, jos liko išplėstos ir meldė atsakyti.

– Daugiau jokių neatsakytų klausimų ir abejonių, Džuljeta. – Dugas pasikėlė ir staigiai įsiveržė į ją. – Aš tave myliu, – jos raumenims susitraukiant, šie žodžiai, rodos, išplaukė tiesiai iš širdies. Ir ten liks. Amžiams.

Džuljeta pasijuto krintanti į bedugnę, tempiama galingos bangos, kuri vis stiprėjo su kiekvienu Dugo įsiveržimu. Kai galiausiai nukrito, žinojo, kad Dugas yra kartu su ja. Bet atslūgus fiziniam pasitenkinimui Dugo žodžiai liko įstrigę jos širdyje.

Jis paėmė nuo sofos ranktūrio vilnonę antklodę ir apklojo juos abu, ji gulėjo susirietusi jo glėbyje.

– Ir aš tave myliu.

– Supratau tai, kai skubėdama prie sofos nusimetei paskutinį drabužėlį, – nusijuokė jis, bet netrukus vėl surimtėjo. – Tiesiog neį tikėtina, kad man taip velnioniškai pasisekė, kai esu tiek prisidirbęs. Tas straipsnis paveikė tave kur kas labiau, nei tikėjausi.

Norėdama pažvelgti jam į akis, Džuljeta pasivertė į jo pusę ir vos nenusirideno ant grindų. Skubiai vėl įsirangė jam į glėbį.

– Aš neskaičiau to straipsnio.

Dugas išplėtė akis ir Džuljeta pajuto, kaip jo širdis ėmė plakti tankiau.

– Tai kas privertė pakeisti nuomonę apie mane?

– Tu. – Ji perbraukė jam skruostą. – Prisipažinai mane mylįs, kai jau nebebuvo prasmės meilikauti. Turėjau suprasti tai dar anksčiau, kol akiratyje nebuvo pasirodęs Stiuartas.

– Aš pasinaudojau tavimi.

Jo sąžiningumas suvirpino jos sielos stygas. Džuljeta palenkė galvą.

– Atvykai į „Slaptąją fantaziją" dėl informacijos. Bet neišvykai, vos ją gavęs. Argi tai ne įrodymas?

Jis sukando žandikaulius.

– Mano fantazija buvo melas... Iš pradžių.

– O vėliau?

Jis suėmė delnais jos skruostus.

– Norėjau padėti tau išsigydyti žaizdas. Bet tik kartojau senas klaidas ir dar labiau tave įskaudinau.

Dugo akyse Džuljeta įžvelgė skausmą. Įskaudinęs ją, įskaudino ir save. Juk tai ir yra meilė.

– Oi, Dugai. Mylėti mane – tai nereiškia skaudinti. Kas nėra klydęs? Aš klydau, kai vykdžiau tariamą planą, kurį, man atrodė, buvo numatę tėvai. Gerai bent tai, kad jis atvedė pas tave. Na, o dėl tavo fantazijos? Kad siekei įgyvendinti mano svajones? Ar jau sakiau, kaip norėčiau tęsti šią fantaziją kokius penkiasdešimt ar šešiasdešimt metų?

Jis laikė suėmęs ją per klubus, kad nenusiristų, iš gilumos išsiveržęs jo juokas it aidas atsimušė joje.

– Ar tu peršiesi?

– Velnioniškai tiesmukai, nes galbūt tavo dėka aš ką tik pastojau. – Šįkart ji neabejojo turinti Dugą ir kad jos žodžiai nuskambės šmaikščiai.

Dugas šyptelėjo.

– Nieku gyvu negaliu atmesti tokio pasiūlymo. Ypač iš moters, kuri priima mane tokį, koks esu.

– Tikra tiesa. – Džuljeta surimtėjo. – Kaip tavo tėvas?

– Namie, nekantrauja susitikti su moterimi, kuri apvertė sūnaus gyvenimą aukštyn kojomis ir kurį laiką privertė slankioti it šešėlį.

Jos širdis sudunksėjo.

– Vadinasi, ilgėjaisi manęs.

Dugas nuoširdžiai atsiduso.

– Nė neįsivaizduoji kaip. Bet tu juk net nežinai, ar aš spaudžiu dantų pastą nuo viršaus, ar nuo galo.

Džuljeta nusikvatojo.

– Ar nori mane atbaidyti?

Jis papurtė galvą.

– Įsivaizduoju, kad vien mano gyvenimiški įpročiai, ačiū Dievui, tavęs neišgąsdins. – Jis pakštelėjo jai į lūpas.

– Mes turime kur kas daugiau sužinoti vienas apie kitą. – Tarsi įrodydama tai ji lėtai nuslydo delnais, tyrinėdama dievinamą kūną.

– Turime tam visą gyvenimą. – Dugas suėmė jos slystančias rankas ir privertė ją rangytis viršum jo.

– Na, aš pasirengusi, – prikimusiu nuo aistros balsu sušnibždėjo ji.

– Džiaugiuosi. – Džuljeta salo matydama Dugo akyse šviečiančią meilę. – Bet ar tau nereikėtų perskaityti to straipsnio? – priminė Dugas. – Ten nieko nėra apie tave. Nė užuominos. Tik išmintingi tavo tėvo žodžiai.

Tėvas. Jis sakė, kad kai ji prisiruoš perskaityti straipsnį, vėl įsimylės Dugą. Džuljeta manė, jog tik drąsina nepaleisti mylimo vyro. Dabar suvokė, kad tėvas greičiausiai padėjo Dugui.

– Džuljeta?

Ji išgirdo dvejonę Dugo balse, bet jam jau nebereikėjo nieko įrodinėti. Patikėjo juo net neskaičiusi straipsnio ir vylėsi tai įrodyti. Be to, tikėti Dugu buvo paprasta, nes ji išmoko tikėti savimi.

– Aš jau žinau, kad turiu protingą vyrą, kuriam mano poreikiai yra svarbiausi.

Dugo širdis buvo sklidina meilės ir pasitenkinimo – emocinio pasitenkinimo, nes jis rado antrąją pusę. Moterį, kuri mylėjo jį, beatodairiškai pasitikėjo juo. Jis tik turėjo įrodyti, kad niekuomet jos nenuvils.

– Pažadu perskaityti straipsnį.

Tačiau, užuot puolusi skaityti, ji pradėjo gundomai judinti klubus ir išrietė nugarą gosliai jį kviesdama.

Dugas nedelsė priimti kvietimą. Džuljetos blakstienos suvirpėjo ir užsimerkė.

– Hmm, manau, perskaitysiu vėliau, – sumurkė ji.

– Daug, daug vėliau, – suniurnėjo jis. Nebeįstengdamas atsispirti vilionėms ir trokšdamas būti joje, Dugas perėmė iniciatyvą. Nusviedė antklodę ant grindų ir kilstelėjo Džuljetą, kad galėtų įsiskverbti į ją. Juodu vėl susijungė.

Romano ištrauka

– Dar neteko sutikti moters, kuri būtų apgauta per savo pačios skyrybas, – kreipėsi į seserį Tina Sevidž. – Kaip jautiesi?

– Prastai. – Liusė Sevidž Porter palygino gėlėtą sijoną sudrėkusiu delnu. – Ar jau galime eiti? Man čia visai nepatinka. – Ji paliko ramybėje sijoną ir sugniaužusi gremėzdišką siuvinėtą rankinę permetė žvilgsniu marmurinį Riverbendo teismo rūmų koridorių. – Bredlis pasirašė skyrybų dokumentus. Mums nėra reikalo čia būti.

Tina papurtė galvą.

– Psichologiniu požiūriu privalome. Kai tuokeisi, vyko ceremonija, todėl reikia ceremonijos ir išsituokiant. Noriu, kad pasijustum išsituokusi. Kad pasijustum laisva. Dabar sėsk ana ten ant suolo, kol surasiu Bentoną, kad paaiškintų, kodėl viskas taip užsitęsė.

„Jausčiausi daug laisvesnė, jei liautumeisi man komanduoti", – buvo besakanti Liusė, bet tik sumirksėjo. Pastaruoju metu ją dažnai apnikdavo maištinga nuotaika, tačiau greitai ir išgaruodavo, ypač po to vienintelio karto, kai toji nuotaika paėmė viršų ir tai baigėsi katastrofa. Štai dabar sėdi su pūpsančiomis neskoningomis garbanomis, nes dėl laisvės nusprendė virsti blondine. Nieko sau laisvės simbolis. Atrodo kaip auksaplaukė Barbė su raukšlelėmis apie akis.

Galbūt Liusė nėra iš savarankiškų žmonių padermės. Išskyrus fiasko su plaukais, kaskart, kai nuspręsdavo tapti savarankiškesnė, logika bemat ją sustabdydavo. Šiaip ar taip, Tina teisi. Jai išties reikia sulaukti skyrybų svarstymo pabaigos. O geriausia vieta prisėsti – suolas. Nelogiška nesutikti tik tam, kad paprieštarautum. Nors ir kaip būtų gera.

Liusė nužingsniavo prie suolo ir atsisėdo.

Tina jau buvo dingusi iš akių; ji stengėsi surasti nelemtą advokatą pro šalį plaukiančių kostiumuočių srovėje. Vargšelis Bentonas. Jis ir taip iš kailio išsinėrė, kad prastumtų Liusės skyrybas teisme per dvi savaites, bet Tinai to negana. Ji nenurims, kol Bentonas atneš jai Bredlio galvą ant lėkštutės. Liusei staiga prieš akis šmėkštelėjo vaizdas: Tina, gracinga tamsiaplaukė su baltu lininiu kostiumėliu, stovi priešais sutrikusį Bentoną, o šis tiesia jai dailią Bredlio galvą ant didžiulės lėkštės.

Liusei vaizdas patiko. Tinai visada šaudavo puikiausių minčių.

Staiga priešais ją išdygo Tina, praskyrusi kostiumus tarsi Raudonąją jūrą.

– Kažkokie trukdžiai. Laukti reikės dar valandą, bet galime per tą laiką papietauti.

Dar viena valanda.

– Gerai. Gal eime į „Harvey's Diner"?

Tina gūžtelėjo.

– Kur tik tu nori.

–Ačiū. – Liusė krepšyje susižvejojo fizikos vadovėlį.

– Ką darai?

– Rytoj turiu dėstyti Planko konstantą. – Liusė pervertė knygos puslapius. – Ją nelengva išaiškinti. Peržiūriu medžiagą.

– Žinai, imsiuosi tau ieškoti naujo darbo, – pareiškė Tina ir vėl pranyko tarp kostiumų.

„Naujo darbo?"

– Man patinka mano darbas, – atrėžė Liusė, bet Tina jau buvo dingusi.

„Viskas, tai paskutinis lašas. – Ji garsiai užvertė knygą. – Daugiau niekas man nebeįsakinės. Nuo šiol būsiu savarankiška, net jei tai prieštaraus logikai. Tapsiu naująja Liuse. Gana. Aš keičiuosi."

– Gerai, viskas. Metu darbą, – pareiškė savo partneriui Zakas Vorenas. Tamsūs gaurai krito ant kaktos kone užstodami akis, bet jis pernelyg niršo, kad juos nusibrauktų.

– Sakyk ne man, o Džeriui, – aukštas, ramus ir neprarandantis savitvardos Entonis Teiloras linktelėjo vyro, ką tik atstačiusio į juos pistoletą, pusėn.

Zakas atsigręžė į pistoletą, šokčiojantį pliktelėjusio vidutinio amžiaus eikvotojo, apsivilkusio prastu kostiumu ir virpančiu prie tuščio stalo, rankose. Džeris įdėmiai juos stebėjo, kaip ir dera atsargiam žmogui, nukreipusiam ginklą į du tvirtus vyrus.

– Džeri, aš metu darbą, – pareiškė Zakas. – Siūlau mane paleisti, nes faru daugiau nebebūsiu. Gali pasilaikyti ženklelį.

Jis kyštelėjo ranką į nudėvėtą juodą odinį švarką, bet Džeris sucypė:

– Ne!

Zakas sustingo.

– Gerai. Puiku. Viskas gerai. – Jis pasvėrė galimybes sugriebti Džerį kabinete. Galimybės menkos. Džeris itin nervingas, o kabinetas labai ankštas – nėra vietos pajudėti ir nėra kur pasislėpti. Kabinete stovėjo tik metalinis stalas, dvi plastikinės kėdės ir Džeris. Baldai už Džerį šiek tiek įdomesni, bent jau buvo, kol jis atsidarė stalčių ir išsitraukė ginklą.

Jie to nusipelnė. Prarado budrumą vien todėl, kad vyriokas atrodė apgailėtinas. Zakas pagarbiai pažvelgė į pistoletą, tirtantį Džerio rankoje. Keturiasdešimt penktasis kalibras. Kabinete langų nebuvo, bet Zakas žinojo, kad bet kurią akimirką pora jų gali atsirasti, nes keturiasdešimt penktojo kalibro pistoletas yra vienas tų ginklų, kurie išmuša didžiules skyles sienose.

Ir žmonėse.

– Kodėl mes tai darome? – paklausė Entonio Zakas, piktai stebeilydamasis į ginklą. – Nejau gyvenime mažai rūpesčių, kad tvarkytume dar ir tokius dalykus? Nejuokauju, aš metu darbą.

– Baik skųstis. – Entonis rūpestingai nubraukė menamą pūkelį nuo specialiai jam siūto tvido kostiumo rankovės, nė akimirkos nenuleisdamas akių nuo Džerio. – Greičiausiai pats dėl to kaltas. Įsirioglinai pro duris su juodu odiniu švarku, atrodai lyg savaitę nesiskutęs, todėl Džeris greičiausiai palaikė tave kokiu nors banditėliu. – Jis nusišypsojo Džeriui it tobulos ramybės oazė patekus į ypač nemalonią padėtį. – Džeri, aš irgi būčiau atstatęs į jį ginklą. Suprantu. Gal pasikalbėkime?

Džeris papurtė galvą, tačiau nenusuko akių nuo Entonio, klausydamasis ramaus jo balso. Zakas labai lėtai pasislinko kelis centimetrus į dešinę, stengdamasis nuduoti, kad paprasčiausiai mindžikuoja.

Džeris staiga nukreipė žvilgsnį į Zaką, todėl šis pratęsė pokalbį:

– Aha, o jei abu būtume išsičiustiję, su prašmatniais kostiumais kaip tu, jis nebūtų išsitraukęs pistoleto. Džeri, pasakyk man, išsitraukei ginklą dėl švarko? Ar dėl policininko ženklelio?

Džeris prisimerkęs įsistebeilijo į Zaką ir Entonis vos regimai žingtelėjo į kairę.

– Tik nejudėkite, – sverdėdamas ištarė Džeris. – Laikykite pakėlę rankas.

– Džeri, mes nejudame, – raminamai paguodė Entonis. – Čia tu judi. Atsipalaiduok. Iškart pagerės.

– Neįsijauskite, – pareiškė Džeris ir ginklas vėl ėmė šokčioti nuo vieno policininko prie kito. – Šausiu.

– Džeri, tu nenori į mus šaudyti. – Zakas išskėtė rankas. – Nušovus farą užgriūna begalė bėdų. Nepatikėsi.

–Aha, tikrai. – Zakui prakalbus Džeris pažvelgė į jį; išskėstos rankos išblaškė jo dėmesį, tad Entonis pasislinko dar kelis centimetrus į kairę. – O nudžiauti trisdešimt tūkstančių iš savo viršininko nieko nereiškia.

– Na, tai ne tas pats kaip nušauti farą, – patikino Entonis ir Džerio akys įsmigo į jį. Zakas pasislinko dar šiek tiek į dešinę. – Nušauti farą? – Entonis lėtai papurtė galvą. – Su laisve gali atsisveikinti. Mes to nenorime. Džeri, nuleisk ginklą.

– Nė nemanau. – Džeris ėmė tankiau alsuoti ir pažvelgė į Zaką. – Nė nemanau. O jūs, vyručiai, judate. – Nutaikęs ginklą į Zaką jis užsimerkė ir nuspaudė gaiduką.

Džeriui iššovus Zakas nėrė ant grindų, Entonis suriko: „Džeri!" ir šis nukreipė pistoletą jo pusėn. Zakas metėsi per stalą, Entonis išsitiesė ant grindų, o tą akimirką Džeris paleido kulką į patį durų vidurį.

Zakas partrenkė Džerį ant žemės. Entonis pašoko ant kojų, pasiruošęs padėti.

– Kaip tu?

– Aš? O, kuo puikiausiai, – sunkokai alsuodamas atsiliepė Zakas, tuo pat metu grabaliodamas antrankius. – Taigi nepalyginamai geriau nei Džeris. O tu kaip?

– Tame koridoriuje buvo žmonių. – Kol Zakas dėjo antrankius, Entonis išėjo pro duris pažiūrėti, į ką kitapus jų pataikė Džeris.

– Turi teisę tylėti, šunsnuki, – tarė Zakas ir baigė vardyti Mirandos teises sėdėdamas suimtajam ant nugaros. Sugrįžęs Entonis atsišliejo į staktą.

– Sveikinu, – Zakui baigus, Entonis kreipėsi į Džerį, – pašovei fontaną.

– Eik tu... – atkirto Džeris, bet balsas nuskambėjo greičiau droviai nei įžūliai.

Zakas atsistojo ir piktai žybtelėjo akimis į gulintįjį.

– Reikia pradėti sukiotis tarp aukštesnės klasės nusikaltėlių.

– Tiesą sakant, tai ir yra grietinėlė, – atsiliepė Entonis, tikrindamas, ar nesusitepė švarko. Šis, kaip visada, buvo be dėmelės. – Nori dirbti dorovės arba žmogžudysčių skyriuje?

– Ne, – atsakė Zakas. – Noriu suimti žmones, kurie į mane nesitaiko ginklu. Tiesą sakant, išvis nebenoriu nieko suimti. Noriu sukiotis tarp gerų piliečių. Ar tai įmanoma? Ar dar yra likę gerųjų?

– Na, esame tu ir aš, – kantriai ištarė Entonis. – Mes turėtume būti tie gerieji. Tikrai gerai jautiesi? Pastaruoju metu keistai elgiesi.

– Vyručiai, gal galėtumėte paskubėti? – Džeris suinkštė nuo grindų. – Man čia nelabai patogu.

– Žinai, Džeri, – pažvelgęs į apačioje gulintį suimtąjį staiga tyliai prašneko Zakas, – dabar labai lengvai galėčiau išspirti smegenis tau iš makaulės. – Jis švelniai bakstelėjo Džerio galvą koja. – Pasipriešinimas suimant. Nerizikuok.

Džeris užsičiaupė.

– Duosiu tau patarimą, Džeri. – Entonis pasilenkė ir viena ranka pakėlė jį ant kojų. – Nieko neaiškink vyrukui, į kurį ką tik buvai nutaikęs pistoletą. Greičiausiai jis bus nusiteikęs priešiškai. Tiesą pasakius, Džeri, tu mums ne pernelyg patikai ir tada, kai dar nebuvai išsitraukęs ginklo.

Džeris užsimerkė.

– Vis dėlto tikėjausi, kad jis priešinsis suimamas, – tarstelėjo Zakas.

– Ne, nesitikėjai, – atsakė Entonis. – Turi darbo per pietus. Privalėsi suimti stambų sukčių „Harvey's Diner" užkandinėje. Kas tau darosi?

– Nieko. – Zakas išstūmė Džerį į koridorių. – Tai dėl oro. Nekenčiu vasario. Ir nekenčiu biurų pastatų. – Jis nužvelgė lygias pilkas sienas. – Galbūt mesiu šį darbą. Susirasiu kokį nors darbelį gryname ore. Jokių ginklų. Kaip manai, ar būčiau geras eigulys?

– Žinai, man dėl tavęs neramu, – atsakė Entonis.

– Tavo bėdos. – Zakas nužingsniavo koridoriumi, bakštindamas priešais save Džerį. – Na, Džeri, ką būtum veikęs su pinigais?

Liusė sėdėjo sudribusi priešais seserį nušiurusios „Harvey's" užkandinės turkio spalvos kabinoje ir kankino salotas.

Tina susiraukusi dėbtelėjo į savo salotas.

– Tu įsitikinusi, kad čia valgyti saugu? Man atrodo, kad turkio spalvos plastikas kenkia, ir net neabejoju, jog šitos salotos kenksmingos. Jos baltos. – Ji išsitraukė cigaretę iš ant stalo gulinčio pakelio ir grakščiai ją prisidegė, lyg penktojo dešimtmečio kino žvaigždė.

Liusė palinko į priekį, kad galėtų paremti smakrą ranka ir apsimesti, jog klausosi sesers; vulgarokai atrodantys plaukai vėl užkrito ant akių. Ji pavydžiai dėbtelėjo į Tiną, kuri ką tik perbraukė tamsią, šilkinę tobulai nukirptų plaukų sruogą. Gal jos ne seserys. Gal motina joms melavo. Ne, jos paveldėjo tą patį katės veidą: plačią kaktą, dideles akis, mažą burną ir smailų smak-rą. Tiesiog Tina atrodė grynaveislė, o ji pati – lyg pasmerkta kiurksoti benamių gyvūnų aptvare.

„Liaukis, – sudraudė save Liusė. – Baik savęs gailėtis. Tau tik prastos šukuosenos diena." Na gerai, prastos šukuosenos savaitė. O dar tos skyrybos. „Tau tik prastas mėnuo. Susiimk. Ateina pavasaris."

– Juk atsikratysi jo pavardės, tiesa? – paklausė Tina. – Liusė Sevidž Porter skamba taip, lyg būtum ištekėjusi už fanatiško pasiuntinuko.

„Užsikišk, Tina." Liusė sumirksėjo.

– Gal galėtume pasikalbėti apie ką nors kita? – Nubloškusi plaukus nuo akių ji apsižvalgė po prietemoje skendinčią užkandinę, tikėdamasi, kad niekas to negirdėjo. Kadangi patalpa buvo ne tik apsiblaususi, bet ir mažutėlė, Liusė baiminosi visai pagrįstai, laimei, užkandinė buvo kone tuščia. Čia tebuvo nuobodžiaujanti padavėja, rymanti ant aplūžusio plastikinio bufeto šalia musių nutupėtos spurgų dėžutės, o kitapus identiškoje kabinoje sėdėjo du vyrai.

Liusei sunkiai sekėsi nekreipti dėmesio į vieną iš jų.

Vienas vyras buvo aukštas, lieknas ir elegantiškas, jis sėdėjo patogiai atsilošęs, o puikiai sukirpto tvido kostiumo nedarkė nė mažiausia raukšlelė.

Antrasis vyras atrodė kaip pirmojo priešingybė. Žemesnis, stambesnio sudėjimo, įsitempęs it spyruoklė, įsprausta į susilamdžiusį juodą odinį švarką; jis palinko virš stalo ir dūrė smiliumi į plastikinį staliuką. Neskustas veidas atrodė lyg sudėliotas iš plokščių, plaukai tamsūs ir susivėlę, o šypsena žybtelėdavo veide it sugedusi neono iškaba. Jis buvo toks sklidinas gyvybės, kad stalas kone linko nuo jo asmenybės svorio. Liusė atkreipė į jį dėmesį nejučia, vos įžengusi į užkandinę, ir nebepajėgė pamiršti; mintyse pati save žnaibė už tai, kad vogčiomis dirsčioja į nepažįstamąjį, bet vis tiek nesiliovė.

Jis iš tų vyrų, kurie gali įrėžti randą moters širdy visam gyvenimui. Kad ir kaip ten būtų, ji nevisiška kvaiša. Juk galėjo ištekėti už tokio kaip jis, o ne už Bredlio.

Bet tik pamanyk, kaip būtų pasismaginusi iki santuokos pabaigos.

– Ne, tai būtų buvę kvaila, – garsiai ištarė Liusė.

– Kas? – paklausė Tina.

– Nieko. – Ji pasisuko į seserį. – Tavo labai gražus kostiumėlis.

– Taip ir turėtų būti. Kainavo krūvą pinigų. Tu negalėtum sau tokio leisti. Jei jau reikėjo pulti į nevykusią santuoką, o spėju, kad reikėjo, nes tai šeimos kraujyje, kodėl negalėjai išsirinkti bent piniguočiaus?

– Ne, – Liusė pakėlė šakutę ir smeigė į salotas, perskrosdama agurko griežinėlį tik už tai, kad šis buvo lėkštėje, – pinigai nesvarbu.

– A? O kas svarbu? Kad ir kas tai būtų, kodėl tau šovė į galvą, jog nevykėlis Bredlis Porteris tą turi? Tiesą sakant, kodėl išvis už jo tekėjai?

Liusė mintyse apsvarstė kelis kandžius atsakymus apie sesers antrąjį ir trečiąjį vyrus, bet užuot prabilusi, tik sumirksėjo.

– Ištekėjau už jo dėl antrojo termobranduolinės dinamikos dėsnio.

– Ištekėjai dėl fizikos teorijos? – Tina užgesino cigaretę į pomidorą savo salotose, stumtelėjo lėkštę tolyn ir prisidegė naują. – Ką gi, bent jau nepasakei „dėl meeeilės". – Ji išpūtė dūmus į kitą pusę nuo Liusės. – Tai koks tas antrasis termodinamikos dėsnis?

– Pagal šį dėsnį izoliuotos sistemos kinta į netvarkos pusę tol, kol pasiekia labiausiai tikėtiną formą ir tampa stabilios.

– Nieko nesuprantu. O kuo čia dėtas Bredlis?

– Niekuo. Bet šis dėsnis labai tinka man. – Liusė viena ranka nustūmė lėkštę, o kita atmetė plaukus nuo akių. – Aš buvau izoliuota sistema. Supranti, tiesiog gyvenau viena nedideliame bute, vienintelis draugas buvo Einšteinas, ir nors jo draugija skųstis negaliu, vis dėlto jis šuo.

– Keista, kad tai pastebėjai.

– Aišku, pastebėjau. Jau dvylika metų dėstau tiksliuosius mokslus. Visą dieną vedu pamokas, o paskui grįžtu namo ir vakare taisau kontrolinius darbus. Tikrus socialinius ryšius užmezgiau tik per tavo antrąsias ir trečiąsias vestuves.

Tina parodė seseriai liežuvį ir iš jos salotų lėkštės išsitraukė šiaudeliais supjaustyto pipiro gabalėlį.

– Vieną dieną pamokoje, kai pasiekėme antrąjį dėsnį, pagalvojau: „Čia apie mane. Aš esu izoliuota sistema ir tiesiog virsiu dar labiau izoliuota, kol pasieksiu labiausiai tikėtiną formą; greičiausiai šiuo metu ją jau esu pasiekusi gyvendama bute su Einšteinu." Todėl nusprendžiau nutraukti atskirtį. Kaip tik tada Bredlis užkalbino mane bibliotekoje ir aš pagalvojau: „Tikriausiai taip lemta. Mus suvedė fizika." Supranti, jis pataikė pačiu laiku. Viskas buvo taip logiška.

Tina papurtė galvą.

– Nieko nuostabaus, kad taip susimovei. Gyvenimas nėra logiškas, o santuoka – juo labiau. Baik viską taip smarkiai analizuoti. Įvairovės dėlei pamėgink pasikliauti impulsu.

– Kartą jau pasiklioviau. Ištekėjau už Bredlio vos po dviejų mėnesių pažinties, – Liusę nutvilkė gėda vien tik tariant šiuos žodžius. Pasielgė kaip kvaiša. Visiška kvaiša. – Taigi impulsyvus elgesys manęs daugiau nebežavi. Ir tik neįsižeisk, bet nemanau, kad impulsyvus elgesys būtų suteikęs tau didžiulės laimės.

Tina nusišypsojo.

– Mieloji, aš turiu dvylika su puse milijono dolerių. O ką turi tu? Kinivarpų sugraužtą namą ir tris šunis. Impulsyvus elgesys man padėjo labiau nei tau logika. Tik pažvelk į save. Ar nors kada pasismagini?

– Smaginuosi? – Liusės žvilgsnis nuklydo prie tamsiaplaukio vyriškio, sėdinčio kitame užkandinės krašte. – A, smaginimasis. – Atplėšusi nuo jo akis pažvelgė į Tiną, pakėlė šakutę ir vėl puolė salotas. – Nemanau, kad esu iš linksmuolių.

– O aš manau, kad pernelyg rimtai žiūri į gyvenimą. Metas tau išsilaisvinti. Nuveikti ką nors beprotiško. Ką nors impulsyvaus.

Liusė susiraukusi dėbtelėjo į seserį.

– Sakau tau. Kartą jau pasielgiau impulsyviai. Ištekėjau už Bredlio. Tina, susitaikyk, aš negimiau būti impulsyvi.

Tina papurtė galvą.

– Vedybos su Bredliu nebuvo impulsyvios. Ką tik pateikei man svarią priežastį, dėl ko už jo ištekėjai. Impulsyvumas – kai elgiesi neprotingai, bet vis tiek tai darai, nes taip nori.

– Tai ne impulsyvu, o neatsakinga.

– Puiku, tada pasielk neatsakingai. Arba ir impulsyviai, ir neatsakingai. Padaryk ką nors tik dėl to, kad nori, kad gerai jautiesi taip elgdamasi. Nuveik ką nors savanaudiško, tik sau.

Liusės žvilgsnis dar sykį nuslydo prie tamsiaplaukio kitoje užkandinės pusėje.

– Vargu. – Ji vėl persmeigė salotas.

– Iš kur žinai, jei niekada nebandei? Nė karto gyvenime nesi pasielgusi savanaudiškai.

– O žinai, esu, – lėtai atsakė Liusė, šakutė jos rankoje sustingo. – Kartą. Tiesą sakant, manau, tai ir yra tikroji priežastis, dėl ko ištekėjau už Bredlio. Susitikinėjau su juo dėl antrojo dėsnio, bet, manau, ištekėjau tam, kad gaučiau namą.

Tina susidomėjo.

– Tikrai? Į tave visai nepanašu.

Liusė linktelėjo.

– Regis, tiesiog įtikinau save, kad myliu Bredlį, nes jis pasiūlė man namą. – Ji vėl ėmė baksnoti salotas, nugręžusi akis nuo Tinos. – Namą myliu labiau nei kada nors mylėjau Bredlį. Tikriausiai jis tai galų gale suprato ir todėl mane išdavė.

– Kad mane kur. – Tina užgesino cigaretę ir atsilošė. – Tai daug ką paaiškina. Ar dėl to ir susipykote praėjusį spalį?

– Iš kur žinai?..

– Tada išsikraustei į viršų, į miegamąjį mansardoje. Niekada nepatikėjau pasakėle, kad Bredlis knarkia. Žinojau, jog susivaidijote.

– Ne, – Liusė susiraukė, – nesusivaidijome. Mes niekada nesipykome. Tik... išsiskyrė nuomonės. Dėl vieno iš šunų.

Tina suvirpėjo.

– Bet kam kitam tai būtų menkas nesutarimas. Tik ne tau... Jei Bredlis padarė ką nors vienam iš tavo šunų, jis išties tavęs gerai nepažinojo. Suprantama, kodėl nesisieloji dėl skyrybų. Esi nusiminusi, bet tikrai nesiilgi Bredlio. Džiaugiesi, kad jis išėjo, tiesa?

– Taip, – sukuždėjo Liusė. – Tai siaubinga, bet džiaugiuosi.

– Ne, ne siaubinga. Tai normalu. Tik nesuprantu, dėl ko tu nusiminusi. Esi laisva. Gali daryti, ką širdis geidžia. Kas tau?

– Jaučiuosi kvaiša, – atsakė Liusė.

– Ką? – Tina palinko į priekį. – Tu? Turi daugiau smegenų už...

– Ne tokių, kurios praverstų tikrame gyvenime. Mano smegenys pritaikytos mokslui. Tikras gyvenimas kas kita. – Liusė papurtė galvą. – Aš nė nežinau, kas nutiko mano santuokai. Jaučiausi klaikiai, bet galvą galėjau guldyti, kad Bredlis buvo laimingas ir mane mylėjo, staiga, kaip perkūnas iš giedro dangaus – grįžtu namo ir randu jį su blondine. Savo name. Ji pareiškė, kad jie mylėjosi mano miegamajame, Bredlis nervinosi pasijutęs kaltas, o kai aš suirzau, išėjo. – Liusė atsilošė. – Tiesiog išėjo.

– Vyrai, – atitarė Tina.

– Taigi nenutuokiu, ką padariau ne taip. Gyvenime niekada neabejojau vieninteliu dalyku – tuo, kad esu protinga. O dabar kyla dvejonių net dėl to. Bjauru.

– Jei manai, kad jis supyko dėl namo...

– Ne tik dėl to, kad Bredlis mane apgavo. Jis su manimi nebekalba. Advokato kontoroje Bredlis tepaklausė: „Ar to tu nori?", aš atsakiau: „Taip", nes išties to norėjau, bet... – Liusė prikando lūpą. – Jis nė neužsuko susirinkti dokumentų ir daiktų. Tarsi dalis mano gyvenimo būtų ėmusi ir iškritusi.

– O, – nejaukiai pasimuistė Tina. – Gali būti, kad ir aš su tuo šiek tiek susijusi.

Liusė sustingo.

– Ką padarei?

– Ką gi. Atsimeni, kokia buvai nusiminusi tądien, kai paskambinai ir pasakei, kad namuose ką tik užklupai Bredlį su blondine?

– Ką tu padarei?

– Na, liepiau įdėti naujas spynas...

Liusė linktelėjo.

– Ką dar?

– O kai jis priėjo prie durų su tavimi pasikalbėti...

– Bredlis buvo atėjęs su manimi pasikalbėti?

– Tu tuo metu verkei savo miegamajame. – Tina stabtelėjo. – Aš buvau... įpykusi.

– O ne.

– Žinau, žinau. Kai supykstu, visiškai atleidžiu vadžias. – Tina prisidegė cigaretę, įkvėpė ir išpūtusi dūmų srovelę vėl prabilo, norėdama greičiau baigti. – Pasakiau Bredliui, jog jei dar kartą pabandys su tavimi pasikalbėti, pasamdysiu privačius detektyvus, kad iškastų visas šlykštynes, kurių jis prisidirbo gyvenime, ir pati asmeniškai pasirūpinsiu, kad visos naujienos atsidurtų pirmajame „Inquirer" puslapyje, taip pat išknisiu visą jam priklausantį turtą ir viską iš jo atimsiu.

Liusė priblokšta žvelgė į seserį.

– Gali būti, kad paminėjau ir fizinį sužalojimą. Buvau išties susinervinusi. Tu niekada neverki.

– Tai todėl Bredlis neskambino? Tina, tu neįtikėtina.

– Atleisk, – atsiprašė Tina. – Bet taip ir mačiau, kaip jis įkalba tave nenutraukti tos sumautos santuokos. Nebegalėjau daugiau tverti stebėdama, kaip kamuojiesi.

– Nebūčiau grįžusi. Tik norėjau su juo pasikalbėti. – Liusė giliai įkvėpė. – Tinute, aš tave myliu, esu dėkinga už viską, ką dėl manęs padarei, bet privalai išlipti iš mano gyvenimo. Tai mano gyvenimas.

– Žinau, širdele, – Tina krapštinėjosi su cigarete, – bet tau reikia pagalbos. Štai leidau išsirinkti restoraną ir žiūrėk, kur atsidūrėme. – Ji apsidairė, nužvelgė plastikines sienas ir aptrupėjusius plastikinius stalus. – Čia tikras sąvartynas.

– Aš ne šiaip sau norėjau čia ateiti, – atsakė Liusė. – Bredlis man parašė, kad jei papietaučiau su juo čia, viską paaiškintų. – Ji suglumusi apsidairė po pigią užkandinę. – Nepanašu į vietą, kuri patiktų Bredliui.

– Nori, kad jis grįžtų? – paklausė Tina. – Sugrąžinsiu tau Bredlį, jei to nori.

– Ne, – Liusė sučiaupė lūpas ir vėl smeigė šakute į salotas, – aš ne to noriu.

– Na, o ko tu nori? Tik pasakyk man. Pasirūpinsiu, kad gautum.

Liusė nutėškė šakutę ant stalo.

– Tu negali. Ar bent jau taip nedarysi. Noriu gyventi savo gyvenimą. Noriu daryti savo klaidas. Noriu, kad būtum mano sesuo, o ne prižiūrėtoja. Tu neprivalai manimi rūpintis.

– Žinau, kad neprivalau, – susiraukė Tina. – Bet noriu. Noriu, kad būtum laiminga. Tu niekada nesilinksmini.

– Aš nenoriu linksmintis. – Lusė įkvėpė. – Žinai, ko aš noriu?

Tina papurtė galvą, nenuleisdama akių nuo sesers.

– Noriu būti savarankiška. Noriu pati savimi rūpintis ir noriu, kad tu neskubėtum manęs gelbėti, apsiginklavusi pinigais ir advokatais. Vis aiškini man, ką daryti, ir būni teisi, tad dažniausiai aš neprieštarauju; bet ištekėjau už Bredlio, o jis dar blogesnis už tave. Gyvendama su tavimi ir Bredliu jau kone metus nieko nesprendžiau pati. Tavo patarimai buvo protingi ir būtų kvaila ginčytis. Tik tiek, kad visąlaik elgiausi protingai, ir pažiūrėk, koks mano gyvenimas dabar. Visiška netvarka. – Liusė kilstelėjo smakrą. – Taigi aš keičiuosi. Noriu pati klysti ir susitvarkyti. Noriu pasikalbėti su buvusiu vyru, tau negrasinant jam mirtimi. Ir jei norėsiu nusidažyti plaukus violetine spalva arba priglausti dar dešimt šunų, arba... arba... – jos akys kryptelėjo į vyrą kitoje užkandinės pusėje, – arba susitikinėti su netinkamais vyrais... noriu, kad tu nesikištum. Tai mano gyvenimas. Noriu jį susigrąžinti.

– Oi.

– Aš tau dėkinga už viską, ką dėl manęs padarei. O dabar liaukis tai dariusi.

– Gerai. – Tina išsitraukė agurko griežinėlį iš Liusės salotų. – Sakai, netinkamais vyrais?

Liusė vos regimai slystelėjo žemyn savo vietoje.

– Greičiausiai ne. Šiaip pasigyriau.

– O kaip dėl to vyruko, sėdinčio ana ten, nuo kurio nenuleidi akių?

– O ne, – Liusė užsimerkė, – nejaugi aš tokia perregima?

– Na, neatrodo, kad jis būtų pastebėjęs. – Tina žvilgtelėjo į kitą užkandinės pusę. – Antra vertus, jis išties patrauklus. Tavo šeštasis jausmas ne toks ir prastas.

Liusė akies krašteliu dirstelėjo į du vyriškius, sėdinčius kitoje pusėje. Juodai apsirengęs vyras kalbėjo pirštais kapodamas orą.

– Jis tikras gražuolis, – pareiškė ji.

– Tiesą sakant, atrodo kiek nuobodokas. Bet jei tu to nori, pažiūrėsiu, kuo galiu padėti. – Tina ėmė kilti nuo stalo.

– Nuobodokas? – atsiliepė Liusė. – Jis atrodo išprotėjęs.

Tina sustingo.

– Juk kalbi apie vyrą su tvido kostiumu, o ne tą su juodu odiniu švarku? Tikriausiai juokauji dėl odinio švarko.

– Tai mano fantazija, – atsakė Liusė. – Ir sėskis. Tu ten neisi ir nepridarysi man gėdos.

Tina atsisėdo.

– Tas juodu odiniu švarku tau nieko gero neduos.

– Nemoku tau nusakyti, kaip pavargau nuo dalykų, kurie man geri ir tinkami, – pareiškė Liusė.

– Žinau, – užjaučiamai linktelėjo Tina. – Bet tai nereiškia, kad turi pasidaryti emocinį charakirį. Tas vyras nestabilus.

Liusės žvilgsnis grįžo prie vyro su odiniu švarku.

– O žinai, kaip tik šito tu ir norėjai. Jis man kelia išties spontaniškus jausmus ir verčia elgtis neatsakingai.

Tina pažvelgė į vyrą ir susiraukė.

– Gal, jei tik trumpai su juo pasismagintum, o paskui mestum.

Kai kurie vyrai būna be galo pavydūs ir valdingi. Ebė Lindon ja yra tai patyrusi. Ji prisiekė daugiau nė nesiartinti prie tokių vyrų Tačiau puokščių komponavimo kursuose susipažinusi su Toru Latimeru Ebė nusižengia savo taisyklei.

Toras taip pat, rodos, linkęs diktuoti valią, bet jis intriguoja: yra santūrus, griežtas, o kartu dėmesingas ir švelnus, jo rankoms paklūsta net trapūs gėlių žiedai. Kai Ebei ima grasinti nežinoma šantažuotojas, Toras vienintelis pasisiūlo padėti. Užsimezgusi atsargi draugystė pamažu perauga į nenumaldomą aistrą. Iš anglų kalbos vertė Eva Čepurnova

TAUPUTĖS

BIBLIOTEKOS

kolekciją!

Nora Roberts GRAŽIOJI ARKLININKĖ (serija „Šilkas")

Nora Roberts LAUKINĖ ROŽĖ (serija „Šilkas")

Nora Roberts KIETAS RIEŠUTĖLIS (serija „Šilkas")

Nora Roberts PAS DE DEUX. DVIEJŲ ŠOKIS (serija „Šilkas")

Carly Phillips SLAPTOS FANTAZIJOS (serija „Šilkas")

Jayne Ann Krentz IŠ TAVO LŪPŲ (serija „Šilkas")

Jayne Ann Krentz TARP EILUČIŲ (serija „Šilkas")

Sandra Brown NUTYLĖTA TIESA (serija „Šilkas")

Sandra Brown RYTOJAUS VILTYS (serija „Šilkas")

Susan Mallery PASKUTINIS PIRMASIS PASIMATYMAS (serija „Šilkas")

Lori Foster NETIKĖTAS PASIŪLYMAS (serija „Šilkas")

Lori Foster PASLĖPTA AISTRA (serija „Šilkas")

Jennifer Crusie ATSIKRATYTI BREDLIO (serija „Laisvalaikio parkas")

Jennifer CRUSIE KEISTA PORA (serija „Laisvalaikio parkas")

Jennifer CRUSIE TIK NE TU (serija „Laisvalaikio parkas")

Jennifer Crusie VYRO MEDŽIOKLĖ (serija „Laisvalaikio parkas")

Debbie Macomber ANGELŲ KELIAI (serija „Šilkas")

Debbie Macomber MAN REIKIA KEROL SOMERS! (serija „Šilkas")

Daiva Kašiubaitė ATOSTOGŲ ROMANAS (serija „Šilkas")

Vykintė Vitaitė TEGUL BUS TAIP! (serija „Marcipano valandos")

Pabaiga

Content

Phillips Carly Slaptos fantazijos