Дик Филип Киндред

Ubikas

Iš anglų kalbos vertė

Zita Marienė

Turinys

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

Toniui Bučeriui

Ich sih die liehte heide

in gruner varwe stan

dar suln wir alle gehen

die sumerzeit enpahen

Užlietas saulės miškas,

Bekraštė žalumą.

Tenai mes iškeliausim,

Kur vasara linksma.

I

Bičiuliai, pradedam išpardavimą, todėl nukainojam visus begarsius elektrinius „Ubiko“ aparatus. Taip, į kainininkus nebežiūrėkite. Ir atminkite: kiekvieną „Ubiko“ aparatą, kurį turime sandėlyje, vartoti tik pagal instrukciją.

1999 m. birželio penktą, pusę keturių ryto, „Ransaiterio Korporacijos“ Niujorko biure iš žemėlapių išnyko vyriausiasis Saulės sistemos telepatas. Suskambo videofonai. Per pastaruosius du mėnesius Ransaiterio firma pametė visą būrį Holio žmonių, todėl su šiuo dingimu nebebuvo galima taikstytis.

— Ponas Ransaiteris? Atleiskite, kad sutrukdžiau. — Naktinės pamainos technikas, budintis žemėlapių salėje, nervingai kostelėjo, kai ekraną pamažu užpildė didelė Gleno Ransaiterio galva susivėlusiais plaukais. — Pranešė vienas iš mūsų inercialų. Tuoj patikslinsiu. — Jis pasirausė tarp magnetofonų juostų, kuriose buvo visi pranešimai. — Tai panelės Dorn raportas, jei prisimenate, ji sekė jį ligi Žaliosios upės Jutos valstijoje, kur...

Užsimiegojęs Ransaiteris suburbėjo:

— Kas? Tarsi aš turėčiau prisiminti, koks inercialas kokį telepatą ar aiškiaregį seka. — Jis delnu suglostė išsidraikiusią šiurkščių plaukų kupetą. — Sakykit trumpai, kas dabar dingo iš Holio žmonių.

— S. Doulas Melipounas, — atsakė technikas.

— Ką? Melipounas? Nejuokaukit.

— Aš ir nejuokauju, — atšovė technikas. — Edi Dorn su kitais dviem inercialais nusekė jį į motelį „Polimorfinė erotika“. Šitas požeminis šešiasdešimties numerių viešbutis skirtas verslininkams, kurie čia atvažiuoja su savo mergužėlėmis ir jokių kitokių pramogų nenori. Edi su bendradarbiais nemanė, kad jis aktyvus, bet dėl visa ko pasiuntėme vieną iš savo telepatų, poną Dž. Dž. Ešvudą, kad ištirtų jo lauką. Ešvudas nustatė, jog Melipouno smegenis gaubia trukdžių sfera, ir, nieko negalėdamas padaryti, grįžo į Topeką, Kanzaso valstiją, kur šiuo metu ieško naujo darbuotojo.

Ransaiteriui išlakstė miegai, jis užsirūkė ir pasirėmė smakrą. Ekrane nusidriekė dūmai.

— Ar čia tikrai Melipounas? Kiek prisimenu, niekas nežino, kaip jis atrodo — kas mėnesį keičia veidą. O koks jo laukas?

— Mes pasiuntėme Džo Čipą išmatuoti lauko amplitudės motelio teritorijoje. Čipas sakė, kad aukščiausias telepatinės auros taškas — 68,2 blr. Iš mums žinomų telepatų tik Melipounas gali sukurti tokį lauką. Šią vietą, — baigė aiškinti technikas, — žemėlapyje pažymėjom vėliavėle. O dabar ji... dingo.

— Ar ieškojot ant grindų? Po žemėlapiu?

— Dingo elektronine prasme. Vadinasi, žmogaus, pažymėto ja, nebėra Žemėje, taip pat, kaip suprantame, jo nėra ir kolonijų sistemoje.

— Aš pasitarsiu su velione žmona, — tarė Ransaiteris.

— Jau vidurnaktis. Visi moratoriumai uždaryti.

— Tik ne Šveicarijoje, — pasakė Ransaiteris ir užuot nusišypsojęs išsiviepė, lyg būtų įtraukęs kokio šlykštaus nakties fluido. — Labanakt. — Ir jis nutraukė ryšį.

Herbertas Šionheitas fon Fogelzangas, Mylimų Žmonių Moratoriumo savininkas, į darbą visada ateina pirma tarnautojų. Šiuo metu šaltam gaudžiam pastate lankytojų buvo vienas kitas: prie administracijos stalo, rankoj suspaudęs kvitą, stovėjo liūdnas, į dvasininką panašus vyriškis labai tamsiais akiniais, zuikenų kailinukais ir smailais geltonais pusbačiais. Matyt, jis atėjo pasveikinti su švente kokio giminaičio. Jau čia pat Prisikėlimo diena — šventė, kai oficialiai pagerbiami pusgyviai žmonės, ir netrukus prasidės lankytojų antplūdis.

— Klausau, — mandagiai šyptelėjo Herbertas. — Prašom duoti kvitą.

— Tai senutė, — tarė klientas. — Maždaug aštuoniasdešimties metų, mažutė, liesutė. Mano senelė.

— Valandžiukę luktelėkit. — Herbertas nuėjo į saugyklą-šaldytuvą, kur turėjo rasti 3054039-B numerį.

Radęs ieškomą asmenį, patikrino duomenis kontroliniame lapelyje. Paaiškėjo, kad senutei liko pusiau gyventi tik penkiolika dienų. Ne kažin kiek, pamanė Herbertas ir įpratusia ranka į permatomą karsto gaubtą iš dirbtinės medžiagos įkišo nešiojamą protofazonų stiprintuvą, nustatė reikiamą dažnį ir ėmė klausytis norėdamas įsitikinti, ar funkcionuoja smegenys.

Iš garsiakalbio atsklido silpnas balselis: „...o tada Tili nikstelėjo koją. Jau manėm, kad niekuomet nepagis, nes ji taip kvailai elgėsi — norėjo iškart vaikščioti...“

Herbertas išjungė stiprintuvą ir, prisiskambinęs vienam darbininkui liepė 3054039-B numerį nuvežti į pokalbių kambarį, kur klientas galės pasikalbėti su senąja dama.

— Ar pavyko susijungti? — paklausė klientas, mokėdamas nustatytą sumą.

— Pats patikrinau, — atsakė Herbertas. — Viskas dirba puikiai. — Jis paspaudė kelis mygtukus ir pasitraukė. — Linksmos Prisikėlimo šventės, pone.

— Dėkui.

Klientas atsisėdo priešais karstą, nuo šaldomojo apdaro kilo garas. Prisispaudęs prie ausies ragelį, garsiai prabilo į mikrofoną:

— Flora, brangioji, ar girdi mane? Aš, atrodo, jau girdžiu tavo balsą. Flora?

Prieš mirtį, pamanė Herbertas Šionheitas fon Fogelzangas, testamentu iš palikuonių pareikalausiu, kad mane atgaivintų vieną dieną per šimtą metų. Tuomet galėsiu sekti, kaip klostosi žmonijos likimas. Žinoma, palikuoniai turėtų didelių išlaidų, — ir jis suprato, kas jam gresia. Anksčiau ar vėliau jie sukils, paims jo kūną iš saugyklos ir — neduok Dieve — palaidos.

— Laidoti barbariška, — sumurmėjo Herbertas. — Šis primityvus paprotys atėjęs iš mūsų civilizacijos ištakų.

— Taip, pone, — spausdindama pritarė sekretorė.

Pokalbių kambaryje keletas klientų jau bendravo su savo pusiau gyvais giminaičiais; jie sėdėjo tylūs, susimąstę, kol tarnautojai kiekvienam atvežė jojo karstą. Šie ištikimi žmonės, reguliariai ateinantys pagerbti savo artimųjų, skleidė tvirtybę. Jie atnešdavo naujienų iš gyvųjų pasaulio, padrąsindavo protinio aktyvumo valandėlėmis. Ir mokėdavo Herbertui Šionheitui fon Fogelzangui. Moratoriumas — pelningas biznis.

— Mano tėtis, atrodo, visai silpnas, — kreipėsi į Herbertą kažkoks jaunuolis. — Ar negalėtumėte jo patikrinti? Būčiau labai dėkingas.

— Na, žinoma, — tarė Herbertas ir nuėjo per kambarį paskui jaunuolį prie jo brangaus velionio.

Iš kontrolinio lapelio paaiškėjo, kad iki tikrosios mirties liko vos kelios dienos, todėl tokia silpna smegenų veikla. Tačiau... jis pareguliavo protofazonų stiprintuvą, ir balsas šiek tiek sustiprėjo. Jau beveik galas, pamanė Herbertas. Visai suprantama, kad sūnus nenorėjo pats žiūrėti kontrolinio lapelio, nenorėjo sužinoti, jog ryšys su tėvu jau amžinai nutrūks. Herbertas nieko netarė, tik nuėjo šalin, palikdamas sūnų vieną su tėvu. Kam sakyti, kad tai jo paskutinis apsilankymas? Netrukus ir pats sužinos.

Už moratoriumo, prie pakrovimo platformos, sustojo sunkvežimis. Iš jo iššoko du vyrai pažįstama melsva uniforma. „Atlas Interplan Van and Storage“ firma, suprato Herbertas. Atvežė kokį nors pusgyvį, ką tik iškeliavusį į aną pasaulį, arba turi pasiimti, kurio laikas jau baigėsi. Jis iš lėto ėjo pasiklausti, bet jį pašaukė sekretorė:

— Atleiskite, pone Šionheitai fon Fogelzangai, bet vienas klientas prašo, kad padėtumėt pažadinti jo giminaitį. — Ir pasikeitusiu balsu pridūrė: — Šis klientas — ponas Glenas Ransaiteris, atvykęs iš Šiaurės Amerikos Konfederacijos.

Prie jo greitu elastingu žingsniu artinosi aukštas pagyvenęs vyras didelėm plaštakom, apsirengęs margą nesiglamžančio audinio kostiumą, trikotažo liemenę, užsirišęs spalvingą megztą kaklaraištį. Ėjo kiek panarinęs savo masyvią galvą ir žvalgėsi apvaliom, truputį išsišovusiom, gyvom ir nepaprastai budriom akim. Ransaiterio veide buvo sustingusi tokia pati profesinio mandagumo ir atidumo išraiška, kokia prieš valandėlę savo klientus sutiko Herbertas, tačiau veikiai išnyko, lyg jį jau būtų apnikę kiti rūpesčiai.

— Kaip laikosi Ela? — skardžiai paklausė Ransaiteris, tarsi jo balsas būtų buvęs sustiprintas elektronikos. — Ar galima ją bent kiek išjudinti ir pakalbinti? Jai tiktai dvidešimt metų — turėtų būti geresnės formos nekaip aš arba jūs.

Jis nusijuokė, bet tai buvo šiaip sau juokas: jis visada šypsodavosi, visada kvatodavo, jo balsas visada skardėdavo, bet iš tikrųjų jis nieko nepastebėdavo ir niekuo nesidomėdavo; jo tiktai kūnas šypsodavosi, nusilenkdavo, paduodavo ranką. Niekas nejaudino proto, kuris klajodavo kažkur toli; būdavo mandagus, bet santūrus. Žengdamas dideliais žingsniais, jis nusitempė Herbertą į šaldyklą, kur tarp kitų pusgyvių gulėjo ir jo žmona.

— Senokai pas mus besilankėte, — pasakė Herbertas, stengdamasis prisiminti ponios Ransaiter kontrolinio lapo duomenis, rodančius kiek dar laiko ji išbus pusiau gyva.

Uždėjęs Herbertui ant peties platų ir plokščią delną, kad šis greičiau eitų, Ransaiteris paaiškino:

— Dabar labai svarbus momentas, pone fon Fogelzangai. Mes, tai yra aš ir mano kolegos, dirbame srityje, kuri peržengia racionalaus suvokimo ribas. Kol kas negaliu minėti faktų, bet dabartinę situaciją laikome grėsminga, nors ne beviltiška. Šiaip ar taip, nevalia pulti į neviltį. Kur Ela? — Jis sustojo ir energingai apsidairė.

— Nuvešiu ją jums į pokalbių kambarį, — tarė Herbertas. Klientams draudžiama būti šaldykloje. — Ar turite kvito šaknelę su numeriu, pone Ransaiteri?

— Oi ne, seniai pamečiau. Betgi jūs pažįstate mano žmoną ir galite ją surasti. Ela Ransaiter, apie dvidešimt metų. Rudos akys, rudi plaukai. — Jis nekantriai apsižvalgė. — Kur tas jūsų pokalbių kambarys? Anksčiau bent galėdavau rasti.

— Palydėkit poną Ransaiterį į pokalbių kambarį, — liepė Herbertas vienam iš savo darbuotojų, kuris šiaip sau priėjo, norėdamas pažiūrėti, kaip atrodo visam pasauly garsus antipsi firmos savininkas.

— Čia pilna žmonių, — įkišęs galvą kambarin, nepatenkintas pasakė Ransaiteris. — Šitaip aš negaliu kalbėtis su Ela. — Jis pasivijo Herbertą, einantį į moratoriumo archyvą. — Pone fon Fogelzangai, — kreipėsi į jį vėl uždedamas ant peties savo didelę plaštaką. Herbertas pajuto delno sunkumą ir jame slypinčią įtaigos jėgą. — Nejaugi neturite ramesnės vietos konfidencialiam pokalbiui? Su žmona noriu pasikalbėti apie reikalus, kurių Ransaiterio Korporacija tuo tarpu neketina skelbti viešai.

— Galiu ponią Ransaiter nugabenti į vieną iš kabinetų, — pasidavęs jo tonui ir asmeniui, paslaugiai sumurmėjo Herbertas.

Jam pasidarė smalsu, kokios priežastys privertė Ransaiterį palikti savo kiemą ir leistis į šią pavėluotą kelionę aplankyti Mylimų Žmonių Moratoriumo, kur jis ketino — kaip andai pats vulgariai pasakė — išjudinti savo pusgyvę žmoną. Matyt, pašlijo biznis. Įvairių profilaktinių antipsi įstaigų reklama TV ir vietiniuose laikraščiuose šiuo metu kaip niekad rėksminga. „Gink savo asmeninį gyvenimą!“ — kiaurą parą klykė visos masinės informacijos priemonės. „Ar tik į tavo mintis neįsibrovė kas nors svetimas? Ar tikrai esi vienas?“ Tai apie telepatus... O kur dar paniška aiškiaregių baimė! „Ar tavo veiksmų nenumato žmogus, kurio visiškai nepažįsti? Kas nors, ko nenorėtum nei pažinti, nei juo labiau matyti savo namuose? Atsikratyk nerimo — kreipkis į artimiausią profilaktikos įstaigą, ten tau pirmiausia pasakys, ar tikrai tapai nepageidautino išorinio veiksnio auka, o jeigu taip, už nedidelę kainą jums paprašius neutralizuos to faktoriaus poveikį.“

„Profilaktikos įstaigos“. Herbertui pavadinimas patiko. Solidus ir tikslus. Apie panašų pavojų jie žinojo iš savo patirties: prieš dvejus metus dėl neaiškių priežasčių kažkoks telepatas prasiskverbė prie jo moratoriumo darbuotojų. Galbūt norėjo sužinoti kokių nors slaptų dalykų, apie kuriuos lankytojai kalbėjosi su pusgyviais asmenimis, o gal jam rūpėjo informacija, susijusi su kokiu konkrečiu žmogumi, laikomu moratoriume, — šiaip ar taip, vienos antipsi firmos žvalgas aptiko telepatinį lauką ir pranešė jam, Herbertui. Jis pasirašė kontraktą, ir į moratoriumą buvo atsiųstas antitelepatas. Telepato jis nerado, bet jo poveikį neutralizavo, visai, kaip skelbė TV reklama. Pralaimėjęs telepatas, matyt, išsinešdino. Moratoriume psi jėga likviduota, o kad būtų tikriau, profilaktikos įstaiga kas mėnesį patikrindavo jo firmą.

— Labai dėkui, pone Fogelzangai, — tarė Ransaiteris ir nusekė paskui Herbertą per tarnautojų pilnus kabinetus į tuščią kambarį, atsiduodantį sudulkėjusiais ir niekam nereikalingais mikrodokumentais.

Žinoma, mąstė Herbertas, aš jais tiesiog patikėjau, kad įsibrovė telepatas — jie man pakišo gauta diagramą. Galėjo ją ir suklastoti savo laboratorijose. Lygiai taip pat teko patikėti, kad telepato nebėra — kaip atsirado, taip ir dingo, o aš sumokėjau du tūkstančius. Nejau profilaktikos įstaigos tėra reketininkų šutvė? Ir perša savo paslaugas net tada, kai jų visai nereikia?

Su tokiomis mintimis Herbertas vėl apsisuko eiti į archyvą. Šįkart Ransaiteris nebesekė, bet ėmė triukšmingai muistytis, mėgindamas savo didelį kūną kuo patogiau įtaisyti ant siauros kėdės. Ransaiteris atsiduso, ir Herbertui pasirodė, kad šis stambus senyvas vyras pavargęs, nors, kaip visada, demonstruoja energijos perteklių.

Iškopęs taip aukštai, nusprendė Herbertas, žmogus turi laikytis tam tikrų elgesio taisyklių — aplinkiniams įteigti, jog esi šis tas daugiau negu eilinis žmogus. Galimas daiktas, Ransaiterio kūnas prikaišiotas artiforgų, dirbtinių organų, įsodintų vietoj ne beveikiančių savosios fiziologinės sistemos dalių. Medicina, spėjo Herbertas, aprūpino pagrindiniais organizmo elementais, kitką valdo galingas Ransaiterio protas. Kažin, kiek jam metų? Pažiūrėjęs į žmogų, šito nebepasakysi, ypač jei jis peržengęs devintą dešimtį.

— Panele Bizon, — paliepė Herbertas sekretorei, — suraskite ponią Elą Ransaiter ir atneškite jos atpažinimo numerį. Ją reikia nugabenti į 2-A kambarį.

Jis atsisėdo prie jos stalo ir pasilepino žiupsneliu „Fribourg ir Freyer“ firmos uostomojo tabako. Tuo tarpu panelė Bizon ėmėsi gana nesunkios užduoties — rasti Gleno Ransaiterio žmoną.

II

Geriausias būdas užsisakyti alaus — ištarti „Ubikas“. Padarytas iš rinktinių apynių ir puikaus vandens, subrandintas pamažu, kad įgautų idealų skonį, „Ubikas“ — aukščiausios klasės alus. Gaminamas tiktai Klivlende.

Ela Ransaiter gulėjo išsitiesusi stikliniame karste, paskendusi ledinėje migloje; akys užmerktos, rankos amžinai pakeltos prie negyvo veido. Ransaiteris buvo ją matęs prieš trejus metus, ir ji, žinoma, beveik nepasikeitė. Dabar jau niekad nesikeis — bent iš išorės. Tačiau kas kartą, kai ji prižadinama aktyviam pusiau gyvenimui, kai nors trumpam priverčiamos dirbti smegenys, Ela žengia dar vieną žingsnį į mirtį. Jai likęs laikas vis trumpėja.

Tai žinodamas nedažnai ją budindavo. Jis taip galvojo: gaivindamas ją žudyčiau, jai nusidėčiau. O jos pačios norai, pareikšti prieš mirti ir per pirmuosius pasimatymus, kaip tyčia baigė išdilti iš atminties. Pagaliau, būdamas keturiskart už ją vyresnis, jis geriau žino. Ko gi ji norėjo? Tebebūti Ransaiterio Korporacijos bendrasavininke — maždaug tokio dalyko. Ką gi, jis pakluso šiam jos norui. Kad ir dabar. Taip pat šešis ar septynis kartus prieš tai. Tardavosi su ja, vos tik firmą ištikdavo krizė. Ir šiandien to atėjo.

— Velniop tokį ragelį, — burbtelėjo prispausdamas prie ausies plastmasinį diską. — Ir šitą mikrofoną. Viską, kas kliudo natūraliai bendrauti. — Jis nekantriai sukiojosi nepatogioje kėdėje, kurią jam pastatė Fogelzangas ar koks jis tenai. Stebėjo, kaip žmonai pamažu grįžta sąmonė, ir norėjo, kad ji pasiskubintų. Staiga išsigando — o jeigu Elai nepavyks, o jeigu ji nebeturi jėgų, tik jis man to nesakė? Arba patys nežinojo. Gal pašaukti tą nenaudėlį Fogelzangą, tegul paaiškina. Gal padaryta kokia nors baisi klaida?

Ela buvo gražuolė: skaisčios odos, o jos akys, kai buvo atmerktos, — žydros ir spindinčios. Niekad šito nebebus: jis gali jai kalbėti ir girdėti jos balsą, gali su ja susišnekėti... bet niekada ji nebeatsimerks ir nepajudins lūpų. Nenusišypsos jam pasisveikindama. Nepravirks jam išeinant. Ar verta? — klausė jis save. Ar ši sistema geresnė už aną, kai žmogus iš pilnaverčio gyvenimo pereidavo tiesiai į mirtį? Vis dėlto nusprendė, kad iš dalies ją tebeturi. Arba tiek, arba nieko.

Ragelyje jis išgirdo žodžius: lėtus ir neaiškius, minčių nuotrupas, slėpiningo sapno, kurį ji sapnavo, fragmentus. Kaži, kaip žmogus jaučiasi pusiau gyvybės būsenoje? Iš to, ką pasakojo Ela, jis negalėjo susidaryti jokio vaizdo. Neįmanoma perteikti tos būsenos esmės, jos sukeliamų jausmų. Kartą žmona pasakė: „Nebeveikia Žemės trauka, regis, darausi vis lengvesnė ir lengvesnė. Manau, kad, pasibaigus pusiau gyvenimui, pakilsiu ir išplauksiu iš Sistemos, pakilsiu net ligi žvaigždžių.“ Bet ir ji tikrai nežinojo, tik spėliojo. Tačiau neatrodė, kad bijotų. Ar būtų nelaiminga. Ir jis dėl to džiaugėsi.

— Labas, Ela, — nelabai žinodamas, kaip pradėti, tarė į mikrofoną.

— Ooo... — išgirdo jis ausyse, ji, rodos, nustebo. Aišku, veidas liko negyvas. Jos išvaizda nieko nesakė, ir jis nusuko akis. — Sveikas, Glenai, — su vaikiška nuostaba pasisveikino ji: jo apsilankymas jai buvo didžiulis netikėtumas. — Ką... — Suabejojusi nutilo. — Kiek laiko praėjo?

— Dveji metai, — tarė jis.

— Papasakok, kas nauja.

— Velniava, viskas griūva, visas biznis. Todėl ir esu čia: norėjai dalyvauti priimant svarbius sprendimus, ieškant naujų metodų — Dievas mato, jog dabar mums verkiant reikia naujų metodų ar bent pertvarkyti žvalgų tinklą.

— Aš sapnavau, — pasakė Ela. — Mačiau padūmavusią raudoną šviesą. Ir vis tiek ėjau į ją. Negalėjau sustoti.

— Taip, — linktelėjo Ransaiteris, — šitai mini Bardo Thodol, „Tibeto Mirusiųjų knyga“. Tu ją prisimeni; gydytojai patarė tau skaityti, kai... kai mirei.

— Padūmavusi raudona šviesa juk negera, taip? — paklausė Ela.

— Taigi kad... Reikia jos vengti. — Jis kostelėjo. — Klausyk, Ela, mes turim rūpesčių. Ar pajėgsi išklausyti? Nenorėčiau tavęs nukamuoti ar šiaip. Tiesiog pasakyk, jeigu esi pavargusi arba nori apie ką kita pasikalbėti.

— Kaip keista. Sakytum, nuo praėjusio mūsų pokalbio būčiau visą laiką sapnavusi. Ar tikrai dveji metai praėjo? Žinai, Glenai, kas man atrodo? Kad visi žmonės, kurie mane supa... mes tarytum vis labiau susiliejam. Dažnai aš sapnuoju visai ne save. Kartais esu vyras, o kartais mažas berniukas, o kartais — stora senė išsiplėtusiom venom... atsiduriu vietose, kurių niekad nesu mačius, ir darau visokias kvailystes.

— Na, reik manyti, jog šitaip artėji prie naujų įsčių, iš kurių vėl gimsi. Toji padūmavusi raudona šviesa — negeros įsčios, neik į tą pusę. Tai negarbingos, netikusios įsčios. Matyt, regi savo būsimąjį gyvenimą, ar kaip tai vadinama. — Šitaip kalbėdamas jautėsi kvailai: iš tikrųjų jis neturėjo teologinių įsitikinimų. Tačiau pusiau gyvenimas buvo realus faktas, visus pavertęs teologais. — Taigi, — pakreipė jis kalbą, — paklausyk, kas atsitiko, kodėl čia atvykau ir tave varginu. Iš regėjimo lauko dingo S. Doulas Melipounas.

Valandėlė tylos — paskui Ela nusikvatojo.

— Kas gi tas tavo S. Doulas Melipounas? Netikiu, kad tokio esama.

Jis sudrebėjo išgirdęs šitą pažįstamą, tokį be galo šiltą juoką, — per tiek laiko nepamiršo. Daugiau kaip dešimt metų nebuvo girdėjęs Elos juoko.

— Turbūt pamiršai, — tarė jis.

— Nepamiršau, — atšovė Ela. — Nebūčiau pamiršusi žmogaus ar daikto, kuris vadinasi S. Doulas Melipounas. Gal jis panašus į hobitą?

— Tai Rėjaus Holio geriausias telepatas. Nuo to laiko, kai prieš pusantrų metų Dž. Dž. Ešvudas pirmąkart jį užpelengavo, netoli jo visada būdavo nors vienas inercialas. Melipouno niekad neišleisdavom iš akių. Prireikus jis gali sukurti dvigubai stipresnį psi lauką negu bet kuris kitas Holio bendradarbis. Be to, Melipounas tėra vienas iš daugelio Holio žmonių, kurie dingo — bent mums. Nė viena profilaktikos įstaiga, priklausanti Bendrijai, taip pat nieko nežino. Taigi ir pamaniau: nuskrisiu ir, po galais, paklausiu Elą, kas iš tikrųjų vyksta ir ką mums daryti. Kaip kad nurodei testamente, atsimeni?

— Atsimenu. — Tačiau atrodė, jog ji kalba iš toli. — Duokite daugiau reklamos per televiziją. Įspėkite žmones. Pasakykit jiems... — Ir jos balsas nuslopo.

— Tau neįdomu, — niūriai tarė Ransaiteris.

— Ne. Aš... — Žmona vėl suabejojusi nutilo, o jis vėl pajuto, kad ji tolsta. — Ar jie visi telepatai? — paklausė patylėjusi.

— Daugiausia telepatai ir aiškiaregiai. Tikrai žinau, kad Žemėje jų niekur nėra. Visas būtys mūsų inercialų sėdi be darbo, nes nebėra žmonių, kurių psi laukus jie turėdavo neutralizuoti, bet man labiausiai neramu, kad nebegaunam inercialų paraiškų — ir nenuostabu, kai trūksta šitiek psi lauko kūrėjų. Bet žinau, kad jie visi pradėjo vykdyti kažkokį vieną projektą — tikriau, aš taip manau. Net esu įsitikinęs, jog kažkas nusamdė šitą grupę, tačiau tik vienas Holis žino, kas ir kur. Ir apskritai ką visa tai reiškia.

Ir jis nelinksmas nutilo. Kaipgi Ela galėtų jam padėt įminti šią mįslę? Uždaryta karste, šalčio garais atskirta nuo pasaulio, žinojo vien tai, ką jis pats jai papasakojo. Bet jis visad pasikliaudavo žmonos nuovoka, grynai moterišku įžvalgumu, paremtu ne išmintimi ar patirtimi, o kažkokia įgimta savybe. Per visą tą laiką, kol buvo gyva, jam taip ir nepavyko šito perprasti, juo labiau nepavyks dabar, kai ji guli užšaldyta. Kitos moterys, kurias pažinojo jai mirus, — jų buvo keletas, — turėjo nebent lašelį Elos proto. Veikiau pėdsakus kažkokių didesnių sugebėjimų, kurių taip niekad ir neparodė.

— Papasakok, — prabilo Ela, — koks žmogus tas Melipounas.

— Ekscentrikas.

— Dirba dėl pinigų? Ar iš idėjos? Man visad labai įtartina, kai jie pradeda aiškinti psi mistiką — tikslingumo ir kosminės vienovės jausmą. Taip buvo ir su tuo pabaisa Sarapiu. Prisimeni?

— Sarapio nebėr. Manoma, kad jį sutvarkė Holis, nes tas pradėjęs savo biznį, atidaręs konkuruojančią firmą. Vienas iš jo aiškiaregių įdavė jį Holiui. Melipounas, — kalbėjo jis toliau, — mums daug didesnė problema negu Sarapis. Kai jis geros formos, reikia trijų inercialų, kad atsvertų jo lauką, ir iš to nieko neuždirbam. Gauname — tai yra gaudavom — tokį pat honorarą, kaip ir už vieną inercialą. Mat dabar Bendrija turi kainininką, kurio privalom laikytis. — Jo nuomonė apie Bendriją kasmet prastėjo. Priešiškumas jai virto manija — jis buvo įtikėjęs, jog ji yra nereikalinga, nuostolinga, Tuščiagarbiška. — Kiek suprantu, Melipounas dirba dėl pinigų. Manai, kad taip geriau? Mažesnis pavojus? — Jis veltui laukė atsakymo. — Ela! — pašaukė. Tyla. Susinervinęs ėmė kalbėti: — Ela, ar girdi mane? Kas atsitiko? — O varge, ji ir vėl nutolo.

Po valandėlės dešinėje ausyje pasigirdo materializuota mintis:

— Aš Džoris.

Tai buvo ne jo žmonos mintys, kitokio impulsyvumo, veržlesnės, bet padrikesnės. Neturėjo Elai būdingo subtilaus gyvumo.

— Atsijunkit nuo mūsų, — staiga išsigando Ransaiteris. — Aš kalbėjausi su savo žmona Ela. Iš kur jūs atsiradot?

— Aš esu Džoris, — toliau plaukė mintys, — ir niekas su manim nepasikalba. Valandžiukę prisijungsiu prie jūsų, jei neprieštaraujate. Kas jūs?

— Noriu šnekėtis su Ela, savo žmona, — išlemeno Ransaiteris. — sumokėjau už pokalbį su ja ir noriu su ja kalbėtis, ne su jumis.

— Ponią Ransaiter aš pažįstu, — daug aiškiau suskambėjo mintis mūšyje. — Ji kartais šnekteli su manim, tačiau tai visai kas kita nei pokalbis su kuo nors iš gyvųjų. Ponia Ransaiter guli čia, drauge su mumis. Kokia nauda iš kalbų su ja, juk ji žino tiek pat, kiek ir mes. Kurie dabar metai, pone? Ar žmonės jau pasiuntė tą didžiulį laivą į Proksimą? Gal galit pasakyti, man be galo įdomu. O aš, jei norite, vėliau persakysiu poniai Ransaiter. Gerai?

Ransaiteris nuplėšė ausines, greit padėjo mikrofoną, kitus įtaisus ir, išėjęs iš dulkių prisigėrusio kambario, nužygiavo tarp užšaldytų karstų, sunumeruotų ir tvarkingai sustatytų eilėmis. Kai jis drožė plačiais žingsniais, grėsmingai dairydamasis savininko, moratoriumo darbuotojai traukėsi jam iš kelio ir spruko šalin.

— Ar kas nors ne taip? — paklausė fon Fogelzangas, pamatęs atskubantį klientą. — Kuo galėčiau padėti?

— Kažkas prisijungė prie mūsų laido, — uždusęs paaiškino Ransaiteris. — Vietoj Elos. Prasmekit visi su savo neaiškiu bizniu! Tokių dalykų neturėtų būti, kas čia darosi? — Dabar jis ėjo paskui Herbertą, kuris jau pasuko į 2-A kambarį, — jeigu aš taip vadovaučiau...

— Ar tas asmuo prisistatė?

— Taip, kažkoks Džoris.

— Tai Džoris Mileris, — susirūpinęs tarė fon Fogelzangas ir susiraukė. — Rodos, šaldykloje jo karstas šalia jūsų žmonos.

— Bet aš gi matau Elą!

— Nuo ilgo buvimo šalimais, — paaiškino fon Fogelzangas, — kai kada atsiranda osmozė — pusgyvių asmenų protai susilieja. Džorio Milerio smegenų aktyvumas labai didelis, o jūsų žmonos — mažokas. Todėl protofazonai ėmė tekėti tik vienon pusėn.

— Ar galite pataisyti? — kimiai paklausė Ransaiteris. Pajuto, kad vis dar sudirgęs, uždusęs ir pavargęs. — išvarykit tą padarą iš mano žmonos minčių, grąžinkit ją — tai jūsų darbas!

— Jeigu niekas nepasikeis — oficialiu tonu pareiškė fon Fogelzangas, — pinigai jums bus grąžinti.

— Kam man tie pinigai? Velniop pinigus! — Jie jau įėjo į 2-A. Ransaiteris neryžtingai atsisėdo. Širdis taip daužėsi, jog vos galėjo kalbėti.

— Jei to tipo Džorio nepašalinsite, — piktai sušvokštė jis, — paduosiu jus į teismą, nuvarysiu į bankrotą!

Atsigręžęs į karstą, fon Fogelzangas įsikišo ausinę ir energingai prašneko į mikrofoną:

— Džori, išsijunk, būk geras berniukas. — Žvilgtelėjęs į Ransaiterį, paaiškino: — Džoris mirė penkiolikos metų, štai kodėl jis toks gyvybingas. Tiesą sakant, ir anksčiau pasitaikydavo, kad jis atsirasdavo ten, kur neturėdavo būti. — Ir vėl šnekėjo į mikrofoną: — Džori, negražu taip daryti: ponas Ransaiteris atvyko iš toli, norėdamas pasikalbėti su žmona. Neužgožk jos signalų, Džori, negerai elgiesi. — Dabar jis klausėsi. — Žinau, kad jos signalai silpni. — Vėl klausėsi rimtas ir pasipūtęs, po to išsiėmė ausinę ir atsistojo.

— Ką jis sakė? — griežtai paklausė Ransaiteris. — Ar jis išsinešdins ir man leis pasišnekėti su Ela?

Fon Fogelzangas atsakė:

— Džoris niekuo dėtas. Įsivaizduokit du radijo siųstuvus: vienas arti, bet vos penkių šimtų vatų galingumo, kitas toli ir veikia tokiu pačiu ar beveik tokiu pačiu dažniu, bet penkių tūkstančių vatų galios. Kai ateina naktis...

— Naktis jau atėjo, — pertraukė jį Ransaiteris. Bent jau Elai. O gal ir jam, jei nepavyks rasti dingusių Holio telepatų, parakinetikų, aiškiaregių, rezurektorių ir animatorių. Neteko žmonos ir net nespėjo su ja pasitarti, nes Džoris ją nustelbė.

— Kai ją grąžinsim į šaldyklą, — malė fon Fogelzangas, — nebedėsime šalia Džorio. Žinot, jeigu sutiktumėt mokėti trupučiuką daugiau, galime ją įtaisyti visiškai izoliuotame kambaryje, kurio sienos išmuštos dvidešimt šešto numerio teflonu, todėl ten jos nepasieks jokia heteropsichinė įtaka — nei Džorio, nei kieno nors kito.

— Ar ne per vėlu? — paklausė Ransaiteris, valandėlę išnirdamas iš depresijos, kurion jį nugramzdino šis atsitikimas.

— Ji dar gali grįžti. Kai tik pasitrauks Džoris, taip pat kiti asmenys, prasiskverbę į jos sąmonę jai nusilpus. Ji beveik visiems prieinama. — Fon Fogelzangas prikando lūpą, matyt, apgalvojo padėtį. — Pone Ransaiteri, jai gali nepatikti izoliacija. Mes ne be reikalo konteinerius — neprofesionalai juos vadina karstais — dedam taip arti prie vienas kito. Klaidžioti po svetimas mintis pusgyviams asmenims vienintelis...

— Tučtuojau nugabenkit ją į izoliuotą kambarį, — pertraukė jį Ransaiteris. — Verčiau tegul būna viena, negu kad visai išnyktų.

— Ji tebėra, — pataisė jį fon Fogelzangas. — Tik negali užmegzti su jumis kontakto — tai didelis skirtumas.

— Šis metafizinis skirtumas man visai nesvarbus, — pasakė Ransaiteris.

— Aš ją izoliuosiu, — prižadėjo fon Fogelzangas, — bet manau, kad jūs teisus — per vėlu. Džoris visam laikui prasiskverbė į ją, bent iš dalies. Man labai nemalonu.

— Man irgi, — atžariai metė Ransaiteris.

III

Tirpus „Ubikas“ turi šviežiai užplikytos kavos kvapą ir skoni. Vyras jums pasakys: „Brangioji, visad maniau, kad tavo kava labai šiaip sau, bet dabar — oho!“ Nekenksmingas, kai vartojamas pagal instrukciją.

Dar nenusirengęs ryškios dryžuotos pižamos, panašios į klouno drabužį, Džo Čipas tingiai atsidrėbė prie virtuvės stalo, užsirūkė cigaretę ir, įmetęs dešimt centų, ėmė sukioti neseniai išsinuomoto laikraščių aparato rankenėlę. Kadangi buvo pagiringas, „tarpplanetines žinias“ praleido, dėl „vietinių naujienų“ pagalvojo, bet nusprendė skaityti „aukštuomenės kroniką“.

— Prašom, pone, — maloniai tarė aparatas. — Aukštuomenės kronika. Atspėkit, ką ketina šiuo metu veikti Stentonas Mikas, mėgstąs vienatvę tarpplanetinio garso biržos verteiva ir finansininkas. — Viduje kažkas sušvilpė, ir pro plyšį išlindo prispausdinto popieriaus juosta. Išlindęs lapas, keturių spalvų dokumentas riebiu dailiu šriftu, nuriedėjo per neotikinį stalą ir šlumštelėjo ant grindų. Nežiūrėdamas, kad plyšta galva, Čipas paėmė jį ir, pasidėjęs prieš nosį, išlygino.

MIKAS PRAŠO PASAULIO BANKĄ DVIEJŲ TRILIJONŲ

(AP) Londonas. Ką galėtu planuoti Stentonas Mikas, vienatvę mėgstąs tarpplanetinio garso biržos verteiva ir finansininkas? To klausė verslo žmonės, kai iš Vaitholo pasklido gandas, jog kupinas energijos ir ekscentriškumo pramonės magnatas, kitados pasisiūlęs už dyką pastatydinti kosminių laivų vilkstinę, su kuria Izraelis būtų apgyvendinęs ir atgaivinęs Marso dykumas, šiandien prašo (ir gali gauti) fantastiško, precedento neturinčio kredito! Jo dydis...

— Čia ne aukštuomenės kronika, — pasakė Džo Čipas aparatui. — Čia pranešimas apie finansines operacijas. Šiandien aš noriu skaityti, koks televizijos žvaigždė su kieno narkomane žmona miega. — Kaip visada, jis miegojo prastai, tikrai ne REM miegu, kai greitai juda vyzdžiai. Migdomųjų negėrė, nes, deja, pasibaigė savaitės stimuliantų, kuriais jį aprūpindavo bloko vaistinė, atsargos — reikia prisipažinti, jog dėl savo godumo, bet nieko nepadarysi. Pagal taisykles, ligi antradienio neturi teisės kreiptis į vaistinę. Dar dvi dienas, dvi ilgas dienas.

— Prašom nustatyti „gatvės paskalas“, — pasakė laikraščių aparatas.

Jis paklausė, ir iš aparato tučtuojau išlindo naujas lapas. Jis įsispoksojo į šaunią Lolos Hercburg-Rait karikatūrą ir apsilaižė patenkintas išvydęs, kaip negražiai atkišta visa jos dešinioji ausis, po to perskaitė tekstą:

„Vakar viename prašmatniame Niujorko naktiniame bare, užkabinta kažkokio banditėlio, LOLA HERCBURG-RAIT dešine jį pavaišino tokiu antausiu, jog šis užgriuvo ant stalo, prie kurio sėdėjo Švedijos karalius EGONAS GROATAS su neaiškia dama nežmoniškai dideliu...“

Suskambėjo skambutis prie buto durų. Džo Čipas krūptelėjo ir pakėlęs nuo laikraščio akis pamatė, kad cigaretė greit pradegins neotikinio stalo lentą, padėjo ją į peleninę ir nusvirduliavo prie mikrofono, įtaisyto dėl patogumo šalia mygtuko, atidarančio duris.

— Kas ten? — suniurzgė jis ir žvilgtelėjo į laikrodėlį — dar nėra aštuonių. Turbūt robotas, kuris tvarko nuomos reikalus. Arba kreditorius. Nespaudė mygtuko, atstumiančio durų velkę.

Garsiakalbyje suskardėjo energingas vyriškas balsas:

— Žinau, kad anksti, Džo, bet aš ką tik atsiradau mieste. Čia aš, Dž. Dž. Ešvudas, o su manim galbūt būsimas mūsų firmos darbuotojas, kurį užtikau Topekoje, — mano galva, nuostabus atradimas. Bet aš norėčiau, jog tu tai patvirtintum, tada jau gabensiu savo grobį Ransaiteriui. Beje, jis Šveicarijoje.

— Kad aš bute neturiu savo prietaisų, — tarė Čipas.

— Nulėksiu į laboratoriją ir atnešiu.

— Laboratorijoj nėra, — nenoriai prisipažino Džo. — Jis mano automobilyje. Vakar vakare kažkaip neišėmiau. — Iš tikrųjų taip prisisprogo papapoto, jog nebevaliojo atidaryti automobilio su oro pagalve bagažinės. — Ar tas reikalas negali palaukti devintos? — paklausė suirzęs. — Maniakiška Ešvudo energija jį nervindavo net vidurdienį; dabar, be dvidešimt aštuonios, tiesiog varė iš proto — blogiau ir už kreditorių.

— Čipai, broleli, neeilinis numeris, vaikščiojantis stebuklų simpoziumas, kuris sulankstys tavo prietaiso rodykles, o firmai įlies šviežio kraujo, kurio jai verkiant reikia. Be to...

— Kas lai? — paklausė Džo Čipas. — Antitelepatas?

— Išklosiu tau visą tiesą, — pareiškė Dž. Dž. Ešvudas. — Aš nežinau. Paklausyk, Čipai... — Ešvudas nuleido balsą. — Čia slaptas reikalas. Negaliu stovėti prie laiptinės durų ir visa gerkle šūkaloti. Dar kas nors išgirs. Jau pradedu galvoti apie kokį nors išaušėlį pirmam aukšte, kuris...

— Gerai jau, — netekęs vilties, burbtelėjo Džo Čipas. Jeigu Dž. Dž. Ešvudas pradėjo savo beatodairišką monologą, jo nebesustabdysi. Verčiau išklausyti. — Duok man penkias minutes apsirengti ir pažiūrėti, ar turiu nors kokios kavos. — Lyg per miglą prisiminė, kad vakar kažką pirko bloko supermarkete, labiausiai — kad plėšė žalią maisto kuponą, taigi pirko ar kavos, ar arbatos, ar cigarečių, ar ypatingų importinių delikatesų.

— Tau ji patiks, — energingai patikino Dž. Dž. Ešvudas. — Nors, kaip kad dažnai esti, jos tėvas...

— Ji? — išsigando Džo Čipas. — Į mano butą negalima žiūrėti. Esu nemokėjęs už valymo robotus — jau dvi savaitės, kaip jų pas mane nebuvo.

— Paklausiu, ar jai tai svarbu.

— Neklausk. Man pačiam svarbu. Aš ją patikrinsiu laboratorijoje darbo laiku.

— Aš perskaičiau jos mintis. Jai nesvarbu.

— Kiek jai metų? — Gal ji dar vaikas, pamanė. Nemaža naujų ir potencialių inercialų buvo vaikai, kurie išsiugdydavo tokius sugebėjimus, norėdami apsiginti nuo psi savybėm pasižyminčių tėvų.

— Mieloji, kiek tau mėtų? — pasiekė jį silpnas Ešvudo balsas — jis, matyt, nusigręžė prie savo palydovės. — Devyniolika, — atraportavo Džo Čipui.

Taigi ne vaikas. Tačiau dabar jam pasidarė smalsu. Karštligiškas Dž. Dž. Ešvudo atkaklumas paprastai būdavo susijęs su gražiomis moterimis, gal ta mergina kaip tik tokia.

— Duok man penkiolika minučių, — paprašė Ešvudą. Jei greitai dirbs, atsisakys pusryčių ir net kavos — gal spės aptvarkyti savo butą. Verta pabandyti.

Išjungęs mikrofoną, virtuvės spintelėse ėmė ieškoti grindų šepečio (rankinio arba savaeigio) ir dulkių siurblio (varomo helio baterijomis ar elektrinio). Nerado nei to, nei to. Tikriausiai pastatą aprūpinanti firma jam iš viso nepristatė tokio įrankio. Sužinau netinkamiausių laiku, pamanė. O juk čia gyvenu jau ketveri metai.

Pakėlė videofono ragelį ir susuko 214, bloko administracijos numerį.

— Paklausykit, — kreipėsi jis, kai atsiliepė homeostatinė dalis. — Aš jau galiu šiek tiek lėšų skirti valymo robotams apmokėti. Prašom tuoj pat atsiųsti, kad sutvarkytų butą. Jiems baigus darbą, viską sumokėsiu.

— Pone, privalote sumokėti visas sąskaitas, tik tada jie pradės dirbti.

Džo Čipas jau paėmė aplanką, iš jo ištraukė Magiškųjų Kreditinių Kortelių pluoštą: dauguma jau buvo anuliuotos, ir turbūt visam laikui — dėl jo materialinės padėties ir skolų.

— Įrašykit įsiskolinimą į mano Trikampės Magiškosios Kreditinės Kortelės sąskaitą, — tarė jis neaiškiai matomam savo priešininkui. — Šitaip skola dings iš jūsų knygų, įrašysiu kad viskas sumokėta.

— Plius delspinigiai, plius bauda.

— Juos įrašykit Širdies Formos Kortelės sąskaiton...

— Pone Čipai, Ferio ir Brokmano agentūra, kontroliuojanti ir analizuojanti įsiskolinimus apmokant kreditinėmis kortelėmis, išleido dėl jūsų specialią instrukciją. Gavome ją vakar ir dar puikiai atsimenam. Nuo liepos mėnesio jūs kredito atžvilgiu iškritote iš GGG kategorijos ir dabar priklausote GGGG kategorijai. Mūsų skyrius — tai yra bloko administracija — užprogramuotas taip, kad nebegali teikti nei paslaugų, nei kredito tokiems apgailėtiniems tipams, kaip jūs. Nurodyta, kad visus įsiskolinimus turite mokėti grynais pinigais. Tiesą sakant, turbūt visą gyvenimą mokėsit grynais pinigais. Iš tikrųjų...

Jis padėjo ragelį. Ir nustojo vilties, kad geruoju ar bloguoju pavyks atvilioti valymo robotus į savo suverstą butą. Nušlepsėjo į miegamąjį apsirengti. Bent jau tai galėjo pats padaryti.

Užsivilkęs rudą sportinį kostiumą, apsiavęs batelius blizgančiom užriestom nosim, užsidėjęs fetrinę kepurę su kutu, ėmė knistis virtuvėje vildamasis rasti nors truputį kavos. Nerado. Tada puolė į svetainę ir prie vonios durų pamatė vakar vilkėtą mėlyną apsiaustą ir plastmasinį maišelį, kuriame buvo pusės svaro dėžutė tikros kavos iš Kenijos — neregėtos prabangos dalykas, kurį galėjo nusipirkti tik visiškai nusitašęs. Ypač kai prisimeni savo apverktiną finansinę padėtį.

Grįžęs į virtuvę, išvertė visas kišenes, ieškodamas dešimties centų monetos. Suradęs įjungė kavos aparatą. Traukdamas tokį neįprastą — sau — kavos aromatą, vėl žvilgtelėjo į laikrodėlį — penkiolika minučių jau praėjo; tada energingai žengė prie buto durų, pasuko rankeną ir norėjo atitraukti skląstį.

— Prašom penkis centus, — pasakė durys ir neatsidarė.

Jis apieškojo kišenes. Nė vienos monetos, tuščia.

— Rytoj sumokėsiu, — pažadėjo durims ir vėl pasuko rankeną. Nė iš vietos. — Ką jums moku, yra arbatpinigiai. Aš jums neprivalau mokėti.

— O mes kitaip manome. Pasižiūrėkit į kontraktą, kurį pasirašėt pirkdamas šitą butą.

Dokumentą rado stalo stalčiuje; nuo pasirašymo dienos dažnai teko į jį žiūrėti. Na, va: jis privalo mokėti durims už tai, kad jos atsidaro ir užsidaro. Taigi ne arbatpinigiai.

— Matote — mūsų tiesa, — patenkintos tarė durys.

Iš spintelės šalia kriauklės Džo Čipas paėmė nerūdijančio plieno peilį ir pradėjo sukti savo godžiųjų durų varžtus.

— Mes pasiskųsime, — pareiškė durys, kai iškrito pirmas varžtas.

— Dar nė karto manęs nėra apskundusios durys, — atšovė Džo Čipas. — Man rodos, kaip nors ištversiu.

Pasigirdo beldimas.

— Ei, Džo, drauguži, čia aš, Dž. Dž. Ešvudas. Atsivedžiau ją. Įleisk.

— Įmesk už mane penkis centus į plyšį. Turbūt mano pusėj užsikirto mechanizmas.

Žvangtelėjo moneta, krisdama į durų vidurius, jos atsidarė ir pasirodė švytintis Dž. Dž. Ešvudas. Vylingai šypsodamas, pilnas džiaugsmo ir entuziazmo, jis įvedė merginą į butą.

Valandžiukę ji nejudėdama žiūrėjo į Džo. Jai buvo ne daugiau kaip septyniolika, grakšti, varinio atspalvio oda, tamsios akys. Dievuliau, pamanė jis, tikra gražuolė. Vilkėjo dirbtinės drobės darbinius marškinius ir džinsus, apsiavusi sunkiais batais, rodos, išpurvintais tikru purvu. Blizgančių plaukų kupeta sušukuota aukštyn ir surišta raudona skarele. Paraitotos rankovės atidengė stiprias įdegusias rankas. Prie dirbtinės odos diržo turėjo prisisegusi peilį, lauko telefoną ir metalinę dėžutę su maisto ir vandens atsarga. Įrudusiame dilbyje buvo ištatuiruoti žodžiai CAVEAT EMPTOR1. Įdomu, ką tai galėtų reikšti.

— Čia Pet, — pristatė ją Dž. Dž. Ešvudas ir familiariai apkabino per pečius. — Pavardė nesvarbu. — Jis buvo stambus ir apkūnus, labai panašus į didelę plytą, apsirengęs kaip visada: vilnonis pončas, abrikosų spalvos fetrinė skrybėlė, storos slidininko kojinės, medžiaginiai pusbačiai. Pasitenkinimas savimi tiesiog veržėsi pro visas jo kūno poras. Radęs ką vertinga stengdavosi išpešti kuo daugiau naudos sau. — Pet, čia geriausias mūsų firmoje elektrinio tipo ekspertas.

— Ar jūs pats elektrinio tipo, ar jūsų ekspertizės? — šaltai paklausė ji Džo.

— Kaip kada, — atkirto jis. Jam vaidenosi, kad viskas prisigėrę netvarkyto, sujaukto buto tvaiko ir kad Pet jį jau užuodė. — Sėskit, — nedrąsiai pasiūlė. — Pavaišinsiu tikra kava.

— Kokia prabanga, — tarė Pet, sėsdamasi prie virtuvinio stalo. Mašinaliai sudėjo į dailią krūvelę išsklaidytus anos savaitės laikraščius. — Jūs galite sau pirkti tikros kavos, pone Čipai?

— Džo gauna velniškai gerą algą, — įsikišo Dž. Dž. Ešvudas. — Be jo firma niekaip neišsiverstų. — Jis ištiesė ranką cigaretės.

— Neliesk! — subarė jį Džo Čipas. — Daugiau beveik nebeturiu, o paskutinį žalią kuponą išleidau kavai.

— Bet aš sumokėjau už duris, — priminė Dž. Dž. ir pastūmė pakelį merginai. — Džo tik vaidina, nekreipk dėmesio. Pažiūrėk, koks jo butas. Nori parodyti esąs kūrybinė asmenybė. Visi genijai taip gyvena. Kur prietaisas, Džo? Mes tiktai gaištam laiką.

— Jūs neįprastai apsirengusi, — užkalbino merginą Džo.

— Aš remontuoju požeminį videofono kabelį Topekos kibuce, — paaiškino Pet. — Šitam kibuce tik moterims leidžiama dirbti fizinį darbą. Todėl ir apsigyvenau tenai, bet ne Vičita Folz kibuce. — Jos akys išdidžiai žybtelėjo.

— Ar tatuiruotė hebrajų kalba? — pasidomėjo Džo.

— Ne, lotynų. — Akyse šmėkštelėjo pašaipa. — Nesu mačiusi tokio šiukšlino buto. Gal neturit meilužės?

— Tie elektrinio tipo ekspertai visokiems niekams neturi laiko, — kiek suirzo Dž. Dž. Ešvudas. — Klausyk, Čipai, šios merginos tėvai dirba Rėjui Holiui. Jeigu jie sužinotų, kur ji, padarytų jai lobotomiją.

— Ar jie žino, kad jūs turite priešingų sugebėjimų? — paklausė Džo Čipas.

— Ne, — papurtė ji galvą. — Pati nesupratau, kol jūsų žvalgas kibuce neatsisėdo prie manęs kavinukėje ir nepaaiškino. Gal taip ir yra.

Ji gūžtelėjo.

— O gal ir ne. Jis man žadėjo, kad jūs patikrinsite kontroline aparatūra.

— Ką darytumėt, jeigu aparatas parodytų, jog turite tokių sugebėjimų? — paklausė Džo.

— Man regis, jie tokie... neigiami, — pagalvojusi atsakė Pet. — Aš nemoku stumdyti daiktų, akmenų paversti duona, gimdyti neapvaisinta, gydyti žmonių. Nemoku net tokių paprastų dalykų, kaip skaityti kito mintis. Arba spėti ateitį. Aš tiktai galiu paversti niekais kito žmogaus sugebėjimus. Tai man atrodo, — ji mostelėjo ranka, — juokinga.

— Kaip žmonių padermės išlikimo veiksnys, — pasakė Džo, — jūsų gabumai tokie pat svarbūs, ne mažiau svarbūs už psi sugebėjimus. Ypač mums, normams. Antipsi veiksnys palaiko ekologinę pusiausvyrą. Vienas vabzdys moka skraidyti, o kitas — regzti tinklą anam gaudyti. Ar tai galima pavadinti neskraidymu? Kai kurie moliuskai turi kietą juos ginantį kiaukutą, bet paukščiai išmoko juos pakelti aukštai ir mesti ant akmenų. Tam tikra prasme jūs parazituojate žmones, turinčius psi sugebėjimų, pastarieji parazituoja mus, normus. Taigi jūs tapote normų klasės drauge. Išsaugoma pusiausvyra, pilnas ciklas — grobuonis ir jo auka. Ši sistema atrodo amžina, ir aš nematau, kaip ją galima pagerinti.

— Mane gali apkaltinti išdavyste, — pasakė Pet.

— Jums dėl to neramu?

— Taip, neramu, kad kai kurie žmonės į mane pradės žiūrėti priešiškai. Tačiau tikriausiai neįmanoma pragyventi nesukėlus kieno nors priešiškumo: visiems neįtiksi, nes žmonės nori skirtingų dalykų. Jeigu vienam esi geras, kitam pasidarai blogas.

— Kokie jūsų antigabumai? — paklausė Džo.

— Sunku pasakyti.

— Aš jau tau sakiau, — įkišo savo trigrašį Dž. Dž. Ešvudas, — kad ji unikali. Nieko panašaus nesu regėjęs.

— Kokį psi sugebėjimą jūs neutralizuojate? — vėl paklausė Džo.

— Man rodos, kad aiškiaregystę, — atsakė Pet ir parodė į vis taip pat entuziastingai šypsantį Dž. Dž. Ešvudą. — Man tai išaiškino jūsų žvalgas ponas Ešvudas. Šiaip žinojau, kad darau kažką neįprasta. Nuo šešerių metų man užeidavo keistų priepuolių. Tėvams neprisipažinau, supratau, kad jiems tai nepatiktų.

— Jie aiškiaregiai?

— Taip.

— Jūs teisi. Jiems iš tikrųjų tai būtų nepatikę. Tačiau jei nors kartą jiems esant būtumėt panaudojusi savo gabumus, jie būtų supratę, kas juos veikia. Nejaugi neįtarė? Gal jūs netrukdėte jų sugebėjimams?

— Aš... — Pet neaiškiai mostelėjo. — Man atrodo, aš tikrai trukdydavau, bet jie nepastebėdavo. — Pet sumišo.

— Aš jums pabandysiu paaiškinti, — nusprendė Džo, — kaip dirba antiaiškiaregys. Tiesą sakant, visais mums žinomais atvejais buvo taip pat. Aiškiaregys mato daug ateičių, daugybę ateities variantų, stovinčių šalia kaip koriai avilyje. Vieną variantą jis mato ryškiau — tą ir pasirenka. Jeigu jau pasirinko, antiaiškiaregys nieko nebepadarys. Jis turi būti šalia, kai aiškiaregys nutaria, ką pasirinkti, vėliau jokios naudos. Antiaiškiaregio įtaka tokia: aiškiaregys visus variantus pradeda matyti vienodai ryškiai, nebesugeba pasirinkti. Jis tuoj pat supranta — netoliese yra antiaiškiaregys, nes visas jo santykis su ateitimi absoliučiai pasikeičia. Telepatų atveju panaši kliūtis...

— Ji moka judėti laiko matmenyje atgal, — nebeiškentė Dž. Dž. Ešvudas.

Džo įdėmiai į jį pasižiūrėjo.

— Laiko matmenyje, — pabrėžė Dž. Dž., iš anksto mėgaudamasis efektu; išdidžios kibirkštėlės jo akyse, atrodo, žiro po visą Džo Čipo virtuvę. — Jos paveiktas aiškiaregys, kaip ir lig tol, vieną ateities variantą mato ryškiau, tu jau aiškinai. Jis jį pasirenka, ir teisingai daro. Tačiau kodėl taip daro? Ir kodėl būtent tą galimybę jis mato ryškiau? Nes šita mergužėlė... — Jis kryptelėjo galvą jos pusėn. — Nes Pet valdo ateitį; toji ryški galimybė todėl ir ryški, kad Pet grįžo į praeitį ir ją pakeitė, taigi pakeitė ir dabartį — kartu su aiškiaregiu. Jis nė neįtaria, jog yra jos veikiamas, jam atrodo, kad ir toliau naudojasi savo sugebėjimais, nors iš tikrųjų jų jau nebeturi. Šiuo požiūriu jos antitalentas pranašesnis už kitų antiaiškiaregių sugebėjimus. Kitas — ir daug svarbesnis — jos pranašumas toks: ji gali anuliuoti aiškiaregio jau pasirinktą variantą. Gali net pradėti veikti vėliau; o tu juk žinai, kokia mums sunki šita problema — jei iš pat pradžių nesam šalia aiškiaregio, tampam bejėgiai. Po teisybei, niekad negalėjom visiškai neutralizuoti aiškiaregių sugebėjimų taip, kaip kitų psi žmonių. Argi tai nėra silpnoji mūsų paslaugų grandis? — viltingai paklausė Dž. Dž. Ešvudas.

— Įdomu, — patylėjęs atsakė Džo.

— Po velnių — jam, matote, „įdomu“! — Dž. Dž. Ešvudas pasimuistė kėdėje. — Šiuo metu tai didžiausias antitalentas, koks tiktai gali būti!

— Aš nekeliauju laiko matmenyje, — tyliai pasakė Pet. Ji pažvelgė į Džo Čipą ir atsiprašydama, ir išdidžiai. — Kai ką sugebu, bet ponas Ešvudas smarkiai perdeda.

— Aš žinau, ką tu galvoji, — užsigavęs pasakė Dž. Dž. — Ir žinau, kad gali pakeisti praeitį. Vieną kartą jau taip padarei.

— Taip, aš galiu pakeisti praeitį, — prisipažino Pet, — bet aš nemoku grįžti į praeitį. Nekeliauju laike, kaip norite įrodyti savo ekspertui.

— Kaip jūs keičiate praeitį? — paklausė Džo.

— Galvoju apie ją. Apie konkretų jos aspektą, pavyzdžiui, kokį nors įvykį ar kažkieno pasakytus žodžius. Arba nemalonumą, dėl kurio gailiuosi. Pirmą kartą tai padariau dar vaikas būdama...

— Kai jai buvo šešeri metai, — pertraukė ją Dž. Dž., — ir gyveno Detroite, — su tėvais, aišku, — sukūlė senovinę keramikos statulėlę, kurią jos tėvas labai brangino.

— Argi jūsų tėvas to nenumatė? — paklausė ją Džo. — Jeigu turi aiškiaregystės dovaną...

— Numatė, — atrėžė Pet, — ir prieš savaitę mane nubaudė. Tačiau jis pasakė, jog nieko neįmanoma pakeisti. Jūs gi žinote, kas yra aiškiaregys. Numato kokį nors pyki, bet negali jo sulaikyti. Kai statulėlė sudužo, tikriau — kai aš ją sudaužiau, labai nusiminiau. Vis galvojau apie tą savaitę, kada negaudavau deserto ir turėdavau gultis penktą valandą. Dieve mano, galvojau aš — ar panašiai, kaip kad sako vaikai, — nejaugi negalima nukreipti tokių baisių atsitikimų? Tėvo aiškiaregystė nedarė man jokio įspūdžio, nes negalėjo pakeisti įvykių eigos, aš ir dabar jaučiu jai tik panieką. Ištisą mėnesį mėginau valios pastangomis padaryti, kad toji nelemta statulėlė vėl būtų sveika, įsivaizduodavau, kaip ji atrodė prieš suduždama... Tai buvo baisu. Tačiau vieną rytą — tuomet aš kiaurą naktį ją sapnavau — atsibudau ir žiūriu — stovi savo vietoj tokia pati, kaip ir anksčiau. — Pet palinko prie Džo Čipo ir prakalbo griežtai, ryžtingai: — O tėvai nieko ir nepastebėjo. Jiems atrodė visai normalu, kad statulėlė sveika, sakytum, nė nebuvo sudužusi. Aš viena tai prisiminiau. — Ji nusišypsojo, atsilošė, išsitraukė iš jo pakelio cigaretę ir užsirūkė.

— Eisiu atsinešiu iš automobilio aparatą, — tarė Džo ir pasuko durų link.

— Penki centai, — pasakė durys, vos tik jis palietė rankeną.

— Užmokėk durims, — paprašė Dž. Dž. Ešvudą.

Partempęs į butą matavimo prietaisus, Džo liepė firmos žvalgui nešdintis.

— Ką? — apstulbo Dž. Dž. — Bet ją aš radau, man ir priklauso premija. Sugaišau dešimt dienų, kol nustačiau, kieno tai laukas. Aš...

— Pats žinai, kad aš negaliu matuoti tavo lanko veikimo zonoje. Sugebėjimai ir antigebėjimai vieni kitus deformuoja. Antraip nebūtų ir mūsų profesijos. — Dž. Dž. nenorom atsistojo, ir Džo ištiesė jam ranką. — Palik man kelias monetas po penkis centus, kad galėtume iš čia išeiti.

— Rankinuke aš turiu smulkių, — pasakė Pet.

— Tu juk gali išmatuoti jos poveikio jėgą atsižvelgdamas į mano lauko susilpnėjimą, — nepasidavė Dž. Dž. — Šimtą kartų mačiau tave taip darant.

— Šiandien kita situacija, — trumpai paaiškino Džo.

— Nebeturiu nė vienos monetos, — teisinosi Dž. Dž. — Negaliu išeiti.

— Aš duosiu, — pasižiūrėjusi į abu, tarė Pet. Ji metė Ešvudui monetą, tas nustebęs ją pagavo. Veikiai nuostabą pakeitė niaurus kartėlis.

— Gudriai mane apstatėt, — pasakė kišdamas monetą į plyšį duryse. — Abu geri... — burbtelėjo durims užsidarant. — Aš ją radau. Na, ir tvarka, galėtumėt — gerklę perkąstumėt... — Durys užsitrenkė, ir jo balsas nutilo.

— Kai išgaruoja įkarštis, nekas iš jo lieka, — tarė Pet.

— Nieko, neprapuls, — pasakė Džo, kaip paprastai jausdamasis kaltas. Nors nelabai. — Ką gi, savo darbą jis atliko. Dabar...

— Dabar jums eilė, — pertraukė jį Pet. — Taip sakoma. Ar galima nusiauti?

— Žinoma, — atsakė jis ir pradėjo ruošti aparatūrą: patikrino būgnus, tinklo įtampą, išbandė indikatorių rodykles, nustatydamas įvairią įtampą ir užrašydamas jų duomenis.

— Kur dušas? — paklausė ji, tvarkingai statydama batus į šalį.

— Dvidešimt penki centai, — suburbėjo Džo. — Dušas kainuoja dvidešimt penkis centus. — Pakėlęs akis pamatė, kad ji sagstosi marškinius. — Aš neturiu dvidešimt penkių centų.

— Mūsų kibuce viskas už dyką, — pasakė Pet.

— Už dyką? — Džo išpūtė akis. — Ekonomiškai neįmanoma. Kaip iš viso kas nors gali egzistuoti tokiu principu ir išsilaikyti ilgiau kaip mėnesį?

Ji ramiai toliau sagstėsi marškinius.

— Mūsų atlyginimai pervedami į kibuco kasą, mes gauname pažymėjimą, kad esam padarę tam tikrą darbą. Kibucas tvarko visą mūsų bendrą uždarbį ir jau keleri metai iš eilės turi pelno: mes visi mokam į kasą daugiau, negu išleidžiam. — Ji nusivilko marškinius ir numetė ant kėdės atlošo. Po storais mėlynais marškiniais daugiau neturėjo jokio drabužėlio. Džo matė pūpsančias standžias krūtis ir dailius pečius.

— Tu tikrai šito nori? Turiu omeny — nusirengti?

— Ar neprisimenat?

— Ko neprisimenu?

— Kad aš nenusirengiau. Kitoje dabartyje. Jūs man pasirodėt nepatenkintas, todėl ištryniau tą epizodą, pakeičiau šituo. — Ji lengvai atsistojo.

— Ką aš dariau, kai tu nenusirengei? — įtariai paklausė Džo. — Atsisakiau tave ištirti?

— Kažką sumurmėjot, atseit Ešvudas pervertinęs mano antisugebėjimus.

— Tai priešinga mano darbo principams, — pasakė Džo. — Niekad šitaip nedarau.

— Pažiūrėkit. — Ji pasilenkė prie marškinių ir jos krūtys susiūbavo. Iš kišenės ištraukė sulankstytą popieriaus lapą ir padavė jam. — Iš anos praeities, kurią panaikinau.

Jis perskaitė. Gale buvo jo išvada: „Atsirandantis antipsi laukas — nepakankamas. Silpnesnis už norminį. Negalima panaudoti neutralizuojant esamus aiškiaregius“. Toliau buvo jo kodas — perbrauktas ratilėlis. Šis sutartinis ženklas, žinomas tik jam ir Ransaiteriui, reiškė: „Nepriimti į darbą.“ Taigi net Ešvudas jo negalėjo iššifruoti ir jai pasakyti. Džo tylėdamas grąžino jai tą lapą. Ji vėl jį sulankstė ir įsidėjo atgal į kišenę.

— Ar mane dar matuosite? — paklausė ji. — Po to, kai perskaitėte?

— Aš atliksiu standartinę procedūrą, — pasakė Džo. — Šešiais indikatoriais, kurie...

— Jūs smulkus, skolose paskendęs, niekam tikęs biurokratas, kuris net negali sukrapštyti penkių centų sumokėti durims, kad tos išleistų iš buto. — Pet kalbėjo ramiai, bet su užgaulia panieka; Džo akimirką sustingo, paskui krūptelėjo ir pajuto, kad rausta.

— Šiuo metu taip jau nelemtai susiklostė. Bet aš netrukus atkusiu. Prireikus net savo firmoje galiu gauti kreditą. — Jis nevikriai atsistojo, pastatė du puodelius su lėkštelėmis ir pripylė kavos. — Tau su cukrum? Ar grietinėle?

— Su grietinėle, — atsakė Pet, vis dar basa ir be marškinių.

Jis paklebeno šaldytuvo rankenėlę, norėdamas paimti pieno pakeli.

— Dešimt centų, — pareikalavo šaldytuvas. — Penki centai už durelių atidarymą ir penki — už grietinėlę.

— Čia ne grietinėlė, o paprastas pienas, — supyko Džo ir dar pamėgino galynėtis su šaldytuvo durelėmis. — Paskutinį kartą, — prašė jis durų. — Prisiekiu, kad sumokėsiu. Šį vakarą.

— Aš duosiu, — pasisiūlė Pet ir pastūmė jam per stalą monetą. — Ji turi būti turtinga, — tarė Pet žiūrėdama, kaip jis įmetė į plyšį monetą. — Jūsų meilužė. Tikrai esat plikas kaip tilvikas. Aš tai žinojau, dar kai Ešvudas...

— Ne visada būna taip prastai, — suniurnėjo Džo.

— Norite, kad jus ištraukčiau, pone Čipai? — Susikišusi rankas į džinsų kišenes, žiūrėjo į jį abejingai, jos veidas buvo tik budrus. — Aš galiu tai padaryti. O jūs parašykite ekspertizės išvadą. Nesukit sau galvos dėl testų. Juk mano sugebėjimai neeiliniai, jūs net nepajėgsite išmatuoti mano sukuriamo lauko: jis egzistuoja praeityje, o jūs mane tiriate dabartyje, kuri juk yra tos praeities išdava. Sutinkate?

— Dar man parodyk tą kontrolinį lapą, kurį turi kišenėje. Noriu pasižiūrėti, tada nuspręsiu.

Ji vėl ištraukė iš kišenės sulankstytą lapą ir ramiai padavė jam per stalą. Jis perskaitė. Mano rašyta, tarė sau, vadinasi, tiesa. Grąžinęs jai dokumentą, paėmė švarų tokios pačios geltonos spalvos popierių.

Džo užrašė jos vardą, išgalvotus, neįtikimai puikius ekspertizės duomenis ir pridėjo išvadą: „Turi nepaprastai didelę poveikio galią. Antipsi laukas unikalaus diapazono. Tikriausiai gali neutralizuoti bet kokį skaičių aiškiaregių“. Galiausiai nupiešė ženklą — du pabrauktus kryželius. Pet skaitė atsistojusi jam už nugaros, pakaušiu jis jautė jos alsavimą.

— Ką reiškia tie du pabraukti kryželiai? — paklausė ji.

— Priimti į darbą nepaisant išlaidų, — atsakė Džo.

— Dėkui. — Iš rankinuko išsitraukė pluoštą banknotų ir vieną padavė jam. Graži sumelė. — Dabar galėsit už viską susimokėti. Nebuvo kaip duoti, kol oficialiai neįvertinot mano sugebėjimų. Ko gero, viską būtumėt atidėjęs ir dar ligi grabo lentos graužęsis, kad aš norėjau jus papirkti. Galų gale net būtumėt nusprendęs, jog neturiu jokių antipsi sugebėjimų. — Pet atsisegė džinsus ir mikliai nusirengė.

Nežiūrėdamas į ją, Džo Čipas darsyk peržvelgė, ką parašęs. Pabraukti kryželiai reiškė visai ne tai, ką jis jai sakė, o būtent: „Atsargiai su šiuo asmeniu. Ji pavojinga firmai, todėl rizikinga priimti ją į darbą“.

Jis pasirašė, lapą sulankstė ir atidavė jai. Ji čia pat įsikišo rankinukan.

— Kada galiu susinešti savo daiktus? — paklausė ji, šlepsėdama į vonią. — Dabar čia jaučiuosi kaip namie, nes faktiškai aš jums sumokėjau mėnesio mokestį už butą.

— Kada nori.

— Prieš atsukdami čiaupą sumokėkite penkiasdešimt centų, — liepė vonios durys.

Pet nušlepsėjo atgal į virtuvę ir pasiėmė rankinuką.

IV

„Ubikas“ — fantastiškas salotų padažas. Ne itališkas, ne prancūziškas, bet absoliučiai neprastas skonis, kuris baigia užkariauti pasaulį. Skubėk gardžiuotis „Ubiku“! Nepavojingas, jei vartojamas pagal instrukciją.

Iš Mylimų Žmonių Moratoriumo grįžęs į Niujorką, Glenas Ransaiteris gražiu samdytu elektriniu aeromobiliu nutūpė ant Ransaiterio Korporacijos pagrindinio pastato stogo. Specialiu liftu žaibiškai nusileido į savo kabinetą šeštame aukšte. Pusė dešimt vietos laiku jis jau sėdėjo prie stalo savo gremėzdiškame senamadiškame tikros odos ir tikro riešutmedžio sukamajame krėsle ir videofonu kalbėjosi su reklamos ir informacijos skyriumi.

— Temišai, aš ką tik grįžau iš Ciuricho. Tariausi su Ela. — Ransaiteris piktai dėbtelėjo į nedrąsiai įslinkusią sekretorę. — Ko norite, ponia Frik? — kreipėsi į ją.

Suvytusi baili ponia Frik, kurios senatvišką pilkumą, matyt, turėjo pagyvinti raudylų dėmės skruostuose, graudžiai skėstelėjo rankomis — atseit privalanti sutrukdyti.

— Gerai, ponia Frik, — kantriai tarė Ransaiteris. — Kas atsitiko?

— Nauja klientė, pone Ransaiteri. Manau, jog turite ją priimti.

Ji žengė prie jo, kartu traukdamasi atatupsta — atlikti šį sunkų manevrą gebėjo tik ponia Frik. Jam išmokti ji turbūt sugaišo šimtą metų.

— Kai baigsiu šnekėtis telefonu, — pasakė Ransaiteris ir vėl prabilo į ragelį: — Kokiu dažnumu planetinė televizija rodo mūsų reklamą tuo laiku, kai daugiausia žmonių žiūri televizorių? Vis taip pat, kas tris valandas?

— Ne visai, pone Ransaiteri. Ultraaukštojo dažnio kanalu mūsų reklama rodoma kas trys valandos per visą dieną, bet kaina piko valandomis...

— Noriu, kad būtų rodoma kas valandą, — įsakė Ransaiteris. — Ela mano, kad šitaip bus geriau. — Grįždamas iš Vakarų pusrutulio, nusprendė, kuris klipas labiausiai vykęs. — Ar žinote naujausią Aukščiausiojo Teismo nutarimą, pagal kurį vyras gali nebaudžiamas nužudyti žmoną, jei tik įrodys, kad ji jokiomis sąlygomis nesutiko skirtis?

— Taip, vadinamasis...

— Man nerūpi, kaip jis vadinasi, svarbiausia — mes turime TV reklaminį klipą šia tema. Koks jo turinys? Niekaip neprisimenu.

— Nusikaltėlių suole — kažkieno buvęs vyras. Viename kadre prisiekusiųjų stalas, toliau — teisėjas, po to — prokuroras, apkrausiantis eksvyrą. Jis sako: „Man rodos, pone, kad jūsų žmona...“

— Taip, taip, prisiminiau, — patenkintas tarė Ransaiteris. Jis pats dar ir padėjo sukurti tą reklamą, taigi, jo manymu, darsyk pademonstravo nepaprastą savo proto universalumą.

— Tačiau, atrodo, kad dingusių telepatų grupė dirbo kažkokiai investicinei kompanijai, — pasakė Temišas. — Jeigu taip, ar nevertėtų labiau acentuoti komercinės reklamos? Gal prisimenat, pone Ransaiteri, tokią? Vyras grįžta namo po darbo; tebėra su ryškiai geltona juosta, margu apsiaustu, vilnoniais getrais ir kariško stiliaus kepure. Pavargęs sėdasi ant sofos svetainėje, maunasi pirštinę, staiga susigūžia, susiraukia ir sako: „Po velnių, Džile, norėčiau žinoti, kas man darosi. Kartais, kasdien vis dažniau, darbe imu ir pagalvoju, kad kažkas skaito mano mintis!“ Tada žmona jam sako: „Jeigu tau taip neramu, kodėl nesikreipiame į artimiausią profilaktikos įstaigą? Už žmonišką kainą pasisamdysime inercialą, ir tu vėl pasijusi normaliai!“ Po šių žodžių vyriškis plačiai nusišypso ir pareiškia: „Žinai, tas slogus jausmas jau truputį...“

— Atleiskite, pone Ransaiteri, — vėl įkišo galvą ponia Frik. Akiniai ant jos nosies sudrebėjo.

Ransaiteris linktelėjo.

— Vėliau baigsim kalbėti, Temišai. Vis dėlto praneškite televizijos stotims, kad pradėtų transliuoti reklamą kas valandą. Kaip susitarėm. — Padėjęs ragelį, Ransaiteris tylėdamas žiūrėjo į ponią Frik. — Nuskridau į Šveicariją, — pagaliau prabilo, — paprašiau pažadinti Elą, nes norėjau gauti informacijos, norėjau, kad patartų...

— Ponia Virt, ponas Ransaiteris jau laisvas. — Sekretorė atšlijo praleisdama apkūnią moteriškaitę. Jos galva šokinėjo kaip krepšinio kamuolys. Sunkus kūnas nuriedėjo prie krėslo, ji atsisėdo nukabindama plonas kojas. Apsirengusi nebemadingu tinklinės medžiagos apsiaustu, buvo panaši į simpatišką vabzdį, sugautą ir uždarytą kokonan. Tačiau ji šypsojosi ir jautėsi visiškai laisvai. Jau gal įpusėjusi penktą dešimtį, nusprendė Ransaiteris. Jei kada ir turėjo gražią figūrą, seniai pamiršo.

— Sveika, ponia Virt, — tarė Ransaiteris. — Deja, labai neturiu laiko, todėl gal iš karto eikim prie reikalo. Turite problemų?

— Šiek tiek nemalonumų dėl telepatų, — maloniai ir linksmai pradėjo ponia Virt, nors toks tonas visai netiko šiomis aplinkybėmis. — Mes taip manom, bet nesam tikri. Pas mus dirba savas telepatas, be vyresnybės niekas apie tai nežino. Jis turi maišytis tarp tarnautojų. Jei aptinka žmogų, turintį psi sugebėjimų, privalo pranešti... — ji įdėmiai pažvelgė į Ransaiterį, — ...mano šefui. Anos savaitės pabaigoje jis ir pranešė apie tokį įvykį. Vieną privačią firmą paprašėme įvertinti įvairias profilaktikos įstaigas. Jūsiškė pripažinta geriausia.

— Žinau, — tarė Ransaiteris. Beje, buvo matęs to vertinimo išvadą. Tačiau nuo to užsakymų nepadaugėjo. Ir štai šansas. — Klek telepatų rado jūsų darbuotojas? Ne vieną?

— Du garantuotai.

— Bet gali būti ir daugiau?

— Gali, — linktelėjo ponia Virt.

— Štai ką mes padarysim, — ėmė aiškinti Ransaiteris. — Pirmiausia objektyviai išmatuosim psi lauką, kad žinotumėm, su kuo turime reikalą. Paprastai užtrunkam nuo savaitės iki dešimties dienų, nelygu...

— Mano viršininkas, — pertraukė jį ponia Virt, — nori, kad jūs nedelsdami pasiųstumėt savo inercialus, apsieitumėt be ilgų ir brangių matavimo formalumų.

— Bet nematavę iš kur galim žinoti, kiek ir kokių inercialų siųsti? Ir kaip juos išdėstyti? Psi likvidavimo operacija turi būti vykdoma nuosekliai. Mūsų darbas — ne pamoti stebuklinga lazdele ar visus kampus išpurkšti nuodingu aerozoliu. Mes turime neutralizuoti Holio žmones — vieną po kito, kiekvieną sugebėjimą atsverdami antisugebėjimu. Holis galėjo prasiskverbti į jūsų firmą maždaug tokiu būdu: įkišo vieną žmogų, turintį psi sugebėjimų, o tas — kitus. Pirmas įlenda į kadrų skyrių, priima dirbti kitą; pastarasis paskiriamas vadovauti kokiam nors skyriui arba įsteigia naują ir savo ruožtu priima dar kelis žmones... Kartais tai trunka ne vieną mėnesį. Negalime per parą suardyti struktūrų, kurias jie kūrė ilgą laiką. Didelė psi operacija panaši į mozaiką. Jie negali skubėti, bet ir mes negalim.

— Tačiau mano viršininkas skuba, — linksmai pasakė ponia Virt.

— Aš su juo pasišnekėsiu, — tarė Ransaiteris ir ištiesė ranką prie videofono. — Kas jis ir koks jo numeris?

— Derybos turi vykti per mane.

— Kažin, ar aš apskritai derėsiuos. Kodėl nenorite pasakyti, kam atstovaujate? — Ransaiteris paspaudė mygtuką po stalo kraštu, duodamas ženklą budinčiai telepatei Ninai Fryd, kad ateitų į kambarį, iš kurio ji galės sekti ponios Virt mintis. Negaliu su tais žmonėmis dirbti, pamanė jis, jeigu nežinau, kas jie. Labai gali būti, kad mane nori nusamdyti pats Holis.

— Koks jūs ribotas, — metė ponia Virt. — Mes prašom paskubėti. Prašom todėl, kad reikia. Galiu tiek pasakyti: firma, į kurią jie prasiskverbė, veikia ne Žemėje. Ir prognozuojamo pelno, ir investicijų požiūriu tai svarbiausias mūsų projektas. Mano šefas į jį sudėjo visą savo kilnojamąjį turtą. To niekas neturi žinoti. Juo didesnis smūgis, kai sužinojome, kad firmoje yra telepatų...

— Atsiprašau, — tarė Ransaiteris ir pasuko prie durų. — Išsiaiškinsiu, kiek turime neužimtų žmonių.

Uždaręs kabineto duris, kyštelėjo galvą į abu gretimus kambarius; viename, mažesniajame, rūkydama ir įtemptai galvodama sėdėjo Nina Fryd.

— Sužinokit, kam ji atstovauja ir kokią sumą jie pasiryžę mokėti. — Turim trisdešimt aštuonis šiuo metu dykinėjančius inercialus, samprotavo jis. Galbūt visiems rasime užsiėmimą ar bent daugumai. Ko gero, būsiu radęs, kur prasmego Holio gudrieji telepatai. Visa jų šutvė.

Jis grįžo į kabinetą ir vėl atsisėdo prie stalo.

— Jei į jūsų firmą prasismelkė telepatų, — kreipėsi Ransaiteris į ponią Virt, susidedamas ant pilvo rankas, — turime suprasti ir susitaikyti, kad firma neteko slaptumo. O kur dar visokia speciali techninė informacija, kurios jie prisirinko... Kam tuomet slėpti, koks tai projektas?

— Pati nežinau, koks jis, — padvejojusi atsakė ponia Virt.

— Na, o kur jis realizuojamas?

— Irgi nežinau.

— Kas vadovauja firmai?

— Aš dirbu mažesnėje jam pavaldžioje firmoje, kurią jis finansiškai kontroliuoja. Bet pažįstu tik savo tiesioginį viršininką, poną Šepardą Hovardą. Kam jis atstovauja, nežinau.

— Jei mes jums duosime reikalingų inercialų, ar sužinosime, kur jie bus siunčiami?

— Tikriausiai ne.

— O jeigu jie niekada nebegrįš?

— Ko jie turėtų negrįžti? Likviduos mūsų firmoje svetimą įtaką ir grįš.

— Yra buvę, kad Holio žmonės nužudydavo inercialus, pasiųstus jų neutralizuoti. Mano pareiga rūpintis darbuotojų saugumu. Negaliu to daryti nežinodamas, kur jie yra.

Jo kairėje ausyje suskambo miniatiūrinis telefonas, ir silpnas lygus Ninos Fryd balsas, girdimas tik jam, pasakė:

— Ponios Virt šefas — Stentonas Mikas. Ji yra jo padėjėja ir patikėtinė. Nėra jokio Šepardo Hovardo. Minėtoji firma įkurta Mėnulyje. Tai Miko tyrimų kompanijos „Techprise“, kurios kontrolinį akcijų paketą turi ponia Virt, filialas. Tačiau ji nežino jokių techninių detalių: ponas Mikas jai niekad nerodo mokslinių tyrimų rezultatų, ataskaitų ar kitokių dokumentų, ir ji dėl to labai kremtasi. Bet iš Miko darbuotojų ji bendrais bruožais sužinojo, koks tas projektas. Jeigu tos jos žinios iš antrų rankų tikros, firma Mėnulyje rengia visiškai naują ir nebrangią tarpžvaigždinio transporto sistemą, kuri leistų pasiekti šviesos greitį. Ją būtų galima nuomoti visoms mažiau pasiturinčioms politinėms ar etninėms grupėms. Miko manymu, ši sistema skatins masinę planetų kolonizaciją, taigi atskiros vyriausybės praras savo monopolį.

Nina Fryd nutraukė ryšį, Ransaiteris atsilošė savo odos ir riešutmedžio krėsle ir susimąstė.

— Apie ką galvojate? — gyvai paklausė ponia Virt.

— Svarstau, ar įstengtumėt sumokėti už mūsų paslaugas. Neturėdamas matavimų duomenų, galiu tik apytikriai numatyti, kiek jums reikės inercialų — galbūt net keturiasdešimties, — pasakė Ransaiteris, žinodamas, kad Stentonas Mikas gali susimokėti — arba rasti, kas sumokės — už kiek nori inercialų.

— Keturiasdešimt? — pakartojo ponia Virt. — Hm... Daugoka.

— Juo daugiau žmonių dirbs, juo greičiau baigs. Kadangi skubate, pasiųsime visus iš karto. Jeigu esate įgaliota pasirašyti kontraktą, — ir jis ryžtingai parodė į ją pirštu, bet ji nė nemirktelėjo, — ir galite sumokėti avansą, ko gero, visą operaciją baigtume per septyniasdešimt dvi valandas.

Ransaiteris laukiamai žiūrėjo į ją. Ausyje vėl sucirpė videofonas:

— Kaip „Techprise“ firmos savininkė, ji turi visus įgaliojimus. Gali pasirašyti bet kokį kontraktą dėl sumos, lygios firmos vertei. Dabar ji kaip tik skaičiuoja, kiek tai bus šios dienos biržos kursu. — Pauzė. — Keli bilijonai poskredų. Tačiau ji nenori pati viena spręsti: nei dėl kontrakto, nei dėl avanso. Mieliau visą reikalą pavestų Miko juristams, nors tektų sugaišti keletą dienų.

Bet jie skuba, pamanė Ransaiteris. Bent jie taip tvirtina.

— Ji jaučia, kad jūs žinote, — vėl prabilo Nina Fryd, — arba atspėjote, kam ji atstovauja. Bijo, jog dėl to pareikalausite daug didesnio honoraro. Turėdamas omeny savo reputaciją, Mikas mano, kad visi tik ir tyko, kaip jį apsukti. Todėl derasi šitaip, per tarpininką — asmenį ar firmą. Kita vertus, jiems reikia daugybės inercialų, ir jie susitaikė su mintimi, kad išlaidos bus milžiniškos.

— Keturiasdešimt inercialų, — tingiai tarė Ransaiteris ir ėmė skaičiuoti lapelyje, kuris kaip tik dėl to ir gulėjo ant stalo. — Nagi pažiūrėsim: šešiskart penkiasdešimt ir dar padauginti iš trijų. Ir dar iš keturiasdešimt.

Ponia Virt, džiugiai tebešypsodama lyg priklijuota šypsena, nekantriai laukė.

— Įdomu, — sumurmėjo Ransaiteris, — kas užmokėjo Holiui, kad jo žmonės prasiskverbtų į jūsų firmą.

— Tai visai nesvarbu, — atrėžė ponia Virt. — Svarbiausia, kad jų ten yra.

— Kartais nepavyksta visko išaiškinti. Bet jūs teisi: kai virtuvėj įsiveisia skruzdėlių, žmogus neklausia, iš kur jos atsirado, bet imasi jas naikinti.

Ransaiteris jau suskaičiavo visą sumą. Milžiniška.

— Aš... turiu pagalvoti, — tarė ponia Virt. Ji pakėlė akis nuo klaikių skaičių ir atsistojo. — Ar yra koks kabinetas, kur galėčiau pabūti viena? Turbūt reikės skambinti ponui Hovardui.

— Labai retai profilaktikos įstaiga turi šitiek laisvų inercialų. — Ransaiteris irgi atsistojo. — Jeigu lauksite, situacija gali pasikeisti. Taigi nežiopsokite.

— Tikrai žinote, kad reikia šitiek daug inercialų?

Paėmęs poniai Virt už parankės, Ransaiteris nuvedė ją koridoriumi į žemėlapių salę.

— Čia pažymėta mūsų firmos ir kitų įstaigų inercialų buvimo vieta. Be to, parodome ar bent stengiamės parodyti, kur yra visi Holio žmonės. — Jis stropiai suskaičiavo jų vietą žyminčias vėliavėles ir po vieną surinko. Paskutinę ištraukė S. Doulo Melipouno vėliavėlę. — Dabar žinau, kur jie pasidėjo, — pasakė jis poniai Virt; supratusi, ką reiškia išimtos vėliavėlės, ji nustojo mechaniškai šypsotis. Paėmęs jos drėgną delną, Ransaiteris įdėjo Melipouno vėliavėlę ir užlenkė pirštus. — Pasilikite čia ir pagalvokite, — pasakė jis. — Štai videofonas. Jums niekas netrukdys. Aš būsiu savo kabinete.

Galas žino, ar visi dingę Holio žmonės tikrai ten, galvojo eidamas iš žemėlapių salės. Tačiau panašu. Ir dar... Stentonas Mikas atsisakė įprastinės procedūros, objektyvios ekspertizės. Todėl tegu kaltina save, jei bus per daug inercialų.

Formaliai žiūrint, Ransaiterio Korporacija turėjo pranešti Draugijai, kad dingę Holio žmonės atsirado — kad ir ne visi. Bet jam dar buvo likusios penkios dienos raportui parašyti... ir jis nusprendė laukti ligi paskutinės dienos. Juk toks šansas uždirbti pasitaiko tik vieną kartą.

— Ponia Frik, paruoškite kontraktą dėl keturiasdešimties... — Ransaiteris nutilo.

Prie kitos sienos sėdėjo du žmonės. Vyras buvo Džo Čipas — išėjęs iš veido, neišsipagiriojęs ir dar rūškanesnis... o gal toks pat paniuręs kaip visada. Bet šalia jo sėdėjo mergina su juodų žvilgančių plaukų kupeta ir juodomis žėrinčiomis akimis; jos ryškus tobulas grožis nušvietė kambarį lyg smarki ir negera ugnis. Jam pasirodė, tarsi ji priešintųsi savo patrauklumui, niekintų švelnią odą ir juslingas, putlias raudonas lūpas. Toks vaizdas, lyg būtų ką tik išlipusi iš lovos. Dar nesusitvarkiusi. Abejinga būsimai dienai — iš tikrųjų visoms dienoms.

— Kaip suprantu, Dž. Dž. jau grįžo iš Topekos, — eidamas prie jų tarė Ransaiteris.

— Čia Pet, — pristatė merginą Džo Čipas. — Be pavardės.

Mostelėjęs į Ransaiterį, jis atsiduso. Jį gaubė savotiška pralaimėjimo aura, tačiau neatrodė, kad ruoštųsi kapituliuoti. Jo neviltis buvo sumišusi su miglotu, neaiškiu gyvastingumu. Ransaiterio manymu, jį galėjai apkaltinti simuliuojant psichinę depresiją... nors iš tikrųjų nieko panašaus.

— Kokie antisugebėjimai? — paklausė Ransaiteris merginą, kuri tebesėdėjo atsilošusi, ištiesusi kojas.

— Antiketogenezė, — burbtelėjo ji.

— O kas tai yra?

— Ketozės neutralizacija, — kažką galvodama, atsakė mergina. — Panašiai kaip gliukozės injekcijos.

— Tu paaiškink, — liepė Ransaiteris Džo.

— Atiduok ponui Ransaiteriui lapą su tyrimų išvada, — liepė Džo merginai.

Nesistodama ji pasiėmė rankinuką, pasirausė jame, ištraukė geltoną lapą, išlankstė jį, žvilgtelėjo ir padavė Ransaiteriui.

— Nuostabūs rezultatai! — apsidžiaugė Ransaiteris. — Ar ji tikrai tokia šauni? — paklausė jis Džo. Ir tada pastebėjo du pabrauktus kryželius — kaltinimą išdavyste.

— Kol kas geriausia iš visų, su kuo lig tol esu susidūręs, — atšovė Džo.

— Einam į mano kabinetą, — kreipėsi Ransaiteris į mergaitę. Jis įėjo pirmas, anie iš paskos.

Staiga įvirto storulė ponia Virt: uždususi, vartydama akis.

— Aš paskambinau ponui Hovardui, — pranešė ji Ransaiteriui, — ir gavau jo instrukcijas. — Pastebėjusi Džo ir Pet, sutriko, bet po valandėlės išdrožė: — Ponas Hovardas nori tuoj pat sutvarkyti visus formalumus. Ar galite iškart pradėti darbą? Jau sakiau, kaip tai skubu. — Šaltai ir žiauriai šyptelėjusi, aniems dviem pasakė: — Gal judu palauktumėte? Reikalą, dėl kurio atėjau pas poną Ransaiterį, reikia nedelsiant baigti.

Pet vos teikėsi į ją dirstelėt ir su panieka nusijuokė žemu gerkliniu juoku.

— Ponia Virt, jums teks palaukti, — tarė Ransaiteris. Jis pajuto baimę, o pažvelgęs į Pet, paskui į Džo, dar labiau išsigando. — Pasėdėkite, ponia Virt, — parodė jai į krėslą laukiamajame.

— Dabar, pone Ransaiteri, galiu tikrai pasakyti, kiek mums reikės inercialų. Ponas Hovardas tiksliai apskaičiavo, kiek būtina.

— Tad kiek? — paklausė Ransaiteris.

— Vienuolika, — atsakė ponia Virt.

— Netrukus pasirašysime kontraktą, — tarė Ransaiteris. — Kai tik būsiu laisvas. — Savo dideliu, plačiu delnu jis parodė Džo ir Pet kelią į kabinetą; įėjęs uždarė duris ir atsisėdo. — Nieko jiems neišeis, — pasakė jis Džo. — Vienuolikos neužteks. Nei penkiolikos. Nei dvidešimties. Ypač kad anoj pusėj įsipainiojęs Doulas Melipounas. — Ransaiteris jautėsi pavargęs ir išsigandęs. — Čia, kiek suprantu, mūsų nauja praktikantė, kurią Dž. Dž. atrado Topekoje? Manai, kad turime ją priimti? Abu su Dž. Dž. taip manote? Tada, aišku, priimsim. — „Galbūt perduosiu ją Mikui. Įtrauksiu į tą vienuolikos grupę“. — Kol kas man dar niekas nepasakė, kokį psi sugebėjimą ji gali neutralizuoti.

— Ponia Frik sakė, jog tu buvai Ciuriche, — tarė Džo. — Ką patarė Ela?

— Daugiau reklamuotis per televiziją. Kas valandą. — Į mikrofoną ištarė: — Ponia Frik, parenkite darbo sutartį tarp mūsų ir kokios nors Džeinės Dou. Pradinis užmokestis tegul bus tokio dydžio, dėl kokio susitarėme su profesine sąjunga praėjusį gruodį. Įrašykite...

— Koks bus tas pradinis atlyginimas? — skeptiškai ir kaip vaikas nepatikliai paklausė Pet.

— Aš net nežinau, ką jūs sugebate, — atidžiai pasižiūrėjęs į ją, tarė Ransaiteris.

— Glenai, ji aiškiaregė, — sumurmėjo Džo, — bet visai kitokia.

Daugiau nieko nepaaiškino, atrodė išsisėmęs it senovinis baterijom varomas laikrodis.

— Ar ji galės iškart jau dirbti? — paklausė Ransaiteris Džo. — O gal reikės dar ją mokyti ir laukti? Ir taip be darbo sėdi keturiasdešimt inercialų, o mes vieną priimam. Taigi keturiasdešimt vienas minus vienuolika. Lieka trisdešimt dykų inercialų, kurie tik sėdi ir nosis krapšto gaudami visą atlyginimą... Nežinau, Džo, tikrai nežinau. Gal, sakau, atleisti žvalgus? Šiaip, atrodo, būsiu aptikęs likusius Holio telepatus. Paskui papasakosiu. — Į mikrofoną pasakė: — Kontrakte nurodykite, kad ją galime bet kada atleisti nemokėdami jokių kompensacijų, be to, pirmas devyniasdešimt dienų jai nepriklauso jokia pašalpa, neapmokame gydymosi išlaidų ir nedarbingumo lapelių. — Pet jis paaiškino: — Pradinį atlyginimą visuomet duodu keturis šimtus poskredų per mėnesį, darbo savaitė — dvidešimt valandų. Ir privalote įstoti į profesinę sąjungą. Kasybos ir metalurgijos darbininkų. Prieš trejus metus jai buvo priskirti visų profilaktikos įstaigų darbuotojai. Šito aš negaliu pakeisti.

— Topekos kibuce remontuodama videofono linijas, aš daugiau gaunu. Jūsų žvalgas ponas Ešvudas man sakė...

— Mūsų žvalgai meluoja, — pertraukė ją Ransaiteris. — Be to, juridiniu požiūriu, jų pažadai mūsų nieko neįpareigoja. Tas pat visose profilaktikos įstaigose.

Kabineto durys atsidarė, nedrąsiai įslinko ponia Frik ir padavė sutartį.

— Dėkui, ponia Frik, — tarė Ransaiteris, paimdamas dokumentą, ir kreipėsi į Džo ir Pet: — Šaldykloje guli mano dvidešimtmetė žmona. Gražuolė. Vos pradedam šnekėtis, ją išstumia kažkoks bjaurus vaikiūkštis, vardu Džoris, ir ima su manim kalbėti. Ela, mano žmona, užšaldyta pusiau gyvybės būsenoj, palengva gęsta, o aš kiaurą dieną turiu žiūrėti į sukriošusią sekretorę... — Jis žvilgtelėjo į tankius juodus Pet plaukus, juslingas lūpas ir pajuto, kaip jam bunda liūdni troškimai, sunkiai įvardijami ir beprasmiški, niekur nevedantys, bet grįžtantys tokie pat tušti, apsukę geometriškai taisyklingą ratą.

— Aš pasirašau, — pasakė Pet ir paėmė plunksnakotį.

V

Nebe galvoj varžybos — streikuoja skrandis. Aš tau atnešiu išgerti „Ubiko“, ir tu iškart atsigausi. Vartojamas pagal instrukciją „Ubikas“ labai padeda galvai ir skrandžiui. Atsimink: paruošti „Ubiką“ — kelių sekundžių darbas. Nepatariama vartoti ilgą laika.

Priverstinio dykinėjimo dienos prailgdavo, todėl antitelepatė Tipė Džekson miegodavo lig vidudienio. Jos smegenyse buvo įtaisytas elektrodas, kuris nuolat stimuliuodavo EREM tipo miegą, kai akių vyzdžiai ypač dažnai juda, taigi gulėdama tarp kartūninių paklodžių turėdavo ką veikti.

Dabar savo dirbtiniame sapne ji regėjo kažkokį paslaptingą Holio darbuotoją, turintį milžinišką psioninę galią. Beveik visi Saulės sistemos ribose esantys inercialai arba atsisakė jo imtis, arba jų pastangos nuėjo perniek. Šitaip atėjo ir jos eilė neutralizuoti šito nepaprastų sugebėjimų asmens sukuriamą lauką.

— Aš negaliu normaliai dirbti, kol tu esi netoliese, — pasakė lyg pro rūką matomas jos priešininkas. Jo žiaurus, neapykantos pilnas veidas buvo panašus į įniršusios voverės snukutį.

— Galbūt klysti manydamas, jog tavo galimybės neribotos, — sapnuodama atsakė jam Tipė. — Tavoji asmenybės koncepcija abejotina, nes paremta pasąmonės elementais, kurie tau nepavaldūs. Štai kodėl aš tau atrodau pavojinga.

— Argi tu nedirbi profilaktikos įstaigoje? — nervingai apsižvalgęs paklausė Holio telepatas.

— Jei tikrai esi toks talentas, — atsakė Tipė, — gali tai sužinoti perskaitęs mano mintis.

— Aš nebemoku skaityti svetimų minčių, — prisipažino telepatas. — Mano sugebėjimai išseko. Verčiau pakalbėk su mano broliu Bilu. Ei, Bilai, pašnekėk su šita dama. Ar ji tau patinka?

— Patinka, nes aš esu aiškiaregys, bet ji manęs neveikia, — pareiškė Bilas, panašus į brolį kaip du vandens lašai. Jis pamindžikavo ir išsišiepė parodydamas didelius, baltus ir apvalius it kastuvai dantis. — „Ir ūgio, ir grakštumo malonaus klastingoji gamta man pašykštėjo...“2 — Jis užsikirto ir susiraukė. — Kaip toliau, Metai?

— „...neužbaigtas, bjaurus, pusiau padirbtas, aš gaivalingan išmestas pasaulin“, — pasufleravo Metas, telepatas, panašus į voverę, ir pasikasė.

— Va, va, — linktelėjo aiškiaregys Bilas. — Prisimenu: „Ir toks atrodau raišas ir nevykęs, jog šunes loja vos mane pamatę.“ Iš „Ričardo III“, — paaiškino jis Tipei.

Abu broliai nusišypsojo. Net jų iltiniai dantys buvo buki, lyg jie būtų maitinęsi vien nevirtais produktais.

— Ką tai reiškia? — paklausė Tipė.

— Tai reiškia, — duetu atsakė Metas ir Bilas, — kad mes tave nugalabysim.

Tą akimirką Tipę pažadino videofonas. Apdujusi iš miegų, nusverdėjo prie jo, visur matydama spalvotus burbulus.

— Alio! — Vaje, kaip vėlu, pamanė ji, pažvelgusi į laikrodį. Tysau per dieną kaip invalidas.

Ekrane išniro Gleno Ransaiterio veidas.

— Sveiki, pone Ransaiteri, — pasisveikino ji, stengdamasi nepakliūti į videofono kameros lauką. — Gal man atsirado darbo?

— Kaip gerai, kad jus radau, ponia Džekson, — tarė Ransaiteris. — Su Džo Čipu renkame vienuolikos žmonių grupę. Itin atsakingas uždavinys. Žiūrime, kokie darbuotojų veiklos rezultatai, ir Džo tvirtina, jog jūsų tikrai geri. Aš irgi taip manau. Per kiek laiko galite susiruošti? — Jo balsas skambėjo optimistiškai, bet veidas ekrane atrodė išvargęs ir susirūpinęs.

— Aš turiu išvažiuoti... — pradėjo Tipė.

— Na, taip, jums dar reikia susidėti daiktus, — papriekaištavo Ransaiteris. — Mūsų darbuotojai privalo visada būti pasiruošę kelionei. Nenoriu, kad šita taisyklė būtų laužoma, ypač tokiu atveju, kai laikas — pinigai.

— Aš ir esu pasiruošusi. Per penkiolika minučių pasieksiu Niujorką ir būsiu jūsų kabinete. Tik turiu parašyti raštelį vyrui, nes jis darbe.

— Tada gerai, — atsainiai tarė Ransaiteris, matyt, jau skaitydamas sąraše kitą pavardę. — Iki pasimatymo, ponia Džekson.

Koks keistas sapnas, pamanė greit atsisegiodama pižamą ir grįždama į miegamąjį apsirengti. Kokį tos poezijos pavadinimą minėjo Metas ir Bilas? Ričardas III, prisiminė ir mintyse vėl išvydo jų didelius plokščius dantis, vienodas kankorėžio formos galvas su styrančiais tarsi briedgaurės rudų plaukų kuokštais. Tikriausiai nesu skaičiusi „Ričardo III“, galvojo ji, o jeigu ir skaičiau, tai labai seniai, vaikystėje.

Ar gali žmogus susapnuoti nežinomos poezijos fragmentą, klausė ji save. Gal iš tiesų mane miegančią veikia koks nors telepatas? Arba kartu dirbantys telepatas ir aiškiaregys, tokie, kokius sapnavau? Informacijos skyriuje reikėtų pasiteirauti, ar kartais Holio firmoje nedirba du broliai — Metas ir Bilas.

Suglumusi ir nerami, ji ėmė greitai rengtis.

Užsidegęs žalią aukščiausios rūšies Havanos cigarą „CuestaRey“, Glenas Ransaiteris atsilošė savo ištaigingame krėsle, paspaudė mikrofono mygtuką ir tarė:

— Ponia Frik, išrašykite šimto poskredų čekį. Premiją Dž. Dž. Ešvudui.

— Gerai, pone Ransaiteri.

Jis žiūrėjo, kaip Dž. Dž. Ešvudas nekantriai mina po erdvų kabinetą, bjauriai kaukšėdamas į tikro parketo grindis.

— Man rodos, Džo Čipas nemoka nustatyti jos galimybių.

— Džo Čipas — klounas, — metė Dž. Dž.

— Kodėl šitoji Pet gali grįžti į praeitį, o kiti — ne? Dedu galvą, jog tai nėra koks naujas talentas, tik jūs, žvalgai, lig tol neatkreipėt į tai dėmesio. Šiaip ar taip, nelogiška ją priimti į profilaktikos įstaigą: juk ji turi sugebėjimų, ne antisugebėjimų. Mes užsiimame...

— Aš jau aiškinau ir Džo tyrimai parodė, kad ji trukdo dirbti aiškiaregiams.

— Tačiau tai tik šalutinis poveikis. — Ransaiteris niūriai susimąstė. — Džo mano, kad ji pavojinga. Nežinau kodėl.

— Ar klausėt?

— Kažką sumurmėjo, kaip paprastai. Džo niekad neturi įrodymų, tik nuojautas. Vis dėlto jis nori, kad ji būtų įtraukta į Miko operaciją. — Jis pasklaidė ant stalo gulinčius dokumentus iš kadrų skyriaus. — Pakvieskit Džo, pažiūrėsim, ar visi vienuolika yra. — Jis žvilgtelėjo į laikrodį. — Jau turėtų rinktis. O Džo aš tiesiai pasakysiu: kurių galų jis nori imti Pet, jeigu ji tokia pavojinga? Juk taip, Ešvudai?

— Jis su ja susirišęs, — tarė Dž. Dž. Ešvudas.

— Kaip?

— Romanas.

— Džo negali turėti jokio romano. Prieš kelias dienas Nina Fryd skaitė jo mintis: jis neturi pinigų net... — Jis nutilo, nes atsidarė durys ir saviškai įėjo ponia Frik. Ji atnešė pasirašyti Dž. Dž. premijos čekį. — Aš žinau, kodėl jis nori ją prakišti į Miko operaciją, — pasakė Ransaiteris, brakštelėdamas čekyje savo parašą. — Kad galėtų ją sekti. Pats irgi vyksta: pabandys išmatuoti psi lauką, nors klientas ir prieštarauja. Mes turime žinoti, koks mūsų priešas. Dėkui, ponia Frik, — mostelėjo jai Ransaiteris ir padavė čekį Dž. Dž. Ešvudui. — Tarkim, neišmatuojam psi lauko, o jis pasirodo per stiprus mūsų inercialams. Ką tuomet kaltinti?

— Mus, — tarė Dž. Dž.

— Aš gi jiems sakiau, kad vienuolikos maža. Siunčiame geriausius darbuotojus, darome, kas įmanoma. Vis dėlto mums labai svarbu įgyti tokio kliento pasitikėjimą. Tiktai keista, jog toks turtingas ir įtakingas žmogus, kaip Mikas Stentonas, gali būti toks trumparegis ir šykštus. Ponia Frik, ar Džo jau atėjo? Džo Čipas.

— Ponas Čipas sėdi laukiamajame kartu su kitais.

— Kiek jų, ponia Frik? Dešimt ar vienuolika?

— Panašiai, pone Ransaiteri. Vienu kitu galėjau ir apsirikti.

— Štai ir mūsų grupė, — tarė Ešvudui Ransaiteris. — Prieš kelionę į Mėnulį noriu juos pamatyti, visus kartu. Pakvieskite, — liepė poniai Frik ir smarkiai užsitraukė savo žaliąjį cigarą.

Ponia Frik išvingiavo iš kabineto.

— Mes žinome, — tarė Ransaiteris, — kad atskirai paimtas kiekvienas dirba gerai. Čia viskas pažymėta. — Jis stumtelėjo dokumentų pluoštą. — Bet ar sugebės dirbti būriu? Kokio stiprumo bus jų sukurtas poliencefalinis laukas? Pamėginkite, Dž. Dž., duoti sau tokį klausimą. Tai rimta problema.

— Laikas parodys, — pasakė Dž. Dž. Ešvudas.

— Jau seniai dirbu šioje srityje, — toliau kalbėjo Ransaiteris. Į kabinetą pradėjo rinktis žmonės. — Tai mano indėlis į šiuolaikinę civilizaciją.

— Gražiai pasakyta, — pritarė Dž. Dž. — Esat policininkas, ginantis žmogaus asmeninį gyvenimą.

— Ar žinote, ką apie mus sako Rėjus Holis? — paklausė Ransaiteris. — Tvirtina, jog mes bandome pasukti atgal laikrodžio rodykles. — Jis ėmė apžiūrinėti žmones, vienas paskui kitą tylomis einančius į kambarį. Visi laukė, ką pasakys šefas.

Kaip nevykusiai parinkta grupė, pesimistiškai pamanė jis. Šita išstypusi mergiotė su akiniais, citrinų geltonumo tiesiais plaukais, užsimaukšlinusi kaubojišką skrybėlę, apsimovusi gėlėtais šortais, apsisiautusi juodų nėrinių mantilija, matyt, bus Edi Dorn. Graži tamsiaplaukė pagyvenusi moteris gudriai lakstančiomis akimis, apsitaisiusi šilkiniu sariu su plačiu nailoniniu diržu, apsimovusi storas kojines, — kažkokia Frensė, kuriai užeina šizofrenijos priepuoliai; ji įsivaizduoja, kad ant jos namo stogo retkarčiais vis nusileidžia laivas su mąstančiomis būtybėmis iš Betelgeizės. O šito pasipūtusio, ciniškų akių jaunikaičio garbanotais plaukais, su marga striuke ir kelnėm ligi kelių Ransaiteris niekad nebuvo sutikęs. Ir taip toliau — viso labo penkios moterys ir penki vyrai. Kažko trūksta.

Džo Čipas į kabinetą praleido merginą degančiomis akimis — Patriciją Konli. Pagaliau visa grupė, vienuolika žmonių.

— Greit atsiradot, ponia Džekson, — tarė jis vyriško sudėjimo trisdešimtmetei moteriai gelsvais plaukais. Ji mūvėjo dirbtinės vilnos kelnes ir buvo apsivilkusi pilkais marškinėliais su jau apiblukusiu lordo Bertrano Raselo portretu. — Jūs turėjote mažiausiai laiko, nes jums pranešiau paskutinei.

Tipė Džekson blankiai, mieguistai šyptelėjo.

— Kai kuriuos iš jūsų pažįstu, — tarė Ransaiteris, atsistodamas ir rankomis parodydamas, kad visi patogiai atsisėstų, jei nori — užsirūkytų. — Panele Dorn, mudu su ponu Čipu jus parinkome todėl, kad puikiai veikėte prieš S. Doulą Melipouną. Jūs nekalta, jeigu jis prapuolė.

— Dėkui, pone Ransaiteri, — tyliu, nedrąsiu balseliu pratarė Edi Dorn. Užraudusi, išplėstom akim įsistebeilijo į sieną. — Džiaugiuosi galėdama prisidėti prie naujo darbo, — nelabai tvirtai baigė ji.

— Kuris esat Elis Hemondas? — žvilgtelėjęs į sąrašą, paklausė Ransaiteris.

Ranką pakėlė neregėtai aukštas, gunktelėjęs malonaus pailgo veido negras.

— Lig tol neteko su jumis susitikti, — pasakė Ransaiteris, žiūrėdamas Elio Hemondo asmens bylą. — Jūsų duomenys pralenkia visus kitus mūsų antiaiškiaregius. Žinoma, man reikėjo anksčiau su jumis susipažinti. Ar daugiau yra antiaiškiaregių? — Pakilo dar trys rankos. — Ką gi, jums keturiems tikriausiai bus labai netikėta susipažinti ir dirbti su naujausiu Dž. Dž. Ešvudo atradimu — panele Konli, kuri neutralizuoja aiškiaregius, remdamasi visai kitais principais. Geriausia, jeigu ji pati mums juos paaiškins. — Ir jis linktelėjo Pet.

Ir pasijuto stovįs priešais numizmatikos krautuvėlės vitriną Penktojoje aveniu ir spoksąs į niekuomet apyvartoj nebuvusią auksinę vieno JAV dolerio monetą. Kaži, ar galėtų ją nusipirkti... savo kolekcijai?

Kokiai kolekcijai? — klausė save nustebęs. Aš gi nerenku monetų. Kaip čia atsidūriau? Ir kiek laiko slankioju žiopsodamas į vitrinas, nors turėčiau sėdėti savo kabinete ir vadovauti — jis niekaip neatsiminė, kam turėtų vadovauti: kažkokiai firmai, kurioje dirba ypatingų gabumų žmonės. Jis užsimerkė bandydamas susikaupti. Ne, dėl savo kraujagyslių ligos man tikrai reikėjo pernai išeiti į pensiją, nusprendė jis. Tačiau juk aš vos prieš kelias akimirkas buvau ten. Savo kabinete. Ir šnekėjau su darbuotojais apie naują užduotį. Ransaiteris užsimerkė. Viskas žuvo, pamanė apstulbęs. Viskas, ką aš sukūriau.

Atsimerkęs vėl išvydo kabinetą, Dž. Dž. Ešvudą, Džo Čipą ir tamsiaplaukę įspūdingą gražuolę, kurios vardo niekaip neatsiminė. Ir daugiau jokio žmogaus. Kažkodėl tai jam pasirodė keista.

— Pone Ransaiteri, — kreipėsi Džo Čipas, — leiskite jums pristatyti Patriciją Konli.

— Kaip malonu pagaliau su jumis susipažinti, pone Ransaiteri. — Ji nusišypsojo, o akys pergalingai žybtelėjo. Įdomu kodėl...

Džo Čipas suprato: ji padarė kažką nepaprasta.

— Pet, — tarė jis, — nemoku paaiškinti, bet jaučiu permainą.

Jis apžvelgė kabinetą. Regis, viskas taip pat: akį rėžiantis kilimas, atsitiktiniai meno kūriniai, ant sienos — beverčiai paveikslų originalai. Ir Glenas Ransaiteris toks pat: išsidraikę žili plaukai, susirūpinęs raukšlėtas veidas. Džo susidūrė su jo žvilgsniu, irgi suglumusiu. Prie lango stovėjo Dž. Dž. Ešvudas, kaip visuomet elegantiškomis kelnėmis, peršviečiama striuke, sujuosta pintu diržu, aukšta geležinkelininko kepure. Jis abejingai gūžtelėjo — matyt, nematė nieko keista.

— Niekas nepasikeitė, — pasakė Pet.

— Viskas pasikeitė, — užginčijo Džo. — Tikriausiai persikėlei į praeitį ir mus nukėlei į kitą laiką. Nemoku nei to įrodyti, nei paaiškinti pasikeitimo.

— Pas mane prašom apsieiti be šeimyninių ginčų, — nepatenkintas davė pastabą Ransaiteris.

— Šeimyninių ginčų? — nusistebėjo Džo. Staiga ant Pet rankos pastebėjo žiedą: sidabrinį, su nefrito akute, ir prisiminė, jog pats padėjo jai išsirinkti. Dvi dienos prieš vestuves. Pernai, nors mano finansai buvo katastrofiški. Dabar, aišku, padėtis visai kitokia — išgelbėjo Pet su savo uždarbiu ir mokėjimu tvarkyti pinigus. Ilgai bus ramu.

— Žiūrėkim toliau, — vėl prabilo Ransaiteris. — Privalome išsiaiškinti, kodėl Stentonas Mikas pavedė ginti savo interesus kitai profilaktikos įstaigai. Juk logika sako, kad kontraktą turėjo sudaryti su mumis — geriausia šios rūšies firma, be to, įsikūrusia Niujorke, kur Mikas daugiausia ir veikia. Ar kilo kokių nors minčių, ponia Čip? — Ir jis viltingai pažvelgė į Pet.

— Ar tikrai norite sužinoti? — paklausė ji.

— Taip. — Jis energingai linktelėjo. — Labai noriu žinoti priežastį.

— Aš tai padariau, — pareiškė Pet.

— Tačiau kaip?

— Savo sugebėjimais.

— Kokiais sugebėjimais? — nustebo Ransaiteris. — Jūs neturite jokių sugebėjimų. Esate tik Džo Čipo žmona.

— Atėjai papietauti su Džo ir su manim, — tarė stovintis prie lango Dž. Dž. Ešvudas.

— Ji turi sugebėjimų, — priešinosi Džo. Mėgino prisiminti, bet viską tarsi koks rūkas užklojo. Atmintis geso vos pajudinta. Kitas laikas, pamanė jis. Praeitis. Daugiau nieko nepajėgė suvokti. Tame taške baigėsi jo atmintis. Mano žmona — nepaprastas žmogus. Moka daryti tai, ko daugiau niekas Žemėje nesugeba. Tad kodėl ji nedirba Ransaiterio Korporacijoje? Kažkas ne taip.

— Ar išmatavai jos lauką? — paklausė Ransaiteris. — Juk tai tavo darbas. Kalbi, lyg būtum išmatavęs — pernelyg savim pasitikėdamas.

— Visai aš savim nepasitikiu, — atkirto Džo. Bet pasitikiu savo žmona, pasakė sau. — Gerai, atnešiu matavimo aparatūrą. Pažiūrėsim, koks jos laukas.

— Baik, Džo, — piktai tarė Ransaiteris. — Jei tavo žmona tikrai turi kokių nors sugebėjimų ar antisugebėjimų, būtum juos išmatavęs mažiausiai prieš metus, ne dabar sugalvojęs. — Jis paspaudė mikrofono mygtuką. — Kadrų skyrius? Ar turime ponios Čip asmens bylą? Patricijos Čip?

Po valandėlės nuskambėjo atsakymas:

— Ponios Čip neturime. O gal jos byla mergautine pavarde?

— Konli, — patikslino Džo. — Patricija Konli.

Vėl pauzė.

— Patricijos Konli vardu turime du dokumentus: pirminį žvalgo, pono Ešvudo, raportą ir ekspertizės išvadą, parašytą pono Čipo.

Iš aparato lėtai išlindo abiejų dokumentų kopijos ir nuslydo ant stalo.

— Džo, ateik ir pažiūrėk, — griežtai liepė Ransaiteris, perskaitęs Džo Čipo išvadą.

Jis kažką parodė pirštu popieriaus lape, ir priėjęs Džo pamatė du pabrauktus kryželius. Abu susižvalgė ir pasižiūrėjo į Pet.

— Žinau, kas ten parašyta, — ramiai pasakė ši. — „Turi nepaprastai didelę poveikio galią. Antipsi laukas unikalaus diapazono“, — susikaupusi stengėsi tiksliai prisiminti dokumento tekstą. — „Tikriausiai gali...“

— Tada mes pasirašėme kontraktą su Miku, — aiškino Ransaiteris.

— Aš sukviečiau vienuolikos žmonių grupę ir Pet pasiūliau...

— ...Kad ji parodytų grupei, ką sugeba, — užbaigė Džo. — Ir ji parodė. Iš tiesų parodė. Taigi mano išvada teisinga. — Pirštų galais jis palietė pavojaus ženklą lapo apačioje. — Mano žmona... — pridūrė.

— Aš nesu tavo žmona, — pasakė Pet. — Ir šitai pakeičiau. Ar nori, kad viskas būtų kaip iš pradžių? Net smulkmenos? Tuomet jūsų inercialai daug ko nepamatys. Nors jie ir taip nelabai susigaudo... Nebent vienas kitas, kaip Džo, kuris išsaugojo prisiminimų nuotrupas. Tačiau lig tol ir jos tikriausiai išgaravo.

— Ką gi, norėčiau atgauti bent Miko kontraktą, — piktai tarė Ransaiteris.

— Kai ieškau naujų darbuotojų, — įsiterpė išbalęs Ešvudas, — negriebiu pirmo pasitaikiusio.

— Taip, iš tikrųjų atkasate talentų.

Suskambo telefonas, ir senas ponios Frik balsas sugirgždėjo:

— Pone Ransaiteri, priimamajame laukia mūsų inercialų grupė. Jie sako, kad esat juos iškvietęs dėl naujo darbo. Ar galite juos priimti?

— Tegul įeina, — leido Ransaiteris.

— Šitą žiedą aš pasiliksiu. — Ji parodė sidabrinį vestuvių žiedą su nefrito akute, kurį kitoje laiko linijoje jiedu su Džo išsirinko. Ji norėjo pasilikti nors tokią alternatyvinio pasaulio dalelę. Kažin, mėgino spėti Džo, ar ji dar turi kokių kitokių teisių į jį. Jis tikėjosi, kad jokių. Tačiau nieko nesakė. Verčiau neklausti.

Atsidarė durys, ir poromis suėjo inercialai. Nedrąsiai sustojo, paskui susėdo priešais Ransaiterį. Šis apžvelgė visus ir prisitraukė ant stalo gulinčią dokumentų šūsnį susirūpinęs, ar Pet kaip nors nepakeitė grupės sudėties.

— Edi Dorn, — tarė jis. — Aha, jūs čia. — Jis dirstelėjo į ją ir šalimais sėdintį vyrą.. — Hemondas... Yra. Tipė Džekson. — Įdėmiai pažvelgė į ją.

— Skubėjau kiek galėdama, — pasigyrė ponia Džekson. — Per mažai laiko davėte, pone Ransaiteri.

— Džonas Ildas, — perskaitė šis kitą pavardę.

Jaunas vaikinas susitaršiusiais garbanotais plaukais burbtelėjo atsiliepdamas. Džo pasirodė, kad jis nebe toks pasipūtęs, bet kažko užsidaręs ir net šiek tiek nustebęs. Būtų įdomu, pamanė Džo, sužinoti, ką jis prisimena, — ką jie visi prisimena.

— Fransiska Speniš, — toliau skaitė Ransaiteris.

Atsiliepė žavinga, į čigonę panaši juodaplaukė moteris, spinduliuojanti keistą įtampą.

— Pone Ransaiteri, prieš kelias minutes, kai mes laukėm už durų, aš girdėjau paslaptingus balsus, kurie man daug ką pasakė.

— Ar jūs Fransiska Speniš? — kantriai pasitikslino Ransaiteris. Jis atrodė pavargęs labiau nei visada.

— Taip, aš. Visuomet taip vadinausi ir visuomet vadinsiuos, — labai tvirtai pareiškė ji. — Ar galima papasakoti, ką man pranešė balsai?

— Galbūt vėliau, — tarė Ransaiteris, tiesdamas ranką prie kito aplanko.

— Bet aš privalau papasakoti, — drebančiu balsu pareikalavo ponia Speniš.

— Gerai, — nusileido Ransaiteris, — padarysim pertraukėlę. Jis atidarė stalčių, išsiėmė amfetamino tabletę ir nurijo be vandens. — Paklausysim, ką gi jums pranešė balsai, ponia Speniš. — Pažvelgęs į Džo, gūžtelėjo.

— Kažkas, — pradėjo ponia Speniš, — prieš kelias minutes mus visus perkėlė į kitą pasaulį. Mes ten apsigyvenom ir buvome kartu su jo gyventojais, paskui kažkokia galinga dvasia grąžino mus į savąjį pasaulį.

— Tai padarė Pet, — paskelbė Džo Čipas. — Pet Konli. Ji tik šiandien priimta į firmą.

— Titas Apostas, — perskaitė Ransaiteris. — Ar yra? — Ištiesęs kaklą, apžvelgė sėdinčiuosius.

Krestelėjęs ožio barzdelę, pirštu parodė į save plikas vyras nemadingomis aptemptomis lamos vilnos kelnėmis. Tačiau atrodė elegantiškai — ko gero, dėl kiaušinio didumo žalios striukės sagų; žodžiu, nuo jo dvelkė tikru orumu, o ne šiaip sau didyste. Džo jis padarė įspūdį.

— Donas Denis, — toliau šaukė iš eilės Ransaiteris.

— Aš, pone, — įteikliu baritonu, panašiu į Siamo katės murkimą, atsiliepė lieknas rimtas žmogus, išsitempęs kėdėje it styga, susidėjęs ant kelių rankas. Jis dėvėjo poliestero palaidinę ir kaubojiškas kelnes, nusagstytas sidabro imitacijos žvaigždėmis, apsiavęs sandalais, ilgus plaukus susirišęs juostele.

— Jūs esat mūsų vienintelis antianimatorius, — tarė Ransaiteris, perskaitęs tam tikrą lapą. Džo Čipui pasakė: — Vargu ar mums jo prireiks. Gal geriau paimti vietoj jo dar vieną antitelepatą? Kuo jų bus daugiau, tuo geriau.

— Turime būti viskam pasirengę, — nesutiko Džo. — Juk nežinom, kas iš tikrųjų mūsų priešininkas.

— Tegul būna taip, — linktelėjo Ransaiteris. — Gerai. Semis Mandou.

Smulkia nosim, apsirengęs maksi sijonu, maža meliono formos galva jaunuolis pakėlė ranką — staigiai, nervingai, tarsi ištiktas tiko spazmo. Džo pasirodė, lyg jo kūnas veiktų pats vienas, nevaldomas smegenų. Tą žmogų jis pažinojo. Pagal savo metus Mandou atrodė kur kas jaunesnis; ir protinė, ir fizinė raida jam seniai baigėsi. Praktiškai jo intelektas buvo kaip meškėno: mokėjo vaikščioti, valgyti, praustis ir net šiek tiek kalbėti. Tačiau jo antitelepatiniai sugebėjimai buvo didžiuliai. Sykį vienui vienas nustelbė S. Doulą Melipouną. Firmos vidaus laikraštis kelis mėnesius kėlė į padangęs tą žygdarbį.

— Taip... O dabar Vende Rait, — tarė Ransaiteris.

Kaip visada, kai pasitaikydavo proga, Džo akimis ganė šią mergaitę, kurią mielai būtų turėjęs už meilužę, o dar geriau — už žmoną. Atrodė neįmanoma, kad Vende Rait iš kūno ir kraujo kaip visi žmonės. Žiūrėdamas į ją firmos šefas jausdavosi mažas, storas, prakaituotas rajūnas ir tamsuolis urzgiančiu pilvu su švilpiančiais bronchais. Nemaloniai pajusdavo, kaip veikia jo gyvybę palaikantys mechanizmai: vamzdeliai, vožtuvai, kompresoriai, pavariniai diržai — bildėdami ir girgždėdami beviltiškai pluša pasmerkti pralaimėjimui. Regėdamas jos veidą suvokdavo, kad jo paties fizionomija — tik neskoninga kaukė; žvelgdamas į jos kūną, tardavosi esąs pigus prisukamas žaislas. Visa ji susidėjo iš švelnių spalvų, tarytum nušviesta tolimos šviesos. Jos akys, tie žali šlifuoti brangakmeniai, į viską žiūrėdavo abejingai; jis nė karto jose nepastebėjo nei baimės, nei pasibjaurėjimo ar paniekos. Pasauli priėmė tokį, koks yra. Vende atrodydavo rami. O jis visų pirma matė ją stiprią, bebaimę, santūrią, atsparią nuovargiui, ligoms ir senėjimui. Jai tikriausiai dvidešimt penkeri ar šešeri, ir jis neįsivaizdavo jos jaunesnės, bet neįsivaizdavo ir senesnės. Ji taip valdė save ir aplinką, jog negalėjo senti.

— Aš, — švelniu ir ramiu balsu prisistatė ji.

— Puiku, — linktelėjo Ransaiteris. — Liko Fredas Zafskis. — Jis įbedė akis į dramblotą pusamžį vyrą, atrodantį nei šiaip, nei taip: didžiulės pėdos, priekin sušukuoti plaukai, papilkusi oda ir keistai atsikišęs Adomo obuolys; šia proga apsirengęs paviano pasturgalio spalvos dukslia tunika. — Tai jūs?

— Taip, aš, — patvirtino Zafskis ir sukikeno. — Na, ir kas?

— O Dieve, — palingavo galvą Ransaiteris. — Tačiau dėl visa ko turime pasiimti vieną antiparakinetiką. Jūs toks ir esate. — Nustūmęs šalin dokumentus, pasiėmė žaliąjį cigarą ir kreipėsi į Džo: — Va, ir visa grupė, plius tu ir aš. Gal dar nori ką nors pakeisti?

— Ne, normali grupė.

— Ar manai, jog čia geriausia inercialų grupė, kokią galim surinkti? — įdėmiai pažiūrėjo į jį Ransaiteris.

— Taip, — atsakė Džo.

— Ir ji įstengs neutralizuoti Holio žmonių psi laukus?

— Taip, — vėl atsakė Džo, nors žinojo, kad šitaip nėra. Kodėl, negalėjo aiškiai suprasti. Bent jau protu — tikrai ne. Teoriškai vienuolikos inercialų antipsi galia milžiniška, tačiau...

— Ar galima truputį sutrukdyti, pone Čipai? — Džo Čipui timptelėjo už rankovės plikas ir barzdotas Titas Apostas geltonom blizgančiom kelnėm. — Norėčiau papasakoti, kas man atsitiko praėjusią naktį. Miegodamas užmezgiau kontaktą su vienu, o gal dviem Holio žmonėm — su telepatu, kuris, matyt, dirba kartu su vienu iš jų telepatų. Kaip manote, ar pasakyti ponui Ransaiteriui? Ar tai svarbu?

Džo Čipas abejodamas pažvelgė į Gleną. Sėdėdamas savo vertingajame, pamėgtame krėsle, jis bandė dar kartą užsidegti tą pati cigarą. Atrodė nusikamavęs, įkritusiais skruostais.

— Ne, — pasakė Džo, — bala nematė.

— Ponios ir ponai, — korporacijos šeimininko balsas nustelbė šurmulį kambaryje, — mes išskrendam į Mėnulį: vienuolika incercialų, Džo Čipas, aš ir kliento atstovė Zoja Virt, iš viso keturiolika žmonių. Skrisime savo laivu. — Jis išsitraukė apvalų senovišką kišeninį aukso laikrodį. — Dabar pusė keturių. „Pratfall II“ pakils lygiai ketvirtą nuo pagrindinio korpuso stogo. — Ransaiteris užvožė laikrodį ir vėl įsidėjo į kišenę. — Nava, Džo, kaip bus, taip bus. Gerai būtų, kad mus lydėtų aiškiaregys, kuris nuspėtų mums ateitį. — Jo veide ir balse atsispindėjo rūpesčiai, nerimas dėl sunkios atsakomybės ir amžiaus pėdsakai.

VI

Norėtume jums parekomenduoti tokį skutimosi būdą, kokio dar nežinojote. Nusprendėme — laikas pasirūpinti vyro veidu. Automatinė skutyklė „Ubikas“ su amžinu šveicariško chromo peiliuku padarys galą vyrų vargams. Taigi skuskitės „Ubiku“ — ir jumis žavėsis moterys! Dėmesio! Vartokite tik pagal instrukciją ir atsargiai.

— Sveiki atvykę į Mėnulį! — smagiai į juos kreipėsi Zoja Virt. Trikampiai akiniai raudonais rėmeliais jos linksmas akis labai padidino. — Ponas Hovardas sveikina visus ir kiekvieną atskirai, o ponui Glenui Ransaiteriui dėkoja už jo įstaigos — konkrečiai jūsų — paramą. Šis požeminis viešbutis, kurį dekoravo menininkės talentą turinti pono Hovardo sesuo Leida, yra tik už kokių trijų šimtų jardų nuo pramoninio-mokslinio komplekso, kur, jo manymu, prasiskverbę telepatų. Vien tai, kad visi esate šiame kambaryje, turėtų susilpninti Holio agentų psi sugebėjimus, todėl mes labai džiaugiamės. — Nutilusi apžvelgė būrelį inercialų. — Ar turite klausimų?

Krapštydamasis su matavimo aparatūra, Džo Čipas nesiklausė, ką ji kalba; nors klientas nenorėjo, bet jis nusprendė išmatuoti juos supantį psioninį lauką. Taip nutarė abudu su Ransaiteriu per valandos kelionę iš Žemės.

— Norėčiau paklausti, — pakėlė ranką Fredas Zafskis ir sukrizeno.

— Kur tualetas?

— Kiekvienas gausite miniatiūrinį planelį, — paaiškino Zoja Virt, — kur viskas pažymėta. — Ji linktelėjo savo asistentei, ir ši pradėjo dalinti ryškius, blizgančiame popieriuje išspausdintus planus. — Viešbučio numeriui priklauso ir virtuvė, kurioje visais prietaisais galima naudotis nemokamai. Be abejo, šių patalpų, numatytų dvidešimčiai žmonių, statyba kainavo baisybę pinigų, užtat viešbutyje automatinės oro kondicionavimo, šildymo ir vandentiekio sistemos, be galo įvairaus maisto atsargos, ribotos transliacijos TV, patikima polifoninė garso atgaminimo aparatūra — beje, šie du dalykai, ne taip kaip virtuvės prietaisai, yra mokami, — reikia įmesti monetą. Kad galėtumėte laisvai naudotis šiomis poilsio priemonėmis, laisvalaikio kambaryje yra pinigų keitimo automatas.

— Mano plane tik devyni miegamieji, — pastebėjo Elis Hemondas.

— Kiekviename yra po dvi lovas, taigi aštuoniolika vietų. Be to, jei kas norės miegoti ne vienas, turime penkias dvigules lovas, — visus apšvietė ponia Virt.

— Dėl miegojimo ne vienam, — suirzęs pasakė Ransaiteris, — savo darbuotojams esu nustatęs griežtą taisyklę.

— Už ar prieš? — pasidomėjo ponia Virt.

— Prieš. — Ransaiteris suglamžė savo planą ir numetė ant metalinių šildomų grindų. — Aš nepratęs...

— Betgi jūs čia negyvensite, pone Ransaiteri, — pasakė ji. — Argi negrįžtate į Žemę, vos tik jūsų inercialai pradeda dirbti? — Ir ji nusišypsojo jam savo profesionalia šypsena.

— Ar turi kokių nors duomenų apie psioninį lauką? — paklausė Ransaiteris Džo Čipą.

— Pirmiausia turiu išmatuoti mūsų inercialų sukurtą antipsi lauką.

— Tai reikėjo padaryti kelionėje.

— Jūs norite kažką matuoti? — sunerimo ponia Virt. — Aš gi įspėjau: ponas Hovardas primygtinai nurodė šito nedaryti.

— Mes vis tiek matuosime, — nenusileido Ransaiteris.

— Ponas Hovardas...

— Tai ne Stentono Miko reikalas, — nutildė ją Ransaiteris.

— Prašom pakviesti čia poną Miką, — liepė ponia Virt savo asistentei, ir toji pasileido prie lifto. — Ponas Mikas pats jums viską paaiškins, o kol kas labai prašyčiau nieko nedaryti.

— Aš jau turiu duomenis apie mūsų lauką, — tarė Džo Čipas Ransaiteriui. — Labai stiprus. — Tikriausiai dėl Pet, nusprendė jis. — Daug stipresnis, negu tikėjausi. — Įdomu, kodėl jie taip nenori, kad mes matuotumėm? Dabar nebėr tos skubos: mūsų inercialai čia ir dirba.

— Ar yra spintų drabužiams? — paklausė Tipė Džekson. — Norėčiau išpakuoti daiktus.

— Kiekviename miegamajame yra didžiulė mokama spinta. Todėl pradžiai... — Ir ponia Virt išsitraukė didoką plastmasinį maišelį monetų. — Štai jums dovanų monetų krūva. — Džonui Ildui ji padavė rieškučias ritinėlių — juose buvo penkių, dešimties ir dvidešimt penkių centų monetos. — Padalinkit visiems po lygiai. Pono Miko prielankumo ženklas.

— Ar turite medicinos seselę ar gydytoją? — pasiteiravo Edi Dorn.

— Kartais nuo įtempto darbo man atsiranda odos alergija. Paprastai padeda hidrokortizono tepalas, bet skubėdama pamiršau.

— Gamybiniam tyrimų centre šalimais nuolatos budi keli gydytojai, — informavo ponia Virt, — be to, ten įrengta ligoninės palata.

— Irgi mokama? — paklausė Semis Mandou.

— Medicinos pagalba pas mus nemokama. Tačiau pacientas turi įrodyti, jog tikrai serga. Na, o visi vaistų automatai mokami. Pridursiu, kad laisvalaikio kambaryje stovi raminamųjų automatas. Jei pageidaujate, iš centro galime atgabenti ir stimuliantų automatą.

— O kaip su haliucinogeniniais preparatais? — susirūpino Fransiska Speniš. — Aš geriau dirbu išgėrusi psichodelinių vaistų iš takažolės ekstrakto. Nuo jų imu matyti savo priešininką, todėl lengviau dirbti.

— Ponas Mikas nepritaria takažolės preparatų vartojimui, mano, kad jie kenkia kepenims. Jeigu su savim turite, galite gerti. Čia jų negausite, nors, atrodo, turime.

— Nuo kada, — pasišaipė Donas Denis iš Fransiskos Speniš, — dėl haliucinacijų tau reikia psichodelinių vaistų? Visas tavo gyvenimas — nesibaigianti haliucinacija.

— Prieš dvi naktis regėjau nepaprastai aiškią viziją, — nė kiek nesutrikusi pareiškė Fransiska.

— Nesistebiu.

— Į mano balkoną plonų kanapinių virvių kopėčiomis nusileido būrelis telepatų ir aiškiaregių. Jie įėjo per sieną ir, sustoję prie mano lovos, prižadino savo kalbomis. Jie citavo eilėraščius ir melancholišką prozą iš senovinių knygų, ir man labai patiko. Jie atrodė tokie... — Ji ieškojo žodžio. — ... tokie žaižaruojantys. Vienas iš jų, vardu Bilas...

— Palauk, — pertraukė ją Titas Apostas, — ir aš sapnavau tokį sapną. — Jis atsigręžė į Džo. — Atsimenat, sakiau prieš pat kelionę? — Jis nervingai sugniaužė kumščius. — Juk taip?

— Man irgi tas pats prisisapnavo, — tarė Tipė Džekson. — Bilas ir Metas. Sakė mane nugalabysią.

— Privalėjai man pranešti, — pasakė Ransaiteris Džo. Jo veidas persimainė.

— Tuo laiku... — pradėjo Džo ir užsikirto. — Tuo laiku atrodei toks pavargęs. Ir susirūpinęs dėl kitų dalykų.

— Tai buvo ne sapnas, — susijaudinusi tarė Fransiska, — o tikrovė. Aš tuos dalykus skyrių.

— Žinoma, skiri, — pasakė Donas Denis ir mirktelėjo Džo.

— Ir aš sapnavau, — įsiterpė Džonas Ildas. — Tačiau automobilius ant oro pagalvių. Stengiausi įsiminti numerius. Įsiminiau šešiasdešimt penkis. Galiu pasakyti. Norite?

— Atleisk, Glenai, — Džo Čipas kreipėsi į Ransaiterį, — maniau, jog tik Apostui taip atsitiko. Apie kitus nežinojau. Aš... — Jį pertraukė atsidarančios lifto durys. Kartu su visais jis atsigręžė.

Į kambarį įriedėjo Stentonas Mikas — kresnas pilvotas žmogelis storom kojom, apsimovęs gėlėtom kelnėm iki kelių, su gyvačių odos liemene, rausvomis jako kailio šlepetėmis, ilgus, lig juosmens, baltai dažytus plaukus susirišęs kaspinu. Nosis, pamanė Džo, nepaprastai panaši į guminį signalizavimo ragą, įtaisytą Niu Delio taksi — minkšta, taip ir knieti paspausti. O šnypščiama turbūt švilpia ne ką tyliau. Triukšmingiausia nosis pasaulyje.

— Sveiki gyvi, rinktiniai antipsi talentai! — pasveikino juos Stentonas Mikas, plačiu mostu draugiškai išskėsdamas rankas. — Pagaliau eksterminatoriai čia — turiu galvoje jus. — Jo balsas buvo plonas ir spigus kaip kastrato; įkyrus zvimbimas, pamanė Džo, tarsi metalinių bičių avilio. — Nekaltą, taikų, ramų Stentono Miko pasaulį užpuolė tikras maras — gauja nenaudėlių su įvairiausiom psioninėm galiom. Koks tai buvo smūgis Mikviliui — taip mes vadiname savo mielą ir jaukią koloniją Mėnulyje! Be abejo, jūs jau pradėjote dirbti, kaip ir tikėjausi, ne veltui esate aukščiausios, klasės specialistai. Tai žino kiekvienas, kas nors kartą girdėjo apie Ransaiterio Korporaciją. Džiaugiuosi jūsų veiklumu, išskyrus vieną dalykėlį: matau, kad jūsų ekspertas derina aparatūrą. Gal atsigręžtumėt, jei su jumis kalbu?

Džo išjungė indikatorius, matuoklius ir srovę.

— Dabar jau galite man skirti šiek tiek dėmesio? — paklausė Stentonas Mikas.

— Taip, — atsakė Džo.

— Neišjunk prietaisų! — įsakė Ransaiteris. — Tu dirbi man, o ne ponui Mikui.

— Jau nesvarbu. Aš spėjau išmatuoti. — Savo darbą jis atliko. Stentonas Mikas pavėlavo.

— Kokio stiprumo jų laukas? — paklausė Ransaiteris.

— Jokio lauko nėra.

— Mūsų inercialai jį neutralizavo? Mūsų antilaukas stipresnis?

— Ne. Mano aparatūros veikimo spinduliu apskritai nėra jokio psi lauko. Mūsų pačių lauką užfiksavau, taigi prietaisai nesugedę. Manau, jog duomenys tikslūs. Mes skleidžiame 2000 blr vienetų, po kelių minučių pasieksime 2100. Galimas daiktas, laukas vis stiprės, o visai grupei išdirbus, tarkim, dvylika valandų, galbūt pasieks...

— Nieko nesuprantu, — nusistebėjo Ransaiteris.

Visi inercialai apspito Džo Čipą. Donas Denis paėmė vieną juostą, išlindusią iš detektoriaus, pažiūrėjo į tiesią užrašo liniją ir padavė Tipei Džekson. Inercialai vienas po kito tylėdami žvelgė į aparato pateiktus duomenis, galiausiai sužiuro į Ransaiterį, o šis savo ruožtu paklausė Stentoną Miką:

— Iš kur jūs ištraukėte, kad Holio telepatai prasiskverbė į jūsų filialą Mėnulyje? Ir kodėl nenorėjote, kad atliktumėm būtinus matavimus? Turbūt žinojote, jog bus tokie rezultatai?

— Aišku, žinojo, — tvirtai įsitikinęs pasakė Džo.

Susijaudinęs Ransaiteris kažką buvo ryžtingai besakąs Stentonui Mikui, bet apsigalvojo ir tyliai tarė Džo Čipui:

— Grįžkim į Žemę. Kuo greičiau veskim iš čia savo inercialus. — Visiems garsiai pranešė: — Susirinkite daiktus, skrendam atgal į Niujorką. Po penkiolikos minučių visi privalot būti laive. Vėluojančių nelauksim. Džo, mikliai sudėk tą savo laužą ir — į laivą. Jei vienas nevalioji, aš padėsiu. Noriu, kad kuo greičiau iš čia išsinešdintumėm.

Vėl atsigręžęs į Miką, ėmė kažką piktai kalbėti.

Staiga Stentonas Mikas ištiesė į šalis rankas ir pakilo palubėn, o iš ten suzvimbė tuo savo metaliniu balsu:

— Pone Ransaiteri, neleiskite jausmams užgožti proto. Čia reikia veikti atsargiai, o ne skubėti. Nuraminkite savo žmones ir pabandykim vieni kitus suprasti. — Jo apvali spalvota figūra siūbavo ir iš lėto sukosi. Dabar į Ransaiterį buvo atsuktos jo kojos.

— Esu girdėjęs apie tokį dalyką, — Ransaiteris tarė Džo. — Tai distancinio valdymo žmogaus pavidalo bomba. Padėk man visus išvesti. Kai tik buvo įjungtas sprogdiklis, ji ir pakilo.

Bomba sprogo.

Kambarys buvo pilnas aitrių dūmų, kurie tumulais gulė ant grindų, uždengdami trūkčiojantį kūną, gulintį kniūpsčią prie Džo Čipo kojų.

— Ransaiteris užmuštas! — mikčiodamas šaukė jam į ausį Donas Denis. — Čia ponas Ransaiteris!

— Kas gi kitas? — kimiai pratarė Džo, gaudydamas orą. Gaižūs dūmai gniaužė krūtinę. Galva ūžė nuo sprogimo bangos. Pajutęs per kaklą tekant šiltą srovelę, pačiupinėjo ir suprato, kad jį sužeidė skeveldra.

— Atrodo, visi kiti sužeisti, bet gyvi, — tarė stovinti netoliese, bet vos įžiūrima Vende Rait.

— Gal mėginkime pakviesti kokį nors Rėjaus Holio animatorių? — pasilenkusi prie Ransaiterio, paklausė Edi Dorn, apimta nevilties.

— Ne, — irgi pasilenkęs atsakė Džo. — Klysti, — pasakė Donui Deniui, — jis gyvas.

Tačiau Ransaiteris geso gulėdamas ant sprogimo įlenktų grindų. Dvi, trys minutės, ir Dono Denio žodžiai virs realybe.

— Klausykit, — garsiai kreipėsi į visus Džo. — Ponas Ransaiteris sužeistas, todėl vadovauti imuosi aš, bent kol grįšim į Žemę.

— Jeigu apskritai grįšim, — burbtelėjo Elis Hemondas, dėdamas sulankstytą nosinę prie gilios žaizdos virš dešinės akies.

— Kas iš jūsų turi ginklą? — paklausė Džo. Inercialai tebeslankiojo po kambarį ir nieko nesakė. — Žinau, jog to neleidžia Draugijos taisyklės, — toliau kalbėjo jis, — bet aš žinau: kai kurie turite. Pamirškite draudimus, pamirškite viską, ką buvot įsikalę apie ginkluotus inercialus.

— Aš turiu lagamine, — prisipažino Tipė Džekson. — Anam kambary.

— O mano čia, — tarė Titas Apostas ir atkišo senovišką, švino kulkom užtaisomą pistoletą.

— Jei kas turite palikę pistoletą su savo daiktais anam kambary, eikit ir atsineškit, — liepė Džo.

Šeši inercialai pasuko durų link.

— Turime nunešti Ransaiterį į šaldymo kamerą, — tarė Džo Eliui Hemondui ir Vendei Rait, likusiems kambaryje.

— Laive yra šaldytuvas, — pasakė Elis Hemondas.

— Neškim tenai, — nusprendė Džo. — Hemondai, imkit už kojų, o aš už pečių. Apostai, eikit pirma ir šaukit į kiekvieną Holio žmogų, jei bandys mūsų nepraleisti.

— Manot, kad Holis kartu su Miku mums paspendė žabangus? — paklausė Džonas Ildas, grįžęs iš kito kambario su lazeriniu pistoletu rankoj.

— Kartu arba vienas, — atsakė Džo. — Ko gero, mes iš pat pradžių neturėjom jokio reikalo su Miku, tik su Holiu. — Sunku patikėti, pagalvojo jis, kad visi nežuvom sprogus humanoidinei bombai. Kaži, kaip Zoja Virt? Ji juk spėjo išeiti prieš sprogimą. Įdomu, kaip reagavo sužinojusi, kad ji dirbo ne Stentonui Mikui, kad jos šeimininkas — tikrasis šeimininkas — mus pasamdė ir čia atviliojo norėdamas nužudyti. Tikriausiai ir ją turės nužudyti. Dėl visa ko. Jiems jos tikrai nebeprireiks. O šiaip ji būtų liudininkė.

Grįžę su ginklais, inercialai lauke Džo nurodymų. Tokioje situacijoje visi vienuolika inercialų atrodė pakankamai susitvardę.

— Jei pavyks greitai padėti Ransaiterį šaldytuvan, — aiškino Džo, su Eliu Hemondu tempdamas lifto link savo mirštantį šefą, — jis galės ir toliau vadovauti firmai. Kaip ir jo žmona. — Alkūne jis paspaudė lifto mygtuką. — Labai maža vilties, kad liftas atvyks. Susprogdindami bombą, jie tikriausiai ir elektrą išjungė.

Tačiau liftas atvažiavo. Jiedu skubėdami įkėlė Ransaiterį.

— Trys su ginklu važiuojate drauge, — patvarkė Džo, — o kiti...

— Dar ko! — pasišiaušė Semis Mandou. — Mes nenorim čia kiurksoti ir laukti. Tas liftas gali ir visai nebegrįžti. — Jis žengė artyn. Veidas persikreipė iš baimės.

— Ne, pirmiausia nuvešime Ransaiterį, — kietai pasakė Džo ir paspaudė mygtuką. Durys užsivėrė uždarydamos jį, Elį Hemondą, Titą Apostą, Vendę Rait, Doną Denį ir Gleną Ransaiterį. — Nieko nepadarysi, — tarė jis, kai liftas ėmė kilti. — Beje, jeigu Holio žmonės mūsų laukia, mes pirmi jiems pakliūsim. Tik jie nežino, kad mes ginkluoti.

— Nes yra toks įstatymas, — įsikišo Donas Denis.

— Pažiūrėk, ar jis dar gyvas, — liepė Džo Titui Apostui.

Apostas pasilenkė prie nejudraus kūno.

— Vos vos alsuoja. Taigi dar yra vilties.

— Tik tiek, kad vilties, — tarė Džo. Nuo pat sprogimo jautėsi sustingęs: kūnas sušalęs, mintys nejudrios, be to, tikriausiai pažeisti ausų būgneliai. Kai tik grįšime į laivą, svarstė jis, padėsime į šaldytuvą Ransaiterį, reikės per radiją šauktis Niujorko, visų firmos darbuotojų pagalbos. Dar geriau — visų profilaktikos organizacijų pagalbos. Jei negalėsim pakilti, atskridę mus išvaduos.

Bet iš tikrųjų nieko neišdegs. Nes kol kas nors iš Draugijos pasieks Mėnulį, požemy, lifto šachtoje ir laive įstrigę inercialai jau bus mirę. Taigi nė mažiausio šanso.

— Kodėl neleidot į liftą daugiau žmonių? — priekaištingai paklausė Džo Titas Apostas. — Gal būtų pavykę sukišti moteris. — Iš susijaudinimo jam drebėjo rankos.

— Mes labiau rizikuojam būti nužudyti negu jos, — pasakė Džo. — Holis tikisi, kad likę gyvi stengsis pakilti liftu, ką mes ir darom.

Turbūt dėl to ir neišjungė srovės. Žino, jog bandysime grįžti į laivą.

— Mums jau apie tai kalbėjai, — priminė Vende Rait.

— Aš stengiuosi paaiškinti savo poelgį. Kodėl palikau juos apačioj.

— O naujokės talentas? — paklausė Vende. — Tos tamsiaplaukės paniurėlės, kuri vis pasipūtusi — Pet, pavardės neprisimenu. Prikalbink ją grįžti į praeitį, kai Ransaiteris dar buvo nesužeistas. Ji galėtų viską pakeisti. Ar pamiršai, ką ji sugeba?

— Taip, — tarstelėjo Džo. Dūmuose ir sumaištyje iš tikrųjų pamiršo.

— Grįžkim žemyn, — pasiūlė Titas Apostas. — Pats sakei, kad viršuje mūsų lauks Holio žmonės, sakei, kad pavojingiau...

— Mes jau viršuje. Matai, liftas sustojo, — tarė Donas Denis, liguistai išbalęs. Nervingai laižydamas lūpas, žiūrėjo į automatiškai atsiveriančias duris.

Priešais driekėsi judamas takas, vedantis į vestibiulį, kurio gale, už durų iš oro membranų, buvo matyti vertikaliai stovinčio jų laivo apačia. Kaip paliko, taip ir tebėra. Ir jokios kliūties tarp laivo ir jų. Keista, pamanė Džo. Nejaugi jie įsitikinę, kad bomba visus užmušė? Planuodami operaciją, jie kažkur suklydo: pirmiausia pats sprogimas nei šioks, nei toks, paskui neišjungta srovė... o dabar — tuščias vestibiulis.

— Man atrodo, — ėmė samprotauti Donas Denis, kol Elis Hemondas su Džo nešė Ransaiterį iš lifto ant eskalatoriaus, — jie nenumatė, kad bomba pakils palubėn. Tikriausiai ji buvo skeveldrinė ir beveik visa sprogimo jėga kliuvo sienoms virš mūsų galvų. Jiems nė į galvą neatėjo, kad kas nors galėtų likti gyvas, todėl ir neišjungė elektros.

— Na, ir dėkui Dievui, kad ta bomba pakilo, — tarė Vende Rait. — Brrr, kaip čia šalta! Matyt, sprogimas sugadino šildymo sistemą. — Ji drebėjo.

Eskalatorius šliaužė nežmoniškai lėtai. Džo pasirodė, jog praėjo penkios ar daugiau minučių, kol jie atsidūrė priešais dvigubas oro membranų duris. Tas vėžlio greitis jam regėjos blogiausia iš viso, kas lig tol atsitiko, tarsi ir tai būtų Holio darbas.

— Palaukit! — kažkas sušuko užpakaly. Sukaukšėjo žingsniai. Titas Apostas atsigręžė atkišdamas pistoletą, bet iškart nuleido.

— Mūsiškiai, — paaiškino Donas Denis Džo, nes tas negalėjo atsigręžti: kartu su Eliu Hemondu mėgino išnešti Ransaiterio kūną pro sudėtingą durų mechanizmą. — Jau visi. Puiku! — Jis pamojo jiems pistoletu. — Greičiau!

Laivas buvo sujungtas su vestibiuliu plastikiniu tuneliu. Klausydamasis duslaus kojų šlepsėjimo, Džo negalėjo patikėti: nejaugi jie mus paleidžia? O gal laukia laive? Sakytum, kažkokia pikta jėga žaidžia mumis kaip katė su pele. Ją juokina mūsų pastangos. Štai pasieksim tam tikrą tašką, ir mus pačiups jos letena, suspaus ir numes sumaitotus, kaip prieš tai Ransaiterį, ant judančio tako.

— Deni, — liepė Džo, — eik pirmas į laivą. Pažiūrėk, ar jie mūsų nelaukia.

— O jeigu laukia?

— Tuomet grįžk, — kandžiai pasakė Džo, — mums pasakysi, ir mes pasiduosime. O jie visus iššaudys.

— Paprašyk tą Pet, kaip jos pavardė, kad pasinaudotų savo sugebėjimais, — tyliai, bet griežtai prabilo Vende Rait. — Būk geras, Džo.

— Pamėginkim lipti į laivą, — pasiūlė Titas Apostas. — Man ta mergina nepatinka, aš nepasitikiu jos sugebėjimais.

— Todėl, kad nesupranti nei jos, nei jos sugebėjimų, — atkirto Džo, žvilgsniu sekdamas smulkutį, liesą Doną Denį, kuris, nubėgęs tuneliu, atidarė liuką ir dingo laivo viduje. Nebegrįš, liūdnai pamanė Džo. Jam pasivaideno, kad Gleno Ransaiterio kūnas tapo dar sunkesnis, vos benulaikė jį. — Sustokim čia, — tarė jis Eliui Hemondui. Jie paguldė Ransaiterį ant tunelio grindų. — Senas, o toks sunkus, — nusistebėjo Džo atsitiesdamas. Vendei Rait jis prižadėjo: — Aš pakalbėsiu su Pet. — Tuo tarpu juos prisivijo likusieji ir susijaudinę grūdosi tunelyje. — Koks fiasko, — atsiduso Džo. — O tikėjomės, kad ši operacija bus didžiausias mūsų laimėjimas. Niekad žmogus nežinai. Holis mus kapitališkai apmovė.

Jis pamojo Pet, kad prieitų. Jos veidas buvo paišinas, sintetinė berankovė bliuzelė perplėšta, po ja baltavo madinga elastinė juosta, suspaudžianti krūtinę, gražiai išmušta švelniai rausvomis lelijomis, Prancūzijos karalių emblema. Nežinia kodėl jam į galvą atėjo būtent ši detalė.

— Klausyk, — tarė jis, uždedamas jai ranką ant peties ir pažvelgdamas jai į akis. Mergina atlaikė jo žvilgsnį. — Ar gali grįžti į praeitį? Į laiką prieš bombai sprogstant? Ir prikelti Gleną Ransaiterį?

— Per vėlu, — pasakė ji.

— Kodėl?

— Todėl. Per daug laiko praėjo. Reikėjo iš karto.

— Tai kodėl nieko nedarei? — atšiauriai paklausė Vende Rait.

Pet atsigręžusi dėbtelėjo į ją.

— O pati ar pagalvojai apie jį? Jeigu taip, ko tylėjai? Visi tylėjot.

— Vadinasi, nesijauti kalta dėl jo mirties. Su tokiais sugebėjimais galėjai padaryti, kad jis nemirtų.

Pet nusijuokė.

— Tuščia, — pasakė grįžęs iš laivo Donas Denis.

— Tvarka, — tarė Džo ir mostelėjo Eliui Hemondui. — Nešam į laivą, padėsim šaldytuvan.

Jiedu vėl pakėlė sunkų sustingusį kūną ir nutempė į laivą. Inercialai lipo jam ant kulnų, norėdami greičiau pasiekti saugią vietą; jis jautė, kaip jie spinduliuoja baimę, jautė juos ir save supantį ypatingą lauką. Galimybė saugiai pakilti nuo Mėnulio jų nenuramino, bet dar labiau suerzino — romaus susitaikymo neliko nė padujų.

— Kur raktas? — suspigo Džonas Ildas, kai Džo su Eliu Hemondu sunkiai nusvirduliavo prie šaldyklos durų. Jis stvėrė Džo už rankos. — Raktą, pone Čipai!

— Energobloko raktą, — paaiškino Elis Hemondas. — Paieškok pas Ransaiterį. Reikia rasti, kol dar nepadėjom į šaldytuvą, paskui nebegalėsim jo liesti.

Pasirausęs Ransaiterio kišenėse, Džo rado odinį raktų dėklą ir padavė Džonui Ildui.

— Ar pagaliau padėsim jį į šaldytuvą? — įsiutęs paklausė jis. — Hemondai, dėl Dievo meilės, padėk man jį įkišti. — Per daug užgaišom, tarė jis sau. Viskas baigta. Nepavyko. Ką gi, mąstė pavargęs, nieko nepadarysi...

Suriaumojo raketos varikliai, laivas ėmė drebėti; keturi inercialai prie kontrolinio skydo nedarniai mėgino užprogramuoti kompiuterinį komandų priėmimo įtaisą.

Kodėl jie leidžia mums pabėgti? — klausė save Džo, kartu su Hemondu statydamas vertikaliai negyvą — ar bent atrodantį negyvą — Ransaiterio kūną šaldykloje. Automatiniai griebtuvai sugniaužė jo šlaunis ir pečius, fiksuodami jį reikiamoj padėtyje. Ledo kristalėliai žaižaravo ir švietė kaip gyvi, žilpino Džo Čipui ir Eliui Hemondui akis.

— Nieko nesuprantu, — tarė Džo.

— Jie apsižioplino, — pareiškė Hemondas. — Nieko neturėjo numatę tam atvejui, jeigu sprogimas nenusisektų. Visai kaip sąmokslininkai, kurie kėsinosi į Hitlerį: įsitikinę, kad bunkeryje sprogo bomba, pamanė...

— Einam iš čia, kol nesustingom, — pertraukė jį Džo. Jis stumtelėjo Hemondą pirma savęs. Išėję abu užsuko ratą, uždarantį šaldyklos duris. — Na, ir jausmas! Sunku patikėti, jog tokia terpė žmogui palaiko gyvybę, nors ir kitokia forma.

Jie nuėjo į laivo priekį, bet čia juos sustabdė Frensė Speniš. Jos ilgi plaukai buvo apsvilę.

— Ar šaldykla turi ryšio sistemą? — paklausė ji. — Ar galime pasitarti su ponu Ransaiteriu?

— Jokių pasitarimų, — papurtė galvą Džo. — Neturime nei ausinių, nei mikrofono, nei protofazonų. Be to, jis dar nėra pusiau gyvybės būsenoje. Su šefu galėsime pasišnekėti tik pargabenę jį į Žemę ir perkėlę į moratoriumą.

— O kaip mums sužinoti, ar jį laiku užšaldėm? — savo ruožtu paklausė Donas Denis.

— Niekaip. Reiks laukti, — atsakė Džo.

— Smegenys jau gali būti pakitusios, — išsišiepęs pasakė Semis Mandou ir sukrizeno.

— Gali, — pritarė Džo. — Galbūt niekuomet nebeišgirsime Gleno Ransaiterio balso. Galbūt be jo turėsim vadovauti Ransaiterio Korporacijai. Pasikliaudami tik Elos nuomone. Mums net gali tekti perkelti direkciją į Ciurichą, Mylimų Žmonių Moratoriumą, ir iš ten siuntinėti nurodymus.

Jis atsisėdo prie tako ir ėmė žiūrėti, kaip keturi inercialai ginčijasi, kokiu būdu geriau valdyti laivą. Nuo patirto sukrėtimo visą kūną bukai, nemaloniai maudė. Negalvodamas išsitraukė sumaigytą cigaretę ir užsirūkė.

Sutrūnijusi cigaretė subyrėjo tarp pirštų. Čia dabar, pamanė.

— Dėl sprogimo, — paaiškino Elis Hemondas, stebėjęs Džo. — Nuo karščio.

— Ar mus tas sprogimas pasendino? — paklausė Vende Rait, išlindusi iš už Hemondo nugaros, ir atsisėdo šalia Džo. — Aš jaučiuosi, ne — aš esu sena. Tavo cigaretės senos. Nuo to, kas atsitiko, mes visi šiandien pasenom. Tokios dienos dar neturėjom.

Nežmoniškomis pastangomis laivas pagaliau pakilo nuo Mėnulio paviršiaus, juokingai nusitempdamas plastikinį tunelį.

VII

Atnaujink patamsėjusius virtuvės rakandus nauju stebuklingu „Ubiko“ preparatu! Tai lengvai užtepama, spindinti, nelipni dirbtinė danga. Visai nekenksminga, jei vartojama pagal instrukciją. Ji išvaduos tave nuo nepabaigiamo indų šveitimo, tau nebereiks amžinai lindėti virtuvėje.

— Man rodos, — tarė Džo Čipas, — kad reikia nusileisti Ciuriche. — Jis paėmė mikrobanginį audiofoną, įtaisytą brangiame, liuksusiniame Ransaiterio laive, ir surinko Šveicarijos kodą. — Jeigu jį padėsim tame pačiame moratoriume, kur ir Ela, galėsim su abiem kontaktuoti. Juos bus galima sujungti elektronine aparatūra, kad abu galvotų kartu.

— Sujungti protofazonais, — pataisė Donas Denis.

— Gal kas žinote, kokia moratoriumo direktoriaus pavardė? — paklausė Džo.

— Kažkoks Herbertas, — atsakė Tipė Džekson. — Vokiška pavardė.

— Herbertas Šionheitas fon Fogelzanas, — pagalvojusi tarė Vende Rait. — Prisiminiau, nes kartą ponas Ransaiteris man aiškino, jog tai reiškia „Herbertas, paukščių giesmės grožis“. Man tada pačiai norėjosi turėti tokią pavardę.

— Gali už jo ištekėti, — pasiūlė Titas Apostas.

— Aš tekėsiu už Džo Čipo, — rimtai kaip vaikas atšovė Vende.

— Tikrai? — nusišaipė Pet Konli. Jos švytinčios juodos akys niauriai žybtelėjo. — Ką tu sakai?

— Gal tavo sugebėjimai ir šitai gali pakeisti? — paklausė Vende.

— Aš gyvenu su Džo. Esu jo meilužė. Mes susitarėm, kad mokėsiu jo sąskaitas. Šįryt sumokėjau jo durims, kad galėtų išeiti. Jei ne aš, tebesėdėtų savo bute.

— Ir mes nebūtumėm skridę į Mėnulį, — pasakė Elis Hemondas. Jo veide atsispindėjo prieštaringiausi jausmai.

— Šiandien gal ir nebūtumėm, — pabrėžė Tipė Džekson, — bet kada nors vis viena būtų tekę. Koks skirtumas? Ką gi, Džo gerai turėti meilužę, kuri moka už jį durims.

Ji bakstelėjo jam alkūne ir pritardama dviprasmiškai nusišypsojo. Jai, rodos, buvo smagu netiesiogiai dalyvauti jo intymiajame gyvenime: ponia Džekson darė ekstravertės įspūdį, bet po jos išvaizda slypėjo voyeur3.

— Duokit man universalią laivo telefonų knygą, — paprašė Džo. — Pranešiu moratoriumui, kad lauktų. — Jis žvilgtelėjo į laikrodėlį — dar dešimt minučių skristi.

— Prašom, pone Čipai. — Neilgai ieškojęs, Džonas Ildas jam padavė sunkią keturkampę dėžę su klaviatūra ir ekranu.

Džo surinko ŠVEIC, po to CIUR, tada MYL ŽM MORĄ.

— Kaip ivritas, — pasakė jam už nugaros stovinti Pet. — Reikšmių kondensuotumas.

Selektorius šmižinėjo rinkdamas ir atmesdamas, pagaliau jo mechanizmas išmetė perforuotą juostą, kurią Džo įkišo į videofono plyšį.

— Duodu reikiamą informaciją, — metaliniu balsu pasakė videofonas, ir iš jo iššoko perforuota juosta. — Jūs davėte seną numerį. Jeigu reikia pagalbos, įkiškite raudoną kortelę...

— Kurių metų ši telefonų knyga? — paklausė Džo Džoną Ildą, bandantį ją įgrūsti į lentyną sienoje.

Ildas pažiūrėjo į štampą kitoje dėžės pusėje.

— 1997. Dviejų metų senumo.

— Neįmanoma, — pasakė Edi Dorn. — Prieš dvejus metus ir šito laivo dar nebuvo. Visi daiktai jame naujutėlaičiai.

— Gal Ransaiteris nusprendė kai kur sutaupyti? — spėjo Titas Apostas.

— Nieko panašaus, — pyktelėjo Edi. — Dėl „Pratfall II“ jis negailėjo nei pastangų, nei pinigų ar įrengimų. Kas tik jam yra dirbęs, žino: šis laivas — Ransaiterio džiaugsmas ir pasididžiavimas.

— Buvo jo džiaugsmas ir pasididžiavimas, — pataisė Frensė Speniš.

— Nesutinku, — tarė Džo, įkišdamas į videofoną raudoną kortelę. — Duokit Mylimų Žmonių Moratoriumo Ciuriche numerį. — Frensei Speniš jis pasakė: — Šis laivas tebėra Gleno džiaugsmas ir pasididžiavimas, nes Ransaiteris tebeegzistuoja.

Iš telefono iškrito raudonoji kortelė su išmuštais atitinkamais ženklais. Džo įdėjo ją į numerio priėmimo plyšį. Šį sykį kompiuterinis aparato mechanizmas reagavo ramiai: ekrane pasirodė išblyškęs, savim patenkintas pataikūno ir įkyruolio, Mylimų Žmonių Moratoriumo direktoriaus veidas. Džo prisiminė, kaip jis jam nepatiko.

— Aš — Herbertas Šionheitas fon Fogelzangas. Skausmo valandą nutarėte kreiptis į mane, pone? Malonėkite pasakyti savo pavardę ir adresą, kad žinočiau, jei kartais nutrūktų ryšys. — Moratoriumo savininkas buvo pilnas ramios didybės.

— Atsitiko nelaimė, — tarė Džo.

— Tai, ką mes vadinam nelaime, — švelniai paprieštaravo fon Fogelzangas, — iš tikrųjų yra Dievo apvaizda. Tam tikra prasme visas žmogaus gyvenimas gali būti pavadintas nelaime. Tačiau...

— Nenoriu leistis į teologinę diskusiją, — pertraukė jį Džo. — Bent jau ne dabar.

— Tačiau kaip tik dabar religijos paguoda jums labiausiai reikalinga. Ar velionis jūsų giminaitis?

— Mano šefas. Glenas Ransaiteris, Ransaiterio Korporacijos Niujorke prezidentas. Pas jus yra jo žmona Ela. Mes nusileisime po aštuonių ar devynių minučių. Ar galite atsiųsti šaldytuvą?

— O dabar jį laikote šaldytuve?

— Ne, jis kaitinasi Floridoje!

— Kaip supratau, jūsų humoristinis atsakymas reiškia „taip“.

— Kad Ciuricho kosmodrome lauktų šaldytuvas, — dar pasakė Džo ir padėjo ragelį. Vadinasi, ateityje reikės turėti reikalų su tokiu žmogum. Jį apstojusiems inercialams pasakė: — Mes dar pasieksim Rėjų Holį!

— Ką — vietoj pono Fogelzango? — paklausė Semis Mandou.

— Ne, pasieksim ir pribaigsim. Už tai, ką jis šiandien padarė. Glenas Ransaiteris... Stovi sušaldytas plastmasiniam karste, padabintame dirbtiniais rožių žiedais. Vieną kartą per mėnesį prikeliamas aktyviam pusiau gyvenimui. Yrantis, silpstantis, vis sunkiau girdimas... Viešpatie! — jį suėmė siutas — ir atsitik šitaip kaip tyčia jam! Toks buvo energingas. Ir pats skleidė energiją.

— Ką gi, — tarė Vende, — bent bus arčiau Elos.

— Iš dalies, — sutiko Džo. — Tikiuosi, įdėjom jį į šaldytuvą ne... — Nutilo nenorėdamas baigti minties. — Nemėgstu moratoriumų. Ir jų direktorių. O Herberto Šionheito fon Fogelzango nekenčiu.

Kodėl Ransaiteris pasirinko moratoriumą Šveicarijoje? Kuo blogas Niujorke?

— Tai šveicarų išradimas, — paaiškino Edi Dorn. — Nepriklausomų firmų tyrimų duomenimis, žmogaus pusiau gyvybės trukmė bet kuriame šveicarų moratoriume maždaug dvi valandas ilgesnė nei mūsų krašte. Matyt, šveicarai žino kažkokią paslaptį.

— Jungtinės tautos turėtų uždrausti pusiau gyvybės būseną, — pasakė Džo. — Ji suardo natūralų gimimo ir mirties ciklą.

— Jei Dievas pritartų pusiau gyvybės idėjai, visi gimtų pilnam ledo karste, — nusišaipė Elis Hemondas.

— Mus jau siekia Ciuricho mikrobanginis siųstuvas, — pranešė prie valdymo pulto sėdintis Donas Denis. — Toliau jie patys viską padarys. — Ir jis rūškanas nuėjo nuo pulto.

— Nesigraužk, — tarė jam Edi Dorn. — Kad ir kaip žiauru taip sakyti, pagalvok, jog mums be galo pasisekė. Likom gyvi, o juk galėjom žūti. Nuo bombos arba nuo lazerinio ginklo. Kai nusileisim, pasijusi geriau — Žemėje būsim daug saugesni.

— Faktas, kad reikia skristi į Mėnulį, mums turėjo sukelti įtarimą, — pasakė Džo. — Ir Ransaiteriui turėjo sukelti įtarimą. Todėl, jog netobulas įstatymas, apibrėžiantis civilinės valdžios įgaliojimus Mėnulyje. Ransaiteris visad sakydavo: „Nepasitikėkite jokiu pasiūlymu dirbti ne Žemėje.“ Jei būtų gyvas, ir dabar taip sakytų. „Ypač būkite atsargūs, jei mus būtų norima siųsti į Mėnulį. Pernelyg daug profilaktikos įstaigų tenai nusvilo.“ Jei moratoriume jis atgis, pirmiausia ištars: „Darbas Mėnulyje man visad atrodė įtartinas“. Bet, matyt, nepakankamai. Kontraktas buvo labai jau viliojantis, jis neįstengė atsisakyti. Ir užkibo ant šito kabliuko. Žinojo, kad kada nors vis tiek užkibs.

Suriaumojo stabdomieji varikliai, užvesti Ciuricho mikrobanginio siųstuvo, laivas sudrebėjo.

— Džo, — kreipėsi Titas Apostas, — tau reikės Elai pranešt apie Ransaiterį. Ką tu sakysi?

— Galvojau nuo pat tos minutės, kai pakilome grįžti.

Laivas gerokai sumažino greitį ir, valdomas įvairių homeostatinių pagalbinių sistemų, pradėjo leistis.

— Be to, — pridūrė Džo, — viską turiu pranešti Draugijai. Gausim pylos. Sakys, kad įkliuvom kaip paskutiniai mulkiai.

— Betgi Draugija mums draugiška, — leptelėjo Semis Mandou.

— Po tokio fiasko nebesitikėk niekieno draugiškumo, — pasakė Elis Hemondas.

Ciuricho kosmodromo pakrašty jų laukė saulės baterijomis varomas sraigtasparnis su užrašu MYLIMŲ ŽMONIŲ MARATORIUMAS. Šalia jo stovėjo į vabalą panašus žmogėnas, apsitaisęs europietiškai: tvido kostiumas, minkšti bateliai, raudonas šalikas, purpurinė kepurėlė, primenanti lėktuvo propelerį. Vos tik Džo išlipo ant lygaus Žemės paviršiaus, moratoriumo savininkas atkiceno prie jo, ištiesęs pirštinėtą ranką.

— Kaip matau, kelionė ne itin džiaugsminga, — tarė fon Fogelzangas, glebiai spustelėdamas Džo ranką. — Ar mano darbininkai jau gali įlipti į jūsų gražuolį laivą ir...

— Taip, — nukirto Džo, — lipkit ir išneškit jį.

Prislėgtas ir paniuręs, susigrūdęs rankas į kišenes, Džo nukėblino į kosmodromo kavinukę. Toliau viskas eis sklandžiai, suprato jis. Grįžom į Žemę. Mums pasisekė: Holis mūsų nelikvidavo. Operacija Mėnulyje — bjaurūs, klastingi spąstai. Ištrūkom, ir pagaliau košmaras baigėsi. Prasideda naujas etapas. Mums tiesiogiai nepavaldus.

— Prašom penkis centus, — pareikalavo uždarytos durys.

Jis palaukė, kol iš vidaus išėjo porelė, šmurkštelėjo pro ją ir atsisėdo pamatęs laisvą kėdę. Užsirėmęs ant baro, perskaitė meniu.

— Kavos, — burbtelėjo jis.

— Su grietinėle ar su cukrum? — paklausė garsiakalbis, sujungtas su bokšteliu, kur buvo kavinės valdymo skyrius.

— Ir su tuo, ir su tuo.

Pro mažą langelį išlindo padėkliukas su kavos puodeliu, dviem miniatiūriniais cukraus pakeliais, į mėgintuvėlį panašiu grietinėlės indeliu.

— Prašom vieną tarptautinį poskredą, — sugirgždėjo garsiakalbis.

— Užrašykit į sąskaitą Glenui Ransaiteriui iš Ransaiterio Korporacijos Niujorke, — pasakė Džo.

— Įkiškit atitinkamą kreditinę kortelę, — liepė garsiakalbis.

— Jau penkeri metai, kaip neturiu teisės naudotis kreditinėmis kortelėmis. Aš dar tebemoku kreditus, kuriuos...

— Vieną poskredą, — pakartojo garsiakalbis ir ėmė grėsmingai tiksėti. — Jei ne, po dešimties sekundžių iškviesiu policiją.

Džo įmetė monetą, tiksėjimas liovėsi.

— Mums nereikia tokių klientų, — pareiškė garsiakalbis.

— Kada nors, — įtūžo Džo, — tokie žmonės, kaip aš, sukils ir padės tašką homeostatinių mechanizmų tironijai. Sugrįš laikai, kuomet buvo vertinama užuojauta ir elementarus gerumas; tada toks žmogus, kaip aš, kuris šitiek iškentėjo ir kuriam verkiant reikia puodelio karštos kavos, kad galėtų atsigauti ir toliau dirbti savo darbą, gaus tos kavos ir neturėdamas poskredo. — Jis paėmė grietinėlės indelį ir čia pat pastatė atgal. — Be to, jūsų grietinėlė ir pienas surūgę.

Garsiakalbis tylėjo.

— Nieko neketinate daryti? — paklausė Džo. — Kai reikėjo poskredo, buvot labai iškalbingas.

Atsivėrė mokamos durys ir įžengė Elis Hemondas. Priėjęs prie Džo, atsisėdo šalia.

— Moratoriumo tarnautojai įkėlė Ransaiterį savo sraigtasparnin, pasirengė skristi ir nori žinoti, ar tu skrisi kartu.

— Žiūrėk, kokia grietinėlė, — tarė Džo, pakeldamas indelį: jo kraštuose skystis buvo sutrauktas į kruopeles. — Štai ką žmogus gauni už vieną poskredą viename iš moderniausių, Žemėje pažangiausios technologijos didmiesčių. Neišeisiu iš čia, kol kavinė man neatlygins: arba grąžins poskredą, arba pristatys šviežios grietinėlės, kad galėčiau išgert savo kavą.

Elis Hemondas uždėjo ranką Džo ant peties ir įdėmiai pažvelgė jam į akis.

— Kas yra, Džo?

— Pirmiausia cigaretė, paskui pasenusi telefonų knyga laive. O dabar gaunu savaitės senumo grietinėlės. Galvon netelpa, Eli.

— Išgerk tą kavą nebaltintą, — pasiūlė Elis, — ir žygiuok į sraigtasparnį. Reikia nugabenti Ransaiterį į moratoriumą. Mes visi lauksime tavęs laive. Paskui patrauksim į artimiausią Draugijos būstinę ir įteiksim išsamią ataskaitą.

Džo paėmė puodelį ir pamatė, kad kava šalta, tiršta ir nešviežia: paviršiuje plaukioja pelėsiai. Kas darosi? Kas man yra? Pasibjaurėjimą nustelbė keista neaiški baimė.

— Einam, Džo. — Elis tvirtai jį apkabino per pečius. — Užmiršk tą kavą — būta ko. Dabar svarbiausia nugabenti Ransaiterį...

— Žinai, kas man davė tą poskredą? — Džo kalbėjo savo. — Pet Konli. Ir aš iškart padariau tai, ką visada darau su pinigais — išleidau niekams. Pernykštės kavos puodeliui. — Paragintas Elio Hemondo delno, jis atsikėlė nuo kėdės. — Gal ir tu skrisi su manim? Man taip reikės pagalbos, ypač, kai kalbėsiuos su Ela. Ką sakyti? Apkaltinti Ransaiterį? Kad jis nusprendęs vykti į Mėnulį? Tai tiesa. O gal jai pameluoti: kad laivui atsitikusi avarija arba kad miręs savo mirtimi.

— Tačiau kada nors Ransaiterį su ja sujungs, — pasakė Elis. — Ir jis jai viską išklos. Todėl verčiau ir tu kalbėk tiesą.

Jiedu išėjo iš kavinukės ir pasuko prie Mylimų Žmonių Moratoriumo sraigtasparnio.

— Žinai, gal tegu pats Ransaiteris jai papasakoja? — tarė Džo įlipęs.

— Kodėl ne? Jisai sugalvojo skristi į Mėnulį, tegul dabar aiškinasi. Be to, jis įpratęs su ja šnekėtis.

— Ponai pasiruošę? — paklausė fon Fogelzangas, atsisėdęs prie šturvalo. — Ar jau galime palydėti poną Ransaiterį į šią liūdną paskutinę kelionę?

Džo tik tyliai aiktelėjo ir nusisukęs ėmė žiūrėti pro langą į Ciuricho kosmodromo pastatus.

— Kylam, — tarė Elis.

Sraigtasparniui pakilus, moratoriumo savininkas paspaudė kažkokį mygtuką prietaisų skyde. Iš garsintuvų, išdėstytų po visą kabiną, suskambėjo Bethoveno Missa Solemnis; choras kartojo Agnus dei, gui tollis peccata mundi4, jam pritarė elektronikos sustiprintas simfoninis orkestras.

— Ar žinai, kad, diriguodamas operai, Toskaninis pats dainuodavo su dainininkais? — prabilo Džo. — Ir kad „Traviatos“ įraše jo balsą galima girdėti kartu su arija Sempre Libera?5

— Šito nežinojau, — atsakė Elis, žiopsodamas į aukštus ir masyvius Ciuricho namus; net ir Džo nejučia ėmė stebėti jų didingą eiseną.

— Libera me, Domine, — pakartojo jis. — ką tai reiškia?

— „Pasigailėk, Viešpatie“, — atsakė Džo. — Nejaugi nežinojai? Keista, visi žino.

— Kodėl tie žodžiai tau atėjo į galvą?

— Muzika, vis ta prakeikta muzika. — Fon Fogelzangui liepė: — Išjunkit. Ransaiteris jos negirdi. Aš vienintelis ją girdžiu, bet visai to nenoriu. Ir tu nenori, taip? — kreipėsi į Eli.

— Nusiramink, Džo.

— Mudu vežam savo mirusį šefą į kažkokią skylę, vadinamą Mylimų Žmonių Moratoriumu, o tu man sakai „nusiramink!“ Juk žinai: Ransaiteris galėjo neskristi į Mėnulį, mus išsiųsti, o pats likti Niujorke. O dabar gyvastingiausias ir labiausiai gyvenimą mylintis žmogus...

— Jūsų juodaodis bičiulis jums davė gerą patarimą, — padeklamavo moratoriumo direktorius.

— Kokį patarimą? — paklausė Džo.

— Nusiraminti. — Fon Fogelzangas atidarė skyrelį prietaisų skyde ir padavė Džo spalvotą dėžutę. — Pakramtykit, pone Čipai.

— Raminančioji guma, — perskaitė Džo ir pagalvojęs atidarė. — Abrikosinė. — Elį paklausė: — Kaip manai, paragauti?

— Būtinai.

— Ransaiteris tokiomis aplinkybėmis niekuomet nebūtų gėręs raminančiųjų. Glenas Ransaiteris visą gyvenimą apsiėjo be raminančiųjų. Žinai, Eli, ką aš supratau? Jis atidavė už mus savo gyvybę. Netiesiogiai.

— Visiškai netiesiogiai, — tarė Elis. — Štai ir atvykom. — Sraigtasparnis ėmė leistis į aikštelę, pažymėtą ant namo stogo.

— Ar įstengsi susivaldyti? — paklausė Elis.

— Aš nurimsiu tik išgirdęs Ransaiterio balsą, — atsakė Džo. — Kai įsitikinsiu, kad jis pusiau gyvas, nors kiek gyvas.

— Prašom nesirūpinti, pone Čipai, — žvaliai patikino moratoriumo savininkas. — Paprastai garantuojame pakankamą protofazonų srautą. Bent iš pradžių. Tik vėliau, pusiau gyvybės laikui baigiantis, ateina liūdnumas. Tačiau gerai suplanavus, jį galima atitolinti daugeliui metų. — Jis išjungė variklį ir, palietęs kažkokią rankeną, atidarė sraigtasparnio dureles. — Sveiki atvykę į Mylimų Žmonių Moratoriumą, — pasakė praleisdamas juos pirma savęs. — Mano asmeninė sekretorė ponia Bizon jus nuves į pasikalbėjimų kambarį. Prašom tenai palaukti. Tikiuosi, kad spalvos ir visa aplinka padės jums nusiraminti. Ponas Ransaiteris bus pristatytas, vos tik mano technikai užmegs su juo kontaktą.

— Aš noriu būti per tą procedūrą, — pasakė Džo. — Noriu matyti, kaip jūsų technikai jį prižadins.

— Jūs jo draugas, paaiškinkite, jog negalima, — tarė Eliui moratoriumo savininkas.

— Džo, turime palaukti pokalbių kambaryje.

— Tu tikras dėdė Tomas, — pasakė Džo, pervėręs jį tūžmingu žvilgsniu.

— Visuose moratoriumuose tokia tvarka, — kalbėjo Elis. — Eime į tą kambarį.

— Ar ilgai teks laukti? — paklausė Džo direktorių.

— Per penkiolika minučių viskas paaiškės. Jei negausim aiškaus signalo...

— Jūs mėginsit tiktai penkiolika minučių? — pasipiktino Džo. Eliui išdrožė: — Jie tik penkiolika minučių stengsis prikelti žmogų, kuris didesnis už mus visus, kartu sudėtus. — Jam norėjosi verkti. — Eik, Eli, o mes...

— Ne, tu eisi su manim, — nenusileido Elis. — Į pasikalbėjimų kambarį.

Džo nuslinko paskui jį.

— Rūkysi? — paklausė Elis, sėsdamasis ant sofos ir ištiesdamas Džo cigarečių pakelį.

— Suplėkusios, — murmtelėjo Džo. Nereikėjo nė paliesti — žinojo.

— Iš tikrųjų. — Elis įsikišo pakelį. — Iš kur žinojai? — Valandėlę jis laukė atsakymo. — Tu puoli į depresiją greičiausiai už visus žmones, kuriuos pažįstu. Reikia tik džiaugtis, kad likom gyvi, o juk galėjom visi gulėti šaldytuve. Ransaiteris sėdėtų ir lauktų šitam idiotiškomis spalvomis išdažytam kambary. — Elis pažiūrėjo į laikrodį. — Visos pasaulio cigaretės suplėkusios, — pareiškė Džo. Žvilgtelėjo į savo laikrodėlį. — Jau dešimt minučių. — Galvoje lyg sidabrinės žuvelės knibždėjo ir malėsi liūdnos padrikos mintys. Baimė, nepasitenkinimas, negera nuojauta. Paskui visos sidabro žuvelės virto baime. — Jei Ransaiteris būtų gyvas, — pasakė jis, ir dabar čia sėdėtų, viskas būtų gerai. Nežinau kodėl, bet taip būtų. — Džo pagalvojo: kaži, ką moratoriumo technikai daro Ransaiterio kūnui... — Ar prisimeni dantistus? — paklausė jis Elį.

— Neprisimenu, bet žinau, koks jų darbas.

— Žmonėms gesdavo dantys.

— Žinau.

— Tėvas man pasakojo, ką žmogus jausdavo laukdamas savo eilės pas dantistą. Kai tik seselė atidarydavo duris, galvodavo: „Jau man...“ Visą gyvenimą šito bijojau.

— Ar ir dabar taip jautiesi? — paklausė Elis.

— Aš galvoju: Dieve, kodėl tas kvėša moratoriumo direktorius neateina ir nepasako, kad Ransaiteris gyvas. Arba kad negyvas. Viena iš dviejų. Taip arba ne.

— Beveik visada esti taip. Statistiškai, kaip sako Fogelzangas...

— Šįkart išgirsim „ne“.

— Tu gi negali to žinoti.

— Kažin, ar Holis Ciuriche neturi savo šnipų, — suabejojo Džo.

— Aišku, turi. Tačiau kol čia atsiveši aiškiaregį, pats viską sužinosi.

— Tuoj pat paskambinsiu ir susitarsiu su kokiu nors, — nusprendė Džo ir jau buvo beeinąs ieškoti videofono. — Duok dvidešimt penkis centus.

Elis papurtė galvą.

— Tiesą sakant, — pasakė Džo, — dabar tu mano darbuotojas ir privalai manęs klausyti, antraip išmesiu iš darbo. Ransaiteriui mirus, firmai vadovauju aš. Nuo pat sprogimo esu jos šefas. Aš nutariau jį čia atgabenti ir aš noriu kelioms minutėms išsikviesti aiškiaregį. Duokš monetą. — Ir jis ištiesė ranką.

— Na, žinai — Ransaiterio Korporacijai vadovauja žmogus, neturintis net dvidešimt penkių centų. Še, imk. — Elis metė jam monetą. — Kai rašysi algos čekį, nepamiršk pridėti.

Džo susimąstęs nuėjo koridorium, trindamas sau kaktą. Kokia nenatūrali vieta, galvojo jis. Pusiaukelė tarp gyvybės ir mirties. Taip, aš tikrai esu Ransaiterio Korporacijos vadovas. Tiesa, dar yra Ela, bet ji tik pusiau gyva ir gali šnekėti tik tuomet, jei aš čia atvyksiu ir liepsiu ją pažadinti. Žinau, koks Ransaiterio testamentas, kuris jau savaime įsigaliojo: aš vadovauju firmai tol, kol Ela viena arba kartu su juo, jei būtų atgaivintas, nuspręs, kas turi pakeisti Gleną. Būtinas jųdviejų sprendimas — tokia abiejų testamentų sąlyga. Galbūt, pamanė Džo, jie nutars, kad aš galiu likti visam laikui. Ne, šito nebus. Kaip galima pasitikėti žmogumi, kuris nesugeba sutvarkyti net savo piniginių reikalų? Jam toptelėjo galvon, jog Holio aiškiaregiai ir šitai žino. Dabar jis išsiaiškins, ar bus paskirtas firmos direktorium, ar ne. Juk ne pro šalį žinoti. O aiškiaregis ir šiaip reikalingas.

— Kur yra viešas videofonas? — pasiteiravo jis moratoriumo tarnautoją. Šis parodė. — Dėkui. — Pagaliau radęs telefoną, nukabino ragelį, pasiklausė signalo ir įmetė Elio duotą monetą.

— Deja, pone, bet aš nepriimu iš apyvartos išėjusių pinigų, — išdrožė automatas ir su pasibjaurėjimu išspjovė pinigą.

— Kaip tai suprasti? — apstulbo Džo ir sunkiai pasilenkė paimti monetos. — Nuo kada nebegalioja Šiaurės Amerikos Konfederacijos dvidešimt penkių centų moneta?

— Atleiskite, pone, bet jūs įmetėte ne Šiaurės Amerikos Konfederacijos dvidešimt penkis centus, o senovinę JAV monetą, nukaltą Filadelfijoje. Šiandien ji turi tik numizmatinę vertę.

Džo pasižiūrėjo į pinigėlį: matiniame paviršiuje iškaltas Džordžo Vašingtono profilis. Ir data. Moneta keturiasdešimties metų senumo ir, kaip teigia automatas, išėjusi iš apyvartos.

— Kas nors ne taip, pone? — maloniai paklausė priėjęs moratoriumo tarnautojas. — Mačiau, kaip automatas grąžino monetą. Galima pažiūrėti? — Jis ištiesė ranką, ir Džo padavė jam dvidešimt penkis JAV centus.

— Už ją aš jums duosiu naują dešimties šveicariškų frankų monetą. Ją automatas priims.

— Puiku. — Džo įmetė dešimt frankų ir surinko tarptautinės Holio agentūros numerį.

— Firma „Holio talentai“, — atsiliepė gražus moteriškas balsas ir ekrane išplaukė jaunas veidas, padailintas naujausia kosmetika. — O, ponas Čipas, — atpažino jį mergina. — Ponas Holis mus įspėjo, kad jūs paskambinsit. Laukiam visą dieną.

Aiškiaregiai, pamanė Džo.

— Ponas Holis, — kalbėjo mergina, — liepė sujungti su jumis. Jis nori pats sutvarkyti jūsų reikalą. Prašom luktelėti. Dabar, jei Dievas duos, su jumis šnekės ponas Holis.

Mergina išnyko, liko pilkas tuščias ekranas. Paskui išniro nuožmus pamėlęs veidas giliai įsmegusiom akim; paslaptinga fizionomija be kaklo, be nieko daugiau. Akys panašios į brangakmenius su defektais, kurie spindi, bet prastai nušlifuoti. Holio akys skleidė nelygią šviesą į visas puses.

— Sveiki, pone Čipai.

Štai kaip jis atrodo, pamanė Džo. Fotografijos jo tiksliai neperteikė: netaisyklingų plokštumų ir iškilumų, sakytum, visa konstrukcija buvo numesta, sudužo, paskui suklijuota, bet nebeatgavo ano pavidalo.

— Draugija, — pasakė Džo, — gaus išsamią ataskaitą apie tai, kaip jūs nužudėte Gleną Ransaiterį. Jie turi daugybę puikių advokatų — sėdėsit kalėjime iki gyvos galvos. — Džo laukė, bet veidas nesureagavo. — Mes žinom, jog tai jūsų darbas, — pridūrė ir suprato, kad absurdiškai šneka ir elgiasi.

— Jei kalbėsime apie reikalą, dėl kurio į mus kreipėtės, — tarė Holis kažkokiu gličiu balsu, kuris Džo priminė besirangantį gyvačių kamuolį, — ponas Ransaiteris ne...

Džo drebėdamas padėjo ragelį.

Grįžo tuo pačiu koridoriumi. Pasikalbėjimų kambaryje Elis Hemondas nesmagus trupino sausą kaip pelenai cigaretę. Akimirka tylos, po to Elis pakėlė galvą.

— Vadinasi, ne, — ištarė Džo.

— Tavęs ieškojo Fogelzangas, — pranešė Elis. — Iš jo keisto elgesio supratau, kad nieko gera. Kertu lažybų — aštuoni prieš šešis — kad jis pabijos tau tiesiai pasakyti, ims visaip išsisukinėti, bet galų gale vis tiek turės ištarti „ne“. Ką toliau darysim? — Jis laukė atsakymo.

— Holiui padarysime galą.

— Nepadarysim.

— Draugija... — buvo bepradedąs Džo.

Į kambarį įslinko moratoriumo savininkas, susinervinęs ir prislėgtas, nors iš paskutiniųjų stengėsi atrodyti orus ir nesujaudinamas.

— Padarėm, ką galėjom. Tokiose žemose temperatūrose srovė teka laisvai; esant -150°C, nepastebima jokio didesnio pasipriešinimo. Turime gauti aiškų ir stiprų signalą, tačiau stiprintuvas perdavė tik šešiasdešimties hercų dažnio ūžesį. Bet nepamirškit, kad mes nelietėm šaldytuvo, kuriuo jūs atgabenote poną Ransaiterį. Prašom įsidėmėti.

— Gerai, įsidėmėsim, — tarė Elis, sunkiai atsistodamas. — Na, ką, viskas? — paklausė jis Džo.

— Aš pakalbėsiu su Ela.

— Dabar? Verčiau palauk iki rytojaus, apgalvok, ką jai sakysi. Važiuok namo ir išsimiegok.

— Važiuoti namo — tai važiuoti pas Pet Konli. Bet aš neturiu jėgų su ja kalbėtis.

— Tuomet pasiimk numerį viešbutyje. Čia, Ciuriche, — patarė Elis. — Išnyk iš horizonto. Aš grįšiu į laivą, pasakysiu kitiems ir surašysiu ataskaitą Draugijai. Gali raštu mane įpareigoti. — Fon Fogelzangui jis pasakė: — Gal atneštumėt popieriaus ir kuo rašyti.

— Žinai, su kuo norėčiau šnektelėt? — paklausė Džo, kai moratoriumo savininkas iškurnėjo rašymo priemonių. — Su Vende Rait. Ji žinos, ką daryti. Vertinu jos nuomonę, nors nesuprantu kodėl, juk aš beveik jos nepažįstu.

Tik dabar jis pastebėjo, kad pasikalbėjimų kambaryje skamba tyli muzika. Ir skambėjo visą tą laiką. Ta pati kaip ir sraigtasparnyje.

— Dies irae, dies illa, — rūsčiai giedojo choras. — Solvet saeclum infavilla, teste David cum Sybilla6. — Verdžio „Rekviem“, pažino Džo. Fogeizangas tikriausiai pats, kas rytą atvykęs į darbą devintą valandą, įjungia tą muziką.

— Kai apsistosi viešbutyje, — tarė Elis, — pasistengsiu Vendę Rait prišnekinti, kad tave aplankytų.

— Tai amoralu, — pareiškė Džo.

— Ką? — išpūtė akis Elis. — Tokiu laiku, kai iš visos organizacijos gali likti vien gražūs atsiminimai, jei tu nesusiimsi? Pageidautina, net būtina viskas, kas padeda tau dirbti. Eik vėl skambinti, po to pasakyk man, koks viešbutis, ir...

— Mūsų visi pinigai beverčiai. Aš negaliu naudotis videofonu, nebent koks nors numizmatas vėl man duotų dešimt šveicariškų frankų už seną monetą.

— Siaubas! — aiktelėjo Elis ir atsidusdamas palingavo galva.

— Gal aš kaltas? — piktai paklausė Džo. — Ar aš padariau netinkamus tuos dvidešimt penkis centus, kuriuos man davei?

— Labai keista, bet, ko gero, tu ir esi kaltas. O kodėl, nežinau. Gal kada nors išsiaiškinsiu. Na, ką gi, grįžkime abu į laivą. Iš ten galėsi pasiimti Vendę Rait.

— Quantus tremor estfuturus, — giedojo choras, — quando judex est venturus, cuncta striete discussurus.7

— Kuo aš sumokėsiu už viešbutį? Jame taip pat nepriims mūsų pinigų.

Elis nusikeikė ir išsitraukė piniginę, apžiūrėjo banknotus.

— Šitie seni, bet dar cirkuliuoja. — Išsiėmė iš kišenės smulkių. — O čia nebetinkami. — Jis numetė monetas ant grindų su tokiu pačiu pasibjaurėjimu, su kokiu videofonas andai išspjovė pinigėlį. — Paimk šituos, — padavė Elis Džo pluoštą kupiūrų. — Užteks vienai nakčiai viešbutyje, abiems papietauti ir išgerti. Rytoj iš Niujorko pasiųsiu laivą jūsų paimti.

— Pinigus aš tau grąžinsiu, — prižadėjo Džo. — Kaip laikinai einantis Ransaiterio Korporacijos direktoriaus pareigas, gausiu didelę algą ir galėsiu sumokėti visas skolas, mokesčius, baudas...

— Be Pet Konli? Be jos pagalbos?

— Dabar galiu ją išvyti.

— Abejoju, — pasakė Elis.

— Tai man proga pradėt gyvenimą iš naujo. — Aš sugebėsiu vadovauti firmai, pamanė sau. Tikrai nepakartosiu Ransaiterio klaidos: apsimetęs Stentonu Miku, Holis nei manęs, nei mano inercialų neišvilios iš Žemės ir neužpuls iš pasalų.

— Mano galva, — dusliai tarė Elis, — tave traukia pralaimėjimas. Šito nepakeis jokios aplinkybės, net dabartinė situacija.

— Netiesa — mane traukia sėkmė. Glenas Ransaiteris tai suprato, todėl savo testamentu ir nurodė, kad jeigu jis mirs, o Mylimų Žmonių ar koks kitas mano parinktas moratoriumas jo neatgaivins, negrąžins pusiau gyvybės, firmai vadovausiu aš.

Džo pajuto pasitikėjimą savo jėgomis — išvydo atsiveriančias galimybes taip aiškiai, lyg būtų turėjęs aiškiaregystės dovaną. Staiga jis prisiminė Pet ir įsivaizdavo, ką ji gali padaryti aiškiaregiui, mėginančiam numatyti ateitį.

— Tuba mirum spargens sonum, — tebegiedojo choras, — per sepukhra regionum coget omnes ante thronum.8

— Negali jos išvyti, — perskaitė Elis jo mintis. — Kai jos tokie sugebėjimai.

— Užsisakysiu kambarį „Ruts“ viešbutyje, — nutarė Džo. — Kaip tu siūlai.

Elis teisus, mąstė jis. Nieko iš to nebus: Pet ar kokia nors dar blogesnė jėga mane vis tiek pasieks ir sunaikins. Aš pasmerktas kaip klasikinės tragedijos herojus. Jo sudirgintose, išvargusiose smegenyse iškilo netikėtas vaizdas — voratinkly įsipainiojusio paukštelio. Šis paveikslas kažkaip siejosi su laiko sąvoka, ir Džo išsigando — viskas atrodė taip gyva ir tikra. Ir pranašiška. Bet nežinia dėl ko. Gal dėl monetų, išėjusių iš apyvartos ir išmestų videofono. Numizmatinių eksponatų. Tokių kaip muziejuose. Ar tikrai čia šuo pakastas? Sunku pasakyti. Vienas Dievas žino.

— Mors stupebit, — giedojo choras, — et natūra, eum resurget creatura, judieanti responsura9 — Ir vėl iš pradžių...

VIII

Jei turi finansinių sunkumų, apsilankyk taupomajame kredito banke „Ubikas“. Ten sėdinti panelė išvaduos tave iš skolų. Tarkim, esi skolingas 59 poskredus, plius palūkanos. Taigi iš viso...

Elegantišką viešbučio kambarį užliejo saulės šviesa, ir Džo apžlibęs mėgino įsižiūrėti į interjerą: didžiulės neošilko portjeros, kuriose buvo rankom siuvinėtos žmogaus evoliucijos scenos — nuo Kambro periodo vienaląsčių iki XX a. pradžios, kai į dangų pirmąkart pakilo už orą sunkesnis skraidymo aparatas; nuostabi raudonmedžio imitacijos komoda, keturios skirtingų spalvų chromuotos kėdės atlenkiamais atlošais... Apspangęs Džo gėrėjosi kambario prašmatnumu, bet staiga jį suėmė klaikus nusivylimas: jis suprato, kad Vende nebuvo atėjusi. O gal jis taip kietai miegojo, kad neišgirdo jos beldimo?..

Taigi išsvajotoji karalystė išgaravo jam nespėjus ten įkelti kojos.

Jausdamas, kaip jį vėl apima niūri vakarykštė apatija, Džo išsiropštė iš lovos, susirinko išmėtytus drabužius ir apsirengė. Kambary buvo neįprastai šalta, jis nesuprato kodėl. Pakėlė telefono ragelį ir paskambino viešbučio restoranan.

— ...jei tik bus įmanoma — atkeršyti, — išgirdo kažkieno balsą. — Aišku, pirmiausia reikės sužinoti, ar Stentonas Mikas tikrai dalyvavo operacijoje prieš mus, ar ten buvo tik į žmogų panašus jo pakaitalas — jei taip, kodėl. Jeigu ne — kaip iš tikrųjų atsitiko...

Balsas skambėjo monotoniškai, lyg žmogus kalbėtų sau, ne Džo. Kalbėtojui, rodos, nė motais, ar jo kas klausosi.

— Iš ankstesnių ataskaitų matyti, — dėstė balsas, — jog apskritai Mikas Stentonas elgiasi nepriekaištingai, nepažeidžia Sistemoje nusistovėjusių teisinių ir moralinių normų. Turėdamas tai omeny...

Džo padėjo ragelį ir svyruodamas kaip apdujęs mėgino susivokti, kas darosi. Juk tai Ransaiterio balsas! Jokios abejonės. Jis vėl pakėlė ragelį ir pridėjo prie ausies.

— ...bylą iškėlė Mikas, kuris gali tuo užsiimti, nes pripratęs prie panašių ginčų. Prieš siųsdami Draugijai oficialią ataskaitą, būtinai turite pasitarti su mūsų firmos juristais. Jei tokia ataskaita būtų viešai paskelbta, Holis galėtų ją traktuoti kaip šmeižtą ir mus paduoti į teismą už neteisingą apkaltinimą smurtu, nebent...

— Ransaiteri! — šūktelėjo Džo.

— ...nebent galėtumėte įrodyti...

Džo padėjo ragelį.

Nieko nesuprantu, tarė sau.

Jis nuėjo į vonią, nusiprausė lediniu vandeniu, pasišukavo nemokamom higieninėm šukom, padvejojęs nusiskuto higieniniu vienkartiniu viešbučio skustuvu, taip pat nemokamu; smakrą, skruostus ir kaklą ištepė nemokamu higieniniu skutimosi kremu, išpakavo higieninę nemokamą stiklinę ir atsigėrė vandens.

Nejaugi moratoriumui vis dėlto pavyko jį atgaivinti? Ir jį prijungti prie mano telefono? Atgavęs sąmonę, Ransaiteris tikriausiai pirma panoro pasikalbėti su manim. Bet jeigu taip, kodėl jis manęs negirdi? Kodėl ryšys vienpusis? Ar tai tik techninis nesklandumas, kurį galima ištaisyti?

Dar kartą grįžo prie telefono, ketindamas skambinti Mylimų Žmonių Moratoriuman.

— ...nėra idealus kandidatas į firmos direktorius dėl susikomplikavusių asmeninių reikalų, ypač...

Negaliu niekur paskambinti, pamanė Džo, negaliu net užsisakyti pusryčių. Ir padėjo ragelį.

Kambario kertėje nuskambėjo signalas ir virpantis mechaninis balsas pranešė:

— Aš esu nemokamas laikraščių automatas. Mano paslaugos prieinamos tik puikiuosiuose „Ruts“ viešbučiuose visame Žemės rutulyje ir jai priklausančiose kolonijose. Paspauskite mygtuką, atitinkantį rūpimų žinių grupę, ir aš per kelias sekundes jums pateiksiu naujausią tos srities laikraščių informaciją. Dar sykį primenu, kad nemokamai!

— Gerai, — tarstelėjo Džo ir nuėjo prie mašinos.

Gal jau bus pranešimų apie Ransaiterio nužudymą, pamanė jis. Laikraščiai kasdien spausdina pavardes žmonių, atvežtų į moratoriumus. Jis paspaudė mygtuką „Svarbiausios tarpplanetinės naujienos“. Iš automato čežėdamas tuoj pat išlindo popieriaus lapas. Džo greit jį pastvėrė.

Ničnieko apie Ransaiterį. Nejaugi būtų per anksti? O gal Draugijai pavyko tai nuslėpti? Arba Elis... Ir Elis galėjo moratoriumo savininkui įbrukti keletą poskredų. Tačiau... Juk pas jį visi Elio pinigai. Be to, Elis ne iš tų, kurie duoda kyšius.

Į kambario duris kažkas pabeldė.

Džo padėjo lapą ir atsargiai nutykino prie durų. Tikriausiai Pet Konli suuodė, kur aš. Bet gali būti, kad kas nors iš Niujorko atvyko manęs paimti. Teoriškai galėjo ateiti net Vende. Deja, nepanašu. Ji būtų pasirodžiusi anksčiau.

O jeigu tai Holio pasiųstas žudikas? Jei jis nusprendė išgalabyti mus po vieną?

Džo atidarė duris.

Už jų, baisiausiai susidrovėjęs, trindamas putlias rankas, stovėjo Herbertas Šionheitas fon Fogelzangas. Jis išlemeno: — Nieko nesuprantu, pone Čipai. Pasikeisdami dirbom kiaurą naktį. Ir nepastebėjom nė menkiausios gyvybės kibirkštėlės. Tačiau kai įjungėm encefalografą, jis užfiksavo silpną, bet aiškią smegenų veiklą. Matyt, užčiuopėme kažkokią pomirtinio gyvenimo apraišką, bet daugiau nesulaukėm jokių signalų, nors visa smegenų žievė pilna daviklių. Neišmanau, ką dar galėtumėm paveikti.

— Ar jūsų aparatūra fiksuoja smegenų metabolizmą?

— Taip. Mes pasikvietėm ekspertą iš kito moratoriumo, ir jis savo prietaisais patvirtino tą patį. Normalus metabolizmas, koks visad esti po mirties.

— Iš kur sužinojote, kad aš čia? — paklausė Džo.

— Paskambinom ponui Hemondui į Niujorką. Paskui mėginau skambinti jums į viešbutį, bet visą rytą videofonas buvo užimtas. Štai kodėl teko pačiam ateiti.

— Videofonas sugedęs, — paaiškino Džo. — Ir aš negaliu niekur paskambinti.

— Ponas Hemondas taip pat norėjo su jumis pasikalbėti, bet nepavyko. Jis paprašė mane jums perduoti, kad prieš išvykdamas į Niujorką Ciuriche sutvarkytumėt vieną reikalą.

— Ketino priminti, jog pasitarčiau su Ela.

— Privalote jai pranešti apie tragišką ir tokią ankstyvą vyro mirtį.

— Ar galėtumėt paskolinti keletą poskredų? — paprašė Džo. — Aš papusryčiaučiau.

— Ponas Hemondas įspėjo, kad jūs mėginsite pasiskolinti iš manęs pinigų. Jis man sakė jums davęs pakankamą sumą, kad galėtumėt sumokėti už viešbutį, porą taurių gėrimo ir...

— Elis manė, kad užsisakysiu kuklesnį numerį. Tačiau Elis negalėjo žinoti, kad pigesnių kambarių nebus. Pridėkite tuos pinigus prie sąskaitos, kurią gale mėnesio pateiksit Ransaiterio Korporacijai. Elis turbūt pranešė, jog aš dabar einu direktoriaus pareigas? Prieš jus racionaliai mąstantis žmogus, tvirtai žengiantis karjeros laiptais ir galop pasiekęs viršūnę. Jūs turbūt suprantate, kad aš galiu pakeisti mūsų firmos nusistatymą moratoriumų požiūriu ir gal, tarkim, pasirinkti kokį nors arčiau Niujorko.

Niurnėdamas fon Fogelzangas įkišo ranką į tvido kostiumo kišenę, išsitraukė dirbtinės krokodilo odos piniginę ir ėmė joje raustis.

— Gyvenam žiauriame pasaulyje, — padarė išvadą Džo, imdamas pinigus. — Tikra tiesa, jog žmogus žmogui — vilkas.

— Ponas Hemondas prašė perduoti dar vieną dalyką. Laivas atskris į Ciurichą maždaug po dviejų valandų.

— Gerai.

— Norėdamas, kad jūs turėtumėt pakankamai laiko pasikalbėti su Ela Ransaiter, ponas Hemondas pasiųs laivą tiesiai į moratoriumą. Todėl ponas Hemondas pasiūlė iš karto vežtis jus į moratoriumą. Mano sraigtasparnis ant viešbučio stogo.

— Elis Hemondas taip patvarkė? Kad aš su jumis grįžčiau į moratoriumą?

— O kaipgi, — linktelėjo fon Fogelzangas.

— Aukštas, pakumpęs maždaug trisdešimties metų negras? Priekiniai dantys su auksinėm karūnėlėm, papuoštom kortų ženklais: iš kairės į dešinę širdis, kryžius, būgnas?

— Tas pats, kurį vakar paėmėm iš kosmodromo. Su kuriuo jūs laukėt moratoriume.

— Žalios gelumbės bridžais, pilkais golfais, takso kailio striuke ir dirbtinio lako batais?

— Aš neįžiūrėjau, kuo jis buvo apsirengęs. Ekrane matyti tik veidas.

— Ar jis bent pasakė kokį nors slaptažodį, kad žinočiau, jog tai iš tikrųjų jis?

— Nesuprantu, ko jūs norite, pone Čipai, — suirzo moratoriumo savininkas. — Žmogus, su kuriuo šnekėjau videofonu, vakar buvo su jumis.

— Skrisdamas jūsų sraigtasparniu, aš smarkiai rizikuočiau, — pasakė Džo. — Ką aš žinau, gal jus pasiuntė Rėjus Holis. Poną Ransaiterį juk jis nužudė.

— Ar pranešėte Profilaktikos Draugijai? — paklausė fon Fogeizangas, išpūtęs į stiklines sagas panašias akis.

— Kai reikės, pranešim. O kol kas turime saugotis, kad Holis visų neišžudytų. — Mėnulyje jis tai ir norėjo padaryti.

— Jums reikia apsaugos, — nusprendė moratoriumo savininkas. — Patariu tuojau pat skambinti Ciuricho policijai. Ji paskirs jums žmogų, kuris garantuos jūsų saugumą lig pat išskrendant į Niujorką. O Niujorke...

— Aš gi sakiau, kad mano telefonas sugedęs. Girdžiu vien Gleno Ransaiterio balsą. Todėl niekas man ir neprisiskambino.

— Tikrai? Neįtikėtina! — Fon Fogelzangas įsmuko į kambarį. — Galima paklausyti? — klausiamai žvelgdamas į Džo, jis pakėlė ragelį.

— Vienas poskredas, — pareikalavo Džo.

Moratoriumo savininkas išgriebė iš kišenės saują monetų ir piktai padavė vieną Džo.

— Imu iš jūsų tiek, kiek čia kainuoja puodelis kavos, — tarė Džo. — Manau, kad bent šitiek tikrai verta.

Tiek ir verta, pamanė jis ir staiga prisiminė nepusryčiavęs. Ir turės alkanas kalbėtis su Eta. Ką gi, išgers amfetamino: viešbutis svetingumo dėlei tikriausiai duoda už dyką.

— Nieko negirdžiu, — prispaudęs prie ausies ragelį, pasakė fon Fogelzangas. — Net signalų nėra. Dabar silpnas ūžimas. Lyg iš labai toli. Visai silpnas. — Jis padavė ragelį Džo, tas irgi ėmė klausytis.

Ir jis girdėjo tik silpną tolimą ūžimą. Lyg iš už tūkstančio mylių. Klaiku. Ir ne mažiau keista, kaip ir Ransaiterio balsas — jei tai buvo jo balsas.

— Aš jums grąžinsiu poskredą, — tarė Džo, padėdamas ragelį.

— Nereikia.

— Betgi jūs neišgirdote jo balso.

Grįžkim į moratoriumą. Kaip kad prašė ponas Hemondas.

— Elis Hemondas yra mano pavaldinys. Aš sprendžiu, ką daryti. Manau, kad grįšiu į Niujorką nesikalbėjęs su Ela. Dabar svarbiausia parašyti Draugijai ataskaitą. Elis Hemondas kartais neužsiminė, ar visi inercialai parskrido iš Ciuricho?

— Visi, išskyrus merginą, su kuria jūs praleidote naktį čia, viešbutyje. — Moratoriumo savininkas nustebęs apsidairė, kur ji galėtų būti, Jo keistą veidą užliejo nerimas. — Čia jos nėra?

— Kokia mergina? — paklausė Džo. Jo širdį persmelkė juodžiausia nuojauta.

— Ponas Hemondas nesakė, manė, kad jūs gi žinote. Tokiomis aplinkybėmis būtų buvę netaktiška sakyti jos vardą. Nejau ji...

— Pas mane niekas nebuvo atėjęs.

Katra tai buvo? Pet Konli? Ar Vende? Norėdamas įveikti baimę, jis ėmė vaikščioti po kambarį. Viešpatie, tegul tik būna Pet!

— Spintoje, — tarė fon Fogelzangas.

— Ką? — sustojo Džo.

— Ten pažiūrėkit. Brangiuose numeriuose įtaisytos didžiulės sieninės spintos.

Džo paspaudė mygtuką, spyruoklinis mechanizmas staigiai atidarė duris.

Spintos dugne, susirietęs į kamuoliuką, gulėjo išdžiūvęs, beveik mumija virtęs kūnas. Beveik visą jį dengė dūlėsiai, kitados, matyt, buvę audeklu — tarytum tai, ką tas drabužis slėpė, per ilgą laiką susitraukė. Džo pasilenkęs kūną apvertė, jis svėrė vos keletą svaru. Jam palietus čežėdamos it popierius išsitiesė galūnės, plonytės ir kaulėtos. Standūs susipynę plaukai atrodė nepaprastai ilgi, jie gaubė veidą lyg juodas debesis. Džo nejudėjo, nedrįso žiūrėti, kieno tai veidas.

— Be galo seni palaikai, — prašvokštė fon Fogelzangas. — Visiškai sudžiūvę. Lyg būtų čia išgulėję ne vieną šimtmetį. Aš nusileisiu žemyn ir pranešiu viešbučio valdytojui.

— Tai negali būti suaugusi moteris, — pasakė Džo. Toks mažas kūnas... Tikriausiai vaiko. — Nei Pet, nei Vendės, — tarė nubraukdamas nuo mumijos veido plaukų debesį. — Atrodo, tarsi būtų ištraukta iš degimo krosnies. Kur ilgai laikyta aukštoje temperatūroje.

Sprogimas, staiga dingtelėjo jam. Baisus karštis sprogus bombai.

Jis tylėdamas žvelgė į susiraukšlėjusį, karščio nurudintą veidelį. Jau žinojo, kieno jis. Vargais negalais atpažino.

Vende Rait.

Kažkada naktį, mąstė jis, ji atėjo, ir tuomet joje ar aplink ją pradėjo vykti kažkoks procesas. Tai pajutusi Vende pasislėpė spintoje, kad jis nesužinotų. Šitaip ėjo paskutinės jos gyvenimo valandos, o gal minutės — jis vylėsi, jog minutės, — bet ji tylėjo, nešaukė jo. Nežadino. Bet gali būti, kad ji norėjo, bet jai neužteko jėgų. Galbūt ji įšliaužė į spintą manęs neprisišaukusi?

Dieve, kad tik tai būtų užtrukę neilgai.

— Jus niekuo nebegalit jai padėti? — paklausė jis fon Fogelzangą.

— Savo moratoriume?

— Per vėlu. Šitaip suirusiuose palaikuose nebėra nė pėdsako pusiau gyvybės. Čia... ta pati mergina?

— Taip, — linktelėjo Džo.

— Tučtuojau eikit iš viešbučio. Savo paties labui. Holis — juk tai Holio darbas? — ir jums taip padarys.

— Mano cigaretės irgi sudūlėjusios, — prisiminė Džo. — Laive dvejų metų senumo telefonų knyga. Prarūgusi grietinėlė ir kava su pelėsių greimu. Netikę pinigai. Viskas sena. Dar Mėnulyje, kai pasiekėme laivą, ji tarė: „Aš jaučiuosi sena“. Jis ėmė galvoti stengdamasis įveikti baimę, pamažėl virstančią siaubu. Tačiau tas balsas ragelyje, Ransaiterio balsas. Ką visa tai reiškia?

Džo neįžiūrėjo jokios logikos, jokios prasmės. Ransaiterio balso videofono ragelyje neįmanoma buvo paaiškinti jokia teorija.

— Radiacija, — spėjo fon Fogelzangas. — Man regis, jai teko būti labai stiprios radiacijos zonoje. Tiesiog milžiniškos.

— O man atrodo, kad ji mirė nuo to sprogimo, — nesutiko Džo.

— Sprogimo, kuris užmušė Ransaiterį.

Kobalto dalelės, galvojo jis. Karštos dulkės, ant jos nusėdusios ir dar įkvėptos. Tačiau tokiu atveju mums visiems lemta šitaip mirti, juk dulkės ant visų nusėdo. Jų pilni ir mano plaučiai, ir Elio, ir visų kitų inercialų. Ir nieko nebepadarysi. Per vėlu. Apie tai net nepagalvojom. Mums net į galvą neatėjo, kad tai buvo mažytė atominė bomba. Nėr ko stebėtis, jog Holis leido mums pabėgti. Ir vis dėlto...

Branduolinė reakcija paaiškino Vendės mirtį ir sudūlėjusias cigaretes, bet nepaaiškino telefonų knygos, monetų, kavos su pelėsiais ir sugižusios grietinėlės. Taip pat neaišku, iš kur ragelyje atsirado Ransaiterio balsas. Nesklandus monologas, kuris nutrūko fon Fogelzangui pakėlus ragelį. Kai jį norėjo išgirsti kas nors kitas, ne Džo...

Reikia grįžti į Niujorką, nutarė jis. Greičiau susitikti su visais, kurie buvo, kai sprogo bomba. Turime drauge viską apmąstyti. Ko gero, tai vienintelis būdas išbristi iš šios painiavos. Pakol neišmirėm visi vienas paskui kitą kaip Vende. Arba, jei įmanoma, dar baisiau.

— Paprašykit viešbučio administraciją, kad atneštų polietileninį maišelį, — kreipėsi Džo į moratoriumo savininką. — Parsivešiu palaikus į Niujorką.

— Argi nepranešite policijai? Tokia siaubinga žmogžudystė. Jie privalo žinoti.

— Parūpinkit man maišelį.

— Gerai jau. Jūsų bendradarbe, jūs ir žinokitės. — Ir moratoriumo savininkas nuėjo koridoriumi.

— Kažkada buvo bendradarbė, bet jau nebebus.

Kaip tyčia ji pirma. Bet gal ir geriau. Vende, aš tave pasiimu, vežuosi namo. Tačiau ne taip, kaip ketinau.

Visi inercialai sėdėjo aplink tikro ąžuolo pasitarimų stalą. Elis Hemondas nutraukė bendrą tylą:

— Džo jau turėtų grįžti. — Jis pažiūrėjo, kiek valandų. Pasirodo, laikrodis sustojęs.

— Siūlau pasižiūrėti per televizorių popietinių žinių, — pasakė Pet Konli. — Gal kartais Holis kam nors prasitarė apie Ransaiterio mirtį?

— Laikraščiuose nieko nebuvo, — tarė Edi Dorn.

— Televizija duoda naujesnes žinias, — ginčijosi Pet.

Ji padavė Eliui penkiasdešimt centų televizoriui įjungti. Aparatas stovėjo už portjeros konferencijų salės gale: įspūdingų gabaritų trimatis spalvotas polifoninis mechanizmas, kuriuo taip didžiavosi Ransaiteris.

— Norite, aš įjungsiu, pone Hemondai? — karštai pasisiūlė Semis Mandou.

— Gerai, — sutiko Elis ir rūškanas pamėtėjo Semiui monetą. Šis sugavęs nulėkė prie televizoriaus.

Valteris V. Veilsas, Ransaiterio advokatas, nekantriai pasimuistė krėsle. Jo aristokratiškos, plonom gyslelėm išraižytos rankos žaidė portfelio užraktu.

— Kam jūs palikote poną Čipą Ciuriche? Kol jo nėra, nieko negalim daryti, o juk reikia nedelsiant vykdyti pono Ransaiterio testamentą.

— Jūs gi perskaitėt jį. Džo Čipas irgi skaitęs. Mes žinom, kas pagal Ransaiterio valią turi perimti vadovavimą firmai.

— Tačiau įstatymo požiūriu... — pradėjo Veilsas.

— Dabar jau greitai, — šiurkščiai pertraukė jį Elis.

Paėmęs tušinuką, jis ėmė braukyti lapo pakraščius. Tai buvo jo sudarytas sąrašas. Užsisvajojęs išrašė ornamentais abi paraštes, po to dar kartą perskaitė:

SUDŪLĖJUSIOS CIGARETĖS

SENA TELEFONŲ KNYGA

IŠ APYVARTOS IŠĖJĘ PINIGAI

SUGEDĘ PRODUKTAI

SKELBIMAS ANT DEGTUKŲ DĖŽUČIŲ

— Dar žvilgtelėkit į sąrašą, — garsiai pasakė Elis. — Ir pažiūrėsim, gal kas pastebės kokią nors sąsają tarp šių penkių epizodų... ar kaip juos pavadintumėm. Tarp šių penkių faktų, kurie... — jis neaiškiai mostelėjo.

— Kurie absurdiški, — užbaigė Džonas Ildas.

— Lengva pastebėti, kas sieja pirmus keturis, — pareiškė Pet Konli. — Tačiau degtukų dėžutės — kas kita. Niekur nelimpa.

— Dar man parodyk dėžutę, — paprašė Elis ir ištiesė ranką. Pet padavė, ir jis vėl perskaitė skelbimą:

NUOSTABI GALIMYBĖ PADARYTI KARJERĄ — VISIEMS, KURIE ATITINKA MŪSŲ REIKALAVIMUS

Ponas Glenas Ransaiteris padvigubino savo pajamas per savaitę nuo tos dienos, kai gavo nemokamą mūsų batų pavyzdžių komplektą kartu su tikslia instrukcija, kurios dėka ir jūs galite draugams, giminėms, bendradarbiams pardavinėti mūsų pusbačius iš dirbtinės odos. Ponas Ransaiteris, nors ir guli sustingęs šaldytuve, uždirbo keturis šimtus...

Elis nustojo skaityti ir susimąstęs nykščio nagu pastukseno apatinius dantis. Taip, šitas skelbimas kitoks. Anie epizodai susiję su senėjimu ir gedimu. O šitas — ne.

— Įdomu, ką peštumėm atsiliepę į šį skelbimą? — garsiai tarė jis.

— Čia nurodytas vienos pašto dėžutės numeris De Moine, Ajovos valstijoje.

— Gautumėme nemokamą batų pavyzdžių komplektą, — pasakė Pet Konli. — Su tikslia instrukcija, kaip...

— Galbūt šitaip, — pertraukė ją Elis, — užmegztume kontaktą su Glenu Ransaiteriu. — Visi išpūtė akis, taip pat ir Valteris V. Veilsas.

— Rimtai. Še. — Jis padavė dėžutę Tipei Džekson. — Pasiųsk ekspresu.

— O ką parašyti? — paklausė Tipė Džekson.

— Užpildyk kuponą, ir viskas. — Edi Dorn jis paklausė: — Ar tikrai žinai, kad ši dėžutė tavo kišenėje nuo praėjusios savaitės? O gal ją šiandien pirkai?

— Trečiadienį įsimečiau į rankinuką kelias dėžutes. Kaip jau sakiau, šįryt degdamasi cigaretę netyčia pastebėjau šitą. Galiu prisiekti: ši dėžutė buvo rankinuke dar prieš skridimą į Mėnulį. Kelios dienos prieš tai.

— Su šituo skelbimu? — paklausė Džonas Ildas.

— Lig tol aš visai nekreipiau dėmesio į etiketes, tik šiandien krito į akis. Iš kur man žinoti, kada atsirado šis skelbimas? Ir kas gali pasakyti?

— Niekas, — pareiškė Donas Denis. — Kaip tau atrodo, Eli? Ar tai ne Ransaiterio pokštas? Gal jis prieš mirtį buvo užsakęs tokių etikečių? Arba Holis? Juk galėjo pademonstruoti tokį juodą humorą žinodamas, jog ketina Ransaiterį nužudyti? Kai mes pamatysime šį skelbimą, Ransaiteris jau bus Ciuriche, šaldykloje, kaip kad buvo nurodęs testamente...

— Iš kur Holis sužinojo, kad mes Ransaiterį vešim į Ciurichą, o ne į Niujorką? — paklausė Titas Apostas.

— Tenai juk Ela, — atsakė Donas Denis.

Semis Mandou prie televizoriaus tylėdamas studijavo Elio duotą penkiasdešimties centų monetą, iš įtampos suraukęs savo žemą, rodančią menką protelį, išblyškusią kaktą.

— Kas yra, Semi? — paklausė Elis ir išsigando — matyt, dar vienas incidentas.

— Argi ant penkiasdešimties centų neturi būti Volto Disnėjaus galvos?

— Disnėjaus, o jeigu senesnė moneta — Fidelio Kastro. Parodyk.

— Dar viena iš apyvartos išėjusi moneta, — paskelbė Pet Konli, Semiui einant prie Elio.

— Ne, — tarė Elis, įsižiūrėjęs į monetą. — Pernai metų, visiškai tinkama. Ją priims bet koks automatas. Ir televizorius.

— Tad kas atsitiko? — nedrąsiai paklausė Edi Dorn.

— Tai, ką sakė Semis. Ne tas portretas. — Jis atsistojo, priėjo prie Edi ir įdėjo monetą į jos drėgną delną. — Ką jis tau primena?

— Aš... aš nežinau, — patylėjusi ištarė Edi.

— Netiesa, žinai.

— Tegul bus žinau, — piktai metė Edi, priversta prisipažinti. Ji pastūmė jam monetą sudrebėdama iš pasidygėjimo.

—Ransaiterio portretas! — paskelbė Elis.

— Pridėk prie savo sąrašo, — visiems tylint, vos girdimai pasakė Tipė Džekson.

— Man rodos, vyksta du skirtingi procesai, — tarė Pet, kai Elis grįžo į savo vietą ir ėmė rašyti. — Akivaizdu, kad pirmąjį sudaro irimas. Šitai visi pripažįstame.

— Koks gi antrasis? — pakėlė galvą Elis.

— Nesu tikra, — dvejojo Pet. — Kažkuo susijęs su Ransaiteriu. Reiktų patikrinti visas monetas, kiek turime. Ir banknotus. Duokit man pagalvoti.

Visi susirinkusieji išsitraukė pinigines, iškratė kišenes.

— Radau penkių poskredų banknotą, — pasakė Džonas Ildas, — su gražiai išgraviruotu pono Ransaiterio portretu. Kiti... — Jis ilgai vartė pinigus. — Kiti normalūs, geri. Ar norit pamatyti tą banknotą, pone Hemondai?

— Aš pats turiu du, — atsakė Elis. — Kas dar? — Jis apsidairė. Pakilo šešios rankos. — Taigi aštuoni iš mūsų turi, jei taip galime pavadinti, Ransaiterio pinigų. Tikriausiai lig vakaro visi mūsų grynieji virs Ransaiterio pinigais. Arba per dvi dienas. Ką gi, mes jais galėsim naudotis: įjunginėti automatus ir prietaisus, apmokėti skolas.

— Kažin, — suabejojo Donas Denis. — Kodėl taip manai? Šitie, kaip tu juos vadini, Ransaiterio pinigai... — jis pabaksnojo į banknotą. — Kaipgi bankai juos priims? Jie nėra išleisti legaliai, jų neįvedė vyriausybė. Jie juk padirbti, netikri.

— Na, — nesiginčijo Elis, — gal ir netikri, gal bankai jų ir nepriims. Ne tai svarbiausia.

— Svarbiausia, — prabilo Pet Konli, — išsiaiškinti, kuo remiasi antrasis procesas — Ransaiterio apsireiškimas.

— Va, va, — linktelėjo pritardamas Donas Denis, — būtent Ransaiterio apsireiškimas. Antrasis procesas, vykstantis lygia greta su pirmuoju, irimu. Kai kurios monetos pasensta, ant kitų atsiranda Ransaiterio portretas. Žinai ką? Manau, kad šie procesai priešingi. Vieną sudaro lyg ir nutolimas, išnykimas. Tai pirmasis procesas. Antrasis — atsiradimas lig tol nebuvusių daiktų.

— Norų išsipildymas, — sušnibždėjo Edi Dorn.

— Kas, kas? — sukluso Elis.

— Gal tai Ransaiterio norų išsipildymas, — garsiau pasakė Edi. — Na, kad jo portretai būtų ant visų oficialių mokėjimo priemonių, visų mūsų pinigų, net ir monetų. Didinga!

— O kaip su degtukų dėžutėm? — paklausė Titas Apostas.

— Ką gi, nelabai didinga, — sutiko Edi.

— Mūsų firma jau reklamuojasi ant degtukų dėžučių, — paaiškino Donas Denis. — Taip pat per televiziją, laikraščiuose ir žurnaluose. Reklamą siuntinėjame ir paštu. Visa tai tvarko reklamos ir informacijos skyrius. Ransaiteriui buvo nusispjaut į šituos reikalus, juo labiau nusispjaut į kažkokias degtukų dėžutes. Jei čia iš tikrųjų būtų jo dvasios ar troškimų materializacija, jo veidą veikiau išvystume per televiziją, o ne ant pinigų ar degtukų dėžučių.

— Gal jį ir rodo televizija, — tarė Elis.

— Labai gali būti, — pritarė Pet. — Mes juk nebandėme. Nė vienas neturėjom laiko žiūrėti televizoriaus.

— Semi, įjunk, — liepė Elis vaikinui ir vėl padavė tą pačią penkiasdešimties centų monetą.

— Nežinau, ar aš noriu žiūrėti, — pasakė Edi, kai Semis įmetė monetą ir, žengęs žingsnį šonan, ėmė spaudyti mygtukus.

Atsivėrė durys, ir įžengė Džo Čipas. Elis pamatė, koks jo veidas.

— Išjunk, — tarė Elis ir atsistojo. Visi lydėjo jį akimis, kol ėjo prie Džo. — Kas atsitiko, Džo? — Jis laukė, bet Džo tylėjo. — Kas gi yra?

— Aš pasisamdžiau laivą, kad mane parvežtų, — kimiai išspaudė Džo.

— Kartu su Vende?

— Išrašyk čekį apmokėti kelionei. Laivas ant stogo. Man neužteko pinigų.

— Ar turite teisę disponuoti firmos fondais? — paklausė Elis Valterį V. Veilsą.

— Tokiam reikalui galiu. Einu į laivą, sutvarkysiu.

Pasiėmęs portfelį, Veilsas išėjo. Džo tylėdamas tebestovėjo tarpdury. Eliui pasirodė, kad nuo paskutinio matymo Čipas pasenęs šimtu metų.

— Mano kabinete... — Džo nusigręžė nuo stalo, sumirksėjo ir vėl nutilo. — Aš... man rodos, jums negalima žiūrėti. Kai aš ją radau, su manim buvo moratoriumo direktorius. Jis sakė niekuo negalįs padėti: per vėlu. Praėjo šitiek metų.

— Metų? — pašiurpo Elis.

— Einam pas mane, — ryžosi Džo.

Abu išėjo iš salės ir koridorium nusiskubino prie lifto.

— Skrisdamas čia išgėriau raminančiųjų. Jie įeina į bilieto kainą. Tikrai jaučiuos daug geriau. Tiesą sakant, išvis nieko nejaučiu. Vaistai veikia. Paskui, matyt, vėl bus tas pats.

Atvažiavo liftas. Tylėdami nusileido į ketvirtą aukštą, kur buvo Džo kabinetas.

— Nepatariu tau žiūrėti. — Džo atrakino duris ir pirmas įėjo. — Bet kaip nori. Jeigu jau aš nenumiriau, išlaikysi ir tu.

Jis įjungė šviesą.

— Viešpatie, — po valandėlės pratarė Elis.

— Neatidaryk maišelio, — perspėjo Džo.

— Ir neketinu. Kada tai įvyko — šįryt ar vakar vakare?

— Tikriausiai, kai ėjo pas mane. Mes — moratoriumo direktorius ir aš — koridoriuje radome rūbų skiautelių. Netoli mano durų. Tačiau kada ėjo per vestibiulį, atrodo, tebesijautė sveika ar bent apysveikė, nes niekas nieko nepastebėjo. O juk tokiam dideliam viešbuty visada esti žmogus, stebintis įeinančiuosius. Vien tai, kad ji pasiekė mano numerį...

— ...rodo, kad ji bent jau galėjo eiti.

— Aš galvoju apie mus visus, kurie likom, — tarė Džo.

— Kaip suprast?

— Ar ir mums taip bus?

— Nejaugi tai įmanoma?

— O jai kodėl buvo įmanoma? Dėl sprogimo. Visi išmirsim taip, kaip ji. Vienas paskui kitą. Ir iš kiekvieno liks dešimt svarų sverianti odos ir plaukų krūvelė, plastmasiniam maišely, su išdžiūvusiais kaulais.

— Na, gerai, — mėgino blaiviai samprotauti Elis. — Veikia kažkokia jėga, sukelianti žaibišką irimą. Ji atsirado per sprogimą Mėnulyje arba po jo. Mes tai jau žinojom. Dar žinom ar tariamės žiną, jog esama ir kitos, priešingos jėgos. Ji kažkaip susijusi su Ransaiteriu. Ant mūsų pinigų pradeda atsirasti jo portretai. Degtukų dėžutė...

— Ransaiteris pasirodė ir mano videofone, — pasakė Džo. — Viešbutyje.

— Videofone? Kaip?

— Ką aš žinau? Tiesa, ekrane jo nemačiau, tik ragelyje girdėjau balsą.

— Ką jis sakė?

— Nieko ypatinga.

Elis įdėmiai pažiūrėjo į jį.

— O jis tave girdėjo? — galop paklausė.

— Ne. Mėginau kažką jam pasakyti, bet ryšys buvo vienpusis. Aš tiktai klausiausi.

— Štai dėl ko negalėjau tau prisiskambinti.

— Žinoma, — linktelėjo Džo.

— Prieš tau įeinant mes norėjom įjungti televizorių. Supranti, laikraščiuose nieko nėra apie jo mirtį. Nesuvokiama.

Jam nepatiko Džo išvaizda. Džo atrodė susenęs, sumenkęs ir nusikamavęs. Galbūt viskas taip ir prasideda? Privalome užmegzti ryšį su Ransaiteriu, pagalvojo Elis. Neužtenka girdėti jo balsą. Matyt, jis nori susisiekti su mumis, bet...

— Jei norime likti gyvi, turime jį pasiekti.

— Jokios naudos, jei pamatysi jį televizoriaus ekrane, — pasakė Džo. — Bus tas pats, kaip su videofonu. Nebent jis pasakytų, kaip su juo susižinoti. Galgi jis gali pasakyti. Galbūt jis žino ir supranta, kas nutiko.

— Jis tikrai žino, kas jam pačiam atsitiko, — pridūrė Elis. — O mes juk nežinome. — Vis dėlto jis turi būti gyvas, mąstė Elis, nors moratoriumui ir nepavyko jo grąžinti į pusiau gyvybės būseną. Tačiau aišku, kad dėl tokio svarbaus kliento moratoriumo savininkas stengėsi iš paskutiniųjų. — Ar fon Fogeizangas jį girdėjo? — paklausė jis Džo.

— Norėjo, bet ragelyje buvo tylu, tik paskui atsirado tolimas ūžimas. Ir aš girdėjau. Tuštuma. Visiškos tuštumos garsas. Labai keistas ūžesys.

— Man tai nepatinka, — pareiškė Elis nesuprasdamas, kodėl nepatinka. — Kad taip ir fon Fogeizangas būtų girdėjęs... Bent jau galėtume neabejoti, jog tai tikras dalykas, jog tau nepasivaideno. Arba kad mums visiems nepasivaideno — kaip ta degtukų dėžutė.

Bet kai kurie dalykai išties nebuvo haliucinacijos: automatai nepriėmė senų monetų — mechanizmai objektyvūs, reaguoja tik į fizinius reiškinius. Jiems nė motais psichologiniai motyvai, jie neturi vaizduotės.

— Kuriam laikui paliksiu šitą pastatą, — pasakė Elis. — Parink iš akies koki miestą, su kuriuo abu neturėtume nieko bendra, kuriame nebūtume buvę.

— Baltimorė.

— Puiku. Vykstu į Baltimorę. Noriu pažiūrėti, ar pirma pasitaikiusi parduotuvė priims Ransaiterio pinigus.

— Nupirk šviežių cigarečių, — paprašė Džo.

— Gerai. Bus proga įsitikinti, ar Baltimorės parduotuvėse cigaretės irgi pagedusios. Patikrinsiu ir kitus produktus. Keliausi su manim ar grįši viršun ir jiems praneši apie Vendę?

— Važiuosiu su tavim.

— Gal jiems išvis apie ją nesakyti?

— Manau, kad reikia, — nesutiko Džo, — nes tai gali pasikartoti. Net iki mūsų grįžimo. Gal net ir dabar jau vyksta.

— Todėl turim kuo greičiau suvažinėti į Baltimorę. — Ir Elis apsigręžęs išėjo iš kabineto; Džo paskui jį.

IX

Tavo plaukai tokie sausi, tokie neklusnūs. Ką daryti? Įtrink riebaus „Ubiko“ eliksyro. Po penkių dienų pamatysi — tavo plaukai vėl stangrūs ir blizgantys. Vartojamas pagal instrukciją, aerozolinis plaukų eliksyras „Ubikas“ visiškai nekenksmingas.

Jie pasirinko „Sėkmės“ supermarketą Baltimorės pakraštyje.

— Duokit „Pall Mall“ pakeli, — kreipėsi Elis į kompiuterinį pardavėją.

— „Wings“ pigesnės, — tarė Džo.

— „Wings“ nebegaminamos, — suirzo Elis. — Jau daug metų.

— Gamina, tik nebereklamuoja. Padori firma, kuri nesigiria. Duokit „Wings“ vietoj „Pall Mall“, — paprašė jis automatą.

Nuožulniu loveliu ant prekystalio nuslydo pakelis cigarečių.

— Devyniasdešimt penki centai, — pasakė elektroninis pardavėjas.

— Prašom dešimties poskredų banknotą. — Elis įkišo pinigą, ir automatas suburzgė tikrindamas jį.

— Jūsų grąža, pone, — tarė automatas, padėdamas priešais Elį tvarkingą krūvelę banknotų ir monetų. — Prašom paeiti toliau.

Vadinasi, Ransaiterio pinigai galioja, pamanė Elis, kai jiedu užleido vietą kitam pirkėjui: pagyvenusiai apkūniai moteriai juodu drobiniu lietpalčiu, su meksikietišku tinkleliu pirkiniams. Jis atsargiai atplėšė pakelį. Cigaretė subyrėjo tarp pirštų.

— Jei čia būtų „Pall Mall“, tai kažką įrodytų, — pasakė Elis. — Stoju vėl į eilę.

Jis žengė atgal ir pamatė, kad pagyvenusi moteris tamsiu lietpalčiu piktai barasi su automatiniu pardavėju.

— Nudžiūvo dar neparnešta namo. Galit pasiimti. — Ji pastatė ant prekystalio vazonėlį, kuriame stirksojo sudžiūvusi gėlė, galbūt azalija — stagarus sunku buvo pažinti.

— Pinigų jums negaliu grąžinti, — pareiškė automatas. — Augalus mes parduodame be garantijos. Mūsų taisyklė: „Pirkėjau, būk atidus!“ Prašom paeiti toliau.

— O laikraštis „Saturday Evening Post“, — neatlyžo ponia, — kurį pasiėmiau nuo spaudos stalelio, pernykštis. Kas čia pas jus darosi? Pietūs iš Marso kirmėlių...

— Prašom toliau, — visai jos nepaisydamas, pakvietė automatas kitą pirkėją.

Elis išėjo iš eilės. Ėmė slankioti po parduotuvę, kol atsidūrė priešais aukštą, gal pustrečio metro, cigarečių blokų piramidę.

— Paimk kokį nors, — patarė jis Džo.

— „Domino“. Kainuoja tiek pat, kaip ir „Wings“.

— Dėl Dievo, negriebk nežinomos markės. Imk „Winston“, „Kool“ ar panašiai. — Jis pats ištraukė vieną bloką ir pakratė. — Tuščias. Iš svorio matyti.

Tačiau viduje kažkas sučežėjo, lengvutis ir mažas. Elis atplėšė dėžutę ir pažiūrėjo vidun. Popieriaus lapelis. Prirašytas jiedviem taip pažįstama rašysena. Abu perskaitė:

Būtinai turiu su jumis užmegzti ryšį. Padėtis rimta ir vis blogėja. Yra keletas variantų jai paaiškinti, ir mes juos aptarsime. Nepraraskit vilties. Man labai gaila Vendės Rait — mes padarėme viską, ką galėjome.

— Taigi jis žino apie Vendę. Tuomet gal kitiems taip nebebus.

— Atsitiktinė cigarečių dėžutė, — nustebęs kalbėjo Džo, — pirmoj pasitaikiusioj parduotuvėj, iš akies pasirinktame mieste. Ir joje randame Gleno Ransaiterio raštelį, skirtą mums. Kas gi kituose blokuose? Tokie patys rašteliai?

Jis paėmė „L&M“ bloką, pakratė ir atidarė. Dvidešimt pakelių cigarečių, viskas normalu. O gal ne? Elis ištraukė vieną pakelį.

— Matai, pakelis kaip pakelis, — tarė Džo ir išėmė bloką iš vidurio rietuvės. — Ir šitas pilnas. — Jis neatidarė, bet paėmė dar vieną. Paskui kitą. Visuose buvo cigarečių pakeliai. Ir visos cigaretės trupėjo tarp pirštų.

— Iš kur jis galėjo žinoti, kad mes čia atvažiuosim? — stebėjosi Elis. — Ir paimsim būtent šitą bloką?

Kažkoks absurdas. Bet ir čia veikia dvi priešingos jėgos. Irimo procesas — prieš Ransaiterį. Per visą pasaulį. Gal net per Visatą. Ko gero, net saulė užges ir Ransaiteris pakeis ją kokiu nors savo šviesuliu. Jei pajėgs. Taip, čia visa esmė — kiek iš tikrųjų Ransaiteris gali? Kitaip tariant — kiek gali siekti irimo procesas?

— Dar ką nors pamėginkim, — pasiūlė Elis ir nuėjo taku tarp skardinių, paketų, dėžučių, kol pasiekė elektroninės aparatūros skyrių. Čia išrinko brangų vokišką juostinį magnetofoną. — Atrodo kaip reikiant, — tarė jis Džo, kuris atsekė iš paskos, ir paėmė įpakuotą prekę. — Perkam ir parsivežam į Niujorką.

— Nenori išpakuoti ir patikrinti? — paklausė Džo.

— Man rodos, jog žinau, ką viduj rasim, — atšovė Elis. — Todėl šičia neverta ir tikrinti.

Magnetofoną jis nusinešė prie kasos.

Grįžę Niujorkan, jie nunešė magnetofoną į Ransaiterio Korporacijos dirbtuves.

Po penkiolikos minučių dirbtuvių vedėjas, jau išardęs mechanizmą, pranešė:

— Visos juostelę sukančios dalys susidėvėjusios. Guminis varantysis ratukas vietomis nusitrynęs, korpuso viduje pilna gumos trupinėlių. Stabdomasis mechanizmas, naudojamas greitam juostelės persukimui, irgi beveik sudilęs. Šiaip visą magnetofoną reikia iš pagrindų valyti ir tepti. Žodžiu, visiškai sudėvėtas, reikia kapitalinio remonto, taip pat pakeisti dirželius.

— Vadinasi, magnetofonui daug metų? — paklausė Elis.

— Turbūt. Ar seniai jį turit?

— Šiandien pirkau, — atsakė Elis.

— Negali būti, — apstulbo vedėjas. — O jeigu taip, jums pardavė...

— Žinau, ką man pardavė. Žinojau dar neatidaręs dėžės. — Džo jis pasakė: — Naujutėlaitis magnetofonas, bet visiškai sudilęs. Pirktas už netikrus pinigus, kuriuos parduotuvė mielai priima. Už beverčius pinigus — bevertė prekė. Čia net galima įžiūrėti tam tikrą logiką.

— Šiandien man bloga diena, — tarė vedėjas. — Rytą atsikėlęs pamačiau, kad pastipo mano papūga.

— Nuo ko pastipo? — paklausė Džo.

— Nežinau. Pastipo, ir gana. Guli sustingusi kaip pagalys. — Dirbtuvių vedėjas atkišo į Elį savo kaulėtą pirštą. — Aš jums dar kai ką pasakysiu apie jūsų magnetofoną. Jis ne tik sudilęs, bet ir keturiasdešimties metų senumo markės. Dabar nebenaudojami guminiai varantieji ratukai ir transmisiniai dirželiai. Atsarginių dalių niekur negausite, nebent kas padarytų. Tačiau neapsimoka — šitokia seniena. Išmeskit ir pamirškit.

— Gerai sakot, — tarė Elis. — Taip ir padarysiu. — Kartu su Džo jis išėjo į koridorių. — Čia kažkas daugiau negu irimas — visai kita problema. Mes gi niekur nerasime tinkamo maisto. Koks supermarketuose parduodamas maistas gali išsilaikyti šitiek metų?

— Konservai, — atsakė Džo. — Baltimorėje, anoje krautuvėje, mačiau daugybę visokių konservų.

— Dabar aišku kodėl, — susivokė Elis. — Prieš keturiasdešimt metų supermarketai daugiau prekiaudavo konservuotais, o ne šaldytais produktais. Tu teisus — mums tai gali būti vienintelis maisto šaltinis. — Jis pagalvojo. — Bet jeigu per vieną dieną įvyko keturiasdešimties metų šuolis atgal, rytoj galime atsidurti šimto metų senumo pasaulyje. O praėjus šimtui metų, joks maistas, net konservai, netinka valgyti.

— Kinietiški kiaušiniai, — prisiminė Džo. — Tūkstančio metų senumo kiaušiniai, užkasti į žemę.

— O juk tas procesas palietė ne vien mus, — kalbėjo Elis. — Prisimeni tą seną moterį Baltimorėje? Irimas sunaikino jos pirkinį — azaliją.

Nejau Mėnulyje sprogus bombai turės badauti visas pasaulis? Kodėl visi kenčia, ne tik mes?

— Supranti... — buvo besakąs Džo.

— Patylėk, duok man pagalvoti. Gal Baltimorė egzistuoja tik tada, kai mes ten esam? Galbūt „Sėkmės“ supermarketas išnyko mums išėjus? Todėl visai tikėtina, kad šis procesas veikia tiktai mus, kurie buvome Mėnulyje.

— Tai abstrakti ir beprasmiška filosofinė problema, — suniekino Elį Džo. — Be to, neįrodysi, ar taip, ar ne.

— Tačiau labai konkreti anai moteriai juodu lietpalčiu. Ir visiems kitiems.

— Vedėjas ateina, — įspėjo Džo.

— Aš perskaičiau magnetofono instrukciją, — gerokai nustebęs pasakė vedėjas ir padavė Eliui brošiūrėlę. — Žvilgtelėkit. — Bet apsigalvojęs knygelytę atėmė. — Gal neskaitykit, bet pažiūrėkit į paskutinį puslapį, kur parašyta, kas tą šlamštą pagamino ir kur siųsti, kad suremontuotų.

— Pagamino Ransaiterio firma Ciuriche, — perskaitė Elis. — Dar duotas taisyklos adresas Šiaurės Amerikos Konfederacijoje, De Moine. Tas pats, kaip ir ant degtukų dėžutės. — Padavęs brošiūrą Džo, jis tarė: — Važiuosim į De Moiną. Ši knygelė — pirmas įrodymas, jog esama ryšio tarp abiejų miestų. — Kažin, kodėl būtent De Moinas? — Prisimink, — kreipėsi jis į Džo, — ar Ransaiteris turėjo ką nors bendra su De Moinu?

— Jis ten gimęs, — atsakė Džo, — ir gyveno ligi penkiolikos metų. Glenas retkarčiais vis prisimindavo.

Dabar, po mirties, jis ten kažkaip grįžo. Ransaiteris vienu kartu ir Ciuriche, mąstė jis, ir De Moine. Ciuriche prietaisai užfiksavo jo smegenų metabolizmą, pusiau gyvas jo kūnas guli užšaldytas Mylimų Žmonių Moratoriume, bet mes negalim su juo susisiekti. De Moine fizinės jo esybės nėra, tačiau kaip tik ten, atrodo, įmanoma užmegzti su juo kontaktą; tiesą sakant, šios instrukcijos dėka jis jau yra, nors ir vienpusis — jo žodžiai mums. Tuo tarpu mūsų pasaulis ritasi atgal, atidengdamas praėjusių raidos etapų sluoksnius. Galimas daiktas, kad savaitės gale atsibusim ir pamatysim, kaip Penktąja aveniu dunda senoviniai „Trolley Dodgers“ tramvajai. Įdomu, ką šitie du žodžiai reiškė? Užmiršta frazė išplaukė iš praeities, tolimas blankus prisiminimas išstūmė iš sąmonės, dabartį. Net nuo šito migloto jausmo, kol kas dar labai subjektyvaus, jam pasidarė nesmagu: reiškinys, apie kurį lig tol jis neturėjo nė mažiausio supratimo, staiga tapo pernelyg realus.

— „Trolley Dodgers“, — ištarė jis baisiai. Šie žodžiai egzistavo mažiausiai prieš šimtą metų, bet įstrigo sąmonėj ir niekaip jų negalima pamiršti.

— Iš kur jūs žinote šitą pavadinimą? — paklausė dirbtuvių vedėjas. — Niekas jo nebeprisimena. Kažkada taip buvo vadinama „Brooklyn Dodgers“ komanda. — Jis įtariai pasižiūrėjo į Elį.

— Geriau einam į viršų, — pasakė Džo, — patikrinkim, ar nieko jiems neatsitiko. O tada išvykstam į De Moiną.

— Jei tučtuojau neišvažiuosim, — tarė Elis, — paskui kelyje galim užtrukti dieną ar net dvi.

Todėl, kad transporto priemonės darysis vis primityvesnės, pamanė jis. Skraidymo aparatus su raketiniais varikliais pakeis reaktyviniai lėktuvai, šie užleis vietą stūmokliniams varikliams, galop liks tiktai galimybė keliauti žeme — traukiniu, karieta... Nesinori tikėti, kad taip toli nusiristume. Tačiau štai įsigijome keturiasdešimties metų senumo magnetofoną, su guminiu varančiuoju ratuku ir pavariniais dirželiais. Taigi viskas įmanoma.

Abu su Džo nuskubėjo prie lifto. Džo paspaudė mygtuką. Jiedu laukė tylėdami, susijaudinę, paskendę savo mintyse.

Iš susimąstymo Elį pažadino atžvangėjęs liftas. Negalvodamas atitraukė grotuotas duris.

Ir atsidūrė priešais atvirą, metaliniu lynu slankiojančią kabiną, papuoštą poliruoto vario detalėmis. Ant kėdės sėdėjo pavargęs liftininkas, suėmęs rankeną, ir abejingai žiūrėjo į juos. Tačiau Elis toli gražu nebuvo abejingas.

— Nelipk, — sustabdė jis Džo. — Tu tiktai prisimink liftą, kuriuo važiavom anksčiau: hidraulinį, uždarą, automatinį, judantį be jokio garso...

Staiga jis nutilo. Senovinė žvanganti mašina išnyko ir jos vietoj atsirado įprastas liftas. Tačiau Elis tebejautė ano lifto artumą — jis kažkur tykojo regėjimo lauko pakraštyje:, tarytum pasirengęs išlįsti, vos tik jisai ir Džo užsiims kuo nors kitu. Jis nori grįžti, suprato Elis. Ir laukia tinkamo momento. Mes galim šiek tiek atitolinti jo grįžimą, gal keliom valandom, ne daugiau. Judėjimas į praeitį tolydžio spartėja, archajiniai objektai skverbiasi mūsų pasaulin kur kas greičiau, negu mums iš pradžių atrodė. Šiuo metu kiekvienas šuolis prilygsta šimtmečiui. Šitas liftas, kurį matėme, tikrai šimto metų senumo.

Ir vis dėlto, galvojo Elis, atrodo, jog iš dalies galėsime šį procesą kontroliuoti. Juk pavyko susigrąžinti šiuolaikinį liftą. Jei taip būtumėm visi kartu, veikti turim kaip komanda, susidedanti ne iš dviejų, bet iš dvylikos protų...

— Ką tu pamatei? — paklausė Džo. — Kodėl neleidai įeiti į liftą?

— Negi nepastebėjai, kad liftas senovinis? Atvira kabina, variniai papuošimai, liftininkas ant kėdės, žodžiu, dvidešimto amžiaus pradžios...

— Nepastebėjau, — atsakė Džo.

— O ką tu matei?

— Ką ir dabar. Normalų liftą, kokį kasdien matau atėjęs į darbą. Visad jį matydavau ir dabar matau. — Jis įžengė į kabiną ir atsigręžė Elį.

Vadinasi, mes jau skirtingai suvokiant tikrovę, suprato Elis.

Įdomu, kuo tai baigsis. Šis epizodas atrodė baisus ir nė kiek nepatiko. Nežinia kodėl jam matėsi, jog tai katastrofiškiausia permaina po Ransaiterio mirties, jie abu juda į praeitį nevienodu greičiu; jis intuityviai ir skaudžiai juto, kad lygiai tą patį prieš mirų patyrė Vende Rait.

Kažin, kiek jam liko laiko?

Staiga jis pajuto, kaip kūną ima kaustyt klastingas šaltis, nežinia kada pradėjęs į jį smelktis — į jį ir į visą aplinkinį pasaulį. Nejučia prisiminė paskutines minutes Mėnulyje. Šaltis bjaurojo daiktų paviršių, tvinko, pūtėsi lyg votys, kurios paskui pūškėdamos trūkinėjo. Šaltis skverbėsi į kiekvieną plyšelį, pasiekdavo daiktų vidų, šerdį, kur tvinksėjo jų gyvybė. Ir dabar jis regėjo ledo dykumą, kurioje styro pilkos uolos. Tikrovė virto vėjų gairinama plyne; pats vėjas stingo į ledą, ir pamažu uolos mažėjo ir tirpo. Pagaliau iš visur ėmė plūsti ir viską semti tamsa.

Tačiau, mąstė Elis, visa tai egzistuoja tik mano vaizduotėje. Ne, pasaulis nepalaidotas po vėjo, speigo, tamsos ir ledo klodais, jie sukaustė tik mano sielą, bet man rodos, kad viską matau aplink save. Keista. Nejaugi visas pasaulis susikaupė many? Ir jį gaubia mano kūno kevalas? Kada tai įvyko? Tikriausiai šitaip ateina mirtis, nusprendė jis. Netikrumas, kurį jaučiu, visų funkcijų lėtėjimas, vedantis į visišką entropiją, — tai mirties procesas, o ledas, kurį matau, — ženklas, jog procesas spartėja. Kai užmerksiu akis, galvojo Elis, išnyks visas pasaulis. Tačiau neregėti šviesų, rodančių kelią į naujas įsčias. Kurgi padūmavusi raudona žara, simbolizuojanti ištvirkaujančias poras? O purpurinė pašvaistė — gyvuliško godumo reikšlas? Viskas, ką jaučiu — visuotinis šaltis, o matau vien klampią tamsą ir speige stingstančią plynę, virš kurios užgeso saulė.

Tai negali būti paprasta mirtis, sakė jis sau. Ji nenatūrali: įprastinį išnykimą pakeitė kažkoks negailestingai primestas veiksnys.

Galbūt aš jį suprasiu, jei atsigulsiu pailsėti. Tuomet gal sukaupsiu energijos galvoti.

— Kas tau yra? — sunerimo Džo. Jie tebekilo liftu.

— Nieko, — trumpai atsakė Elis.

Jiems gal ir pavyks, bet man jau ne, galvojo jis.

Jie vis kilo aukštyn, apgaubti negyvos tylos.

Tik įžengęs į konferencijų salę, Džo pastebėjo, kad Elio nėra. Jis iškišo galvą koridoriun ir pamatė Eli, stovintį prie sienos.

— Kas atsitiko? — paklausė Džo. Elis nė nekrustelėjo. — Tau negera? — Džo priėjo prie jo.

— Aš pavargau, — pratarė Elis.

— Prastai atrodai. — Džo pasidarė baisu.

— Nueisiu į tualetą. O tu pažiūrėk, ar jiems nieko neatsitiko. Aš greit grįšiu. — Nelabai orientuodamasis, Elis žengė tolyn. — Viskas gerai, — dar pasakė. Ėjo svirduliuodamas, lyg sunkiai įžiūrėdamas kelią.

— Aš einu su tavim, — pasakė Džo. — Kad kartais ko neatsitiktų.

— Gal bus geriau, kai nusiprausiu šiltu vandeniu, — sumurmėjo Elis. — Atradęs nemokamo tualeto duris, Džo padedamas atidarė ir įėjo. Džo liko koridoriuje. Kažkas jam negerai, pamanė jis. Elis pasikeitė išvydęs senovinį liftą. Bet kodėl?

Elis netrukus pasirodė.

— Kas dar? — paklausė Džo, pamatęs jo veidą.

— Tu tik pažiūrėk, — tarė Elis, vesdamasis Džo į tualetą ir ten parodydamas sieną. — Matai, kas išbraižyta? Visuose vyrų tualetuose esti prirašinėta visokių dalykų. Bet tu perskaityk.

Raudonu pieštuku ar tušinuku buvo pakeverzota:

ŠOK UNITAZAN IR SĖSKIS SKERSAI

TIK AŠ ESU GYVAS — JŪS MIRĘ SENIAI

— Ar čia Ransaiterio raštas? — paklausė Elis. — Pažįsti?

— Taip, — linktelėjo Džo. — Jokios abejonės.

— Dabar jau žinom tiesą.

— Manai, jog tai tiesa?

— Žinoma. Garantuotai.

— Bet kokiu būdu mes sužinom? Iš užrašo ant tualeto sienos! — Džo pirmiausia pajuto nuoskaudą.

— Tokie jau yra užrašai ant sienų — drebia tiesiai šviesiai. Mes juk galėjom ištisus mėnesius, o gal ir amžinai žiūrėti televizorių, klausyti, kas ką sako videofonu, skaityti laikraščius — ir nieko nesužinoti. Kol kas nors nepasakys į akis.

— Bet mes gi nemirėm. Tiktai Vende.

— Mes esam pusiau gyvi. Veikiausiai tebeskrendam iš Mėnulio į Žemę: po sprogimo, kuris mus užmušė — mus, ne Ransaiterį. Tai jis stengiasi sugauti mūsų protofazonų srautą. Kol kas jam nesiseka, mūsų signalai neprasimuša iš šio pasaulio į tą pasaulį, kur jis gyvena. Bet jam pavyko mus pasiekti. Visur randame jo paliktus ženklus, net visai atsitiktinėse vietose. Kiekvienam žingsny su juom susiduriam, tik su juom, nes jis vienintelis...

— Su juo, tik su juo, — pataisė jį Džo. — Tu sakei „juom“.

— Man bloga, — sudejavo Elis.

Jis atsuko čiaupą, puolė praustis, bet vanduo pasirodė esąs šaltas. Džo pamatė, kad jame šokinėja ledokšniai.

— Grįžk į salę, — sumurmėjo Elis. — Aš irgi ateisiu, kai tik pasidarys geriau. Jeigu pasidarys...

— Aš liksiu su tavim, — nenusileido Džo.

— Ne, eik sau po velnių! — Elis ėmė stumti jį iš tualeto ir pagaliau išgrūdo į koridorių. Jo papilkusiame veide sustingo siaubas. — Eik ir pažiūrėk, ar jiems ko nors neatsitiko! — Susirietęs dvilinkas, delnais užsidengęs akis, Elis įsverdėjo atgal. Durys užsitrenkė.

— Gerai, — dvejodamas tarė Džo. — Aš būsiu su jais salėje. — Valandėlę jis stovėjo ir klausėsi. Už durų nė garso.

— Eli! — pašaukė Džo. Viešpatie, kaip baisu. Jam tikrai kažkas darosi. — Noriu pažiūrėti, ar tau nebloga, — pasakė Džo ir pastūmė duris.

— Per vėlu, Džo. Nežiūrėk į mane, — tyliai ir ramiai ištarė Elis. Tualete buvo tamsu: matyt, Eliui pavyko išjungti šviesą. — Tu man jau niekuo negali padėti, — vos girdimai, bet ryžtingai kalbėjo Elis.

— Mums nereikėjo atsiskirti nuo kitų. Todėl ir žuvo Vende. Tu gal dar pagyvensi, nors neilgai, jeigu eisi pas juos ir visą laiką būsite drauge. Pasakyk jiems, išaiškink, kad visad būtumėt kartu. Supratai?

Džo ištiesė ranką prie mygtuko, bet ją stumtelėjo silpnas, besvoris mostas. Jis atitraukė ranką, išsigandęs Elio bejėgiškumo. Viskas aišku. Nebereikia nė šviesos.

— Einu pas juos, — pasakė jis. — Aš supratau. Ar labai baisu?

Po valandėlės Džo išgirdo silpnutį švagždesį:

— Ne, nelabai. Tiktai... — Balsas nuslopo. Vėl stojo tyla.

— Gal kada nors dar susitiksim, — pasakė Džo ir suprato leptelėjęs nei šį, nei tą — tiesiog pasibaisėjo, kad sušneko tokią nesąmonę. Bet nieko geresnio nesugalvojo. — Aš noriu ką kita pasakyti, — toliau kalbėjo jis, nors žinojo, kad Elis nebegirdi. — Tikiuosi, tau geriau. Aš tuoj ateisiu pasižiūrėti, kaip tu jautiesi, tik pirma jiems papasakosiu apie užrašą ant sienos. Liepsiu neiti čia ir nežiūr... — jis stengėsi parinkti žodžius, — kad tau netrukdytų, — užbaigė.

Jokio atsako.

— Na, iki pasimatymo, — tarė Džo ir išėjo iš tamsaus tualeto. Netvirtu žingsniu jis pasuko konferencijų salės link. Stabtelėjęs giliai, nervingai atsiduso ir pastūmė duris.

Toli, prie kitos sienos, riogsantis televizorius leido skalbimo miltelių reklamą: dideliame spalvotame trimačiame ekrane kažkokia namų šeimininkė, kritiškai apžiūrėjusi ūdros kailio imitacijos rankšluostį, šaižiu balsu pareiškė, jog jam ne vieta jos vonioje. Po to kamera parodė vonios kambarį — ir užrašą ant sienos, pakeverzotą ta pačia ranka:

PASILENK VIRŠ VONIOS IR ŠOKI Į JĄ

VISI JŪS NUMIRĘ — AŠ GYVAS, DEJA

Tačiau į ekraną žvelgė vienui vienas žmogus. Džo stovėjo visiškai tuščiame kambaryje. Kiti, visa grupė, buvo dingę.

Įdomu, kur jie. Ir neaišku, ar jis išgyvens tiek, kad spėtų juos rasti. Vargu...

X

Prakaitavimas tau gadina gyvenimą? Aerozolinis arba kietas „Ubiko“ dezodorantas per dešimt dienų grąžins tave į rikiuotę. Nekenksmingas, jei laikysies higienos taisyklių.

— Dabar eilė Džimui Hanteriui. Naujausios žinios, — pranešė televizijos diktorius.

Ekrane pasirodė glotnus spinduliuojantis apžvalgininko veidas.

— Šiandieną Glenas Ransaiteris vėl atsidūrė savo gimtajame mieste, bet jo grįžimas ne toks, kuriuo galima džiaugtis. Vakar Ransaiterio Korporaciją, bene garsiausią iš daugelio profilaktikos įstaigų, veikiančių Žemėje, ištiko tragiškas smūgis. Vienoje slaptoje Mėnulio firmoje teroristai susprogdino bombą. Glenas Ransaiteris buvo sunkiai sužeistas ir mirė nespėjus nugabenti į šaldymo kamerą. Palaikus priėmė Mylimų Žmonių Moratoriumas Ciuriche. Dėtos visos pastangos, bet Gleno Ransaiterio taip ir nepavyko grąžinti pusiau gyvybės būsenon. Teko pripažinti, kad tolesnis gaivinimas būtų bergždžias. Taigi velionis atvežtas į De Moiną ir pašarvotas Kukliojo Pastoriaus laidotuvių namuose.

Kamera parodė senamadišką baltą medinį namą, prie kurio būriavosi žmonės.

Įdomu, kas liepė jį vežti į De Moiną, pagalvojo Džo Čipas.

— Šį liūdną, bet neginčijamą sprendimą, nulėmusį paskutinį Gleno Ransaiterio gyvenimo tarpsnį, kurį dabar ir matome, priėmė jo žmona. Ponia Ela Ransaiter pati guli šaldykloje, kur turėjo atsidurti ir jos vyras. Šį rytą jai buvo grąžinta sąmonė ir pranešta apie tragišką vyro likimą. Ji ir nutarė nutraukti pavėluotas pastangas grąžinti pusiau gyvybę žmogui, su kuriuo ji tikėjosi susijungti šiame gyvenimo etape. Deja, tikrovė atėmė šią viltį. — Ekrane šmėstelėjo gyvos Elos fotografija. — Gedintys Ransaiterio Korporacijos darbuotojai, — toliau kalbėjo apžvalgininkas, — susirinko Kukliojo Pastoriaus laidojimo namų koplyčioje, norėdami dalyvauti iškilmingose pamaldose ir atiduoti paskutinę pagarbą velioniui.

Dabar ekrane pasirodė laidojimo namų stogas. Iš vertikaliai stovinčio laivo lipo vyrai ir moterys. Prie jų prišoko korespondentas su mikrofonu.

— Prašom pasakyti, — kreipėsi reporteriškai žvalus balsas, — ar jūs ir jūsų kolegos, dirbdami pas Gleną Ransaiterį, turėjote progos pažinti jį asmeniškai? Ne kaip vadovą, bet kaip žmogų?

Mirksėdamas kaip šviesos apžlibinta pelėda, Donas Denis prabilo į mikrofoną:

— Gleną Ransaiterį visi pažinojom kaip gerą žmogų ir dorą pilietį, vertą pasitikėjimo. Tai sakau visų vardu.

— Pone Deni, ar čia susirinko visi pono Ransaiterio pavaldiniai, tikriau — buvę pavaldiniai?

— Beveik visi, — atsakė Donas Denis. — Niujorke mums paskambino ponas Lenas Nigelmanas ir pranešė išgirdęs apie Gleno Ransaiterio mirtį. Jis mus informavo, kad velionis vežamas į De Moiną, ir pasakė, jog ir mes turėtume vykti. Mes pritarėme, ir jis paėmė mus į savo laivą. — Denis parodė laivą, iš kurio visi ką tik išlipo. — Mes jam dėkingi už informaciją, kad pono Ransaiterio kūnas jau ne Ciuricho moratoriume, o čia, laidojimo namuose. Mes atvykome ne visi, nes kai kurių tuo laiku nebuvo Niujorko kontoroje. Turiu omeny inercialus Vendę Rait, Eli Hemondą ir psioninio lauko ekspertą Džo Čipą. Mes nežinome, kur jie yra, bet galbūt...

— Taip, — pertraukė jį reporteris, — galbūt jie pamatys šią laidą, per palydovus transliuojamą visam Žemės rutuliui, ir atskubės į De Moiną dalyvauti šiose liūdnose iškilmėse. Neabejoju — manau, jog ir jūs, — kad tiek ponas Ransaiteris, tiek ponia Ransaiter šito norėtų. O dabar grįžkime į studiją.

Ekrane vėl išniro Džimas Hanteris.

— Rėjus Holis, kurio personalas pasižymi psioniniais sugebėjimais, todėl tapo inercialų, taigi ir profilaktikos įstaigų veiklos objektu, šiandien padarė pareiškimą. Jis apgailestauja dėl tragiškos Gleno Ransaiterio mirties ir prižada, jei galės, atvykti į laidotuves De Moine. Tačiau gali būti, kad Lenas Nigelmanas, kaip jau pranešėme, atstovaująs Profilaktikos Įstaigų Draugijai, stengsis to neleisti, nes, pasak kai kurių šios organizacijos atstovų, Holis net neslėpęs džiaugsmo, kai išgirdęs apie Ransaiterio mirtį. — Apžvalgininkas Hanteris stabtelėjo, paėmė nuo stalo popieriaus lapą ir vėl prabilo: — O dabar kitos naujienos...

Džo Čipas koja spustelėjo distancinio valdymo mygtuką, ekranas užgeso, garsas nutilo.

Visa tai prieštarauja užrašams ant sienų, samprotavo Džo. Gal vis dėlto Ransaiteris miręs? Taip mano televizininkai. Ir Rėjus Holis. Ir Lenas Nigelmanas. Visi jie laiko jį mirusiu, o vienintelis kontrargumentas — kelios eilutės, kurias bet kas galėjo pakleizoti, nors Elis taip nemanė.

Televizoriaus ekranas vėl nušvito. Džo baisiausiai nustebo — juk jis nepaspaudė jungiklio. Dar keisčiau, kad patys keitėsi kanalai: slinko visokiausi vaizdai, kol pagaliau paslaptinga ranka rado reikalingą programą. Ekrane pasirodė Gleno Ransaiterio veidas.

— Nusibodo atbukę skonio receptoriai? — prakalbo Ransaiteris savo girgždančiu balsu. — Tavo valgiaraštyje karaliauja kopūstienė? Tas pats pirmadieninis dvokas, nors į viryklę sukišai nežinia kiek monetų? Viską pakeis „Ubikas“. Jis suteikia produktams puikų skonį, grąžina maistui aromatą. — Ekrane vietoj Ransaiterio atsirado ryškus aerozolio flakonas. — Paspaudei galvutę, ir prieinama kaina parduodamo „Ubiko“ nematomų dalelių srautas kaipmat nuvys baimę, kad pasaulį užpildė sugižęs pienas, susidėvėję magnetofonai, pasenę liftai ir kiti, kol kas nepastebimi irimo požymiai. Matote, regresyvinis pasaulio irimas — normalus pojūtis daugeliui asmenų, esančių pusiau gyvybės būsenoje, ypač pradinėje jos stadijoje, kai ryšys su tikrove dar labai stiprus. Realybės fragmentai tampa liktiniu dirgikliu, suvokiamu kaip pseudoaplinka, kuri be galo netvari, neturi jokio energetinio pagrindo. Ypač tai akivaizdu, kai susilieja kelios atminties sistemos, kaip kad jums atsitiko. Tačiau viską pakeis naujas, stipresnis negu kada nors „Ubiko“ preparatas!

Džo apdujęs spoksojo į ekraną. Jame atsirado burtininkė iš animacinių filmukų ir, veržliai kildama spiralėmis aukštyn, ėmė į visas puses purkšti „Ubiką“.

Burtininkę pakeitė griežto žvilgsnio šeimininkė arklio žiauna ir didžiuliais atsikišusiais dantim. Metaliniu balsu ji užbliuvo:

— Nusivylusi silpnais, pasenusiais tikrovės stabilizatoriais, pradėjau vartoti „Ubiką“. Puodai ir keptuvės buvo virtę surūdijusios skardos krūva. Grindys smego. Čarlis, mano vyras, koja pramušė miegamojo duryse skylę. Bet dabar aš vartoju naują — ekonomišką, stiprų „Ubiko“ preparatą, ir rezultatai nuostabūs. Pažvelkit į šitą šaldytuvą. — Ekrane pasirodė senutėlis „General Electric“ firmos šaldytuvas. — Jis jau paseno aštuoniasdešimčia metų.

— Šešiasdešimt dvejais, — mašinaliai pataisė Džo.

— O dabar žiūrėkit, — pasakė šeimininkė ir apipurškė jį. Stebuklingas švytintis debesėlis apgaubė seną griozdą, ir akies mirksniu jo vietoj išdygo puikus naujutėlaitis šešių durelių mokamas šaldytuvas.

— Tad štai, — toliau kalbėjo rimtas Ransaiterio balsas, — pažangiausi šiuolaikinio mokslo metodai materijos grįžimą į senas formas gali pasukti atgal — ir tai įperkama bet kokiam gyventojui. „Ubiku“ prekiauja geriausios ūkinių prekių parduotuvės visoje Žemėje. Skirta tik išoriniam vartojimui. Nelaikyti arti atviros ugnies. Tiksliai laikykitės etiketėje surašytos instrukcijos. Taigi, Džo, ieškok „Ubiko“. Nesėdėk rankas susidėjęs, eik, nusipirk ir purkškis dieną naktį.

— Tu žinai, kad aš čia! — stodamasis sušuko Džo. — Gal taip pat girdi ir matai?

— Aišku, kad nei girdžiu, nei matau. Ši reklama įrašyta į videojuostą dvi savaitės, tiksliau dvylika dienų prieš mano mirtį. Aš žinojau, kad sprogs bomba. Pasinaudojau aiškiaregių paslaugomis.

— Vadinasi, tikrai esi miręs?

— Žinoma, miręs. Argi nematei laidos iš De Moino? Aš gi žinau, kad matei, nes ir tai numatė mano aiškiaregis.

— O užrašai ant tualeto sienos?

— Dar vienas irimo ženklas, — sugriaudėjo Ransaiteris iš televizoriaus garsiakalbio. — Eik nusipirk „Ubiko“ flakoną, ir visi tie simptomai liausis.

— Elis mano, jog mes esame mirę.

— Elis jau dūla, — Ransaiteris skardžiai nusikvatojo, nuo aido sudrebėjo salės sienos. — Klausyk, Džo, aš tą velnio reklamą įrašiau norėdamas jums padėti — ypač tau, nes mudu visad buvome draugai. Žinojau — nuo tų įvykių tau susisuks galva. Taip ir yra, esi visiškai išmuštas iš vėžių. Ir nenuostabu, kai tavo tokie nervai. Šiaip ar taip, laikykis. Galimas daiktas, kuomet nuvyksi į De Moiną ir išvysi mane pašarvotą, nusiraminsi.

— Kas tas „Ubikas“? — paklausė Džo.

— Bet Eliui tikriausiai nebespėsim padėti.

— Iš ko „Ubikas“ pagamintas? Kaip jis veikia? — neatstojo Džo.

— Tiesą sakant, užrašas ant tualeto sienos atsirado dėl Elio kaltės. Jei ne jis, nieko nebūtumei matęs.

— Ar videojuostoje tikrai tu? — norėjo pasitikslinti Džo. — Deja, iš tiesų manęs negirdi.

— Be to, Elis... — pradėjo Ransaiteris.

— Velniava, — nebeteko kantrybės Džo. — Jokios naudos. — Ir jis nutilo.

Ekrane vėl išniro arkliažiaunė namų šeimininkė ir jau švelnesniu balsu baigė reklamą:

— Jei artimiausioje ūkinių prekių parduotuvėje dar nėra „Ubiko“, pone Čipai, grįžkit namo ir ten rasite paštu atsiųstą nemokamą reklaminį flakoną. Jo, pone Čipai, jums užteks, kol gausite normalaus dydžio skardinę.

Ji išnyko. Ekranas vėl buvo blausus ir nebylus. Jėga, kuri jį įjungė, dabar išjungė.

Vadinasi, dėl visko turiu kaltinti Elį, pamanė Džo. Ši mintis jo visai neviliojo. Jam atrodė keista tokia logika, gal net tyčia sugalvota. Elis — atpirkimo ožys, jam suversta visa atsakomybė. Nesąmonė. Ir dar — o jeigu Ransaiteris jį girdėjo? Gal jis tik apsimetė įsirašęs į videojuostą? Vienu tarpu, per reklamą, jau atrodė, kad Ransaiteris atsako į klausimus. Tik transliacijos pabaigoje šefo šneka neturėjo nieko bendra su jo žodžiais. Staiga Džo pasijuto it naktinis drugys, bejėgiškai besiplakantis į tikrovės langą, pro kurį regi neaiškius kontūrus.

Ūmai jam toptelėjo nauja, keista mintis. Tarkim, jog Ransaiteris tikrai įrašė į videojuostą šią reklamą, remdamasis klaidinga aiškiaregio informacija, jog bomba jį užmuš, o visi kiti liks gyvi. Juosta įrašyta su geriausiais ketinimais, bet jos teiginiai nepasitvirtino: Ransaiteris nežuvo, žuvo jie, kaip sakė užrašas ant tualeto sienos, o Ransaiteris tebėra gyvas. Prieš sprogimą jis buvo liepęs studijai tam tikru laiku paleisti šį įrašą, ką ji ir padarė; Ransaiteris nebespėjo duoti kito nurodymo. Tik šitaip galima paaiškinti prieštaravimą tarp jo žodžių juostoje ir jo darytų užrašų ant sienos tualete ir vonioje, paaiškinti tuos abu faktus. Daugiau Džo nieko neatėjo į galvą. Nebent Ransaiteris jais žaidžia, mulkina, veda čia į vieną, čia į kitą pusę. Persekioja juos — nepaprasta ir galinga jėga.

Sklindanti arba iš gyvųjų, arba iš pusiau gyvybės pasaulio, — o gal net iš abiejų. Šiaip ar taip, ta jėga kontroliuoja viską ar didžiąją dalį to, ką mes patiriame. Tačiau irimo procesas tikriausiai nepavaldus šiai jėgai. Kur jau... Nors ką gali žinoti. Gal Ransaiteris tik neprisipažįsta. Ransaiteris ir „Ubikas“. Ubique — „visur“, prisiminė Džo. Iš čia padarytas žodis, kuriuo pavadintas Ransaiterio reklamuojamas aerozolinis preparatas. Nors jo gal nė nėra. Gal tai dar vienas triukas jiems visiškai suklaidinti.

Be to, jei Ransaiteris gyvas, egzistuoja ne vienu, bet dviem pavidalais: pirmasis gyvena realiame pasaulyje ir mėgina su jais susisiekti, antrasis, fantasmagorinis, būtybė pusiau gyvybės karalystėje, tėra lavonas, palaikai, pašarvoti De Moine, Ajovos valstijoje. Logiškai samprotaujant, peršasi išvada, kad kiti čia veikiantys asmenys, Rėjus Holis ir Lenas Nigelmanas, taip pat fantasmagoriniai, o jų antrininkai iš kūno ir kraujo — likę gyvųjų pasaulyje.

— Pasiutimas, — tarė sau Džo. Šita versija jam visai nepatiko. Simetrijos požiūriu tobula, bet šiaip nesklandi.

Dabar užlėksiu namo, nusprendė jis, pasiimsiu „Ubiko“ pavyzdį ir — į De Moiną. Televizijos reklama taip ir patarė. Įkyriai ir gudriai mėgino įteigti, kad turėdamas „Ubiką“ jausiuosi saugesnis.

Tokių įspėjimų nevalia nepaisyti, jei nori likti gyvas — ar bent pusiau gyvas. Viena iš dviejų.

Taksi jį išsodino ant namų stogo, ir Džo nusileido prie savo durų. Jas atidarė nežinia kieno — Elio ar Pet — duota moneta ir jis įėjo. Svetainėje atsidavė prisvilusiais riebalais — iš vaikystės atsiminė tą smarvę. Virtuvėje rado jos priežastį. Elektrinė viryklė, grįžusi praeitin, virto dujine, „Buck“ markės, su aprūkusiais degikliais ir sandariai neužsidarančiom paišinom orkaitės durelėm. Džo beprasmišku žvilgsniu žvelgė į seną, sudėvėtą viryklę, paskui pastebėjo, kad ir kiti virtuvės rakandai panašiai pasikeitę. Laikraščių automatas apskritai išnyko. Tosteris per dieną virto niekam tikusiu keistu ir neautomatiniu laužu. Iš jo net skrebučiai patys neiššoksta, pamatė jis, piktai pabaksnojęs aparatą. Jį pasveikino milžiniškas šaldytuvas su pavarom, atplaukęs iš dievai žino kokių laikų: atrodė dar senesnis už „General Electric“ modelį, rodytą per TV reklamą. Mažiausiai pasikeitė kavos aparatas iš tikrųjų net į gerąją pusę — išnyko plyšys monetai įmesti, taigi juo bus galima naudotis nemokamai. Apsižiūrėjęs įsitikino, kad visi prietaisai veikia nemokamai. Tikriau tie, kurie išliko. Taip pat, kaip laikraščių automatas, pradingo ir šiukšlių šalinimo įtaisas. Jis bandė prisiminti, ką dar virtuvėje turėjo, bet atmintis neklausė ir Džo, numojęs ranka, grįžo į svetainę.

Televizorius irgi buvo smarkiai pasikeitęs: prieš jį stovėjo tamsaus medžio korpuso senoviškas trijų bangų „Atwater-Kent“ firmos AM radijo aparatas su antena ir įžeminimo laidu.

— O dangau... — pasibaisėjo Džo.

Tačiau kodėl televizorius nevirto metalo ir plastmasės krūva? Juk jis padarytas iš tų medžiagų, ne iš seno radijo aparato. Galbūt šitaip savotiškai patvirtinama užmiršta senovės filosofija, Platono teorija: visų kategorijų sąvokos, kaip idealūs objektai, yra realios. Televizoriaus forma pakeitė kitas formas panašiai, kaip slenka kino juostos kadrai. Matyt, kiekvienas daiktas išlaiko nematomas liktines, buvusias formas. Praeitis paslėpta, nuslopinta, bet ji niekur nedingo ir gali iškilti paviršiun, vos tik dėl kokios nors priežasties, priešingos normaliai žmogaus patirčiai, išnyksta naujausios formos apnašas. Vyras — tai ne užaugęs berniukas, o prieš jį gyvenę kiti vyrai. Istorija prasidėjo seniai.

Mumifikavęsi Vendės palaikai. Suirusi nuosekli formų kaita. Paskutinė forma susidėvėjo, bet jos niekas nepakeitė: nei nauja forma, nei kita fazė proceso, kurį vadiname raida. Turbūt šitokie senatvės požymiai — naujų formų neatsiranda, prasideda raumenų degeneracija ir sukriošimas. Tik Vendės atveju tai įvyko staiga, per kelias valandas.

Pala, ką sakė ta senovės filosofija? Argi Platonas nemanė, kad esama kažko, tam tikro vidinio elemento, kuris išlieka, nepasiduoda irimui? Taip, tai senovės dualizmas — kūnas ir siela. Kūnui ateina galas, kaip atsitiko ir Vendei, o siela — siela išskrenda tarsi paukštis iš lizdo ir nuplasnoja nežinia kur. Tikriausiai. Ir turbūt vėl atgimsta, kaip aiškina „Tibeto Mirusiųjų knyga“. Taip ir yra. Dieve, aš tikiuosi... Tuomet visi galėsime dar kartą susitikti. Kaip sako Mikė Pūkuotukas — anoj pusėj miško, kur mažas berniukas amžinai žais su savo meškučių... Nemarumo idėja, mąstė Džo. Mums visiems. Visi mes galų gale su savo meškiuku atsidursime naujame, šviesesniame ir patvaresniame pasaulyje.

Džo iš smalsumo įjungė priešistorinį radijo imtuvą. Nušvito geltona celiulioidinė skalė, garsiakalbis sutraškėjo, per ūžimą ir trukdžius prasimušė kažkokia stotis.

— Eteryje „Peperio Jango šeima“, — pranešė diktorius. Ėmė čiurlenti vargonai. — Užsakyta „Kamėjos“ firmos, gaminančios švelnų muilą gražioms moterims. Vakar Peperis sužinojo, kad daug mėnesių trukęs darbas netikėtai baigėsi, nes...

Džo išjungė radiją. Prieškarinė muilo opera, nusistebėjo jis. Ką gi, reiškinys būdingas formų grįžimui į praeitį šiame kvazipasaulyje — kaip jį kitaip pavadinsi.

Dairydamasis po svetainę, Džo pastebėjo baroko stiliaus staliuką stikliniu viršum, ant jo gulėjo irgi prieš Antrąjį Pasaulinį karą leistas žurnalas „Liberty“. Jame buvo spausdinamas futurologinis fantastinis romanas apie būsimą atominį karą — „Žaibas naktį“. Džo atsainiai pasklaidė puslapius ir ėmė apžiūrinėti visą kambarį, ieškodamas permainų.

Lygią bespalvę dangą pakeitė plačių spygliuočių lentų grindys. Kambario centre patiestas apiblukęs, dulkių prisigėręs turkiškas kilimas.

Ant sienos liko vienintelis paveikslas: po stiklu įrėminta graviūra, vaizduojanti balne mirštantį indėną. Džo tokio paveikslo neprisiminė. Nebuvo matęs. Nieko neprisiminė. Be to, ši teplionė jam visai nepatiko.

Vietoj videofono stovėjo juodas telefono aparatas su pakabintu rageliu. Be disko. Nukabinęs ragelį, Džo išgirdo moterišką balsą:

— Prašom sakyti numerį. — Jis greit pakabino ragelį.

Dingo be pėdsakų ir termostatu reguliuojama šildymo sistema. Vienoje kertėje jis pamatė dujinę krosnį su ilgu, beveik lig lubų, skardiniu traukos vamzdžiu.

Miegamajame jis pasirausė spintoje ir išsirinko, kuo apsirengti: juodus pusbačius, vilnones kojines, golfo kelnes, melsvus medvilninius marškinius, kupranugario vilnų striukę ir sportinę kepurę. Iškilmingesnei progai pasidėjo ant lovos kostiumą juodais ir mėlynais dryželiais, petnešas, platų gėlėtą kaklaraištį ir baitus marškinius celiulioidine apykakle.

— Viešpatie! — šūktelėjo Džo, spintoje užtikęs krepšį su golfo lazdomis. — Tai bent senienos!

Jis grįžo į svetainę. Dabar pasižiūrėjo į tą vietą, kur lig tol stovėjo polifoninis muzikinis centras. Nieko nebėr: sudėtingo dažnių reguliatoriaus, didelės histerezės grotuvo, lengvučio adapterio, garsintuvu, stiprintuvo. Ten riogsojo aukštas tamsaus medžio daiktas. Džo pamatė prisukamąją rankeną ir iškart suprato, kokia dabar jo muzikinė aparatūra. Ant lentynėlės šalia patefono „Victrola“ gulėjo pakelis bambukinių adatėlių. Ir septyniasdešimt aštunto greičio „Viktoro“ firmos plokštelė. Juoda etiketė skelbė, kad Rėjaus Noblo orkestras griežia „Turkišką desertą“. Taigi štai kas liko iš jo didžiulės magnetofono juostų ir ilgai grojančių plokštelių kolekcijos.

Na, rytoj jis gal jau turės cilindrinį fonografą su smagračiais ir velenėliu, kuriame bus įrašyta garsiai sukalbėta „Tėve mūsų“.

Jo dėmesį patraukė ant sofos numestas lyg ir naujas laikraštis. Paėmęs perskaitė datą: antradienis, 1939 m. rugsėjo 12 d. Jis dirstelėjo į antraštę:

PRANCŪZAI TVIRTINA PRALAUŽĘ ZYGFRIDO LINIJĄ PRANEŠA, KAD VERŽIASI Į PRIEKĮ CAARBRIUKENO RAJONE

Vakarų fronte artinasi lemiamas mūšis

Kaip įdomu, pamanė Džo. Prasidėjo Antrasis Pasaulinis karas, ir prancūzams atrodo, jog jie laimi! Jis perskaitė kitą pavadinimą:

LENKŲ INFORMACIJOS ŠALTINIAI PRANEŠA, KAD VOKIEČIŲ PUOLIMAS SUSTABDYTAS UŽPUOLIKAI META VIS NAUJAS JĖGAS, BET Į PRIEKĮ NEPASISTUMIA

Laikraštis kainavo tris centus. Tikrai įdomu... Kaži ką dabar galima nusipirkti už tris centus? Džo numetė laikraštį atgal ir nusistebėjo, kad jis taip naujai atrodo. Tarsi būtų išspausdintas ne anksčiau kaip prieš dvi dienas. Taigi turiu datą ir tiksliai žinau, kiek esu grįžęs į praeitį.

Slampinėdamas po butą ir ieškodamas daugiau pasikeitimų, miegamajame jis priėjo prie komodos, ant kurios stovėjo kelios įstiklintos fotografijos.

Visose Ransaiteris. Tačiau ne tas, kurį pažinojo Džo. Nuotraukose buvo berniukas, paauglys ir jaunuolis — kitoks, bet atpažįstamas.

Išsitraukęs piniginę, Džo nerado nė vienos giminaičio ar bičiulio fotografijos. Visur Ransaiteris! Kišdamasis atgal piniginę, apstulbo — ji ne plastmasinė, bet natūralios odos. Taip ir turi būti. Senais laikais tikra oda nebuvo deficitas. Na ir kas? Jis dar kartą ją išsitraukė, atidžiai apžiūrėjo, patrynė: visai naujas pojūtis, bet malonus. Nusprendė, kad kur kas geriau nei plastmasė.

Grįžęs į svetainę, ėmė ieškoti plyšio, pro kurį metamas paštas, nišos, kur turėjo gulėti šios dienos korespondencija. Dingo kaip nebūta. Džo stengėsi prisiminti, kaip seniau žmonės gaudavo laiškus. Rasdavo numestus prie buto durų? Ne, kažkokioj dėžutėj. Prisiminė frazę „pašto dėžutė“. Tvarka, bet kur būdavo toji pašto dėžutė? Prie namo durų? Gal ir taip, bala žino. Taigi reiks išeit iš buto — paštas turėtų būti pirmame aukšte, dvidešimčia aukštų žemiau.

— Prašom penkis centus, — paprašė buto durys, kai jis pabandė atidaryti. Bent vienas dalykas nepasikeitęs. Įgimtas mokamų durų užsispyrimas veikiausiai pergyvens visus daiktus. Nors mieste ir net visame pasaulyje laikas grįžtų atgal.

Įmetęs durims monetą, Džo nuskubėjo koridoriumi prie eskalatoriaus, kuriuo neseniai buvo važiavęs. Deja, jo vietoj jis išvydo nejudančius betoninius laiptus. Nulipti dvidešimt aukštų! Pakopa po pakopos. Neįmanoma, niekas tiek nenuliptų. Liftas! Žengė ton pusėn, bet prisiminė, kas nutiko Eliui. O jeigu dabar aš pamatysiu tą patį, ką jis? Seną kabiną ant metalinio troso, valdomą sukriošusio, kvaištelėjusio senio uniformine kepure. Tai ne 1939, o 1909 metų vaizdelis, taigi dar didesnis laiko regresas negu ligi tol.

Verčiau nerizikuoti. Nulipti laiptais.

Susitaikęs su ta mintim, ėmė lipti.

Pusiaukelėj jį persmelkė baisi mintis — jam nebus kaip grįžti: nei į butą, nei ant stogo, kur jo laukė oro taksi. Atsidūręs pirmame aukšte, bus pasmerktas ten likti galbūt amžinai. Nebent jei „Ubiko“ aerozolis pajėgtų sugrąžinti liftą arba eskalatorių. Antžeminės transporto priemonės... Galas žino, kokios jos bus, kai nusirabždinsiu apačion? Traukinys? Ekipažas?

Žengdamas per du laiptelius, jis niūriai lipo žemyn. Per vėlu grįžti.

Netrukus jis atsidūrė erdviame hole, kurio vidury stovėjo ilgas stalas marmuro viršum, ant jo — dvi molinės vazos su gėlėmis, berods vilkdagiais. Keturios plačios pakopos leidosi prie paradinių durų, uždengtų portjera. Džo sugriebė briaunotą stiklinę rankeną ir jas atlapojo.

Ir vėl laipteliai. O dešinėje išrikiuotos pašto dėžutės, ant kiekvienos pavardė, kiekvienai reikia rakto. Aha, jo neapsirikta, paštas jose paliekamas. Džo surado savo dėžutę su užrašu Džozefas Čipas 2075 ir mygtuku — matyt, jį paspaudus jo bute suskambėdavo skambutis.

Raktas! Jis gi neturi rakto. O gal turi? Pasirausęs kišenėse, Džo aptiko įvairios formos metalinių raktų ryšelį. Baisiausiai nustebęs, žiūrinėjo juos, bandydamas atspėti, kuris kam tinka. Pašto dėžutės užraktas mažulytis, taigi ir raktelis turi būti panašaus dydžio. Išrinkęs mažiausią, jis įkišo į rakto skylutę ir pasuko. Durelės atšoko. Jis pažiūrėjo vidun.

Ten gulėjo du laiškai ir ketvirtainis rudo popieriaus paketėlis, užklijuotas ruda juostele. Valandėlę jis gėrėjosi egzotiškom praeities relikvijom — raudonais trijų centų pašto ženklais su Džordžo Vašingtono portretu — ir nesukdamas gaivos dėl laiškų, atplėšė paketėlį, kuris rodėsi pakankamai sunkus. Ūmai pamanė, jog paketėlis ne tokios formos, per trumpas, kad jame būtų aerozolio flakonas. Jam pasidarė baisu. Jeigu tai ne reklaminis „Ubiko“ pavyzdys? Ne, turi būti, tiesiog turi. Antraip... Pasikartos Elio istorija. Mors certa et hora certa10, — tarė sau ir numetė rudą popierių. Ant kartoninės dėželės buvo parašyta: „Ubikas“ — kepenų ir inkstų balzamas“. Dėželėje buvo stiklinis užsukamas buteliukas. Džo perskaitė etiketę: „Vartojimo būdas. Nuo šio unikalaus analgetiko, prie kurio dr. Edvardas Sonderbaras dirbo keturiasdešimt metų, jums nebereikės naktimis keltis. Pagaliau saldžiai miegosite. Tiktai arbatinį šaukštelį balzamo išmaišykite stiklinėje šilto vandens ir išgerkite pusvalandis prieš miegą. Jei skausmas ar rėmuo tebekamuoja, dozę padidinkite iki valgomojo šaukšto. Vaikams neduoti. Sudėtis: oleandro lapų ekstraktas, salietra, mėtų aliejus, fenacitinas, cinko oksidas, medžio anglys, kobalto chloridas, kofeinas, rusmenės ekstraktas, steroidai, natrio citratas, askorbininė rūgštis, dirbtinės aromatinės ir skoninės medžiagos. Kepenų ir inkstų balzamas „Ubikas“ — labai efektyvus, jei vartojamas pagal instrukciją. Dirgina odą, todėl reikia mūvėti gumines pirštines. Saugotis, kad nepakliūtų į akis ar neužtikštų ant odos. Ilgai nelaikyti atidaryto, nes prisikvėpuosite. Dėmesio! Vartojant ilgai ar per didelėmis dozėmis, prie „Ubiko“ priprantama“.

— Kažkokia beprotybė, — pasakė sau Džo. Dar sykį perskaitė cheminę sudėtį ir pajuto, kaip tvenkiasi pyktis. Ir užlieja visiškas bejėgiškumas. Man galas, pagalvojo jis. Šis marmalas nėra tasai preparatas, kurį per televiziją reklamavo Ransaiteris. Čia kažkoks paslaptingas senovinių vaistų, odos tepalo, nuskausminamųjų, nuodų, neutralių medžiagų mišinys, kuriam dar pridėta kortizono. O juk jo prieš Antrąjį Pasaulinį karą net nežinota. Jokios abejonės, kad TV reklamuotas „Ubikas“ regresavo, bent jau šis pavyzdys — tikrai. Akivaizdžiausia ironija: preparatas, sukurtas nuo regresijos, pats pasidavė šiam procesui. Turėjau iš karto suprasti, kai tik pamačiau tuos senus raudonus trijų centų pašto ženklus.

Džo apsidairė. Prie šaligatvio stovėjo klasikinis muziejaus eksponatas: automobilis su ratais „LaSalle“.

Ar aš nusikasiu į De Moiną 1939 metų „LaSalle“ automobiliu, klausė jis save. Jei nebesikeis, gal per savaitę? Tačiau tuomet bus nesvarbu. Be to, mašina toliau keisis. Viskas keisis, nebent buto durys ne.

Vis dėlto jis priėjo prie automobilio apžiūrėti iš arčiau. Gal jis kartais mano, pagalvojo Džo. Ir gal tiks kuris nors raktas? Atrodo, šitaip užvedami ratiniai automobiliai. Kita vertus, kaipgi aš važiuosiu? Juk nemoku vairuoti tokio senoviško griozdo, ypač — kaip tai vadinama? — su rankiniu bėgių keitimu. Atidaręs dureles, jis atsisėdo prie vairo ir prikandęs lūpą bandė susivokti situacijoje.

Ko gero, reikėtų išgerti valgomąjį šaukštą „Ubiko“, kepenų ir inkstų balzamo, sunkiai atsiduso Džo. Jei jo tikrai tokia sudėtis, iškart galą gausiu. Tokia mirtis jam nelabai patiko. Kobalto oksidas žudytų ilgai ir skausmingai, žinoma, jei pirma to nepadarytų rusmenės ekstraktas. Nereikia pamiršti ir oleandro lapų. Nuo šitokio mišinio jo kaulai virstų drebučiais. Colis po colio.

Pala, 1939-aisiais jau būta avialinijų. Jei pasiekčiau Niujorko aerouostą — gal net šituo automobiliu, — galėčiau užsisakyti specialų lėktuvą. Trimotorį „Fordą“ su lakūnu. Ir tada nuvykčiau į De Moiną.

Išbandęs visokiausius raktus, rado tokį, kuris įjungė variklį. Džo patiko sveikas lygiai veikiančio variklio gaudimas. Kaip ir natūralios odos piniginė, ši regresija pasirodė jam į gera: šiuolaikinės transporto priemonės buvo begarsės, todėl negalėdavai apčiuopiamai pajusti jų galios.

Dabar sankaba, suprato jis. Štai kairėje. Koja užčiuopė pedalą. Nuspausk iki galo, tada įjunk pavarą. Jis pabandė — ir išgirdo baisų džeržgėjimą metalui trinantis į metalą. Vėl pabandė. Dabar pavyko įjungti greitį.

Automobilis pagaliau pajudėjo. Trūkčiojo ir kratėsi, bet važiavo. Šiaip taip nukrivuliavo gatve, ir Džo truputį pralinksmėjo.

Žiūrėsim, ar pavyks rasti tą velnio aerouostą. Nes bus per vėlu. Atsidursiu epochoje, kai egzistavo rotaciniai „Gnomo“ tipo varikliai su išorėje besisukančiais cilindrais, tepami ricinos aliejumi. Tokiu kledaru, braukdamas papilve medžių viršūnes, septyniasdešimt penkių mylių per valandą greičiu galėdavai nuskristi penkiasdešimt mylių.

Per valandą jis pasiekė aerouostą, sustojo ir ėmė žvalgytis į angarus, vėjomatį, senutėlius biplanus su mediniais propeleriais. Na, ir vaizdas, pamanė Džo. Senovės laikų istorijos puslapis. Atgiję praėjusio tūkstantmečio reliktai, neturintys nieko bendra su pažįstamu, realiu pasauliu. Fantastiškos šmėklos, trumpam sugrįžusios iš praeities; jos irgi išsilaikys ne ilgiau kaip šiuolaikinės civilizacijos produktai. Kaip ir visa kita, jas taip pat nušluos regresijos procesas.

Svaigstančia galva — nes buvo nepratęs taip važiuoti — jis išlipo ir nukulniavo į pagrindinį aerouosto pastatą.

— Kokį lėktuvą galima išsinuomoti už šiuos pinigus? — paklausė jis pirmą žmogų, panašų į tarnautoją, ir paklojo ant staliuko visus grynuosius, kiek turėjo. — Man reikia kuo greičiau patekti į De Moiną. Noriu tučtuojau skristi.

Plikas aerouosto tarnautojas styrančiais ūsais, užsidėjęs apskritus akiniukus paauksuotais rėmeliais, tylėdamas pasižiūrėjo į pinigus.

— Ei, Semai, — kažką pašaukė pasukdamas apvalią kaip obuolys galvą, — eikš čia, pažiūrėk, kokie pinigai!

Priėjo kitas vyriškis, dryžuotais marškiniais su plačiom rankovėm, nuzulintom medvilninėm kelnėm ir drobiniais bateliais.

— Padirbti, — pareiškė užmetęs akį. — Žaisliniai pinigai. Nėra nei Džordžo Vašingtono, nei Aleksandro Hamiltono.

Abu vyrai įbedė žvilgsnį į Džo.

— Aikštelėje stovi mano automobilis, trisdešimt devintųjų „LaSalle“. Galiu jį atiduoti už skrydį į De Moiną. Sutinkat?

— Gal Ogis Brentas susiviliotų? — pagalvojęs tarė akiniuotis.

— Brentas? — kilstelėjo antakius vyras medvilninėm kelnėm. — Su ta savo griuvena? Jo lėktuvėliui daugiau kaip dvidešimt metų. Nenuskris net iki Filadelfijos.

— O Mekdžis?

— Aišku, bet jis Niuarke.

— Tuomet gal Sendis Džespersenas. Jo „Curtiss-Wright“ pasieks Ajovą. Anksčiau ar vėliau. — Jis kreipėsi į Džo: — Eikit į trečią angarą, ten rasit raudoną ir baltą „Curtiss“ biplaną. Prie jo krapštysis nedidelis apkūnus vyrukas. Jeigu jis nesutiks, niekas jūsų nenuskraidins. Tada teks laukti rytdienos, kai savo trimotoriu „Fokker“ grįš Mekdžis.

— Dėkui, — tarstelėjo Džo ir išėjo laukan. Nudrožė trečio angaro link ir jau iš tolo pamatė lėktuvą, panašų į „Curtiss-Wright“ — biplaną. Nors nereiks skristi Pirmojo Pasaulinio karo laikų „Džene“, apsidžiaugė jis. Staiga jam toptelėjo: iš kur aš žinau, kad Džene pravardžiuotas „Džeien“ mokomasis lėktuvas? Košmaras! Vadinasi, to laikotarpio elementai turi atitikmenis mano smegenyse. Nenuostabu, kad mokėjau važiuoti „Lasalle“ automobiliu. Taigi mano protas iš rimtųjų pradeda prisiderinti prie šio naujo laiko kontinuumo!

Rudaplaukis storuliukas trynė alyvuotu skuduru lėktuvo šasi. Priėjus Džo, jis pakėlė galvą.

— Ar būsit ponas Džespersenas? — pasiteiravo Džo.

— Tas pats. — Žmogus išpūtė akis, matyt, nustebintas Džo drabužių, kurie nebuvo regresavę. — Kuo galiu padėti?

Džo paaiškino, koks reikalas.

— Norit atiduoti naujutėlį „LaSalle“ už tai, kad nuskraidinčiau į De Moiną? — suabejojo Džespersenas ir susiraukė. — Gal į abi puses, aš gi vis tiek turiu grįžti? Gerai, pažiūrėsiu į tą jūsų mašiną, bet nieko neprižadu. Aš dar neapsisprendžiau.

Abu nuėjo į automobilių stovėjimo aikštelę.

— Kad nematau jokio trisdešimt devintųjų „LaSalle“, — įtariai pasakė Džespersenas.

Taip ir buvo — „LaSalle“ išnyko. Jo vietoj Džo pamatė mažutėlį A modelio „Fordą“ brezentiniu viršum, be galo seną, gal net 1929 metų. Nevertą nė skatiko, kaip suprato iš Džesperseno akių.

Matyt, nebėr jokios vilties. Jis niekada nepasieks De Moino. Ir tada, kaip pabrėžė reklamoje Ransaiteris, jo laukia mirtis — kaip Vendės ir Elio. Anksčiau ar vėliau.

Verčiau pasirinkti kitokią mirtį, pamanė Džo, prisiminęs „Ubiką“. Atidaręs „Fordą“, sėdo prie vairo.

Šalimais ant sėdynės gulėjo buteliukas, kurį buvo gavęs paštu. Jis paėmė...

...ir pamatė tai, kas jo nebenustebino. Buteliukas, kaip ir automobilis, dar pasistūmėjo atgal į praeitį. Dabar tai buvo vientisas plokščias subraižytas butelis — tokius liedavo medinėse formose. Išties labai senas: minkštas užsukamas metalinis dangtelis atrodė rankų darbo, tokius darydavo XIX a. pabaigoje. Ir etiketė jau kita. Pakėlęs arčiau prie akių, jis perskaitė joje išspausdintus žodžius:

„UBIKO ELIKSYRAS“. GARANTUOTAI GRĄŽINA VYRIŠKĄ GALIĄ IR LIKVIDUOJA BET KOKIAS NEMALONIAS IŠSKYRAS. PADEDA VYRAMS IR MOTERIMS, KURIE TURI ŠEIMYNINIŲ NUSISKUNDIMŲ. PUIKIOS GYDOMOSIOS SAVYBĖS. VARTOTI PAGAL INSTRUKCIJĄ.

Žemiau buvo dar kažkas parašyta smulkesnėmis raidėmis. Jis prisimerkęs perskaitė susitepusius žodžius:

„Šitaip nedaryk, Džo. Yra kitokia išeitis. Ieškok ir ją rasi. Sėkmės“.

Ransaiteris, suprato Džo. Vėl su mumis sadistiškai žaidžia katę ir pelę. Nori, kad dar šiek tiek patemptume. Stengiasi atitolinti mūsų galą. Tik nežinia kam. Galbūt Ransaiteriui patinka, kaip mes kenčiame. Tačiau tai ne jo stilius, nepanašu į Gleną Ransaiterį, kurį aš pažinojau.

Vis dėlto Džo padėjo „Ubiko“ eliksyrą, nusprendė apsieit be jo. Ėmė spėlioti, kokia galėtų būti toji „kitokia“ išeitis.

XI

Pagal instrukciją vartojamas „Ubikas“ tau garantuos kietą ir saldų miegą. Atsikelsi žvalus, pasirengęs sutikti visas problemas. Tik neviršyk dozės!

— Koks čia butelis? — keistai atsimainiusiu balsu paklausė Džespersenas, kišdamas galvą automobilin. — Galima žvilgtelėti?

Džo Čipas, netaręs nė žodžio, padavė jam plokščią „Ubiko eliksyro“ butelį.

— Man apie jį pasakodavo senelė, — paaiškino Džespersenas, pakeldamas butelį priešais šviesą. — Iš kur jį ištraukėt? Jo nieks nebegamina nuo pat Pilietinio karo.

— Gavau palikimo.

— Nebent taip. Taigis, dabar nebepamatysi rankų darbo butelių. Tarp kitko, firma išleido šito vaisto labai mažą partiją. Eliksyras išrastas San Franciske apie 1850 metus. Juo niekad neprekiauta, gaminta tik pagal užsakymus. Jis buvo trijų rūšių, skirtingo stiprumo. Šitas, kurį turite, stipriausias. Ar žinote, kokia jo sudėtis?

— Aišku, žinau. Mėtų aliejus, cinko oksidas, natrio citratas, medžio anglys...

— Gana, — pertraukė jį Džespersenas. Susiraukęs kažką įtemptai galvojo. Staiga jo išraiška pasikeitė. Jis nusprendė. — Nugabensiu jus į De Moiną, jeigu man atiduosite šitą butelį. Skrendam tuoj pat, kad kuo daugiau nuskristume dieną.

Su buteliu rankoje jis nužygiavo nuo dvidešimt devintųjų „Fordo“.

Per dešimt minučių jie pripildė biplano bakus degalų, rankomis įsuko propelerius, ir lėktuvas nukrypavo gūbriuotu pakilimo taku, šoko į orą ir vėl šleptelėjo žemėn. Džo sukando dantis ir įsikibo į krėslą.

— Per didelis svoris, — ramutėliai pasakė Džespersenas. Pagaliau biplanas sunkiai pasikėlė, visam laikui palikdamas pakilimo taką, ir, blerbdamas viršum stogų, nuskrido vakarų pusėn.

— Kiek laiko skrisime? — suriko Džo.

— Priklausys nuo to, ar bus pavėjui. Sunku pasakyti, bet jei seksis, rytoj apie vidurdienį.

— Gal dabar pasakysit, kas tam butely? — vėl suriko Džo.

— Aukso smiltys mineraliniam aliejuj, — savo ruožtu šaukė lakūnas.

— Ar daug ten aukso?

Džespersenas grįžtelėjo ir be žodžių nusišypsojo. Atsakymo nereikėjo, ir taip aišku.

Senutėlis biplanas „Curtiss-Wright“ palengva tarškėjo Ajovos kryptimi.

Kitą dieną maždaug trečią valandą jie atskrido į De Moino aerouostą. Tik nusileidus lakūnas dingo nežinoma kryptimi, nusinešdamas butelį su aukso smiltimis. Sustingęs, sutrauktas mėšlungio, Džo vargais negalais išsiropštė iš lėktuvo, pastovėjo trindamas nutirpusias kojas ir sunkiai nukėblino į aerostotį, nedidelį pastatą.

— Ar galima paskambinti? — paklausė jis seną kaimiškos išvaizdos tarnautoją, kuris susikaupęs sėdėjo palinkęs prie meteorologinio žemėlapio.

— Jei turite penkis centus. — Tarnautojas linktelėjo lyg sulaižyta galva, rodydamas telefoną klientams.

Džo perkratė monetas, atskirdamas tas, ant kurių buvo Ransaiteris, ir pagaliau rado tikrą savo laikų penkių centų monetą, su iškaltu bizonu.

— Tvarka, — burbtelėjo darbuotojas, nepakeldamas akių.

Džo paėmė telefonų knygą, susiieškojo Kukliojo Pastoriaus laidojimo biuro numerį ir pasakė jį telefonininkei. Netrukus kažkas atsiliepė:

— Kukliojo Pastoriaus laidojimo biuras. Kalba Blisas.

— Aš atvykau į Gleno Ransaiterio laidotuves, — tarė Džo. — Ar nepavėlavau? — Mintyse jis meldėsi, kad taip nebūtų.

— Dabar kaip tik vyksta gedulingos pamaldos, — atsakė Blisas. — Kur jūs esate? Gal norėtumėt, kad pasiųstumėm automobilį? — nedraugiškai paklausė.

— Aš aerouoste.

— Reikėjo atvykti anksčiau, — pamokė Blisas. — Abejoju, ar spėsite bent į pabaigą. Tačiau ponas Ransaiteris dar gulės pašarvotas šiandien ir rytoj rytą. Laukite automobilio, pone...

— Čipas, — prisistatė Džo.

— Taip, mes jūsų laukėme. Grupelė laidotojų mus prašė, kad būtume pasirengę jus sutikti, taip pat poną Hemondą ir... — Jis stabtelėjo, — ir panelę Rait. Ar jie atvyko su jumis?

— Ne, — atšovė Džo.

Jis pakabino ragelį ir atsisėdo ant raižyto suolo iš poliruoto medžio, kur galėjo matyti privažiuojančius automobilius. Šiaip ar taip, mąstė jis, dabar bent būsiu kartu su visa grupe. Jie tebėra mieste, o tai svarbiausia.

— Ar galima, pone, jus sutrukdyti? — kreipėsi į jį pagyvenęs aerouosto tarnautojas.

Džo žengė į kitą laukiamojo pusę.

— Kas yra?

— Aš dėl penkių centų monetos, kurią man davėte. — Jis vėl pavartė pinigėlį.

— Joje iškaltas bizonas. Nejaugi ji išėjusi iš apyvartos?

— Tačiau jos data — 1940 metai. — Tarnautojas pažiūrėjo jam tiesiai į akis.

Džo atsiduso, išsiėmė likusias monetas ir ėmė jas perrinkti. Galop rado 1938 metų penkis centus ir abi monetas nusviedė ant stalo tarnautojui po nosim.

— Pasiimkit abi, — tarė jis ir nuėjo atgal prie suolo.

— Matot, retkarčiais pasitaiko padirbtų monetų, — paaiškino tarnautojas.

Džo nieko nesakė. Jo dėmesį patraukė į komodą panašus „Audiolos“ markės radijas, grojantis laukiamojo kampe. Diktorius ėmė reklamuoti „Ipanos“ dantų pastą. Įdomu, kiek čia turėsiu laukti, pagalvojo Džo. Dabar, kai taip nebetoli inercialai, jis pradėjo nervintis. Kuomet lig jų liko kelios mylios, būtų baisu, jei... Šioj vietoj Džo apskritai nustojo galvoti, tik sėdėjo ir laukė.

Po pusvalandžio į stovėjimo aikštelę įriaumojo trisdešimtųjų metų „Willys-Knight 87“ modelis. Iš jo išlindo prasčiokiškos išvaizdos vyriškis ir, prisidėjęs prie akių delną, ėmė žiūrėti vidun. Į akis krito juodas jo kostiumas.

— Gal būsite ponas Blisas? — išėjęs laukan, paklausė Džo.

— Taip, tai aš, — patvirtino Blisas, trumpai paspaudė Džo ranką ir vėl sėdo prie vairo. Nuo jo sklido stiprus „Sen-sen“ aromatas. — Paskubėkit, pone Čipai. Gal dar spėsim į pabaigą. Tokiom didelėm progom tėvas Ebernatis paprastai sako ilgą pamokslą.

Džo atsisėdo prieky, šalia Bliso. Netrukus automobilis įbarškėjo į plentą, vedantį De Moino centran. Jie lėkė kai kada net keturiasdešimties mylių greičiu.

— Ar jūs dirbote pas poną Ransaiterį? — paklausė Blisas.

— Aha.

— Keista toji pono Ransaiterio firma. Ne visai suprantu, kuo užsiima. — Blisas signalu pabaidė rudą seterį, panorusį išlėkti į asfaltą. Šuo spruko atgal, užleisdamas kelią automobiliui. — Ką reiškia „psioninis“? Daugelis pono Ransaiterio darbuotojų vis kartoja šitą žodį.

— Turintis parapsichologinių sugebėjimų, — pasakė Džo. — Kuomet mintis veikia tiesiogiai, apsieidama be fizinių veiksnių.

— Turit omeny mistinę galią? Tokią, kaip mokėjimas spėti ateitį? Taip klausiu todėl, kad kai kurie iš jūsų kalbėjo apie ateitį taip, lyg ji jau egzistuotų. Ne su manim — jie tik tarpusavy šnekėjo, bet aš nugirdau... Žinote, kaip esti... Vadinasi, jūs visi — mediumai?

— Panašiai.

— Ką jūs numatote dėl karo Europoje?

— Vokietija ir Japonija pralaimės, — atsakė Džo. — Jungtinės Valstijos įstos į karą keturiasdešimt pirmųjų gruodžio septintą. — Jis nutilo nenorėdamas kalbėti šia tema — per daug buvo susirūpinęs savo reikalais.

— Aš pats esu izoliacionistas, — pareiškė Blisas.

Kaži, ką dabar patiria visi kiti mūsų grupės nariai, mąstė Džo. Ar šią realybę? Ar jie jaučiasi gyveną trisdešimt devintųjų metų Amerikoje? Galbūt su jais susitikęs pradėsiu grįžti iš praeities? Geras klausimas. Nes visi kartu privalėsime rasti būdą, kaip peršokti atgal šešiasdešimt metų, grįžti į racionalią, realų laiką atitinkančią tikrovę. Jei visa grupė išgyveno tokią pačią regresiją, kaip ir aš, prisidėdamas prie jų nepadėsiu nei sau, nei jiems. Nebent nebereikės kentėti matant, kaip pasaulis toliau ritasi praeitin. Kita vertus, trisdešimt devintųjų metų tikrovė atrodo pakankamai stabili: per pastarąją parą ji bemaž nepasikeitė. Tačiau gal man taip rodos tik todėl, kad priartėjau prie grupės?

Deja, 1939 metų kepenų ir inkstų balzamas dar paseno gerom aštuoniom dešimtim metų: iš aerozolio skardinėlės virto stikliniu flakonu, paskui per kelias valandas — rankų darbo buteliu. Panašiai kaip 1908 metų liftas, kurį matė vien Elis...

Tačiau šiuo atveju viskas kitaip. Juk storulis lakūnas Sendis Džespersenas irgi matė „Ubiko eliksyro“ butelį. Tai nebuvo kokia nors asmeninė vizija: iš tikrųjų tik jos dėka ir atsiradoDeMoine. Lakūnas matė ir automobilio „LaSalle“ metamorfozę. Regis, kad Elį numarino kitokia negalia. Džo bent jau taip tikėjosi. Ir meldėsi, kad taip būtų.

Įsivaizduokim, galvojo Džo, jog mums nepavyksta pasukti atgal regresijos proceso ir visą gyvenimą liekam šioje tikrovėje. Ar jau taip baisu? Galima priprasti prie devynių lempų radijo imtuvų „Philco“, didumo sulig komoda; nors nebūtinai, nes jau žinomi superheterodinai, tik jų dar neteko matyti. Galime išmokti vairuoti amerikietišką „Austin“, kainuojantį 445 dolerius — nesuprasi, kodėl jam šovė į galvą tokia suma, bet jis jautė, kad taip ir yra. Kai gausime darbo ir pradėsime uždirbti dabartinių pinigų, nebereikės skraidyti „Curtiss-Wright“ tipo biplanais: juk, šiaip ar taip, prieš ketverius metus, 1933-aisiais, atidaryta avialinija per Didįjį vandenyną, kur skraido greitieji keturmotoriai „China“ markės lėktuvai. Trimotoris „Fordas“ šiuolaikiniams žmonėms jau reliktas, nes jam jau vienuolika metų, o biplanas, kuriuo atskridau — išvis muziejinis eksponatas, net ir jiems. „LaSalle“, kol nepasikeitė, buvo tikrai šauni mašina, smagi važiuoti.

— O kas bus su Rusija? — neatlyžo Blisas. — Turiu galvoj kare. Ar išnaikinsim raudonuosius? Ar galite taip toli numatyti?

— Rusija kariaus kaip JAV sąjungininkė, — atsakė Džo galvodamas: ką darysim su kitais šio pasaulio daiktais ir produktais? Medicinos srityje kils daugybė problemų — tiesa, šiuo metu jie berods tebevartoja sulfamidus. Susirgus bus riesta. Dantisto paslaugos taip pat ne iš maloniųjų: tebesidarbuojama grąžtais ir novokainu. Pastų su fluoru dar nė kvapo, jos pasirodys tik po dvidešimties metų.

— Mūsų pusėje? — subjuro Blisas. — Komunistai? Neįmanoma, jie gi pasirašė sutartį su fašistais!

— Vokiečiai ją sulaužys, — tarė Džo. — 1941 metų birželį Hitleris užpuls Tarybų Sąjungą.

— Ir, manau, ją sutriuškins.

Atitrauktas nuo savo minčių, Džo atidžiau pasižiūrėjo į poną Blisą, vairuojantį devynerių metų senumo „Willys-Knight“.

— Tikrasis pavojus — komunistai, ne Vokietija, — užsidegė Blisas.

— Arba kad ir žydai. Žinote, kas naudojasi jų persekiojimu? Mūsų šalies žydai: daugelis neturi pilietybės, čia gyvena kaip pabėgėliai, iš valstybės pašalpų. Žinoma, naciai kai kuriais atvejais turbūt per toli nuėjo, bet žydų klausimas seniai opus ir būtina kažką daryti, nors koncentracijos stovyklos gal ir per daug žiauru. Pas mus, Jungtinėse Valstijose, irgi panašios problemos — tiek su žydais, tiek su juodukais. Ir tuos, ir tuos reikia patvarkyti.

— Kaip gyvas nesu girdėjęs žodžio „juodukas“, — pasakė Džo ir staiga suprato, kad jau visai kitaip žiūri į šią epochą. Buvo pamiršęs tuos dalykus.

— Lindbergas — štai žmogus, kuris teisingai vertina vokiečius, — toliau dėstė Blisas. — Ar nors kartą girdėjote jį kalbant? Man nesvarbu, ką laikraščiai rašo... — Jis sustojo priešais STOP signalą, degantį kaip semaforas. — Pavyzdžiui, senatoriai Boras ir Naijus. Jei ne jie, Ruzveltas jau pardavinėtų Anglijai ginklus, įveltų mus į karą, su kuriuo neturime nieko bendra. Ruzveltas nesitveria savo kaily, kad tik būtų panaikintas neutraliteto įstatymo straipsnis dėl ginklų embargo. Jis nori, kad mes įstotūmėm į šitą karą. Bet amerikiečiai jo neparems. Amerikiečiai nenori kariauti dėl Anglijos ar dėl kokios kitos valstybės.

Suskambėjo signalas ir išlindo žalia semaforo ranka. Blisas įjungė pirmą bėgį; „Willys-Knight“ barškėdamas įsiliejo į automobilių srautą, vidurdienį užtvindžiusį De Moino centrą.

— Artimiausius penkerius metus nelabai turėsite kuo džiaugtis, — tarė Džo.

— Kodėl gi ne? Visa Ajovos valstija mano taip, kaip aš. Žinote, kas jūs tokie, Ransaiterio darbuotojai? Iš to, ką jūs pasakėte ir ką šnekėjo kiti, sprendžiu, kad esate profesionalūs agitatoriai. — Blisas dėbtelėjo į Džo įžūliu, savim pasitikinčiu žvilgsniu.

Džo nieko jam nesakė. Žvelgė į pro šalį bėgančius senoviškus namus iš plytų, medžio ir betono, keistus automobilius, kurių dauguma, atrodo, buvo juodi, ir mąstė, ar iš visos grupės tik jis vienas susidūrė su šiuo trisdešimt devintųjų metų gyvenimo aspektu. Niujorke viskas bus kitaip, tikino jis save, o čia — Biblijos viešpatystė, Vidurinieji Vakarai, kur vyrauja izoliacionistai. Mes čia nepasiliksim, apsigyvensim arba Rytų, arba Vakarų pakrantėje.

Tačiau jis intuityviai jautė, kad būtent dabar iškilo svarbiausia jų problema. Mes per daug žinome, suvokė jis, kad šitokiu laiku galėtume ramiai gyventi. Jei būtume grįžę dvidešimt ar trisdešimt metų į praeitį, tada mūsų psichika lengviau prisitaikytų. Vėl išgyventi „Gemini“ programą ir primityvius pirmuosius „Apolono“ skrydžius gal ir nelabai įdomu, bet įmanoma. Betgi šis istorijos tarpsnis...

Žmonės dar tebesiklauso septyniasdešimt aštuntojo greičio plokštelės „Dvi juodos varnos“. Ir Džo Penerio. Taip pat programos „Mert and Marge“. Didžioji depresija dar nesibaigusi. Mūsų laikų Žemės gyventojai turi kolonijų Marse ir Mėnulyje, mes tobuliname tarpžvaigždinius skrydžius, o šitie nesugeba susitvarkyti su Oklahomos dykynėmis.

Šitas pasaulis gyvena pagal Viljamo Dženingso Brajeno retoriką, Skoupso „beždžionių procesas“ tebėra gyvas ir aktualus. Jokiu būdu neįstengsime pritapti prie jų pažiūrų, moralės, politinės ir sociologinės terpės. Šitiems žmonėms mes esame profesionalūs agitatoriai, dar blogesni už fašistus, gal net grėsmingesni už komunistų partiją. Mes — pavojingiausi šios epochos agitatoriai. Blisas absoliučiai teisus.

— Iš kur jūs visi atsiradot? — paklausė Blisas. — Tikrai negyvenate Jungtinėse Valstijose? Gal aš klystu?

— Ne, neklystat, — tarė Džo. — Mes esam Šiaurės Amerikos Konfederacijos piliečiai. — Iš kišenės jis išsitraukė dvidešimt penkių centų monetą su Ransaiterio atvaizdu ir padavė Blisui. — Turėkit atminimui.

Dirstelėjęs į pinigą, Blisas aiktelėjo.

— Šitas profilis! Tai juk velionis! Ponas Ransaiteris! — Įdėmiau pasižiūrėjęs išblyško. — O data! 1997-ieji metai!

— Neišleiskit, pasitaupykit, — patarė Džo.

Kai „Willys-Knight“ pasiekė Kukliojo Pastoriaus laidojimo biurą, pamaldos jau buvo pasibaigusios. Ant plačių baltų medinių dviaukščio namo laiptų stovėjo grupė žmonių, ir Džo iš karto juos visus pažino. Štai pagaliau ir jie: Edi Dorn, Tipė Džekson, Džonas Ildas, Frensė Speniš, Titas Apostas, Donas Denis, Semis Mandou, Fredas Zafskis ir — Pet. Mano žmona, tarė sau Džo, vėl apstulbintas jos grožio: juodų kaip naktis plaukų, sodrios akių ir odos spalvos, viso jos išvaizdos kontrastiškumo.

— Ne, — ištarė jis balsu, lipdamas iš automobilio. — Ji nebe žmona. Ištrynė tai. — Tačiau prisiminė, kad ji pasiliko žiedą. Originalų kaltinio sidabro žiedą su nefrito akute, kurį abu išsirinkom... tik tiek ir liko. Bet kaip sunku vėl su ja susitikti. Ir iš naujo pajusti nutrūkusios santuokos nuotaiką. Santuokos, kuri nė neegzistavo — ją primena tik žiedas. Kurį Pet panorėjusi gali bet kada sunaikinti.

— Labas, Džo Čipai, — šaltai, beveik kandžiai pasisveikino Pet, įdėmiai jį apžiūrinėdama.

— Labas, — nesmagiai tarė jis. Kiti taip pat jį ėmė sveikinti, bet jis matė vien tiktai Pet.

— O kur Elis Hemondas? — paklausė Donas Denis.

— Elis mirė. Ir Vende Rait.

— Apie Vendę jau žinom, — ramiai atsakė Pet.

— Ne, mes nežinojom, — atrėmė Donas Denis. — Įtarėm, bet nebuvom tikri. Bent jau aš. — Džo jis paklausė: — Kas jiems atsitiko? Nuo ko jie mirė?

— Nuo išsekimo, — atsakė Džo.

— Kodėl? — kimiai savo ruožtu paklausė Titas Apostas, sprausdamasis į ratą, supantį Džo.

— Džo Čipai, paskutiniai žodžiai, kuriuos tu pasakei prieš išeidamas su Eliu Hemondu... — įsikišo Pet.

— Pats žinau, ką pasakiau, — atkirto Džo.

— Kažką kalbėjai apie metus. Sakei: „Praėjo šitiek metų“. Ką tai reiškia?

— Pone Čipai, — susijaudinusi kreipėsi Edi Dorn, — nuo mūsų atvykimo miestas be galo pasikeitė. Mes nieko nesuprantam. Ar jūs tą patį matote? — Ranka ji apvedė laidojimo biurą, gatvę ir kitus namus.

— Kad aš nežinau, ką jūs matote, — atsakė Džo.

— Baik, Čipai, — piktai metė Titas Apostas. — Neišsisukinėk. Dėl Dievo, pasakyk, kaip tau atrodo šitas miestas. Šitas trantas. — Jis mostelėjo į „Willys-Knight“. — Tu juo atvažiavai. Pasakyk mums, kas tai. Pasakyk, kuo tu atvažiavai.

Visi laukė įbedę akis į Džo.

— Pone Čipai, — sumekeno Semis Mandou, — čia juk tikras senovinis automobilis, ar ne? — Jis nusijuokė. — Kiek jam metų?

— Šešiasdešimt devyneri, — atsakė Džo pagalvojęs.

— Taigi trisdešimtųjų metų, — pasakė Tipė Džekson Donui Deniui. — Maždaug taip ir manėm.

— Mes manėm, kad trisdešimt devintų, — ramiai patikslino Donas Denis negarsiu rimtu baritonu. Jokios isterijos. Net tokiomis aplinkybėmis.

— Labai nesunku nustatyti, — tarė Džo. — Niujorke, savo bute, žvilgtelėjau į laikraštį. Rugsėjo dvyliktos. Taigi šiandien 1939-ųjų rugsėjo trylikta. Prancūzai įsitikinę, kad pralaužė Zygfrido liniją.

— Vien jau todėl gali dvėst iš juoko, — leptelėjo Džonas Ildas.

— Aš tikėjausi, kad jūs, kaip nemaža grupė, grįšit į artimesnę praeitį. Ką gi, apsirikau.

— Jeigu trisdešimt devintieji, vadinasi, trisdešimt devintieji, — spigiu balsu prašneko Fredas Zafskis. — Visi patinam tą pačią tikrovę. O kas mums belieka? — Jis energingai mostikavo rankom, lyg norėdamas visus palenkti savo pusėn.

— Užsirauk, Zafski, — irzliai nutildė jį Titas Apostas.

— O tau kaip viskas atrodo? — paklausė Džo Pet.

Ji gūžtelėjo.

— Negūžčiok. Atsakyk.

— Mes persikėlėm į praeitį.

— Ne visai.

— Tad ką, tavo manymu, padarėme? Persikėlėm į ateitį?

— Niekur mes nepersikėlėm, — pasakė Džo. — Kur buvom, ten ir esam. Tačiau kažkodėl — dėl kurios nors iš galimų priežasčių — tikrovė pasitraukė atgal; praradusi atsparos taškus, grįžo į ankstesnes formas. Formas, kurias ji turėjo prieš šešiasdešimt metų. Ji gali dar toliau trauktis. Bet šiuo tarpu man labiau rūpi, ar jums buvo pasirodęs Ransaiteris.

— Ransaiteris, — šįsyk beveik isteriškai prapliupo Donas Denis, — guli šitam name, savo karste, šaltas kaip ledas. Mes jį matėm tik tokiu pavidalu ir kitokio nesitikim pamatyti.

— Ar žodis. „Ubikas“ jums ką nors sako, pone Čipai? — paklausė Fransiska Speniš.

Džo ne iš karto suvokė, ką ji pasakė.

— Varge mano, nejaugi nemokat atskirti, kai...

— Frense sapnuoja tokius sapnus, — paaiškino Tipė Džekson. — Visada jai kas nors sapnuojasi. Frense, papasakok jam, kaip sapnavai „Ubiką“. — Kreipdamasi į Džo, pridūrė: — Dabar Frensė tau papasakos, taip sakant, „Ubiko“ sapną. Vakar sapnavo.

— Tai ir yra „Ubiko“ sapnas, — susijaudinusi tarė Fransiska Speniš, nervingai sunerdama rankas. — Paklausykit, pone Čipai, aš pirmą kartą regėjau tokį sapną. Iš dangaus nusileido tarsi kokia Dievo ranka. Didžiulė kaip kalnas. Aš iškart supratau, kokia ji svarbi; sugniaužtas kumštis atrodė it uola, ir aš žinojau, kad jame esama kažko be galo vertinga, nuo ko priklauso mano ir visų Žemės žmonių gyvenimas. Aš laukiau, kad kumštis atsigniaužtų, ir pagaliau atsigniaužė. Ir aš pamačiau, kas jame yra.

— Aerozolio skardinėlė, — šaltai pasakė Donas Denis.

— Ant skardinės, — toliau pasakojo Fransiska Speniš, — žėrinčiomis aukso raidėmis buvo išrašytas vienui vienas žodis UBIKAS. Daugiau nieko. Tik šitas keistas žodis. Staiga ranka vėl susigniaužė ir išnyko tarp pilkų debesų. Šiandien prieš gedulingas pamaldas žiūrėjau žodyne, net paskambinau į viešąją biblioteką, bet niekas nežino tokio žodžio, nė neįsivaizduoja, kokios jis kalbos. Bibliotekininkė pasakė, jog tai ne angliškas žodis. Labai panašus tik lotyniškas ubique, kuris reiškia...

— ...visur, — tarė Džo.

— Būtent, — linktelėjo Fransiska Speniš. — Tačiau žodžio „Ubikas“ nėra, o sapne tas žodis kaip tik taip atrodė.

— Reikšmė ta pati, bet nevienodai rašoma, — paaiškino Džo.

— Iš kur žinai? — paklausė Pet.

— Vakar man pasirodė Ransaiteris. Televizijos reklamoje, parengtoje prieš savo mirtį. — Džo smulkiau neaiškino: pernelyg sudėtinga, kad galėtum paaiškinti, ypač tokiu laiku.

— Tu beviltiškas kvailys, — drėbė Pet.

— Kodėl?

— Ar šitai laikai mirusiojo pasirodymu? Gal tau ir laiškai, jo rašyti prieš mirtį, irgi toks pat pasirodymas? Arba darbo užrašai, susikaupę per daugel metų? Ar net...

— Einu paskutinį kartą pažvelgt į Ransaiterį.

Jis atsiskyrė nuo grupės ir, palikęs juos stovėti, plačiais mediniais laiptais užlipo į šaltą ir tamsią salę.

Tuščia, nė gyvos dvasios. Tik didžiulė salės erdvė ir kėdžių eilės joje, panašiai kaip bažnyčioj, o pačiam gale stovi gėlėse paskendęs karstas. Ore tvyrojo dulkių, gėlių ir dar koktus salsvas kvapas. O kiek Ajovos piliečių šios salės tyloje įžengė į amžinybę... Vaškuotas parketas, nosinės, iškilmingi tamsūs vilnoniai kostiumai... žodžiu, viskas, ko reikia, išskyrus nebent variokus prispausti mirusiųjų akims. Ir vargonai, grojantys trumpas giesmes.

Džo priėjo prie karsto ir kiek paabejojęs pažiūrėjo žemyn.

Karsto gale gulėjo krūvelė sudžiūvusių kaulų, ją vainikavo balta ir plona kaip popierius kaukolė, iššiepusi dantis, su giliom akiduobėm. Aplink tuos griaučius, lyg atneštos vėjo, mėtėsi audinio skiautelės, kurių sutrūkinėję siūlai styrojo it šeriai. Sakytum, palaikai, kilnodamiesi nuo vis labiau slopstančio alsavimo, būtų patys nusikapstę apdarą. Jokio krustelėjimo. Slėpininga transformacija, sunaikinusi Vendę ir Elį, baigėsi — ir, atrodo, seniai. Prieš daugybę metų, pamatė Džo, prisiminęs Vendę.

Ar kiti grupės nariai matė šiuos palaikus? O gal tai atsitiko jau po pamaldų? Džo užvožė ąžuolinį karsto dangtį. Aidas atkartojo medžio kaukštelėjimą, bet niekas jo neišgirdo. Nieks nepasirodė.

Nematydamas kelio pro baimės ašaras, Džo išėjo iš tylios dulkinos salės. Vėl atsidūrė blankioje pavakario saulėje.

— Kas yra? — paklausė Donas Denis.

— Nieko.

— Atrodai mirtinai persigandęs, — atšiauriai pasakė Pet.

— Sakau, nieko! — Džo piktai dėbtelėjo į ją.

— Ar tenai kartais nematei Edi Dorn? — paklausė Tipė Džekson.

— Ji kažkur dingo, — pridūrė Džonas Ildas.

— Betgi ji buvo kartu su jumis, — nesuprato Džo.

— Perdien skundėsi, kad baisiai šalta ir labai pavargusi, — įsiterpė Donas Denis. — Gali būti, jog ji grįžo viešbutin. Jau anksčiau kalbėjo norinti po pamaldų numigti. Tikriausiai viskas gerai.

— Tikriausiai jau mirusi, — atkirto Džo ir kreipėsi į visus: — Maniau, kad jūs supratote. Kas atsiskiria nuo grupės, tą ištinka mirtis. Taip jau atsitiko Vendei, Eliui, Ransaiteriui... — staiga jis nutilo.

— Ransaiteris žuvo per sprogimą, — priminė Donas Denis.

— Mes visi žuvom per sprogimą, — pasakė Džo. — Žinau, nes man pasakė Ransaiteris: parašė ant tualeto sienos mūsų Niujorko būstinėje. O vėliau...

— Šneki kaip beprotis, — šiurkščiai pertraukė jį Pet. — Ar Ransaiteris gyvas, ar miręs? O mes — žuvę ar esam gyvi? Čia vienaip šneki, čia kitaip. Nesugebi būti nuoseklus?

— Iš tiesų pasistenk kalbėti nuosekliau, — pridėjo ir Džonas Ildas. Paniurę ir susirūpinę, visi pritariamai sulinksėjo.

— Galiu jums pasakyti, kas buvo parašyta ant sienos. Papasakoti apie sudilusį magnetofoną ir jo instrukciją, apie Ransaiterio įrašytą televizijos reklamą, raštelį, rastą Baltimorėje, cigarečių dėžutėje — ir apie „Ubiko eliksyro“ etiketę. Bet aš nemoku viso to susieti. O dabar turime skubėti į viešbutį ir susirasti Edi Dorn, kol neišseko ir amžinai neužgeso. Kur čia taksi aikštelė?

— Laidojimo namai mums paskyrė automobilį, — tarė Donas Denis ir parodė į gatvę. — Štai anas „Pierce-Arrow“.

Būreliu nusiskubino prie mašinos.

— Visi netilpsime, — pareiškė Tipė Džekson, kai Donas Denis atidarė sunkias metalines dureles ir įlindo.

— Paprašykit Blisą, kad paskolintų savo „Willys-Knight“, — liepė Džo ir užvedė „Pierce-Arrow“. Kas tik galėjo, sulipo, ir jie nuriedėjo judria pagrindine De Moino gatve. Iš paskos važiavo „Willys-Knight“, klaksonu tolydžio pranešdamas, kad neatsilieka.

XII

Įdėk į tosterį gardų „Ubiką“ iš šviežių vaisių ir maistingo daržovių ekstrakto. „Ubikas“ pavers tau pusryčius puota, o rytmetį — pikantišku nuotykiu! Vartojamas pagal instrukciją, yra visiškai nekenksmingas.

Mes išnykstame vienas po kito, mąstė Džo, mašinų sraute laviruodamas savo dideliu automobiliu. Mano teorija kažkuo klaidinga. Edi buvo su grupe, taigi jai nieko neturėjo atsitikti. O aš... Taip, aš turėjau mirti, nusprendė Džo. Vos ne parą skrisdamas iš Niujorko.

— Reikia susitarti, — kreipėsi jis į Doną Denį, — kad jei tik kuris pajunta nuovargį — toks pirmasis simptomas — tuojau praneša likusiems. Ir niekam nevalia palikti grupės.

— Ar visi girdėjot? — atsigręžęs į kitus, paklausė Donas. — Jei kuris pasijusit pavargęs, nors ir truputį, sakykit ponui Čipui arba man. — Vėl atsigręžė į Džo. — O toliau?

— O toliau, Džo? — kaip aidas pakartojo Pet Konli. — Ką toliau daryti? Pasakyk, kaip turime elgtis. Mes klausome.

— Man baisiai keista, kad tu visai nepanaudoji savo sugebėjimų. Ši situacija tarsi tau specialiai sukurta. Kodėl gi negrįžti penkiolika minučių į praeitį ir nepasakai Edi, kad niekur neitų? Padaryk taip kaip andai, kada pristačiau tave Ransaiteriui.

— Ransaiteriui mane pristatė Dž. Dž. Ešvudas.

— Vadinasi, nieko neketini daryti?

— Praėjusį vakarą panelė Konli ir panelė Dorn susiriejo, — krizendamas paaiškino Semis Mandou. — Panelė Konli jos nemėgsta, todėl ir nenori padėti.

— Man patinka Edi, — nesutiko Pet.

— Ar yra kokia nors priežastis, dėl kurios nesinaudoji savo gabumais? — paklausė ją Donas Denis, — Džo sakė tiesą: labai keista ir nesuprantama — bent man, — kad vis dėlto nebandai padėti.

— Nebėr mano sugebėjimų, — patylėjusi tarė Pet. — Nuo sprogimo Mėnulyje nieko nebemoku.

— Kodėl nepasisakei? — nustebo Džo.

— Nenorėjau ir nesakiau. Ko aš turėčiau išpliurpti, kad nieko nebesugebu? Aš mėginu, bet nieko nesidaro. Ničnieko. Anksčiau niekada taip nebuvo. Visą gyvenimą tai mokėjau.

— O kaip tu... — buvo beklausiąs Džo.

— Bandžiau dėl Ransaiterio. Mėnulyje, iškart po sprogimo. Dar prieš tau pasiteiraujant.

— Taigi seniai žinojai.

— Dar pamėginau Niujorke, kai grįžai iš Ciuricho ir buvo aišku, jog Vendei atsitiko kažkas baisaus. Stengiuosi ir dabar, pradėjau, vos tik pasakei, kad Edi tikriausiai mirė. Gal taip yra todėl, jog mes grįžome į tokį archaišką laiką — galbūt 1939-aisiais psioniniai sugebėjimai neveikia. Tačiau tada neaišku, kas atsitiko Mėnulyje. Nors gali būti, kad jau tuomet buvom grįžę į šią epochą, tik to nepastebėjom. — Ji liūdnai užsigalvojo; nieko nematančiom akim žvelgė į De Moino gatves, o gražiame ir gyvame jos veide sustingo nuoskauda.

Taip ir yra, pamanė Džo. Aišku, kad ji nebegali keliauti laike. Iš tikrųjų dabar juk ne 1939, esam visiškai už laiko ribų. Tai įrodo, kad Elis neklydo. Ir tas užrašas sakė tiesą. Mes visi pusiau gyvybės būsenoj, kaip ir teigė anų eilučių autorius.

Tačiau Džo savo draugams, sėdintiems automobilyje, nieko nesakė. Kam aiškinti, kad padėtis beviltiška? Netrukus patys įsitikins. Protingesni, kaip Denis, gal jau ir supranta — iš to, ką papasakojau, ir iš savo patirties.

— Atrodo, labai susirūpinai, kad jos sugebėjimai dingo, — pasakė Donas Denis.

— Žinoma. Tikėjausi, kad bus galima viską pakeisti.

— Ne vien dėl to, — tarė Denis, paakintas nepaprastos intuicijos. — Jaučiu iš... — mostelėjo jis, — turbūt iš tavo baiso. Žodžiu, suprantu. Tai turi kažkokią prasmę. Yra svarbu. Ir tau kai kas paaiškėjo.

— Toliau tiesiai važiuoti? — paklausė Džo, lėtindamas ties kryžkele greitį.

— Suk dešinėn, — liepė Tipė Džekson.

— Pamatysi plytų namą su vertikaliai slenkančiu neoniniu pavadinimu, — ėmė aiškinti Pet. — „Meremonto“ viešbutis. Klaiki skylė. Dviems kambariams vienas tualetas, o vietoj dušo vonia. O jau maistas! Neįmanomas. Atsigert gali tik kažkokio marmalo „Nehl“.

— Man miestas patiko, — paprieštaravo Donas Denis. — Natūrali jautiena, o ne sintetiniai proteinai. Tikra lašiša...

— Su pinigais neturite vargo? — paklausė Džo. Staiga užpakaly išgirdo pratisą kauksmą. — Kas čia dabar? — atsigręžė jis į Denį.

— Nežinau, — nervingai atsakė Denis.

— Policijos sirena, — apšvietė juos Semis Mandou. — Nepasignalizavot, kad suksit.

— Kaip aš galėjau pasignalizuoti? Prietaisų skyde nėra mygtuko posūkiui rodyti.

— Reikėjo ranką iškišti, — mokė Semis. — Sirena kaukė visai čia pat. Atsigręžęs Džo pamatė, kad juos prisivijo motociklininkas. Nežinodamas, ką daryti, ėmė važiuoti lėčiau. — Sustokit prie krašto, — patarė Semis.

Džo pasuko prie šaligatvio ir sustojo.

Nulipęs nuo motociklo, prie jų žengė jaunas policininkas didelėm piktom akim žiurkiškame veide.

— Prašom vairuotojo pažymėjimą, — nužvelgęs Džo, pasakė jis.

— Neturiu, — prisipažino Džo. — Rašykit kvitą ir leiskit važiuoti. — Jis pamatė viešbutį. Donui Deniui tarė: — Žinai, veskis tenai visus.

„Willys-Knight“ nuvažiavo viešbučio link. Donas Denis, Pet, Semis Mandou ir Tipė Džekson išlipo ir nuėjo paskui „Willys-Knight“, kuris jau sustojo priešais pastatą. Džo liko vienas su policininku.

— Ar turite kokį nors asmens dokumentą? — paklausė šis.

Džo padavė jam savo piniginę. Raudonu pieštuku policininkas išrašė kvitą, atplėšė ir atkišo Džo.

— Neparodėte posūkio. Neturite vairuotojo pažymėjimo. Prieraše nurodyta, kur ir kada privalot prisistatyti. — Policininkas užvertė kvitų bloknotėlį, atidavė Džo piniginę, nužingsniavo prie motociklo, užvedė jį ir nuzvimbė net neatsigręžęs.

Džo išsiblaškęs dirstelėjo į šaukimą, prieš įsikišdamas jį kišenėn. Po to iš lėto perskaitė. Raudonu pieštuku pažįstama rašysena įspėjo:

Tau gresia daug didesnis pavojus, negu aš maniau. Tai, ką sakė Pet Konli...

Laiškas nutrūko. Vidury sakinio. Įdomu, kas būtų buvę toliau? Gal šaukime yra tęsinys? Kitoj lapelio pusėj nieko nebuvo, apvertė vėl. Ranka rašytas tekstas išnyko, bet lapelio apačioje smulkutėmis nelygiomis raidėmis buvo išspausdinta:

Apsilankyk Arčerio vaistinėje, kuri nebrangiai parduoda patikimus, gerai patikrintus namų apyvokoj vartojamus preparatus ir vaistus.

Nelabai kas aiškiau, pamanė Džo. Bet, žinoma, tekstas ne toks, kurio galėjai tikėtis De Moino kelių policijos šaukime, taigi dar vienas ženklas, kaip ir žodžiai, parašyti raudonu pieštuku.

Išlipęs iš „Pierce-Arrow“, jis įžengė į artimiausią krautuvėlę, prekiaujančią spauda, saldumynais ir tabako gaminiais.

— Ar galima pasižiūrėti į telefonų knygą? — paklausė jis drūtą vyrą, parduotuvės savininką.

— Antai ten, — draugiškai tarė krautuvininkas, storu nykščiu parodydamas sau už nugaros.

Džo susirado knygą ir tamsiame prieblandoj paskendusios krautuvikės užkaboryje ėmė ieškoti Arčerio vaistinės adreso, bet nieko nepešė.

Užvertęs knygą, Džo priėjo prie savininko, kuris tą valandėlę kažkokiam berniukui pardavė pakelį „Necco“ vaflių.

— Gal kartais žinote, kur galėčiau rasti Arčerio vaistinę?

— Niekur, — atsakė pardavėjas. — Tiksliau — dabar jau niekur.

— Kaip suprast?

— Prieš daug metų uždaryta.

— Bent pasakykit, kur ji buvo. Nubraižykit planą, kaip nueiti.

— Nereikia plano, pasakysiu kur. — Dičkis vyras palinko į priekį ir parodė krautuvėlės duris. — Matot stulpelį su kirpyklos iškaba? Eikit prie jo ir atsigręžkit į šiaurę. Šiaurė tenai. — Jis mostelėjo ranka. — Pamatysit seną geltoną namą su puošniu frontonu. Antram aukšte keli kambariai dar gyvenami, bet apačioj, kur buvo parduotuvės, jau tušti. Tačiau dar įžiūrėsit užrašą „Arčerio vaistinė“. Lengvai rasit. Matot, kaip buvo: Edis Arčeris susirgo gerklės vėžiu ir...

— Dėkui, — tarstelėjo Džo ir išėjo iš krautuvėlės į blyškią saulės šviesą; greit žengė per gatvę stulpelio link ir, kaip liepta, atsigręžė į šiaurę.

Toli, beveik gatvės gale, jis pamatė aukštą geltoną namą vietom nusilupusiu tinku. Namas jam pasirodė keistokas. Atrodė, lyg jis virpa ir svyruoja tolydžio keisdamas savo pavidalą: čia solidus realaus pasaulio daiktas, čia kažkokia efemeriška forma. Viena tos vibracijos fazė trukdavo kelias sekundes ir iškart pereidavo į priešingą; fazių kaita, buvo tokia reguliari, tarsi būtų pulsavusi kokia gyva būtybė.

Gal jau man galas, pamanė Džo ir pasuko apleistos vaistinės linkui, neatitraukdamas nuo jos akių: žiūrėjo, kaip namas pulsuoja, kaip keičiasi sulig abejomis fazėmis. Priėjęs visai arti, pamatė, kokie gi tie pasikeitimai. Stabilesnėje, realesnėje fazėje tai buvo Džo epochos namų apyvokos prekių parduotuvė: joje savitarna, vietoj pardavėjų — homeostatiniai aparatai, lentynose — dešimtys tūkstančių prekių, reikalingų moderniam butui. Džo visą gyvenimą naudojosi itin patogiomis tokio tipo parduotuvėmis, kurias kontroliavo kompiuteriai.

Efemeriškoje fazėje pastatas virsdavo maža senamadiška vaistinėle su rokoko stiliaus puošyba. Ankštose vitrinose Džo matė diržus nuo išvaržos, eiles akinių stiklų, piestelę su grūstuvėliu, buteliukus visokiausių tablečių, užrašą DĖLĖS, didelius butelius stikliniais kamščiais su turtingu Pandoros paveldu — patentuotais vaistais ir mikstūromis, kurios nei gydo, nei kenkia... Pastebėjo ir žodžius ARČERIO VAISTINĖ, išvedžiotus lentinėje iškaboje viršum lango. Ir nė ženklo tuščio, apleisto, uždaryto pirmojo aukšto — 1939 metai kažkodėl peršokti. Taigi, kai įeisiu į vaistinę — arba šoktelėsiu dar toliau praeitin, arba atsidursiu savo epochoje. O man turbūt reikia senesnės praeities, prieš 1939 metus.

Valandėlę stovėjo visa esybe jausdamas besikaitaliojančias fazes, kurios jį nešiojo tartum potvyniai ir atoslūgiai: čia nuplukdo atgal, čia vėl išmeta dabartin. Praeiviai nekreipė į jį nė menkiausio dėmesio; tikriausiai jie nematė to, ką regėjo Džo: nei Arčerio vaistinės, nei 1999 metų ūkinių prekių parduotuvės. Tai labiausiai ir glumino.

Tą akimirką, kai namas atgavo senąjį pavidalą, Džo žengė į vidų. Atsidūrė Arčerio vaistinėje.

Dešinėje ilgas prekystalis marmuriniu viršum. Lentynose išblukusios dėžutės. Vaistinė, sakytum, skendėjo juodumoje: ne vien todėl, kad nebuvo šviesos, bet dėl to, kad išdažyta slepiamom spalvom; toks vaizdas, lyg norėta, kad kambarys susilietų su šešėliais, kad jame visą laiką būtų prieblanda. Slogi, tiršta atmosfera slėgė Džo ir gniuždė nelyginant sunki našta, užversta jam ant nugaros. Vibracijos liovėsi, bent jau jis jų nebejautė. Nebuvo tikras, ar pasirinko teisingą fazę, ėmė galvoti, ką jam būtų davęs alternatyvinis variantas. Gal būčiau grįžęs — net galutinai — į savo laikus, spėliojo jis. Palikęs šį deformuotą pasaulį, nuolat besiritantį atgalios. Bet šaukštai popiet. Jis vaikštinėjo po vaistinę, žiūrinėdamas žalvarinius indus ir medžio, turbūt riešutmedžio, baldus... Pagaliau priėjo prie receptų langelio vaistinės gale.

Priešais Džo išdygo liesas jaunuolis pilku kostiumu su daugybe sagų ir liemene. Valandėlę abudu tylėjo žiūrėdami į kits kitą. Tik buvo girdėti, kaip tiksi apskritas sieninis laikrodis su romėniškais skaitmenimis; jo švytuoklė nenumaldomai skaičiavo laiką, švytuodama kairėn dešinėn. Kaip visų laikrodžių švytuoklės. Visame pasaulyje.

— Norėčiau „Ubiko“ flakoną.

— Tepalo? — paklausė vaistininkas. Regis, jog jo lūpos judėjo sau, o žodžiai sklido sau: pirmiausia Džo pamatė, kaip jaunuolis išsižiojo, paskui sukrutėjo lūpos, galiausiai, praėjus kelioms sekundėms, nuskambėjo žodis.

— Argi tai tepalas? — nustebo Džo. — Maniau, jog vidiniai vaistai.

Vaistininkas negreit atsakė. Tarsi juos būtų skyrusi bedugnė ar net ištisa epocha. Bet štai jis vėl išsižiojo, vėl sujudėjo lūpos. Tada Džo išgirdo žodžius:

— „Ubikas“ daug kartų keitėsi, nes gamintojai jį vis tobulino. Ponui turbūt žinomas senesnis preparatas, ne naujausias.

Pardavėjas pasisuko judėdamas lyg sulėtintame kadre: lėtu, taisyklingu tarsi šokio žingsniu — estetišku, bet erzinančiu ritmu.

— Jau darosi sunku gauti „Ubiko“, — tarė jis, tuo pačiu žingsniu gręždamasis atgal. Dešinėje laikė plokščią užlituotą dėželę, kurią padėjo priešais Džo. — Šį preparatą sudaro milteliai, į juos reikia primaišyti akmens anglių dervos. Derva parduodama atskirai. Čia galite gauti labai pigiai. Tačiau „Ubiko“ milteliai brangūs. Keturiasdešimt dolerių.

— Iš ko tie milteliai? — paklausė Džo, pakraupęs nuo kainos.

— Gamybinė paslaptis.

Džo paėmė dėželę ir pakėlė prieš šviesą.

— Galima perskaityti etiketę?

— Žinoma.

Silpnoje šviesoje, sklindančioje iš gatvės, Džo šiaip ne taip įžlibino etiketės tekstą. Tai buvo policijos kvietime pieštuku rašyto laiškelio tęsinys; prasidėjo lygiai toj vietoj, kur buvo sustojusi Ransaiterio ranka.

...yra grynas melas. Ji net nemėgino — kartoju — net nemėgino po sprogimo pasinaudoti savo sugebėjimais. Taip pat nemėgino atgaivinti nei Vendės Rait, nei Eito Hemondo, nei Edi Dorn. Džo, ji tau meluoja, ir aš turiu iš naujo apgalvoti padėtį. Tučtuojau tau pranešiu, kai tiktai ką nors sugalvosiu. O kol kas būk labai atsargus. Beje, „Ubiko“ milteliai turi universalių gydomųjų savybių, tik juos reikia vartoti griežtai pagal instrukciją.

— Ar galėčiau jums išrašyti čekį? — paklausė Džo vaistininką. — Keturiasdešimties dolerių aš neturiu, bet „Ubikas“ man nepaprastai reikalingas. Gyvybės ar mirties klausimas. — Jis jau norėjo išsitraukti čekių knygelę.

— Jūs nevietinis? — pasiteiravo vaistininkas. — Pažinau iš akcento. Ne, norėdamas priimti tokios didelės sumos čekį, turėčiau jus asmeniškai pažinti. Per kelias savaites gavome niekuo negarantuotų čekių, ir vis ne iš mūsų miesto žmonių.

— Gal tuomet pakaktų kreditinės kortelės?

— O kas ta kreditinė kortelė?

Džo padėjo „Ubiko“ dėžutę ir netaręs nė žodžio išėjo laukan. Buvo bežengiąs viešbučio linkui, bet stabtelėjo ir dar kartą pasižiūrėjo į vaistinę.

Išvydo tik aptriušusį geltoną namą. Antrojo aukšto languose kabėjo užuolaidos, pirmojo, ištuštėjusio, langai buvo užkalti; pro lentų plyšius žiojėjo juodi lango nasrai. Jokio gyvybės ženklo.

Tokios tokelės, pamanė Džo. Praleidau progą įsigyti „Ubiko“ miltelių dėžutę. Dabar jau jokios naudos, net jei rasčiau ant šaligatvio keturiasdešimt dolerių. Tačiau gavau antrąjį Ransaiterio įspėjimą. Nori tikėk, nori ne. Gali būti ir neteisybė. Tiktai mirštančiose smegenyse įsižiebęs įtarimas. Arba net nebegyvose smegenyse, kaip kad televizijos reklamos atveju. Dieve, liūdnai atsiduso, o jeigu tai tiesa?

Kai kurie praeiviai ėmė spoksoti į dangų. Džo irgi užvertė galvą. Delnu prisidengęs akis nuo įkypų saulės spindulių, įžiūrėjo mažą taškelį, velkantį dūmų juostą: aukštai skrendantis lėktuvas danguje rašė žodžius. Džo ir kiti žmonės pamatė, kaip iš vėjo greit blaškomų dūmų buvo sudėta frazė:

DŽO, NENUKABINK NOSIES!

Gera pasakyti, tarė sau Džo. Arba parašyti.

Prislėgtas netikusio ūpo ir jausdamas, kaip širdin vėl palengva smelkiasi siaubas, Džo nukėblino „Meremonto“ viešbutin.

Aukštame provinciališkame hole su raudonu kilimu jį pasitiko Donas Denis.

— Radom ją. Viskas baigta, — pranešė Denis, — bent jau jai. Vaizdas labai nekoks. O dabar Fredas Zafskis prapuolė. Aš pamaniau, kad jis važiuoja kitu automobiliu, aniems atrodė, jog jis su mumis. Matyt, neįlipo nė į vieną, liko laidojimo namuose.

— Įvykiai spartėja, — tarė Džo. Kažin, ar ką padėtų „Ubikas“, nuolat kaišiojamas po nosim, bet taip ir nepasiekiamas? Ko gero, net nesužinosime, nusprendė jis. — Ar galima čia ko atsigerti? — paklausė jis Doną Denį. — Kaip su pinigais? Manieji beverčiai.

— Viską apmoka laidojimo namai. Tokias jie gavo Ransaiterio instrukcijas.

— Ir viešbučio sąskaitą? — Tikrai keista. Kaip tat buvo suorganizuota? — Noriu tau parodyti šį šaukimą, — vėl kreipėsi į Doną Denį. — Kol esame vieni. — Jis padavė Deniui lapelį. — Turiu ir laiškelio tęsinį. Dėl jo ir ėjau.

Denis perskaitė vieną kartą, paskui kitą. Ir lėtai atidavė Džo.

— Ransaiteriui atrodo, kad Pet Konli meluoja.

— Taip, — tarstelėjo Džo.

— Ar supranti, ką tai reiškia? — staiga pakėlė baisą Denis. — Kad ji galėjo viską panaikinti. Viską, kas mums atsitiko, pradedant Ransaiterio mirtimi.

— Turbūt ne vien tik tai, — pasakė Džo.

— Tu teisus, — žvelgdamas tiesiai jam į akis, ištarė Denis. — Visiškai teisus. — Iš pradžių jis atrodė tik suglumęs, po to suvokė Džo žodžių prasmę. Veidą iškreipė baimė, nusivylimas ir skausmas.

— Nenoriu apie tai nė galvoti, — prisipažino Džo. — Nepatinka man visi šitie dalykai. Prasti popieriai. Daug prastesni, negu man lig tol atrodė, negu manė Elis Hemondas. Nors tada buvo ganėtinai blogai.

— Matyt, taip ir yra.

— Kai tik šitai prasidėjo, — pasakė Džo, — visą laiką bandžiau suprasti priežastį. Neabejojau, kad jeigu ją žinočiau... Tačiau Eliui ir į galvą neatėjo. Abu stengėmės negalvoti apie tokią galimybę. Ir ne be reikalo.

— Kitiems nieko nesakyk, — tarė Denis. — O jeigu netiesa? Net jei ir tiesa, jiems nuo to geriau nebus.

— Nuo ko? — už nugarų nuskambėjo Pet baisas. — Nuo ko jiems geriau nebus? — Juos apėjusi, sustojo priešais; juodos spindinčios akys žvelgė rimtai ir ramiai. Su giedra Nekaltybe. — Baisu, kas atsitiko Edi Dorn. Ir Fredui Zafskiui — manau, kad ir jo nebėr gyvo. Nebe kiek mūsų ir liko, ar ne? Kaži, kieno dabar eilė? — Kalbėjo nė trupučio nesijaudindama. — Tipė atsigulė savo kambaryje. Nesakė, kad pavargusi, bet tikriausiai taip reikia suprasti. Juk taip?

— Taip, — patylėjęs tarė Donas Denis.

— Nagi, Džo, kaip tau pasisekė su tuo šaukimu? — paklausė Pet ir ištiesė ranką, — Galima pažiūrėti?

Džo padavė jai lapelį. Na, štai, pamanė jis, išmušė valanda. Viskas pasidarė dabartis. Susitraukė į vieną sekundę.

— Iš kur policininkas žinojo mano pavardę? — permetusi akimis tekstą, pasidomėjo Pet ir įdėmiai pasižiūrėjo į abudu. — Kodėl aš čia paminėta?

Nesuprato, kieno rašyta, nusprendė Džo. Todėl, kad jo rašysenos taip nepažįsta, kaip mes.

— Čia Ransaiteris, — pasakė jai Džo. — Tu visa tai padarei, Pet, ar ne? Tu ir tavo sugebėjimai. Dėl tavęs čionai atsidūrėme.

— Ir tu mus žudai, — prabilo Denis. — Vieną po kito. Bet už ką? — Jis kreipėsi į Džo: — Kokią priežastį ji gali turėti? Juk mūsų net nepažįsta.

— Ar dėl to ėjai į Ransaiterio Korporaciją? — kamantinėjo ją Džo. Stengėsi kalbėti ramiai, bet pats išgirdo, kaip balsas ėmė virpėti, ir pajuto sau baisią panieką. — Tave surado ir rekomendavo Dž. Dž. Ešvudas. Jis dirbo Holiui, tiesa? Vadinasi, mus ištikusi nelaimė — ne bombos sprogimas, bet tu?

Pet nusišypsojo.

Ir viešbučio holas sprogo tiesiai Džo į veidą.

XIII

Pakelk rankas, ir pamatysi, kokios dailios tavo linijos! Nauja, itin švelnaus audinio liemenėlė „Ubikas“ ir speciali „Ubiko“ gracija sakyte sako: pakelk rankas ir pamatysi, kaip išgrakštėjai! Užsisegta pagal instrukciją, visą dieną tvirtai, bet nespausdama palaiko dailią biusto formą.

Aplinkui kunkuliavo tamsa, lipdama prie jo lyg suskretusi, šlapia ir šilta vilna. Siaubas, buvęs tik nuojauta, sumišęs su tamsa, tapo apčiuopiamas ir konkretus. Buvau neatsargus, suprato jis. Nepaklausiau Ransaiterio; parodžiau jai šaukimą.

— Kas yra, Džo? — sunerimo Denis. — Kas tau pasidarė?

— Viskas gerai. — Jis jau šiek tiek matė; tamsa išdriko į pilkas horizontalias juostas, tarsi pradėjo sklaidytis. — Tiktai pavargau, — tarė jis ir pajuto, koks pailsęs kūnas. Neatsiminė, kad kada nors būtų šitaip nusikamavęs. Niekada per visą gyvenimą.

— Aš tave pasodinsiu į krėslą, — pasisiūlė Donas Denis.

Džo alkūnę suspaudė ranka, ir jis suprato esąs vedamas. Staiga išsigandęs, kad jį jau reikia vesti, Džo numetė Denio ranką.

— Viskas gerai, — pakartojo. Priešais ėmė ryškėti Denio figūra, jis sutelkė į ją visą dėmesį ir netrukus išvydo XIX ir XX amžių sandūros holą su krištoliniu kandeliabru ir painiu geltonai šviečiančiu lempučių rezginiu. — Leisk man atsisėsti. — Apgraibomis susirado krėslą pintiniu dugnu.

— Ką tu jam padarei? — piktai paklausė Donas Denis Pet.

— Nieko ji man nepadarė, — pasakė Džo, stengdamasis kalbėti kuo tvirčiau. Tačiau balsas spigiai, nenatūraliai užlūžo. Nuskambėjo lyg iš plokštelės, grojamos per dideliu greičiu. Koks plonas balsas. Kaip ne mano.

— Tikra tiesa, — tarė Pet. — Nieko nepadariau — nei jam, nei kam nors kitam.

— Noriu eit į kambarį ir atsigulti.

— Aš tau paimsiu kambarį, — nervingai tarė Denis. Jis sukinėjosi aplinkui Džo, čia išnykdamas, čia atsirasdamas pulsuojančioje šviesoje. Prigesdama ji darėsi blausiai raudona, paskui vėl švystelėdavo geltonai ir vėl prigesdavo. — Tučtuojau grįšiu, — prižadėjo Denis ir nuėjo prie portjė stalo. Pet pasiliko.

— Ar galiu tau kuo padėti? — maloniai paklausė ji.

— Ne, — atsakė. Prireikė didžiausių pastangų šitam žodžiui ištarti: atrodė, jog jis buvo nugrimzdęs kažkokioj ertmėj, kuri atsivėrė jo širdyje, tuštumoj, kuri kas akimirką didėjo. — Gal cigaretę, — pridūrė. Šie du žodžiai atėmė visas jėgas. Širdis ėmė daužytis. Nuo pašėlusio jos plakimo pasidarė dar sunkiau — jį tarsi prislėgė didžiulis svoris, suspaudė milžiniškas kumštis. — Ar turi? — dar paklausė ir pakėlė akis, ieškodamas jos raudonoje migloje. Pulsuojančiam iliuzinės tikrovės mirgėjime.

— Deja, neturiu.

— Kas... man yra?

— Gal širdies nepakankamumas, — atsakė Pet.

— Kaip manai, ar viešbutyje yra gydytojas? — vargais negalais išspaudė jis.

— Abejoju.

— Gal sužinotum? Paieškotum?

— Man regis, tau tik psichosomatinis negalavimas. Ne liga. Praeis.

— Gavau tau kambarį, Džo, — grįžęs pranešė Donas Denis. — Antrame aukšte, 203. — Jis nutilo, ir Džo pajuto jo įdėmų, susirūpinusį žvilgsnį. — Džo, tu baisiai atrodai. Toks nusilpęs, tiesiog vėjo nupučiamas. Viešpatie, žinai, ką man primeni? Lygiai taip atrodė Edi Dorn, kai mes ją radome.

— Nieko panašaus, — atšovė Pet. — Edi Dorn mirė. O Džo gyvas. Juk taip, Džo?

— Noriu eit viršun. Noriu gult. — Kaži kaip vis dėlto atsikėlė. Širdis suplazdėjo lyg abejodama, akimirką sustojo ir vėl ėmė mušti, daužytis į krūtinę tartum geležies luitas, trankantis betono plokštę. Kiekvienas dūžis sukrėsdavo visą kūną. — Kur liftas?

— Aš tave nuvesiu, — tarė Denis. Vėl jo ranka suspaudė Džo alkūnę. — Vos pastovi ant kojų. Pasidarei kaip plunksnelė. Kas tau yra, Džo? Ar gali atsakyti? Ar žinai? Pamėgink paaiškinti.

— Jis nežino, — pareiškė Pet.

— Reikia iškviesti gydytoją, — nusprendė Denis. — Nedelsiant.

— Ne, — pasakė Džo ir pamanė: kai atsigulsiu, bus geriau. Jį traukė kažkokia galinga jėga, nešė nelyginant atoslūgis, vertė gultis. Jautė vienintelį norą: išsitiesti aukštielninkam ir gulėti vienui vienam viešbučio kambaryje. Kur jo niekas nematytų. Reikia eit iš čia. Privalau būti vienas. Bet kodėl? Jis nežinojo; tiesiog užėjo intuityvus, nesąmoningas, nesuprantamas noras.

— Eisiu pakviesti gydytojo, — tarė Denis. — Pet, pabūk su juo. Neišleisk iš akių. Grįšiu kaip galėdamas greičiau.

Denis nuėjo — Džo lyg pro rūką matė jį nutolstant. Atrodė, kad jis traukiasi ir mažėja. Galop visai išnyko. Liko Patricija Konli, bet Čipas jautėsi toks pat vienišas. Nors ji buvo šalia, pasijuto visiškai izoliuotas.

— Na, Džo, — prabilo ji, — ko norėtum? Pasakyk, ką turiu padaryti.

— Liftas... — sušvokštė jis.

— Nori, kad nuvesčiau prie lifto? Mielai.

Mergina ėmė eiti, jis mėgino sekti paskui ją. Jam rodės, kad ji žengia nepaprastai greitai. Neatsigręžia ir nepalaukia — jis vos ją beįžiūrėjo. Ar ji iš tikrųjų taip greit juda? Ne, čia aš kaltas: vos velkuosi spaudžiamas Žemės traukos. Kūnas virto gryna mase. Jautė jį vieninteliu aspektu — kaip daiktą, veikiamą svorio jėgos. Vienintelė savybė, vienintelis požymis. Ir vienintelis pojūtis — inercija.

— Neik taip greitai, — pasakė. Pet jis nebematė, lengvai žingsniu ji išslydo iš jo akiračio. Sustojo, nes užduso, nebegalėjo paeiti. Juto, kaip veidu žliaugia prakaitas, o akis graužia sūrus skystimas. — Palauk.

Pet vėl išdygo šalia. Ji pasilenkė, ir prie jo priartėjo jos veidas. Tobuli, ramybės kupini bruožai. Jokios užuojautos, šaltas ir objektyvus mokslininkės žvilgsnis.

— Nori, kad nušluostyčiau prakaitą? — paklausė ji ir išsitraukė mažą dailią nosinaitę nėrinių kraštais. Šypsojosi, kaip ir anksčiau.

— Nuvesk į liftą. — Jis privertė savo kūną judėti. Žingsnis. Dar vienas. Jau mauti liftas ir šalia jo laukiantys žmonės. Senoviškas ciferblato pavidalo diskas virš sustumiamu jų durų. Raityta rodyklė svyravo tarp trijų ir keturių, pakrypo į kairę, prie trijų, paskui vėl suvirpo tarp trijų ir dviejų.— Aš tuoj, — tarė Pet. Iš rankinuko ji išsiėmė cigaretes ir žiebtuvėlį, užsirūkė išpūsdama pro nosį pilkų dūmų sruogą. — Liftas prieštvaninis, — pareiškė Pet, ramiai susidėjusi rankas. — Žinai, ką? Man rodos, tai toks senovinis atviras geležinis narvas. Ar nebijosi?

Rodyklė praslinko pro skaičių 2, susvyravo ties 1 ir ryžtingai sustojo žemiau. Atsidarė durys.

Džo išvydo grotuotą ažūrinį narvą. Ant kėdės sėdėjo livrėja apsirengęs liftininkas ir spaudė valdymo rankeną.

— Kylam į viršų, — pranešė jis. — Prašom pasislinkti toliau nuo durų.

— Aš į jį nelipsiu, — pasakė Džo.

— Kodėl? — paklausė Pet. — Gal manai, kad lynas trūks? Tu šito bijai? Matau, kad bijai.

— Tą patį ir Elis matė.

— Ką gi, Džo, lieka vienintelis kelias į tavo kambarį — laiptai. O tu jais neužlipsi, esi pernelyg silpnas.

— Užlipsiu. — Žengė žingsnį šonan, dairydamasis laiptų. Nebematau! — pamanė jis. Negaliu jų įžiūrėti! Jį slegiantis svoris suspaudė plaučius, kvėpuoti buvo sunku ir skausminga. Prisiėjo sustoti vien tam, kad galėtų įtraukti oro. Gal man širdies priepuolis? Jeigu taip, negalima lipti laiptais. Tačiau noras, begalinis troškimas būti vienam dar sustiprėjo. Užsirakinti tuščiame kambaryje ir tyliai gulėti. Išsitiesti ir su niekuo nekalbėti, nejudėti. Ir nesukti sau galvos dėl jokių problemų. Niekas net nežinos, kur aš. Kažkodėl tai atrodė labai svarbu — kad niekas nežinotų, nematytų. Labiausiai Pet. Tik jau ne ji. Jos neturi būt šalia manęs.

— Štai čia, — tarė Pet ir parodė jam, kur eiti, truputį pasukdama jį į kairę. — Tiesiai prieš tave. Įsikibk turėklų ir žygiuok viršun, į lovą. Aišku? — Lengvai, tarsi šokdama, ji ėmė lipti laiptais. Grakščiai pirštų galais žengė nuo pakopos ant pakopos. — Ar įveiksi?

— Aš... nenoriu... kad eitum... su manim.

— Na, ką tu! — Ji neva užjaučiamai caktelėjo liežuviu. Juodos akys sužibo. — Gal bijai, kad nepasinaudočiau tavo silpnumu? Ir nepadaryčiau ko nors bloga?

— Ne. — Jis papurtė galvą. — Tiktai noriu... būti... vienas. — Įsitvėręs turėklų, pasikėlė ant pirmos pakopos. Laikydamasis ant jos, pakėlė galvą ir pabandė įžiūrėti, kur baigiasi laiptai. Ar aukštai, ar daug pakopų.

— Ponas Denis prašė, kad pabūčiau su tavim. Galėsiu tau paskaityti ar atnešti, kas reikalinga. Slaugyti tave.

Jis užkopė dar vieną laiptelį.

— Vienas... — išstenėjo Džo.

— Galima pažiūrėti, kaip lipsi? Įdomu, per kiek laiko užsiropši. Jeigu iš viso užsiropši.

— Užlipsiu. — Jis užkėlė koją ant kito laiptelio, įsitvėrė turėklo ir ėmė tiestis viršun. Širdis tiesiog lipo per gerklę. Jis užsimerkė ir šniokšdamas sunkiai įtraukė oro.

— Hm, ar ir Vende taip darė? Ji juk buvo pirma, taip?

— Aš... ją... mylėjau.

— O, žinau. Dž. Dž. Ešvudas man sakė. Perskaitė tavo mintis. Su Dž. Dž. labai susidraugavau. Daug laiko praleisdavom kartu. Tarp mūsų prasidėjo lyg ir romanas. Taip, romanas.

— Mūsų... — pradėjo Džo, — ...teorija... — Jis giliau įkvėpė. — ...teisinga, — užbaigė jis. Įveikė dar vieną laiptelį, paskui su didžiausiu vargu — dar vieną. — Tu ir Dž. Dž.... susitarėt su Holiu. Sunaikinti...

— Taip ir buvo, — patvirtino Pet.

— Geriausius mūsų inercialus. Ir Ransaiterį. Visus nužudyti. — Jis pakilo dar laiptelį. — Mes nesam pusiau gyvybės būsenoje. Mes ne...

— Na, ir mirkit, — pasakė Pet. — Tačiau tu dar nesi miręs. Bet po vieną išmirsit. Ai, kam burną aušinti? Kam šnekėt vis tą patį? Neseniai viską man pasakei ir kartodamas, žinai, pradedi įkyrėti. Taip, esi labai nuobodus ir pedantiškas žmogus, Džo. Beveik toks pat nuobodus, kaip ir Vende Rait. Būtų buvusi graži pora.

— Todėl Vende ir mirė pirmoji, — ištarė jis. — Ne todėl, kad atsiskyrė... nuo grupės. O todėl... — Širdį pervėrė dieglys, jis susirietė. Statė koją ant aukštesnio laiptelio, bet nepataikė ir suklupo. Pajuto, kad sėdi susigūžęs kaip... Kaip Vende spintoje. Būtent. Ištiesęs ranką, suėmė švarko rankovę. Ir timptelėjo.

Medžiaga plyšo. Sausas sudūlėjęs audinys drisko lyg pigus pilkas popierius. Skydo tarsi apvalkalas, kuriuo vapsvos dengia savo lizdus. Viskas aišku. Netrukus ir paskui jį nusidrieks audinio skiaučių pėdsakai. Šiukšlinas takas, vedantis į viešbučio kambarį, kur jo laukia taip geidžiama vienatvė. Paskutiniai judesiai, valdomi kažkokio tropizmo. Jėga, stumianti jį į mirtį, irimą ir nebūtį. Baisūs alcheminiai procesai vedė jį į kapą.

Užlipo dar vieną laiptelį.

Įveiksiu, ūmai suprato jis. Mane stumianti jėga graužia mano kūną; štai kodėl Vende ir Elis, ir Edi, — o dabar jau ir Zafskis — mirdami suiro, iš jų liko tarytum kokios lupenos, tuščias besvoris kiautas. Toji galybė grumiasi su milžiniška traukos jėga, todėl ir ėda silpstantį kūną. Tačiau mano kūne užteks peno, kad užlipčiau viršun. Tebeveikia biologinė būtinybė, ir tikriausiai netgi Pet, išjudinusi tą galybę, nesukliudys. Kaži, ką ji jaučia stebėdama, kaip jis kopia? Panieką? Pakėlė galvą, ieškodamas jos akimis, ir pamatė. Gyvas, ryškus veidas. Jame tik smalsumas. Jokio priešiškumo. Veikiau abejingumas. Jis nenustebo. Pet nė nekrustelėjo, kad jam padėtų ar sukliudytų. Džo tai pasirodė visai teisinga.

— Gal geriau? — paklausė Pet.

— Ne. — Kiek atsitiesęs įveikė dar vieną laiptelį.

— Atrodai kitaip. Ne toks sugniužęs.

— Nes žinau, kad užlipsiu.

— Nebetoli, — pritarė Pet.

— Nebeaukštai, — pataisė ją Džo.

— Tu neįmanomas. Koks priekabus, koks smulkmeniškas. Net merdėdamas... — Ji susigriebė ir gudriai pasitaisė: — Net tada, kai tau atrodo, jog merdėji. Man nereikėjo ištarti šito žodžio. Gali tave per daug prislėgti. Pasistenk nenusiminti. Gerai?

— Pasakyk... kiek liko... laiptelių.

— Šeši. — Ji lengvai ir tyliai nusliuogė aukštyn. — Atsiprašau — dešimt. Ar devyni. Turbūt devyni.

Džo vėl užlipo ant laiptelio. Paskui dar. Ir dar. Nebešnekėjo. Net nebežiūrėjo į priekį. Slinko kaip sraigė nuo vieno laiptelio ant kito, atsimušdamas į kietą plokštumą, jausdamas, kaip ima rastis tam tikras įgudimas, leidžiantis tiksliai dozuoti kūno judesius ir bemaž išsekusias jėgas.

— Jau čia pat viršus, — linksmai tarė Pet. — Ką pasakysi, Džo, apie savo didįjį kopimą? Didžiausią kopimą per visą žmonijos istoriją. Ne, netiesa. Prieš tave tą patį darė Vende, Elis, Edi ir Zafskis. Bet stebėjau tik tave.

— Kodėl mane?

— Tavo mirtį, Džo, noriu matyti dėl tos primityvios intrigėlės Ciuriche. Kuomet viską taip patvarkei, kad Vende Rait praleistų naktį su tavim viešbutyje. Šiąnakt bus kitaip. Tu būsi vienas.

— Ir aną naktį... buvau... vienas. — Dar laiptelis. Jis mėšlungiškai užsikosėjo. Per šlapią veidą ėmė ristis prakaito lašai, nusinešdami veltui iššvaistytą energiją.

— Vende ten buvo. Ne tavo lovoje, bet kitur. Pramiegojai jos apsilankymą. — Pet nusijuokė.

— Stengiuosi... nekosėti, — pasakė Džo. Įveikė dar du laiptelius ir suprato, kad beveik užlipo. Kaži, kiek laiko jis praleido ant tų laiptų? Net neįsivaizduoja.

Staiga išsigando pajutęs ne vien išsekimą, bet ir šaltį. Kada tai prasidėjo? Turbūt senokai: šaltis smelkėsi kūnan pamažu, jis tik dabar jį pajuto. Dieve mano, ištarė mintyse visas drebėdamas. Atrodė, jog drebulys net kaulus purto. Šitas šaltis baisesnis nei Mėnulyje, daug baisesnis, čia šalčiau negu viešbučio kambary Ciuriche. Ten buvo šaltis, o čia speigas.

Metabolizmas, mąstė jis, tai degimas, panašiai kaip besikūrenančioje krosnyje. Šiam procesui pasibaigus, gyvenimas baigiasi.

Žmonės tikriausiai ne taip supranta pragarą. Pragaras — tai šaltis, ten viskas šąla. Kūnas yra svoris ir šiluma; dabar svoris virto jėga, kuri mane naikina, o šiluma, mano kūno šiluma, blėsta. Ir nebegrįš — nebent jeigu atgimčiau. Tokia ir viso pasaulio dalia. Taigi nors nebūsiu vienas.

Tačiau jautėsi vienišas. Suprato, kad šis jausmas per ankstyvas. Šiaip butų dar ne laikas, bet kažkas paspartino įvykių eigą — iš pykčio ir smalsumo: polimorfinė iškrypėliška būtybė, geidžianti mane stebėti. Infantiliškas, atsilikęs protas, kuriam visa tai teikia malonumą. Sutraiškė mane tarsi vabzdį nutrauktom kojom. Niekingą vabalą, negalintį nei nuskristi, nei nuropoti. Kuris įstengia tik šliaužti į chaosą ir irimą. Į kapų karaliją, kur savo pačios nešvarumuose gyvena toji iškrypėliška būtybė. Ją vadiname Pet.

— Ar turi kambario raktą? — paklausė Pet. — Pagalvok, kaip bus baisu, jei užlipęs į antrą aukštą pamatysi, kad negali įeiti kambarin.

— Turiu. — Jis ėmė naršyti kišenes.

Sudriskęs, skylėtas švarkas visai perplyšo ir nuslydo nuo pečių. Iš viršutinės kišenės iškrito raktas — ir atsidūrė dviem pakopom žemiau, kur Džo negalėjo pasiekti.

— Aš tau paimsiu, — skubiai tarė Pet. Šastelėjusi pro jį, pakėlė raktą, apžiūrėjo prieš šviesą ir padėjo laiptų viršuje ant turėklo. — Va, guli. Galėsi paimt, kai užkopsi. Tai tavo prizas. Kambarys berods kairėje, ketvirtos durys. Turėsi slinkti iš lengvo, bet vis tiek bus daug lengviau, negu lipti laiptais. Kopti laiptais.

— Matau... raktą... ir viršų. Matau laiptų viršų.

Džo abiem rankom įsikabino turėklo ir įsiręžęs paskutinėm valios pastangom įveikė tris laiptelius iš karto... Tai jį pribaigė: slegianti našta pasidarė dar sunkesnė, šaltis — dar didesnis, o gyvastis pakibo ant ploniausio siūlelio. Tačiau...

Jis jau buvo viršuje.

— Sudie, Džo. — Pet pasilenkė prie jo, kad jis galėtų matyti jos veidą. — Juk nenori, kad pas tave įsiveržtų Donas Denis? Šiaip ar taip, gydytojas tau nieko nepadės. Deniui pasakysiu, kad viešbučio personalui liepiau iškviesti taksi, kuris tave dabar ir veža į ligoninę, esančią kitam miesto gale. Taigi tau niekas nebetrukdys. Galėsi būti visiškai vienas. Sutinki?

— Taip.

— Še raktus. — Ji įspraudė jam į delną šaltą metalinį daiktą ir užlenkė jo pirštus. — Aukščiau gaivą, kaip sako 1939 metų žmonės.

Ir žiūrėk, kad kas neapmautų. Šitaip irgi sakoma.

Ji atsitiesė ir pasitraukė. Valandėlę stovėjo atidžiai žiūrėdama į jį, po to nubėgo koridoriumi lifto link. Jis matė, kaip ji paspaudė mygtuką, palaukė, durys atsivėrė ir Pet pradingo.

Suspaudęs saujoj raktą, Džo svyruodamas atsistojo. Atsišliejo į sieną, pabuvo ir pasuko kairėn, slinko žingsnis po žingsnio, laikydamasis sienos. Tamsu, pamanė. Nedega šviesa. Jis stipriai užmerkė akis, atsimerkė ir sumirksėjo. Veidu žliaugiantis prakaitas tebegraužė ir tebeakino: jis taip ir nesuprato, ar koridorius iš tikrųjų tamsus, ar gęsta jo regėjimas.

Pirmas duris pasiekė jau keturpėsčias. Pakreipęs galvą, pažiūrėjo, koks numeris. Ne, ne tas. Ir nušliaužė toliau.

Kai rado savo duris, reikėjo atsistoti ir atsišliejus įkišti skylutėn raktą. Tai atėmė paskutines jėgas. Suspaudęs raktą, griuvo, gaiva trenkėsi į duris ir susmuko ant dulkių prisigėrusio tako, atsiduodančio senumu, dūlėsiais ir mirties šalčiu. Nebepateksiu kambarin, suvokė jis. Negaliu atsikelti.

Tačiau reikia. Nes čia jį gali kas nors pamatyti.

Abiem rankom sugniaužęs durų rankeną, vėl atsistojo. Užsigulęs ant durų, drebančia ranka įkišo raktą; kai pasuks jį, durys atsidarys ir jis jau bus viduj. O tada, jei tik pavyks duris uždaryti ir pasiekti lovą, viskas baigsis.

Sugirgždėjo užraktas. Metalinė sklendelė pasitraukė. Durys atsidarė, ir Džo stačia galva puolė kambarin, ištiesęs rankas. Į jį pakilo grindys, jis pamatė kilimo raštus: raudonus ir auksinius ratilus, figūras ir gėles. Bet kilimas buvo išsitrynės ir apiblukęs. Koks senas kambarys, pamanė Džo, kai krito ant grindų beveik nejausdamas skausmo. Tokiame name tikriausiai įtaisytas atviras liftas, panašus į geležinį narvą. Vadinasi, mačiau tikrą liftą, autentišką, tokį, koks ir buvo.

Kurį laiką gulėjo, paskui, lyg išgirdęs kažkieno balsą, liepiantį keltis, sujudėjo. Atsirėmęs delnais, ėmė klauptis. Viešpatie! — pasibaisėjo jis — čia gi mano rankos... Išdžiūvusios kaip pergamentas, geltonos ir gumbuotos tarsi perkepusio kalakuto pasturgalis. Šita šeriuota oda nė kiek nepanaši į žmogaus: nusėta padaigais, lyg būčiau peršokęs atgal milijonus metų ir virtęs kažkokiu padaru, kuris kyla ir leidžiasi naudodamasis savo oda kaip sparnais.

Žvilgsniu ėmė ieškoti lovos. Toli sienoje platus langas, pro užuolaidų voratinklį sunkiasi pilkšva šviesa. Bjaurus tualetinis stalelis plonytėm kojom. Ir pagaliau lova: abu šonai su užtvarom, papuoštom žalvariniais bumbulais, jų strypai buvo nelygūs, išsilankstę, lyg lova būtų buvus gulėta nežinia kiek metų, poliruoti galai persimetę. Vis tiek norėčiau jon atsigulti. Jis ištiesė rankas ir pasistūmė gilyn į kambarį.

Ir tada minkštame krėsle išvydo į jį atsigręžusią figūrą. Lig tol ji neišdavė jokio garso, bet dabar atsistojo ir greitai priėjo.

Glenas Ransaiteris.

— Aš negalėjau tau padėt užlipti laiptais, — pasakė Ransaiteris. Jo platus veidas buvo rimtas. — Nenorėjau, kad ji mane pamatytų. Tiesą sakant, bijojau, ar ji neseks paskui tave į kambarį. Būtų buvę prastai, nes ji... — Jis nutilo ir pasilenkęs pakėlė Džo lyg plunksnelę, tarsi iš jo kūno būtų likęs vien apvalkalas, be jokios materijos. — Vėliau apie tai pasišnekėsim. O dabar... — Paėmė Džo po pažasčia ir nunešė — ne į lovą, bet į minkštąjį krėslą, kuriame pats lig tol sėdėjo. — Dar ištversi kelias sekundes? — paklausė. — Noriu duris užrakinti. Jeigu ji kartais sugalvotų užsukti.

— Gerai, — sušnibždėjo Džo.

Ransaiteris trim dideliais žingsniais pasiekė duris, užtrenkė, užrakino ir grįžo pas Džo. Atidaręs tualetinio stalelio stalčių, skubiai ištraukė spalvingą aerozolio flakoną.

— „Ubikas“, — tarė Ransaiteris. Smarkiai pakratęs flakoną, nukreipė jį į Džo. — Nereikia dėkoti, — pasakė purkšdamas kairėn ir dešinėn. Oras mirguliavo ir ribėjo, tarsi iš flakono būtų pasklidusios šviesos dalelės ir saulės energija užliejusi šį seną apšiurusį viešbučio kambarį. — Ar geriau? Turėtų iškart paveikti. — Ransaiteris susirūpinęs žvelgė į Džo.

XIV

Jei nori, kad maistas neprarastų skonio, paprasto maišelio nepakanka — reikia „Ubiko“ plastmasinio paketo, turinčio keturis sluoksnius. Skonis ir šviežumas bus viduj, oras ir drėgmė liks lauke. Prašom įsitikinti.

— Gal turi cigaretę? — paklausė Džo. Jo balsas drebėjo, bet ne iš nuovargio. Ir ne iš šalčio. Nei to, nei to nebejautė. Esu susijaudinęs, tarė jis sau. Tačiau nebemirštu. Tą procesą sustabdė „Ubiko“ aerozolis.

Taip, kaip Ransaiteris buvo žadėjęs per aną televizijos reklamą, prisiminė Džo. Jei tik aš jo gausiąs, viskas būsią gerai, kalbėjo Ransaiteris. Deja, niūriai pamanė Džo, per ilgai ieškojau. Ir vos nepavėlavau.

— Tik be filtro, — atsakė Ransaiteris. — Šitoj atsilikusioj, niekam tikusioj epochoj dar nėra cigarečių su filtrais. — Atkišo Džo „Camel“ pakelį. — Aš uždegsiu. — Padavė liepsnojantį degtuką.

— Šviežia cigaretė, — apsidžiaugė Džo.

— Žinoma, velniai griebtų! Juk pirkau apačioj gal prieš pusvalandį. Jau toli nukeliavom. Seniai nebėr sugižusio pieno ir sudūlėjusių cigarečių. — Nusišypsojo negyva šypsena, jo susimąsčiusios rimtos akys visai neatspindėjo šviesos. — Nukeliavom, o ne grįžom, štai kas svarbiausia. — Jis taip pat užsirūkė ir atsilošęs tylėdamas traukė dūmą. Veidas tebebuvo susirūpinęs. Ir pavargęs, nutarė Džo. Tačiau jo kitoks nuovargis, negu Džo patyrė.

— Ar gali kitiems padėti? — paklausė Džo.

— Turiu tik šitą vieną „Ubiko“ flakoną, beveik visą sunaudojau tave gelbėdamas. — Jis apmaudžiai mostelėjo ir įniršęs sugniaužė kumščius. — Mano įtaka šiai tikrovei ribota. Padariau, ką galėjau. — Piktai krestelėjęs galvą, pakėlė akis į Džo. — Stengiausi jus pasiekti, kiekvieną iš jūsų, — visais būdais, visais keliais. Kiek sugebėjau, tiek padariau. Velniškai nedaug. Bemaž nieko. — Jis niauriai nutilo, nors širdis virė.

— Tie užrašai ant sienų, — priminė Džo. — Rašei, kad mes mirę, o tu gyvas.

— Aš ir esu gyvas, — atšovė Ransaiteris.

— O mes visi — mirę?

— Taip, — ilgai tylėjęs atsakė Ransaiteris.

— Tačiau televizijos reklamoje...

— Norėjau, kad tu nepasiduotum. Ieškotum „Ubiko“. Ir reklama privertė tave ieškoti. Pats žinai, kad visą laiką stengiausi jį tau įduoti, bet žinai, kodėl nepavykdavo; ji mus nuolat nukeldavo į praeitį, pasinaudodama tais savo sugebėjimais. Jos paveiktas „Ubikas“ kas kartą regresuodavo ir tapdavo bevertis. Vienintelė nauda — laiškeliai, kuriuos pridėdavau prie to preparato. — Ryžtingu, energingu mostu ištiesė į Džo savo ilgą smilių. — Ar supranti, su kuo man teko galynėtis? Su ta pačia jėga, kuri jus visus pasiglemžė ir marina vieną po kito. Atvirai kalbant, pats stebiuosi, jog šitiek dar pavyko nuveikti.

— Kada suvokei, kas vyksta? Ar visada žinojai? Iš pat pradžių?

— Iš pat pradžių! — kandžiai pakartojo Ransaiteris. — Ką turi galvoje? Viskas truko mėnesius, gal net metus. Dievai žino, kiek laiko Holis, Mikas, Pet Konli, S. Doulas Melipounas ir Dž. Dž. Ešvudas kūrė savo planus, derino juos ir keitė, minkė lyg tešlą. Štai kaip atsitiko. Buvom nuvilioti į Mėnulį. Sutikom pasiimti Pet Konli, nepažįstamą moterį, kurios sugebėjimų nesupratome. Ko gero, net ir Holis jų iki galo nesuprato. Jos talentas kažkaip susijęs su mokėjimu grąžinti praeitį; ne, tai ne keliavimas laike... pavyzdžiui, ji negali persikelti į ateitį. Tam tikra prasme negali ir persikelti į praeitį: kiek suprantu, ji turi galią išjudinti atvirkštinį procesą, kuris atkuria buvusius materijos formavimosi etapus. Tačiau tu tai žinai, judu su Eliu išprotavote. — Perpykęs sugriežė dantimis. — Elis Hemondas... Kokia netektis! Bet aš nieko negalėjau padaryti: tąkart negalėjau prisibraut prie jūsų kaip dabar.

— Kodėl dabar galėjai? — paklausė Džo.

— Todėl, kad ji nebegali dar toliau nukelti mus į praeitį. Atsinaujino normali laiko tėkmė, iš praeities vėl judame į dabartį, iš jos — į ateitį. Matyt, ji išnaudojo savo galimybes. 1939-ieji — štai ta riba. Toliau jos talentas nebeveikia. Dėl ko? Ji juk įvykdė užduotį, su kuria ją siuntė Holis.

— Kiek žmonių ji pakenkė?

— Tik mums, grupei, kuri buvo Mėnulyje, tame požeminiame kambaryje. Net Zojos Virt ji nepaveikė. Pet sugeba reguliuoti savo skleidžiamo lauko diapazoną. Žemėje visi įsitikinę, kad mūsų grupė nuskrido į Mėnulį ir ten žuvo nuo atsitiktinio sprogimo. Rūpestingasis Stentonas Mikas mus sukišo į šaldyklą, bet su mumis taip ir nepavyko užmegzti kontakto, nes per vėlai susigriebta.

— Kodėl jiems neužteko bombos? — paklausė Džo.

Ransaiteris nustebęs kilstelėjo antakį.

— Kam apskritai jiems reikėjo Pet Konli? — kalbėjo Džo. Net būdamas toks išvargęs ir susinervinęs, jautė, jog čia kažkas ne taip. — Kuriam galui reikėjo išjudinti visą tą regresyvinį mechanizmą ir nugramzdinti mus į atvirkštinę laiko srovę, kad ji nuneštų net į 1939 metus? Nematau jokio tikslo.

— Įdomi mintis, — tarė Ransaiteris, linguodamas galvą ir suraukdamas savo niaurią, lyg akmuo sustingusią kaktą. — Reikia pagalvoti. Luktelėk. — Jis nuėjo prie lango ir ėmė žiūrėti į parduotuves anapus gatvės.

— Man regis, — pasakė Džo, — kad mes susidūrėme ne su tikslinga, o su piktavališka jėga. Tai nėra esybė, kuri nori mus sunaikinti, nužudyti, likviduoti, kaip profilaktikos įstaigą, bet... — Jis nutilo — galop suprato, kaip yra. — ...neatsakingas padaras, kuriam smagu šitai daryti. Žudyti mus vieną po kito. Taip neturėtų ilgai trukti. Nepanašu, jog čia veiktų Holis: jo stilius — apgalvota, racionali žmogžudystė. O Stentonas Mikas, kiek žinau...

— Tai jau Pet reikalas, — šiurkščiai pertraukė jį Ransaiteris, atsigręždamas nuo lango. — Psichologiniu požiūriu ji sadiste. Tokie žmonės mėgsta musėms plėšyti sparnelius. O ji žaidžia mumis. — Jis žiūrėjo, kaip Džo reaguos.

— Man panašiau į vaiko išdaigas, — pasakė Džo.

— Ar nematai, kokia Pet? Pikta ir pavydi. Pirmiausia nužudė Vendę — nes ant jos užsiuto. Visai neseniai ji žiūrėjo, kaip tu lipi laiptais, ir džiaugėsi, tiesiog mėgavosi tavo kančiomis.

— Iš kur žinai? — apstulbo Džo. Juk laukei šiame kambary, pamanė. Negalėjai matyti. Ir dar: kaip Ransaiteris sužinojo, kad aš eisiu į šitą kambarį?

Ransaiteris garsiai atsiduso.

— Aš tau ne viską pasakiau. Iš tikrųjų... — Nutilo, piktai prikando lūpą ir kalbėjo toliau: — Tai, ką papasakojau, nevisiška tiesa. Mano santykis su šiuo regresuojančiu pasauliu ne visai toks kaip jūsų. Tu neklysti, Džo — aš tikrai per daug žinau. Ir vis todėl, kad šiame pasaulyje esu ateivis iš svetur.

— Ir apsireiški.

— Taip. Palieku ženklus čia vienur, čia kitur. Esminiais momentais ir svarbiausiose vietose. Kaip kad kelių policijos kvitą. Taip buvo ir su Arčerio vaistine...

— Neįrašei jokio reklaminio klipo. Tai buvo tiesioginė transliacija.

Ransaiteris nenorom linktelėjo.

— Kuo skiriasi mūsų padėtis nuo tavo? — paklausė Džo.

— Nori, kad pasakyčiau?

— Taip. — Džo sukluso, nors ir žinojo, ką išgirs.

— Aš nemiriau, Džo. Užrašas ant sienos sakė tiesą. Jūs visi gulite šaldykloj, o aš... — sunkiai kalbėjo Ransaiteris, nežiūrėdamas į Džo. — ...aš sėdžiu Mylimų Žmonių Moratoriumo pasikalbėjimų kambary. Mano paliepimu visi esate sujungti laidais, todėl ir toliau egzistuojate kaip grupė. Aš stengiuosi su jumis susisiekti. Štai kodėl esu ateivis iš svetur, štai iš kur tie mano apsireiškimai, kaip tu vadini. Jau ištisa savaitė, kaip aš bandau jus prikelti aktyviai pusiau gyvybės būsenai. Tik viskas veltui. Užgęstat vienas paskui kitą.

— O kaip su Pet Konli?

— Ji su jumis, pusiau gyva. Prijungta prie visos grupės.

— Ar atvirkštinį procesą ji sukėlė? O gal tai tėra normalūs irimo požymiai, būdingi pusiau gyvybės būsenai?

Džo įsitempęs laukė atsakymo, nuo kurio dabar viskas priklausė.

Ransaiteris krenkštelėjo, susiraukė ir tiesiai šviesiai pasakė:

— Normalūs irimo požymiai. Ir Ela tai patyrė. Esantys pusiau gyvybės būsenoje visi tai patiria.

— Meluoji. — Džo pasijuto, tarsi kas būtų smeigęs į nugarą peiliu.

— Džo, dėl Dievo, aš tau išgelbėjau gyvybę, — verdamas jį žvilgsniu, pasakė Ransaiteris. — Man pavyko prisibrauti prie tavęs tiek, kad grąžinčiau tave į normalią, veiklią pusiau gyvybės būseną — ir ji veikiausiai niekad nesibaigs. Jei nebūčiau laukęs šitam viešbučio kambary, kai tu įšliaužei pro duris... Velniai griebtų, jei ne aš, dabar gulėtum kaip mumija toj išklerusioj lovoj! Aš — Glenas Ransaiteris, tavo šefas, žmogus, kuris kovoja dėl jūsų gyvybių... Čia, realiame pasaulyje, aš vienas stengiuosi dėl jūsų. — Tebežiūrėjo į Džo pasipiktinęs ir nustebęs. Nustebęs ir įskaudintas, lyg nesuvoktų, kas čia darosi. — Ta mergšė, — toliau kalbėjo jis, — toji Pet Konli, būtų tave numarinusi, kaip numarino... — Ir nebaigė.

— Kaip numarino Vendę ir Elį, Edi Dorn ir Fredą Zafskį, o gal jau ir Titą Apostą, — išvardijo Džo.

— Džo, padėtis labai sudėtinga, — susitvardęs tyliai prabilo Ransaiteris. — Paprastais atsakymais jos nepaaiškinsi.

— Visa bėda, kad tu nežinai tų atsakymų, — atrėžė Džo. — Juos tik sugalvojai, sukūrei norėdamas paaiškinti, kaip čia atsiradai. Iš kur visi tie tavo apsireiškimai.

— Aš šitaip nevadinu — judu su Eliu prasimanėt tokį žodį. Nekaltink manęs tuo, ką patys...

— Tu žinai ne daugiau už mus, kas čia vyksta ir kas mūsų priešas. Glenai, tu negali pasakyti, kas mūsų priešas, nes nežinai.

— Žinau, kad esu gyvas. Žinau, kad sėdžiu moratoriumo pasikalbėjimų kambary.

— Tavo palaikai guli karste. Čionai, Kukliojo Pastoriaus laidojimo namuose. Ar matei juos?

— Ne, — atsakė Ransaiteris, — bet iš tikrųjų tai...

— Jie sudžiūvę kaip mumija. Sunyko, susitraukė kaip Vendės ir Elio... kaip netrukus sunyks ir mano. Taigi ir tavo toks pat likimas.

— Tau aš parūpinau „Ubiką“... — Ransaiteris vėl nutilo, veidas įgavo keistą išraišką: jame sumišo baimė, nuojauta ir... nebežinia kas. — Aš tau gavau „Ubiką“.

— Kas tas „Ubikas“?

Ransaiteris nieko neatsakė.

— Ir šito nežinai, — nusprendė Džo. — Nežinai, kas tai yra ir kaip veikia. Net nežinai, iš kur jis atsiranda.

— Tu teisus, Džo. Visiškai teisus, — po ilgos kankinamos pauzės tarė Ransaiteris. Drebančiais pirštais užsidegė kitą cigaretę. — Aš tikrai norėjau išgelbėti tau gyvybę — tai tiesa. Po perkūnais, visus norėčiau išgelbėti. — Cigaretė išslydo jam iš rankos ir nukritusi nuriedėjo grindimis. Ransaiteris sunkiai pasilenkė jos paimti. Jo veide buvo neapsakomas liūdesys. Bemaž neviltis.

— Visi įkliuvom, o tu sėdi tam pasikalbėjimo kambary ir nieko negali padėti, negali sustabdyti mus naikinančio proceso.

— Taip ir yra, — sutiko Ransaiteris.

— Esame šaldykloje, — kalbėjo Džo, — bet tai ne viskas. Yra dalykų, nebūdingų normaliai pusiau gyvybes būsenai, kurių neturi patirti žmonės. Elis suprato, kad veikia dvi jėgos: viena mums padeda, kita mus žudo. Pats prisidedi prie jėgos, esybės ar asmens, kuris mums padeda. Iš ten gavai ir „Ubiką“.

— Taip.

— Taigi lig tol niekas iš mūsų net nežino, kas mus žudo — ir kas vis dėlto mums padeda. Nežinai tu, būdamas anapus, o mes, būdami čia, irgi nežinome. Gal iš tikrųjų Pet.

— Manau, jog taip ir yra, — pritarė Ransaiteris. — Man rodos, ji — jūsų priešas.

— Labai panašu. Bet aš kitokios nuomonės, — pasakė Džo. Mano galva, tarė jis sau, mes dar nesam susidūrę akis į akį nei su savo priešu, nei su draugu. Tačiau tikiuosi, jog netrukus tai įvyks. Ir pamatysime, kas jie.

— Ar tikrai žinai, — paklausė Džo Ransaiterį, — kad tu vienintelis išlikai gyvas per sprogimą? Gerai pagalvok.

— Jau sakiau — Zoja Virt...

— Bet iš mūsų. Zojos Virt nėra šiame laiko tarpsnyje. Na, o Pet Konli?

— Jai buvo sutraiškyta krūtinės ląsta. Mirė nuo šoko, plaučio suspaudimo, daugybės vidinių sužalojimų, pavyzdžiui, kepenų. Be to, viena koja trijose vietose lūžo. Fiziniu požiūriu ji yra už kokių keturių pėdų nuo tavęs. Turiu omeny jos kūną.

— Ir visi panašiai žuvo? Visi, kurie atvežti į Mylimų Žmonių Moratoriumą?

— Yra viena išimtis — Semis Mandou. Jam buvo smarkiai pažeistos smegenys. Prasidėjo koma. Gydytojai sako, kad jis niekad neatgaus sąmonės. Smegenų žievė...

— Vadinasi, jis gyvas. Jis ne šaldykloj. Jo nėra su mumis.

— Nesakyčiau, kad gyvas. Encefalogramos nerodo jokios smegenų žievės veiklos. Taigi ne žmogus, o žolė. Beasmenė, nejudri, be nuovokos... Semio Mandou smegenyse ničnieko nevyksta, absoliučiai.

— Todėl tau ir neatėjo į galvą apie jį pasakyti?

— Dabar pasakiau.

— Kai aš paklausiau. — Pagalvojęs pasiteiravo: — Ar jis toli? Ciuriche?

— Taip, mes jį paguldėm Ciuriche. Karlo Jungo ligoninėje. Už ketvirčio mylios nuo moratoriumo.

— Pasamdyk telepatą, — liepė Džo. — Arba pasikviesk Dž. Dž. Ešvudą. Tegul ištiria jo mintis. — Vaikėzas, mąstė jis. Nesubrendęs pakrikėlis. Žiaurus nesusitupėjęs keistuolis. Galimas daiktas. Labai tinka prie to, ką patyrėme, prie tų prieštaringų, nepaaiškinamų įvykių. Prie to, kaip mums nuplėšiami sparnai, o vėliau vėl pridedami. Arba laikinai grąžinamos jėgos — viešbučio kambary, užkopus laiptais...

Ransaiteris atsiduso.

— Jau darėme. Esant tokiems smegenų pažeidimams, visuomet išbandomas telepatinis ryšys. Ničnieko, jokių rezultatų. Nė menkiausios pasąmonės veiklos. Nieko nepadarysi, Džo. — Jis užjaučiamai lingavo savo didžiulę galvą, suprasdamas Džo nusivylimą.

— Vėliau su tavim dar pasikalbėsiu, — pasakė Ransaiteris ir nusiėmė nuo ausies tvirtai prilipusį diską. Jis padėjo šonan aparatą, nerangiai atsistojo ir valandėlę stovėjo žiūrėdamas į neaiškiai matomą sustingusią ir apledėjusią Džo Čipo figūrą, pastatytą peršviečiamame plastmasiniame karste. Taip ir stovės nebylus per visą amžinybę.

— Jūs, pone, man skambinote? — paklausė įėjęs Herbertas Šionheitas fon Fogelzangas ir nužemintai nusilenkė kaip viduramžių vasalas. — Ar poną Čipą jau nugabenti prie kitų? Jau baigėte, pone?

— Baigiau, — burbtelėjo Ransaiteris.

— Ar ponui...

— Taip, man pavyko užmegzti kontaktą. Šįsyk abu gerai vienas kitą girdėjom. — Jis užsirūkė cigaretę, pirmą po daugelio valandų. Lig tol neturėjo nė minutės laiko. Atkaklios, begalinės pastangos susisiekti su Džo Čipu jį visai išsunkė. — Ar turit netoliese amfetamino automatą? — paklausė moratoriumo savininką.

— Koridoriuje šalia pasikalbėjimų kambario, — paaiškino žmogelis ir be galo paslaugiai parodė kur.

Išėjęs iš kambario, Ransaiteris pasuko prie automato. Jis įmetė monetą, paspaudė rankenėlę, ir apačioj barkštelėjo pažįstamas daiktelis.

Nuo tabletės pasijuto geriau. Tačiau prisiminė, kad po dviejų valandų turi susitikti su Lenu Nigelmanu, ir suabejojo, ar spės. Per daug visko įvyko, nutarė jis. Aš dar nepasiruošęs formaliai atsiskaityti Draugijai. Reiks paskambinti Nigelmanui ir paprašyti, kad susitikimą atidėtų vėlesniam laikui.

Iš videofono automato jis susisiekė su Nigelmano kontora Šiaurės Amerikos Konfederacijoje.

— Lenai, šiandien nebeturiu sveikatos. Dvylika valandų mėginau užmegzti kontaktą su savo žmonėmis šaldykloje, visai nusikamavau. Gal rytoj dar nebus per vėlu?

— Kuo skubiau įteiksi oficialų raportą, tuo greičiau iškelsim bylą Holiui. Mano juristai sako, kad sėkmė garantuota. Jie jau nekantrauja.

— Mano laimėsią civilinį ieškinį?

— Ir civilinį, ir baudžiamąjį. Jie šnekėjosi su Niujorko prokuroru. Tačiau kol neįteikei oficialaus, patvirtinto raporto...

— Rytoj, — prižadėjo Ransaiteris. — Kai numigsiu. Šitas reikalas manęs vos nepribaigė. — Geriausių darbuotojų mirtis. Ypač Džo Čipo. Mano firma sužlugdyta, praeis mėnesiai, o gal ir ne vieneri metai, kol vėl galėsim pradėti komercinę veiklą. Viešpatie, kur aš gausiu tokių inercialų, kad pakeistų žuvusiuosius? Ir kur rasiu tokį ekspertą, kaip Džo?

— Tvarka, Glenai, — pasakė Nigelmanas. — Gerai išsimiegok, o rytoj kokią dešimtą susitinkame mano biure.

— Dėkui, — tarė Ransaiteris. Padėjo ragelį ir sunkiai atsidrėbė į rausvos plastmasės sofą, stovinčią priešais automatą. Tokio eksperto neberasiu, pamanė. Po teisybei, Ransaiterio Korporacijai krachas.

Kaip visada ne laiku pritykino moratoriumo savininkas.

— Gal ko nors reikia, pone Ransaiteri? Puodelio kavos? Dar amfetamino — galbūt didesnę dozę, kuri veikia dvylika valandų? Savo kabinete turiu tablečių, veikiančių net visą parą. Išgėręs tokią, galėtumėt dirbti nors kiaurą naktį.

— Aš ketinu miegot kiaurą naktį.

— Tuomet gal...

— Nešdinkitės, — suniurzgė Ransaiteris.

Moratoriumo savininkas dingo kaip nupūstas, palikdamas ji vieną. Kodėl pasirinkau šią vietą, klausė jis save. Turbūt todėl, kad Ela čionai. Galų gale tai geriausias moratoriumas, todėl ji čia, todėl visi jie čia. Baisu net pagalvoti — tiek žmonių, ir dar taip neseniai jie buvo šiapus, o dabar karstuose. Kokia šiurpi katastrofa!..

Ela... Reikia ir su ja šnektelėti, pasakyti, kokia padėtis. Juk esu jai žadėjęs viską pranešinėti.

Atsistojęs leidosi ieškoti moratoriumo savininko.

Nejau ir šį kartą išgirsiu tą prakeiktą Džorį, pagalvojo jis. O gal pavyks išlaikyti Elos sąmonę tiek, kad spėsiu jai papasakoti, ką šnekėjo Džo? Taip sunku su ja bendrauti, kai šitas Džoris auga, stiprėja vogdamas jos energiją — gal ir kitų, ne vien jos. Moratoriumas privalo ką nors daryti: Džoris kelia grėsmę visiems asmenims, esantiems pusiau gyvybės būsenoje. Kodėl jo nesutramdo?

Ko gero, neįstengia, toliau mąstė jis. Galimas daiktas, kad pusiau gyvųjų karalystėje tokio dar nėra buvę.

XV

Nejaugi man iš burnos eina blogas kvapas? Jei tau neduoda ramybės šitas klausimas, išbandyk naujausią putojanti „Ubiką“ — stiprų baktericidinį preparatą. Vartojamas pagal instrukciją, yra absoliučiai nekenksmingas.

Seno kambario durys atsidarė. Įėjo Donas Denis ir senyvas rimtas vyras žilais, dailiai nukirptais plaukais.

— Kaip jautiesi, Džo? — susijaudinęs paklausė Denis. — Kodėl neguli? Dėl Dievo meilės, tučtuojau gulkis!

— Prašom atsigulti, pone Čipai, — liepė gydytojas, ant tualetinio stalelio statydamas sakvojažą ir jį atidarydamas. — Man sakė, kad jūs sudirgęs ir sunkiai kvėpuojate. Ar ką nors skauda? — Jis priėjo prie lovos, laikydamas senamadišką stetoskopą ir gremėzdišką kraujospūdžio matuoklį. — Ar turėjot nusiskundimų širdimi, pone Čipai? O jūsų tėvai? Atsisekit marškinius. — Gydytojas prisitraukė medinę kėdę ir atsisėdo.

— Man jau praėjo, — tarė Džo.

— Tegul paklauso širdį, — griežtai pasakė Denis.

— Na, gerai. — Džo atsigulė ir atsisegė marškinius. — Ransaiteris vis dėlto užmezgė su manim kontaktą, — kreipėsi jis į Denį. — Mes esame šaldykloje, o jis bando mus pasiekti iš anapus. Kažkas nori mus pražudyti. Mums kenkia ne Pet, bent jau ne ji viena. Nei ji, nei Ransaiteris nesupranta, kas vyksta. Atidaręs duris, matei Ransaiterį?

— Ne.

— Sėdėjo antai ten, priešais mane, — paaiškino Džo. — Maždaug prieš porą minučių. „Nieko nepadarysi, Džo“, — tokie buvo jo paskutiniai žodžiai; po to jis nutraukė ryšį, nutilo, tiesiog išsijungė. Pažiūrėk, ar ant stalelio paliktas „Ubiko“ aerozolio flakonas.

Denis pažiūrėjo ir priėjęs paėmė ryškų flakoną.

— Va jis. Bet atrodo tuščias — Denis jį pakratė.

— Beveik tuščias, — pasakė Džo. — Kas liko, išpurkšk ant savęs. Nieko nelauk.

— Nešnekėkit, pone Čipai, — sudraudė daktaras, klausydamas pro stetoskopą. Paskui atraite Džo rankovę ir ėmė vynioti žąstą elastinga gumine juosta, rengdamasis matuoti kraujospūdį.

— Kaip širdis? — paklausė Džo.

— Dirba normaliai. Tik truputį tankokas ritmas.

— Girdi? — Džo atsigręžė į Denį. — Ir pasveikau.

— O kiti miršta, Džo, — pasakė Denis.

— Visi? — kilstelėjęs ištarė Džo.

— Visi, kurie buvo dar gyvi. — Denis tebelaikė flakoną, bet nesipurškė.

— Ir Pet?

— Išlipęs iš lifto, radau ją čia, antrame aukšte. Tas procesas dar tik buvo prasidėjęs. Atrodė priblokšta, matyt, negalėjo patikėti. — Jis padėjo flakoną. — Man regis, Pet įsivaizdavo, kad visa tai ji darė. Savo sugebėjimais.

— Teisingai, ji taip ir manė. Kodėl nesipurški „Ubiku“?

— Eik sau, Džo, vis tiek mirsim. Abu tai žinom. — Nusiėmęs akinius raginiais rėmeliais, patrynė akis. — Pamatęs, kaip atrodo Pet, apėjau visus mūsų kambarius pasižiūrėti mūsiškių. Mūsų grupės. Todėl taip ilgai čia neatėjau: paprašiau daktarą Teilorą, kad juos apžiūrėtų. Netikėjau, jog jie taip greitai išseks. Procesas įgavo velnišką pagreitį. Per paskutinę valandą...

— Sakau, pasipurkšk „Ubiku“, — pasakė Džo. — Arba aš apipurkšiu.

Donas Denis vėl paėmė flakoną, pakratė ir nukreipė į save purškiklį.

— Tegul bus taip. Jeigu jau nori. Nematau jokios priežasties, kodėl negalėčiau to padaryti. Tai jau galas, tiesa? Juk visi mirė, likom tik mudu, o po kelių valandų „Ubikas“ nebeveiks. Daugiau jo niekur nebegausi. Tada liksiu aš vienas. — Apsisprendęs Denis paspaudė flakono galvutę; akimirksniu jį apgaubė virpančių, raibuliuojančių, šokančių metalinio atspalvio šviesos dalelių debesis. Doną Denį paslėpė švytinti energijos aura.

Daktaras Teiloras pakėlė akis nuo kraujospūdžio matuoklio ir pažiūrėjo ton pusėn. Migla ėmė kondensuotis: ant kilimo blizgėjo maži klaneliai, o per sieną Deniui už nugaros sroveno skaidrūs latakai.

Denį slėpęs debesis išnyko.

Tačiau garuojančio „Ubiko“ klane, sušlapinusiame murziną, aptrintą kilimą, stovėjo ne Donas Denis.

Jo vietoj atsirado dailus vaikinukas juodom, kaip sagos apskritom akim, žvelgiančiom iš po gauruotų antakių. Apsirengęs ne šitų laikų drabužiais: baltais nailoniniais marškiniais, džinsais, apsiavęs odiniais bateliais. Amžiaus vidurio apranga. Jo pailgas veidas šypsojosi, bet šypsena buvo kreiva, tiesiog skersas plyšelis, kuris tuoj pat virto kandžia grimasa. Veido dalys visiškai nesiderino. Per daug rangytos ausys netiko prie akių, atrodančių lyg iš chitino. Plaukai tiesūs, o antakiai susiraitę. Nosis, pamanė Džo, pernelyg siaura, smaila ir ilga. Net smakras neatitiko veido formos: jį kirto gilus griovelis, matyt, siekiantis net patį kaulą... Sakytum jo kūrėjas, pamanė Džo, kirto jam norėdamas sunaikinti. Tačiau pasirodė, kad medžiaga, iš kurios jis padarytas, per daug tvirta — vaikėzas neskilo pusiau. Jis toliau gyvavo iš keršto net savo kūrėjui, piktai visiems vaipydamasis, taip pat ir tam, kas jį sukūrė.

— Kas tu toks? — paklausė Džo.

Berniūkštis ėmė gniaužyti pirštus; turbūt šie judesiai jam padėdavo nemikčioti.

— Kartais vadinuosi Metu, kai kada Bilu, o dažniausiai Džoriu. Tai mano tikrasis vardas. — Jam kalbant buvo matyti pilkšvi nešvarūs dantys ir liežuvis su apnašom.

— Kur Denis? — paklausė Džo patylėjęs. — Jis net neįėjo į šį kambarį, tiesa? — Miręs, pamanė jis, kaip ir kiti.

— Denį seniai prarijau, — atsakė Džoris. — Dar jiems neatvykus iš Niujorko. Pirmiausia suėdžiau Vendę Rait. Paskui Denį.

— Ką reiškia „suėdžiau“? — Nejaugi tiesiogine prasme, pamanė Džo, krūptelėdamas iš pasibjaurėjimo. Visą užliejo koktumo banga, kūnas, regis, stengėsi susitraukti ir išnykti. Šiaip taip pavyko neišsiduoti.

— Padariau tai, ką visada darau. Sunku paaiškinti, bet aš jau seniai taip elgiuosi su žmonėmis, esančiais pusiau gyvybės būsenoje. Iščiulpiu gyvybę, kiek esti likę. Vienas žmogus jos ne kiek beturi, o man reikia daug. Anksčiau tai darydavau žmogui ilgiau pabuvus pusiau gyvybės būsenoje, bet dabar turiu griebti iš karto. Jei noriu pats gyventi. Jei prieisi ir paklausysi — aš išsižiosiu — išgirsi jų balsus. Ne visų, tačiau tų, kuriuos paskiausiai prarijau. Tavo pažįstamų. — Jis pradėjo nagu krapštyti iltinį dantį; pakreipęs galvą žiūrėjo, aišku, laukdamas jo reakcijos. — Neturi ko pasakyti?

— Vadinasi, ten, hole, dėl tavęs pradėjau mirti?

— Dėl manęs, ne dėl Pet. Aš ją suėdžiau koridoriuje prie lifto, paskui ėmiausi kitų. Maniau, kad tu jau miręs. — Pasukiojo „Ubiko“ flakoną, kurį tebelaikė. — Niekaip nesuprantu. Iš ko tas purškalas ir kur Ransaiteris jo gauna? — Džorio veidą iškreipė pyktis.

— Tačiau tu teisus: Ransaiteris jo negali padaryti. Jis juk gyvena aname pasauly. Šitas flakonas atsirado mūsų aplinkoje. Kitaip ir būti negali, nes iš išorės mus pasiekia tik žodžiai.

— Taigi nieko negali man padaryti. „Ubikas“ tau neleis manęs praryti.

— Kol kas negalėsiu. Bet paskui „Ubikas“ nustos veikti.

— Iš kur žinai? Tu net nežinai, kas jį sudaro ir iš kur jis atsiranda. — Įdomu, pamanė Džo, ar pajėgčiau jį užmušti? Džoris atrodo gležnas. Ir šitas pabaisa nužudė Vendę. Juos visus, kaip ir buvau numatęs. Vendę, Elį, tikrąjį Doną Denį — visus lig vieno. Jis prarijo net Ransaiterio palaikus, kurie gulėjo karste laidojimo namuose. Tikriausiai juose — ar aplink juos — buvo užsilikę aktyvių protofazonų ar dar ko nors, kas jam parūpo.

— Pone Čipai, — tarė daktaras, — šitaip aš negaliu jums išmatuoti kraujospūdžio. Prašom atsigulti.

Džo atidžiai į jį pasižiūrėjo ir paklausė Džorį:

— Argi jis nematė to pasikeitimo? Negirdėjo, ką tu sakei?

— Daktaras Teiloras yra mano proto vaisius. Kaip ir visi kiti šio pseudopasaulio dalykai.

— Netikiu, — pasakė Džo. Gydytoją paklausė: — Juk jūs girdėjote, ką jis pasakė?

Daktaras išnyko, tik kažkas pliaukštelėjo lyg balionas sprogdamas.

— Matai? — patenkintas tarė Džoris.

— Ką ketini veikti po mano mirties? Ar tebelaikysi šį 1939 metų pasaulį, kaip tu vadini — pseudopasaulį?

— Aišku, ne. Juk man nebereikės.

— Vadinasi, jis egzistuoja tik dėl manęs? Ištisas pasaulis?

— Ne toks jis didelis. Vienas De Moino viešbutis. Ir gatvė už lango su keliais žmonėm ir automobiliais. Na, gal dar keli pastatai: parduotuvės anoj pusėj, kad turėtum į ką pasižiūrėti.

— Taigi neišsaugojai Niujorko ar Ciuricho, ar...

— Kuriam galui? Ten juk nieko nėra. Kur tik kas nors iš jūsų grupės pajudėdavo, sukurdavau apčiuopiamą tikrovę, maždaug atitinkančią lūkesčius. Kai skridai čia iš Niujorko, prisiėjo sukurti šimtus mylių peizažo, miestą po miesto — baisiai išvargau. Turėjau stipriai pavalgyti norėdamas atsigauti. Atvirai pasakius, štai kodėl tau atvykus taip greit visus pribaigiau. Man reikėjo atgauti jėgas.

— Kodėl 1939 metai? Kodėl ne dabartinis pasaulis, 1999 metų?

— Pernelyg sunku. Negaliu sulaikyti atvirkštinio proceso. Man vienam per sunku. Iš pradžių sukūriau 1999 metus, bet viskas ėmė gesti. Monetos, grietinėlė, cigaretės — juk pastebėjai. Paskui iš savo pasaulio pradėjo lįsti Ransaiteris, pasidarė dar sunkiau. Verčiau jis būtų nesikišęs, — išsiviepė Džoris. — Tačiau dėl regresijos nesukau sau galvos. Žinojau, kad įtarsite Pet Konli. Atrodys, kad kalti jos sugebėjimai, nes ji moka panašiai daryti. Pamaniau, gal susimokę ją nugalabysit. Būt buvę linksma. — Jis dar plačiau išsiviepė.

— Kodėl tebelaikai man šį viešbutį ir gatvę už lango? — paklausė Džo. — Dabar juk viską žinau.

— Aš visada taip darau. — Džorio akys išsiplėtė.

— Užmušiu... — Džo nevikriai žengė prie Džorio. Išskėtęs rankas, puolė vaikėzą, mėgindamas suimti kaklą, suspausti gerklę.

Džoris sukriokęs kando jam. Į dešinę Džo ranką susmigo didžiuliai į kastuvus panašūs dantys. Neatleisdamas sukandimo, Džoris pakėlė gaivą, kartu tempdamas ir Džo ranką; nemirksėdamas spoksojo Čipui į akis ir dusliai urgzdamas stengėsi dar smarkiau sukąsti. Dantys smigo vis giliau, Džo juto, kaip skausmas perveria visą kūną. Jis mane ryja, suprato.

— Nieko nebus, — pasakė garsiai ir trenkė Džoriui snukin, paskui dar ir dar. — Mane saugo „Ubikas“, — tarė Džo, smogdamas tiesiai į pašaipias akis. — Nieko man nepadarysi.

— Hrm... harr... — marmaliavo Džoris, kaip avis judindamas žiauną į šonus ir dantimis taip plėšdamas ranką, jog Džo nebegalėjo ištverti — spyrė Džoriui. Dantys paleido ranką. Sverdėdamas Čipas žengė atatupstas žiūrėdamas, kaip iš žaizdų, kurias paliko šitie trolio dantys, sunkiasi kraujas. Siaubas! — pasibaisėjo Džo.

— Man taip nepadarysi kaip aniems, — pasakė jis. Paėmęs numestą „Ubiko“ flakoną, nukreipė galvutę į savo ranką, kuri jau virto vientisa kraujuojančia žaizda. Paspaudė raudoną plastmasinę sagutę, ištryško silpna aerozolio srovelė ir nusėdo ant sukramtytos, išplėšytos rankos. Beregint nustojo skaudėti. Žaizda akyse ėmė trauktis.

— O tu manęs neužmuši, — atšovė Džoris, vis taip pat bjauriai išsiviepęs.

— Einu į apačią, — pranešė Džo. Netvirtu žingsniu priėjo prie durų ir jas atidarė. Atsargiai statydamas kojas, žengė purvinu koridoriumi. Tačiau grindys atrodė tvirtos. Nepanašios į pseudotikrovės daiktą.

— Nenueik per toli, — už nugaros nuskambėjo Džorio balsas. — Aš negaliu plačiai aprėpti. Supranti, jeigu sėstum į kurį nors iš tų automobilių ir leistumeis važiuoti kaži kur... vis tiek pasiektum tokią vietą, kur mašina subyrėtų. Ir tau, ir man būtų blogai.

— Aš tikrai nieko neprarandu, — pasakė Džo ir paspaudė lifto mygtuką.

— Man nesiseka su liftais! — šaukė Džoris. — Jie per daug sudėtingi. Gal verčiau nulipk laiptais.

Luktelėjęs Džo taip ir padarė — ėmė leistis laiptais, tais pačiais, kuriuos neseniai pakopa po pakopos įveikė šitaip kankindamasis.

Na štai, pamanė jis, jau paaiškėjo viena iš veikiančiųjų jėgų: Džoris mus žudo — nužudė visus, išskyrus mane. Už Džorio nieko nebėra, juo viskas baigiasi. O gal sutiksiu dar ką nors? Nusprendė, kad jei ir sutiks, veikiausiai bus per vėlu. Dar žvilgtelėjo į ranką. Visiškai sugijusi.

Nusileidęs į holą, žvalgėsi į žmones, į didįjį sietyną palubėj. Turėjo pripažinti, jog Džorio atsakančiai pasidarbuota, nors tai ir buvo atvirkštinio proceso formos. Tikrų tikriausios grindys, pagalvojo treptelėjęs. Nesuvokiama.

Matyt, Džoris jau patyręs. Daug kartų jau šitaip kūrė.

— Gal patartumėt, kokiam restorane galėčiau pavalgyt? — paklausė Džo portjė.

— Paeikit tolyn ir pasukit į dešinę, — patarė portjė, nustojęs dėlioti paštą. — „Matadoras“. Puikus restoranas, pone, pats pamatysit.

— Vienam liūdna, — pagautas kažkokio impulso, pasakė Džo. — Ar viešbutis nepasiūlytų merginos?

— Tik ne šitas viešbutis, — pasipiktinęs griežtai atsakė portjė. — Mes nesąvadaujam.

— Padori, garbinga įstaiga, ar ne?

— Bent norėtume taip manyti, pone.

— Aš tik patikrinau, — tarė Džo. — Norėjau sužinoti, kokiam viešbuty gyvenu.

Džo apsigręžė, perėjo holą, nulipo plačiais marmuriniais laiptais, atsidarė sukamąsias duris ir išėjo į gatvę.

XVI

Atsikėlęs rytą, sušveisk pilną lėkštę maistingų, sočių „Ubiko“ dribsnių, skirtų suaugusiems žmonėms: šie dribsniai trapesni, skanesni, tiesiog tirpsta burnoje. Pusryčių valgykite tik „Ubiko“ dribsnius! Tačiau neviršykite rekomenduojamo kiekio.

Ji apstulbino automobilių įvairovė. Kokių tiktai metų, markių ir modelių! Dauguma buvo juodi, bet tai ne Džorio kaltė — spalva autentiška.

Bet kaip Džoris galėjo žinoti?

Keista, galvojo Džo, kad Džoris šitaip išmano 1939 metų realijas: juk tuo laikotarpiu iš mūsų niekas negyveno, vien tik Ransaiteris.

Staiga Džo suprato priežastį. Džoris nemelavo sakydamas, jog sukūręs jų laikų pasaulį, tikriau — jo fantasmagorišką kopiją. Šio pasaulio irimas, grįžimas į štai šias formas — ne jo rankų darbas. Jis bergždžiai stengėsi tą procesą sustabdyti. Mechaninis materijos atavizmas ima rastis tada, kai Džoris nusilpsta. Berniūkštis ir pats sakė, jog tai be galo sunku. Ko gera, jis pirmą kartą sukūrė tokį įvairų pasaulį, ir dar tokiam dideliam žmonių skaičiui. Juk labai retai kartu sujungiama šitiek pusiau gyvų asmenų.

Džoriui užkrovėme nepakeliamą naštą, galvojo Džo. Ir už tai sumokėjom.

Pro šalį dardėjo senas, iškleręs, ketvirtainis kaip dėžutė „Dodge“ markės taksi. Džo pakėlė ranką, ir automobilis triukšmingai sustojo prie šaligatvio. Nagi, pažiūrėkim, pamanė Džo, ar tikrai, kaip sakė Džoris, šitas pseudopasaulis toks ribotas.

— Pavėžinkit mane po miestą, — paprašė jis vairuotoją. — Noriu pamatyti kuo daugiau namų, gatvių ir žmonių. O kai apžiūrėsiu visą De Moiną, prašom vežti į kitą miestą, noriu ir su juo susipažinti.

— Aš, pone, į kitus miestus nevažinėju, — paaiškino vairuotojas, atidarydamas dureles. — Tačiau mielai pavežiosiu po De Moiną. Gražus miestas, pone. Jūs ne iš mūsų valstijos?

— Iš Niujorko, — atsakė Džo, sėsdamas į taksi.

Taksi įsimaišė tarp kitų automobilių.

— Ką niujorkiečiai mano apie karą? — Užkalbino vairuotojas Džo. — Kaip sakot, ar mes į jį įstosim? Ruzveltas norėtų mus įtraukti.

— Neturiu noro šnekėtis nei apie politiką, nei apie karą, — šiurkščiai atrėžė Džo.

Toliau važiavo tylėdami. Žvelgdamas į namus, žmones ir automobilius, Džo negalėjo suprasti, kaip Džoris įstengia visa tai išlaikyti. Šitiek visokių detalių, stebėjosi jis. Tikriausiai netrukus pasieksiu šio pasaulio ribą.

— Vairuotojau, ar De Moine yra viešnamių?

— Nėra.

Matyt, Džoris nemoka jų sukurti. Dėl jaunumo. O gal jis nusistatęs prieš. Staiga pajuto nuovargį. Kurgi aš važiuoju, klausė savęs. Ir ko? Noriu įsitikinti, kad viskas, ką pasakojo Džoris, yra tiesa? Juk jau žinau, kad tiesa: mačiau, kaip išgaravo daktaras. Kaip iš Dono Denio pavidalo išniro Džoris. Šito man turėtų pakakti. Mano važinėjimai Džoriui prideda darbo, todėl jo apetitas bus dar didesnis. Gana, nėr jokios prasmės. Be to, kaip sakė Džoris, „Ubiko“ poveikis vis tiek baigsis. Nenoriu paskutines gyvenimo valandas ar minutes praleisti trankydamasis po De Moiną. Reikia prasimanyti ko nors kito.

Šaligatviu lengvai ir iš lėto, žvalgydamasi į vitrinas, ėjo graži mergina juokingom gelsvom kasytėm, su atsegtu megztuku ant palaidinės, skaisčiai raudonu sijonu, aukštakulniais bateliais.

— Sustokit, — liepė Džo vairuotojui, — prie tos merginos su kasytėm.

— Ji su jumis net nekalbės, — pasakė vairuotojas. — Pašauks policininką.

— Na ir kas, — tarė Džo. Jam jau nesvarbu.

Senutėlis „Dodge“ pribarškėjo prie šaligatvio, ratai cypdami užkliudė kraštą. Mergina pakėlė akis.

— Labas, panele, — užkalbino ją Džo.

Ji smalsiai į ji pasižiūrėjo; jos gyvos, protingos mėlynos akys truputį išsiplėtė, bet jose nebuvo nei priešiškumo, nei baimės. Veikiau gal net pašaipa. Tačiau draugiška.

— Klausau jūsų, — atsiliepė ji.

— Aš tuoj mirsiu, — pasakė Džo.

— O varge, — susirūpino mergina. — Ar jums...

— Nieko jam nėra, — įsiterpė vairuotojas. — Klausinėjo apie mergšes. Nori jus vežtis.

Mergina nusijuokė. Nepiktai. Ir nenuėjo.

— Tuoj pietūs, — kreipėsi į ją Džo. — Kviečiu į „Matadoro“ restoraną. Girdėjau, kad neblogas.

Nuovargis didėjo, jautė, kaip slegia jo svoris, ir ūmai, apimtas nebylaus, beviltiško siaubo, suprato, jog tai tas pats silpnumas, koks buvo užėjęs viešbučio hole, kai jis parodė Pet policijos šaukimą. Ir šaltis. Vėl į kūną smelkėsi lediniai garai. „Ubikas“ baigia išsivadėti. Liko visai nedaug laiko.

Turbūt jo veide kažkas atsispindėjo, nes mergina priėjo arčiau ir pasilenkė prie lango.

— Kas jums yra? — paklausė.

— Mirštu, panele, — sunkiai ištarė Džo. Vėl ėmė tvinkčioti sukandžiota ranka. Vėl išryškėjo dantų žymės. Vien to užteko, kad jis paklaiktų iš baimės.

— Tegul vairuotojas veža jus ligoninėn, — pasakė mergina.

— Gal papietautumėt su manim?

— Nejaugi šito norite? Kada jums... Šitaip bloga? Ar bloga? — Ji atidarė dureles. — Ar norit, kad palydėčiau į ligoninę? Ar norite?

— Į „Matadorą“, — nenusileido Džo. — Suvalgysim po Marso karklių kepsnį. — Prisiminė, kad tais laikais dar nebūdavo tokių atvežtinių delikatesų. — Arba bifšteksą. Mėgstate bifšteksą?

— Jis nori į „Matadorą“, — tarė vairuotojui mergina, sėsdamasi į automobilį.

— Gerai, panele.

Taksi nuriedėjo tolyn. Kitoje sankryžoje vairuotojas apsisuko. Dabar važiuojam į restoraną, suprato Džo. Kažin, ar jį pasieksiu.

Šaltis ir nuovargis sukaustė visą kūną. Jautė, kaip viena po kitos silpsta visos organizmo funkcijos. Vidaus organai nebeturėjo ateities: blužniai nebereikia gaminti raudonųjų kraujo kūnelių, inkstams — išskirti atliekų, žarnynui taip pat nebėra darbo. Tiktai širdis daužėsi kaip pašėlusi ir vis sunkiau darėsi kvėpuoti: įtraukdamas į plaučius oro, jautė, kaip krūtinę tarsi akmuo slegia. Mano antkapis, pamanė. Pastebėjo, jog ranka vėl kraujuoja: pamažu laša tirštas kraujas.

— Gal užrūkytumėt „Lucky Strike“? — paklausė mergina, ištiesdama pakelį. — Puikiai išdžiovintos, kaip skelbia reklama. Santrumpa „L. S. M. F. T“ pasirodys tik...

— Vadinuosi Džo Čipas.

— Norite, kad prisistatyčiau?

— Taip, — ištarė Džo pro sukąstus dantis ir užsimerkė — daugiau nebepajėgė šnekėti, bent kol kas. — Ar jums patinka De Moinas? — paklausė po kiek laiko, slėpdamas nuo jos savo ranką. — Ar seniai čia gyvenat?

— Jūs, atrodo, labai pavargęs, pone Čipai.

— Bala nematė, — numojo ranka Džo. — Nesvarbu.

— Ir dar kaip svarbu. — Mergina atidarė rankinę ir ėmė skubiai kažko ieškoti. — Aš nesu Džorio sukurtas fantomas kaip kad jis, — parodė ji į vairuotoją. — Arba kaip krautuviūkštės ir namai, ir ši purvina gatvė, ir visi tie žmonės su jų akmens amžiaus automobiliais. Prašom, pone Čipai. — Ji padavė jam voką. — Tai jums. Tuoj pat atplėškit. Negerai, kad abudu delsėme.

Sunkiais kaip švinas pirštais jis atplėšė voką.

Jame buvo gražus, puošnus dokumentas. Tačiau raidės susiliejo, jis buvo pernelyg išvargęs, kad perskaitytų.

— Kas čia parašyta? — paklausė jis, padėdamas popierių ant kelių.

— Tai „Ubiko“ firmos garantinis raštas, — pasakė mergina. — Nuo šiandien kol gyvas galėsite nemokamai gauti šio preparato. Nemokamai, nes aš žinau jūsų finansinius sunkumus, jūsų, tarkim, idiosinkraziją. Kitoj pusėj surašytos vaistinės, kurios prekiauja „Ubiku“. Sąraše yra ir dvi — dar nelikviduotos — De Moino vaistinės. Siūlau prieš važiuojant pietų užsukti į katrą nors. Vairuotojau, — ji pasilenkė į prieki ir padavė taksistui jau paruoštą raštelį, — prašom mus nuvežti šiuo adresu. Paskubėkit, vaistinės greit užsidarys.

Džo atsilošė gaudydamas kvapą.

— Spėsim į vaistinę, — nuramino jį mergina, patapšnodama jam ranką.

— Kas jūs? — pagaliau paklausė Džo.

— Ela. Ela Ransaiter, jūsų šefo žmona.

— Jūs čia, su mumis. Šiapus, šaldykloje.

— Kaip žinote, jau seniai čia esu. Manau, jog jau greitai atgimsiu iš kitų įsčių. Bent Glenas taip sako. Man vis sapnuojasi padūmavusi raudona šviesa, o tai blogas ženklas. Simbolizuoja moraliniu požiūriu netinkamas įsčias. — Ji smagiai ir maloniai nusijuokė.

— Jūs ir esate antroji jėga, — pasakė Džo. — Džoris mus žudo, o jūs stengiatės mums padėti. Už jūsų, kaip ir už Džorio, nieko daugiau nebėra. Dabar jau pažįstu abi poliarines esybes.

— Aš savęs nelaikau „esybe“, — piktokai tarė Ela. — Buvau ir esu Ela Ransaiter.

— Taip ir yra.

— Žinoma, — rimtai linktelėjo ji gaivą.

— Kodėl jūs kovojate su Džoriu?

— Nes jis mane užpuolė. Grasino taip pat, kaip ir jums. Abu žinome, ką jis daro; viešbučio kambary pats jums paaiškino. Kartais tampa labai stiprus — net įstengia mane išstumti, kai pažadinta šnekuosi su Glenu. Tačiau atrodo, kad jį pažaboju geriau už kitus pusiau gyvus žmones — ir su „Ubiku“, ir be jo. Geriau negu, pavyzdžiui, visa jūsų grupė, veikdama kartu.

— Taip, — tarstelėjo Džo. Gryna teisybė. Įrodymų apstu.

— Kai atgimsiu, — kalbėjo Ela, — Glenas nebegalės su manim tartis. Jums, pone Čipai, padedu dėl labai praktiškų, savanaudiškų priežasčių. Noriu, kad jūs mane pakeistumėt. Noriu, kad Glenas turėtų žmogų, kurį galėtų paprašyti pagalbos ir patarimo, kuriuo galėtų pasikliauti. Jūs tam tikslui idealus: pusiau gyvas darytumėt tą patį, ką ir būdamas gyvas. Taigi mane veda ne visai kilnūs jausmai. Jus išgelbėjau nuo Džorio grynai praktiniais sumetimais. — Ir pridūrė: — Be to, vienas Dievas žino, kaip nekenčiu Džorio.

— Ar jums atgimus aš nemirsiu? — paklausė Džo.

— Jūs visam gyvenimui aprūpintas „Ubiku“. Kaip teigia firmos raštas.

— Gal man pavyks įveikti Džorį.

— Tai yra sunaikinti? — Ela pagalvojo. — Jis nėra nepažeidžiamas. Galbūt laikui bėgant išmoksite jį neutralizuoti. Daugiau turbūt neverta tikėtis. Abejoju, ar įstengtumėt jį sunaikinti, kitaip tariant, suryti, kaip kad jis ryja moratoriume netoli jo esančius pusiau gyvus žmones.

— Velniava! Pasakysiu Glenui Ransaiteriui, kokia padėtis, ir paprašysiu pasirūpinti, kad Džorį išgabentų iš šito moratoriumo.

— Gleno tenai niekas neklausys.

— Tačiau Šionheitas fon Fogelzangas...

— Džorio šeima Herbertui kasmet moka didžiulius pinigus, kad laikytų jį moratoriume ir sugalvotų, kaip tai pateisinti. Beje, kiekvienas moratoriumas turi savo Džorį. Kur pusiau gyvieji, ten ir kova; tai mūsų būties dėsnis, taisyklė. — Ji nutilo. Džo pirmą kartą jos veide išvydo pyktį. Nemalonią įtampą, kuri sudrumstė iš jos sklindančią ramybę. — Reikia kovoti šiapus karsto dangčio, — toliau kalbėjo Ela. — Tiems, kurie yra pusiau gyvybės būsenoje, kuriais minta Džoris. Man atgimus, pone Čipai, turėsite jiems vadovauti. Ar sugebėsite? Bus nelengva. Džoris be atvangos jus alins, kraus ant jūsų naštą, kuri slėgs kaip... — ji stabtelėjo, — ...kaip artėjanti mirtis. Galų gale taip ir yra. Mat pusiau gyvybės būsenoje irgi palengva nykstame. Džoris tik paskubina išnykimą. Nuovargis ir šaltis galų gale vis tiek ateis. Tačiau ne taip greitai.

Aš kas kartą prisiminsiu, ką jis padarė Vendei, pamanė Džo. Tai man pridės jėgų. Daugiau nieko nereikės.

— Štai ir vaistinė, — tarė vairuotojas. Senutėlis gremėzdiškas „Dodge“ žviegdamas sustojo prie šaligatvio.

— Aš su jumis neisiu, — pasakė Ela, kai Džo atidarė dureles ir išsiropštė lauk. — Sudie. Dėkui, kad esat ištikimas Glenui. Dėkui už tai, ką ateity darysite dėl jo. — Ji pasislinko artyn, pabučiavo į skruostą. Jos lūpos buvo pritvinkusios gyvybės. Mažą jos dalelę bučiniu perdavė jam. Pasijuto stiprėliau. — Sėkmės kovoje su Džoriu. — Ji vėl atsitraukė ir ramiai atsišliejo į atlošą, rankinuką pasidėjo ant kelių.

Džo užtrenkė dureles, pastovėjo ir nusvirduliavo į vaistinę. Jam už nugaros suburzgė nuvažiuodamas „Dodge“. Tačiau jis neatsigręžė.

Iškilmingoje, lempų apšviestoje vaistinės salėje Džo pasitiko praplikęs vaistininkas tamsia kostiumo liemene, su varlike ir stropiai išlygintom sintetinėm kelnėm.

— Deja, pone, jau uždarome. Kaip tik ėjau rakinti durų.

— Bet aš įėjau, todėl prašom aptarnauti. — Jis atkišo Elos duotą pažymėjimą. Vaistininkas prisimerkęs pro savo apskritus be rėmelių akinius ėmė žlibinėti gotiškasias raides. — Ar aptarnausite? — vėl paklausė Džo.

— „Ubikas“... Kad, rodos, baigėm. Palaukit, pažiūrėsiu. — Jis apsigręžė eiti.

— Džoris! — ištarė Džo.

— Ką sakot, pone? — grįžtelėjęs paklausė farmacininkas.

— Tu esi Džoris, — pasakė Džo. Dabar jau žinau, pamanė jis. Jau moku jį atpažinti. — Tu sukūrei šitą vaistinę ir viską, kas joje yra, išskyrus „Ubiko“ aerozolio flakonus. „Ubikas“ ne tavo valioj — jis priklauso Elai.

Prisivertęs pajudėti, Džo pamažėle apėjo prekystalį ir prisiartino prie lentynų su vaistais. Žiūrinėjo visas iš eilės, ieškodamas „Ubiko“. Šviesa vaistinėje pritemo, senoviški interjero elementai ėmė nykti.

— Sugadinau visą vaistinėj buvusį „Ubiką“, — plonu berniokišku Džorio balsu pasakė vaistininkas. — Jis vėl virto kepenų ir inkstų balzamu. Iš jo jokios naudos.

— Eisiu kiton vaistinėn, — Džo užsigulė ant prekystalio retai, trūksmingai alsuodamas.

— Bus uždaryta, — atsiliepė Džoris iš praplikusio vaistininko.

— Tada rytoj. Lig ryto ištversiu.

— Neištversi. Be to, anoj vaistinėj „Ubikas“ irgi bus regresavęs.

— Kitam mieste... — sušnibždėjo Džo.

— Kad ir kur nukeliautum, visur „Ubikas“ bus regresavęs. Virtęs tepalu, milteliais, eliksyru ar balzamu. Niekur nepamatysi aerozolio, Džo Čipai. — Prisidengęs praplikusio vaistininko pavidalu, Džoris išsišiepė parodydamas tarsi celiulioidines dantenas.

— Aš galiu... — Džo nutilo sukaupdamas visą gyvastį. Mėgindamas ja sušildyti nuo šalčio stingstantį savo kūną. — Galiu jį grąžinti į dabartį. Į 1999 metus.

— Tikrai, pone Čipai? — Vaistininkas padavė jam keturkampę dėžutę. — Prašom. Atidarykite ir pamatysite...

— Žinau, ką pamatysiu. — Jis sutelkė dėmesį į melsvą balzamo buteliuką. Pasidaryk naujoviškas, liepė jam mintyse, nukreipdamas į jį visą savo troškimą, visą likusią energiją. Niekas nepasikeitė. Esame realiame pasaulyje, kalbėjo Džo balzamo buteliukui. — Aerozolio flakonas... — pasakė garsiai. Ir užsimerkė norėdamas pailsėti.

— Čia ne aerozolio flakonas, pone Čipai, — tarė vaistininkas. Vaikščiodamas po vidų, išjungė šviesas; galiausiai įkišo raktelį kasos aparatan, ir bildėdamas išlindo stalčiukas. Vaistininkas įgudusiais pirštais išėmė banknotus ir monetas, sudėjo į užrakinamą geležinę dėžutę.

— Esi aerozolio flakonas, — pasakė Džo kartoninei dėželei, kurią laikė rankoje. — Dabar 1999 metai, — pridūrė sutelkdamas į tuos žodžius visą valią, atiduodamas jiems visą save.

Užgeso paskutinė lemputė, išjungta pseudovaistininko. Iš gatvės sklindančiuose žibinto atšvaituose Džo žiūrėjo į daiktą, kurį laikė — vis tą pačią dėžutę.

— Gana, pone Čipai, — tarė vaistininkas, atidarydamas duris. — Laikas namo. Ji suklydo, ar ne? Ir jos daugiau nebematysit, per toli nukeliavo pasitikdama savo naująjį gimimą. Pamiršo ir jus, ir mane, ir Ransaiterį. Dabar Ela regi visokiausias šviesas: padūmavusią raudoną, gal ir skaisčiai oranžinę...

— Aš laikau aerozolio flakoną, — pertraukė jį Džo.

— Ne. Man labai gaila, pone Čipai. Tikrai gaila. Bet vis tiek klystate.

Džo padėjo dėžutę ant prekystalio. Oriai nusigręžė ir pradėjo lėtą ilgą kelią per vaistinę durų link, kurias vaistininkas laikė atidaręs, laukdamas jo. Abu tylėjo. Pagaliau Džo išėjo į gatvę, kur jau buvo tamsu.

Paskui jį išsekė ir vaistininkas, pasilenkęs užrakino duris.

— Turbūt pasiskųsiu gamintojui. Dėl... — Džo nutilo. Kažkas suspaudė gerklę, nebegalėjo nei atsikvėpti, nei žodžio ištarti. Paskui gniaužtai atsileido. — Dėl regresuojančios vaistinės, — užbaigė jis.

— Labanakt, — tarė vaistininkas. Valandėlę stovėjo vakaro tamsoje, įsižiūrėdamas į Džo. Tada gūžtelėjęs nuėjo.

Kairėje Džo išvydo juoduojant suolą, ant kurio sėdėjo žmonės ir laukė tramvajaus. Šiaip taip prislinkęs atsisėdo. Kiti du ar trys žmonės pasitraukė tolyn, gal šalindamiesi, gal padarydami vietos; Džo nežinojo ir negalvojo kodėl. Visu kūnu jautė po savim suolą, kuris jį laikė, mažino jį slegiančią inertišką naštą. Dar kelios minutės, galvojo Džo. Jeigu gerai atsimenu. Dieve mano, kiek reikia iškentėti. Ir jau antrą kartą.

Ką gi, nors pabandėme, mąstė jis, žvelgdamas į geltonus mirksinčius žibintus, neonines iškabas ir automobilių srautą, judantį į abi puses. Taip, Ransaiteris spardėsi, nepasidavė, Ela darbavosi visokiais būdais. O man, po šimts, beveik pavyko „Ubiko“ balzamo buteliuką grąžinti į dabartį. Tiek nedaug trūko. Gera buvo tai žinoti, suvokti savo jėgą, atsiskleidusią per paskutinį transcendentinį bandymą.

Priešais suolą žvangėdamas, džeržgėdamas sustojo metalinis monstras — tramvajus. Šalia Džo sėdėję žmonės atsistojo ir greit ėmė lipti pro galines duris.

— Klausykit! — šūktelėjo konduktorius, kreipdamasis į Džo. — Važiuojat ar ne?

Džo nieko neatsakė. Konduktorius palaukęs trūktelėjo signalinę virvelę. Tramvajus bildėdamas pajudėjo ir pamažu įsibėgėjęs dingo Džo iš akių.

— Laimingos kelionės, — sumurmėjo sau po nosim Džo klausydamasis, kaip tolsta tramvajaus ratų dundėjimas. — Ir iki pasimatymo.

Jis atsilošė ir užsimerkė.

— Atsiprašau, — tarė patamsy pasilenkusi prie jo kažkokia mergina sintetiniu apsiaustu. Jis atsitokėjo. — Ponas Čipas? — Ji buvo daili ir grakšti, su skrybėlaite, pirštinėmis, aukštakulniais bateliais, po apsiaustu vilkėjo kostiumėlį. Ji laikė kažkokį daiktą. Džo pamatė jo kontūrus. — Iš Niujorko? Ransaiterio Korporacijos? Nenorėčiau apsirikti.

— Taip, aš esu Džo Čipas. — Akimirką jam pasivaideno, jog tai Ela Ransaiter. Tačiau ne — nematyta. — Kas jus pasiuntė?

— Daktaras Sonderbaras, — atsakė mergina. — Sonderbaras jaunesnysis, firmos įkūrėjo daktaro Sonderbaro sūnus.

— Kas jis toks? — Toji pavardė jam nieko nesakė, bet paskui jis prisiminė, kur ją buvo matęs. — Kepenų ir inkstų balzamo firma! Oleandrų lapų ekstraktas, pipirmėčių aliejus, medžio anglys, kobalto chloridas, cinko oksidas... — Džo priveikė silpnumas, ir jis nutilo.

— Pažangiausių šiuolaikinio mokslo technologijų dėka materijos grįžimas į ankstesnes formas gali būti pasuktas atgal, be to, už kainą, kuri prieinama kiekvienam gyventojui. „Ubikas“ parduodamas visose Žemės rutulio ūkinių prekių parduotuvėse. Taigi, pone Čipai, ieškokite jo ten, kur paprastai einat apsipirkti.

— Kur, kur jo ieškoti? — visiškai atsipeikėjęs paklausė jis. Vargais negalais atsikėlė ir stovėjo svyruodamas. — Jūs esat iš 1999 metų, nes tai, ką sakėt, yra Ransaiterio parengta televizijos reklama. — Papūtė vakaro vėjas, kepštelėjo už drabužių, apsiautė, lyg norėdamas nusinešti; jautėsi nelyginant skudurų krūva.

— Taip, pone Čipai, — tarė mergina ir padavė jam paketėlį. — Tai, ką padarėte vaistinėje, mane atnešė iš ateities. Atvykau tiesiai iš fabriko. Pone Čipai, aš jus apipurkšiu, jei pats nebeįstengiate. Gerai? Esu oficiali fabriko atstovė ir techninė konsultantė, žinau, kaip juo naudotis.

Ji mikliai ištraukė paketėlį iš jo drebančių rankų, atplėšė ir papurškė. Tamsoje jis išvydo, kaip sublizgėjo „Ubiko“ flakonas, linksmai nušvito įvairiaspalvės raidės.

— Dėkui, — tarė po valandėlės, kai pasijuto geriau. Ir šilčiau.

— Šį kartą nereikėjo tiek daug kaip tada, viešbučio kambaryje. Dabar jūs stipresnis. Prašom paimti šitą flakoną, lig ryto dar gali prisireikti.

— Ar galėsiu gauti daugiau? Kai šitas baigsis?

— Žinoma. Jeigu vieną kartą mane iškvietėte, tikriausiai ir vėl galėsite tai padaryti. Lygiai taip pat. — Ji žengė tolyn nuo jo ir susiliejo su šešėliais, krintančiais nuo aklinų uždarytų parduotuvių sienų.

— Kas vis dėlto yra tasai „Ubikas“? — paklausė Džo, norėdamas ją užlaikyti.

— „Ubiko“ aerozolis, — ėmė aiškinti mergina, — tai portatyvinis neigiamo krūvio jonizatorius, turintis aukštos įtampos maitinimo bloką, sustiprintą dvidešimt penkių kilovoltų įtampos helio baterija. Greitintuvas neigiamus jonus priverčia judėti priešais laikrodžio rodyklę, juos veikia įcentrinė jėga, todėl jie ne išsisklaido, bet telkiasi. Neigiamų jonų laukas sulėtina normaliai ore esančius antiprotofazonus; sumažėjus greičiui, jie nustoja būti antiprotofazonais ir pagal pusiausvyros dėsnį nebegali jungtis su protofazonais, kuriuos skleidžia šaldyklose patalpinti asmenys, tai yra žmonės pusiau gyvybės būsenoje. Galų gale protofazonų, kurių negali neutralizuoti antiprotofazonai, kiekis labai padidėja, o tai savo ruožtu sustiprina — kad ir neilgam — protofazonų aktyvumo lauką, konkrečiam asmeniui grįžta energija, jis nebejaučia šaldyklos speigo. Dabar suprantate, kodėl regresyvinės „Ubiko“ formos negalėjo...

— Be reikalo sakot „neigiami jonai“, — tarė Džo. — Juk visi jonai neigiami.

— Gal kada nors vėl susitiksim, — pasitraukdama dar toliau, švelniai pasakė mergina. — Man buvo malonu pristatyti jums „Ubiką“. Galbūt kitą kartą...

— Drauge papietausim, — pasiūlė Džo.

— Su malonumu. — Ji vis labiau tolo.

— Kas išrado „Ubiką“? — pasidomėjo Džo.

— Grupė solidžių asmenų, esančių pusiau gyvybės būsenoje, kuriems grasino Džoris. Visų pirma Ela Ransaiter. Kartu su jais dirbo daugelį metų. Ir kol kas jo mažai turime. — Mergina tyliai, nepastebimai tolo, tirpo ir ištirpo.

— Susitiksime „Matadore“! — šūktelėjo Džo jai įkandin. — Regis, Džoriui pavyko sukurti šaunų restoraną. O gal — nukelti į tinkamiausią laiką. Nesuprantu, kaip jis tai daro. — Džo pasiklausė, bet mergina neatsiliepė.

Atsargiai nešdamas „Ubiko“ flakoną, Džo Čipas pajudėjo judria gatve, dairydamasis taksi.

Priėjęs žibintą, Džo pakėlė flakoną į šviesą ir perskaitė žodžius, išspausdintus etiketėje.

JI BERODS MIRA LEINI.

KITOJ FLAKONO PUSĖJ RASI JOS ADRESĄ

IR TELEFONO NUMERĮ.

— Ačiū, — tarė Džo flakonui. Taigi, mąstė jis, mums tarnauja organinės dvasios; kalbėdamos ir rašydamos jos keliauja po mūsų naująjį būvį. Budrios, protingos kūniško pavidalo dvasios, kilusios iš realaus gyvųjų pasaulio, kurio elementai — tarytum širdis pulsuojančios materijos formos, malonios įsibrovėlės. Iš jų visų labiausiai turiu dėkoti Glenui Ransaiteriui. Visų pirma jam. Jis parašė instrukcijas, etiketes ir laiškelius. Neįkainojamus laiškelius.

Džo kilstelėjo ranką, stabdydamas taksi. Piktai urgzdamas prie jo sustojo 1936 metų „Graham“ markės automobilis.

XVII

Aš Ubikas. Dar nebuvo Visatos, o aš jau buvau. Aš sukūriau saules. Sukūriau pasaulius. Sukūriau gyvas būtybes ir vietas, kur jos gyvena; dėlioju visus padarus, kur man patinka. Jie eina, kur aš liepiu, ir daro, ką aš įsakau. Aš esu žodis, ir niekas nėra ištaręs mano vardo. Vardo, kurio nieks nežino. Mane vadina Ubiku, bet tai nėra mano vardas. Aš esu. Ir būsiu amžinai.

Glenas Ransaiteris niekur nerado moratoriumo savininko.

— Tikrai nežinote, kur jis? — paklausė jis panelę Bizon, asmeninę fon Fogelzango sekretorę. — Man būtina pasikalbėti su Ela.

— Liepsiu ją atvežti, — prižadėjo sekretorė. — Galite eiti į 4-B kambarį. Prašom tenai palaukti, pone Ransaiteri, aš kaipmat pristatysiu jums žmoną. O jūs patogiai įsitaisykit.

Ransaiteris rado 4-B kambarį ir ėmė neramiai po jį vaikščioti. Pagaliau pasirodė tarnautojas, specialiu vežimėliu gabenantis Elos karstą.

— Atsiprašau, kad teko palaukti, — kreipėsi jis į Ransaiterį ir negaišdamas pradėjo montuoti elektroninę ryšių aparatūrą. Dirbo niūniuodamas linksmą dainelę.

Netrukus darbas buvo baigtas. Tarnautojas paskutinį kartą patikrino prietaisus, patenkintas linktelėjo ir jau norėjo eiti.

— Čia jums, — tarė Ransaiteris ir padavė kelias penkiasdešimties centų monetas, kurias sukrapštė iš kišenių. — Labai malonu, kad greitai viską sutvarkėte.

— Dėkui, pone Ransaiteri, — padėkojo tarnautojas, bet žvilgtelėjas į pinigus susiraukė. — Kokios čia dabar monetos? Ransaiteris gerai pasižiūrėjo ir iškart suprato: monetos ne tos, kurios cirkuliuoja apyvartoje. Kieno čia profilis, klausė jis? Kas pavaizduotas tose monetose? Aišku, kad ne tas asmuo, turėtų būti. Tačiau kažkur matytas. Aš jį pažįstu.

Staiga atpažino. Įdomu, ką tai galėtų reikšti? Tokių keistybių dar neteko matyti. Daugumą gyvenimo dalykų galima vienaip ar kitaip paaiškinti. Tačiau Džo Čipo portretas ant penkiasdešimties centų monetos?

Jam tai buvo pirmutiniai pinigai su Džo Čipu.

Tačiau lediniais pirštais širdį suspaudusi nuojauta jam pasakė, kad pasirausęs piniginėj ir kišenėse, rastų daugiau.

Nes tai tik pradžia.

Išnašos

Pirkdamas nežiopsok (lot.).

Vertė A. Churginas.

„Asmuo, mėgstantis slapčia žiūrėti į nepadorius dalykus (pranc.).

Dievo Avinėli, kuris naikini pasaulio nuodėmes (lot.).

Visada laisva (it.).

Rūsčią dieną amžiai lemia pagal pranašystę seną, pelenai palaidos žemę (lot.). Pranciškono Tomo iš Čelano (1260) himno „Dies irae“ fragmentai. Tekstas pagal „Liturginį giesmyną“, 1993.

Kaip tada visi drebėsim, kai prieš Viešpatį stovėsim, atsakyti jam turėsim (lot.).

Nuaidės baisus trimitas ir minias nesuskaitytas šauks, kur sostas pastatytas (lot.).

Ims mirtis, gamta drebėti ir numirėliai kalbėti, teisiančiam atsakinėti (lot.).

Mirtis tikra, ir žinoma jos valanda (lot.). Čia perfrazuotas posakis: „Mirtis tikra, bet nežinoma jos valanda“ (Mors certa, hora incerta).

Content

Дик Филип Киндред Ubikas