Петтерсон Пер

Vogti arklius

Per Petterson

VOGTI ARKLIUS

Romanas

Tyto alba

2008

Anotacija

Peras Pettersonas (g. 1952) – šiandien skaitomiausias pasaulyje Norvegijos rašytojas; jis ilgą laiką dirbo bibliotekininku, vertėju ir tik vėliau ėmė rašyti knygas. “Vogti arklius” – šeštasis jo romanas, tapęs tikra literatūros sensacija. Už šį romaną autoriui buvo skirta International IMPAC Dublin Literary Award premija, New York Times redaktoriai ir žurnalistai įtraukė jį į geriausių 2007 metais pasirodžiusių knygų penketuką. Knyga beveik provokuojamai lėta ir intymi; tarsi basomis kojomis eitum per svetimą pasaulį – berniukiškai aiškų ir senatviškai ramų. Tai – tarsi Norvegijos kvintesencija, tas gyvenimas šiaurėje, susidedantis iš sniego, skausmo, ramybės, vienatvės, siūbuojančių eglių ir pėdų sniege.

Trunas atsisveikina su miestu; pasitraukia į miško namelį, kur pro langus matyti ežeras. Pasitraukia į tipišką norvegišką vienumą. Būdamas šešiasdešimt septynerių, trokšta ramios ir išmintingos vienatvės – be muzikos, televizijos, su radijo žiniomis ir kale Lyra jis nori ramiai nugyventi jam skirtą laiką. Tačiau kaimynystėje taip pat gyvena vienišas vyriškis su šunimi. Tai – berniukas iš seniai praėjusios 1948-ųjų vasaros, po kurios viskas pakrypo kitaip. Mintimis Trunas nuolat persikelia į aną vasarą: paskutiniąją, kurią praleido su tėvu. Auksinę, šiltą, pilną iš tėvo perimtos gyvenimo išminties, nutviekstą kaimynų šeimoje įvykusios tragedijos, tėvo meilės draugo motinai ir pašėlusio lėkimo per mišką ant vogto arklio. Aną tolimą vasarą, kuriai praėjus tėvas nebesugrįžo į šeimą. Tačiau… mes juk patys nusprendžiame, kada mums skauda, sako herojus. Todėl viskas ne tragiška, o ramu ir vyriška. Šiame skandinaviškai tyliame, išmintingame, rūsčiame romane vėl atrandame išsiilgtą šiaurietišką ramybę.

Skiriu Trunui T.

I

1

Lapkričio pradžia. Devynios valandos. Į langą bumbsi didžiosios zylės. Vienos apdujusios nuo smūgio nuskrenda, kitos nukrinta ant puraus sniego ir paspurdėjusios vėl pakyla. Nežinau, ko jos tikisi iš manęs. Pažvelgiu pro langą į mišką. Ežero pusėje virš medžių raudonuoja žara. Pakyla vėjas. Vandenyje įžiūriu jo pavidalą.

Dabar aš čia gyvenu, namelyje prie ežero, pačiuose šalies rytuose. Į ežerą įteka upė. Ji nedidelė, vidurvasarį gerokai nusenka, bet pavasarį ir rudenį būna srauni, ir joje yra upėtakių. Pats keletą sugavau. Upės žiotys vos už kelių šimtų metrų nuo čia. Galiu įžiūrėti jas pro virtuvės langą, beržams numetus lapus. Kaip dabar, lapkritį. Prie upės stovi trobelė, išėjęs ant laiptų matau, kada uždegtos šviesos. Ten gyvena vyras, regis, vyresnis už mane. Toks įspūdis. Bet gal dėl to, kad nesuprantu, kaip pats atrodau arba gyvenimas jam buvo nuožmesnis nei man. Nereikia ir to atmesti. Jis turi šunį, borderkolį.

Tolėliau kieme ant stiebo esu iškėlęs lesyklą. Brėkštant rytui atsisėdu prie virtuvės lango su puodeliu kavos ir žiūriu, kaip paukščiai atplasnoja. Lesykloje suskaičiavau aštuonias skirtingas rūšis. Daugiau negu bet kurioje kitoje vietoje, kur mano gyventa, tačiau į langą skrenda tik didžiosios zylės. Daug kur esu gyvenęs. Dabar mano namai šičia. Kai prašvinta, aš jau kelios valandos nebemiegu. Pakūriau krosnį. Pavaikštinėjau, paskaičiau vakarykštį laikraštį, suploviau vakardienos indus, nekiek jų ir būta. Pasiklausiau BBC. Radijas įjungtas didžiumą paros. Klausausi žinių, negaliu atprasti, tik nebežinau, kam man jų reikia. Sakoma, kad šešiasdešimt septyneri metai nėra daug, bent jau mūsų laikais, aš ir nesijaučiu susenęs, jėgų turiu į valias. Bet kai klausausi žinių, jos mano gyvenime tiek pat nebereiškia. Jos nekeičia mano požiūrio į gyvenimą kaip seniau. Galbūt žinios išsigimė, galbūt — jų skaitymo būdas, o gal jų tiesiog per daug. Rytinė BBC World Service laida man patinka tuo, jog viskas skamba kitaip ir nė žodžio apie Norvegiją, be to, galiu sekti Jamaikos, Pakistano, Indijos ir Birmos kriketo — žaidimo, kurio niekada nemačiau žaidžiant ir niekada nematysiu, jei tai priklausys nuo manęs, laimėjimus. Tačiau pastebėjau, kad „metropolija” Anglija nuolat prakiša. Vis šis tas.

Aš taip pat turiu šunį vardu Lyra. Kokios ji veislės, pasakyti nelengva. Ne taip svarbu. Mes jau buvome lauke, su žibintuvėliu, ir pasivaikščiojome mums įprastu taku palei ežerą, kurio pakraščiai pasidengę milimetriniu ledu, o pakrantėje stirkso pageltę negyvi vikšriai, iš tamsaus dangaus tylutėliai krintant tirštam sniegui, kuris Lyrai sukėlė džiaugsmo čiaudulį. Dabar ji miega prisispaudusi prie krosnies. Snigti liovėsi. Įdienojus viskas ištirps. Sprendžiu pagal termometrą. Raudonas stulpelis kyla kartu su saule.

Visą gyvenimą troškau būti vienas tokioje vietoje kaip ši. Net kai viskas klodavosi kuo puikiausiai, o taip būdavo neretai. Galiu drąsiai sakyti. Kad taip būdavo neretai. Man sekėsi. Bet net tuomet, tarkim, paskendęs glėbyje, girdėdamas man į ausį šnabždamus žodžius, kurių galėjau klausytis ir klausytis, staiga panūsdavau atsidurti tokioje vietoje, kur būtų vien tyla. Kai kada keletą metų apie tai nemąstydavau, bet nereiškia, kad mano ilgesys pranykdavo. Dabar esu čia, ir viskas beveik taip, kaip įsivaizdavau.

Vos po dviejų mėnesių baigsis šis tūkstantmetis. Tuomet kaimo centre vyks šventė su fejerverkais. Neketinu ten rodytis. Liksiu čia, namie, su Lyra, galbūt nueisiu prie ežero pažiūrėti, ar laiko ledas, tikiuosi dešimties laipsnių šaltuko ir mėnesienos, o tada pakursiu krosnį ir gerokai trūktelėsiu iš butelio, kurį laikau spintoje, įsijungęs senąjį patefoną paleisiu plokštelę su Bili Holidei balsu, beveik šnabždesiu, kaip tada, kai klausiausi jos Oslo koncertų rūmuose šeštajame dešimtmetyje, beveik išsekusios, bet vis tiek užburiančios. Kai plokštelė pasibaigs, atsigulsiu ir miegosiu taip giliai, kaip tik įmanoma miegoti nemirus, ir pabusiu naujajame tūkstantmetyje neteikdamas tam jokios reikšmės. Nekantriai to laukiu.

Kol kas leidžiu laiką tvarkydamas namą. Nuveikti reikia nemažai, gavau jį pigiai. Tiesą sakant, buvau pasiruošęs pakloti kur kas daugiau, kad šis namas su žeme atitektų man, bet konkurencijos beveik nebuvo. Dabar suprantu kodėl, bet niekis. Šiaip ar taip, esu patenkintas. Didžiumą darbų stengiuosi nudirbti pats, nors be vargo galėčiau nusisamdyti dailidę, anaiptol nesu vargšas, bet tuomet viskas vyktų per greitai. Noriu skirti tiek laiko, kiek reikia. Manau, laikas dabar man svarbus. Nereiškia, kad jis turi slinkti lėtai ar greitai, tiesiog svarbu laikas, kuriame gyvenu, kurį pripildau materialių daiktų ir darbų, padedančių jį suskaidyti, kad jis man taptų ryškus ir neišnyktų be pėdsakų.

Šiąnakt kai kas įvyko. Nuėjęs į kambarėlį šalia virtuvės, atsiguliau į laikiną paties susikaltą lovą prie lango ir užmigau, buvo po dvylikos, lauke tvyrojo juoda it anglis tamsa ir šaltis. Pajutau žvarbą, kai paskutinį kartą išėjau nusičiurkšti už namo. Aš sau tai leidžiu.

Ypač dėl to, jog kol kas teturiu lauko išvietę. Šiaip ar taip, niekas nemato. Vakarų pusėje tankus miškas.

Mane pažadino šaižus, skardus garsas, pasikartojantis trumpais tarpais, paskui jis nutilo, bet netrukus pasigirdo vėl. Atsisėdau lovoje, pravėriau langą ir pažvelgiau laukan. Pro tamsą įžiūrėjau geltoną kišeninio žibintuvėlio spindulį kažkur ant kelio, palei upę. Tas, kuris laikė žibintuvėlį, be abejonės, ir skleidė garsą, kurį girdėjau, bet nesupratau, koks tai garsas, kaip jis išgauna jį. Jeigu tai jis. Tada šviesos ruoželis pasisukiojo čia į kairę, čia į dešinę, tarsi praradęs viltį, ir akimirką švystelėjo raukšlėtas mano kaimyno veidas. Jis buvo įsikandęs kažkokį daiktą, panašų į cigarą, ir kai vėl pasigirdo tas garsas, supratau, jog tai — šuns švilpukas, nors man niekada neteko tokio matyti. Ir jis pradėjo šaukti šunį: Pokeri, pašaukė jis, Pokeri, — toks buvo šuns vardas, — eikš, neklaužada, rėkavo jis, o aš išsitiesiau lovoje ir užsimerkiau, bet žinojau, kad nebepavyks užmigti.

Iš tikrųjų norėjau tik miegoti. Pradėjau branginti miegui skirtas valandas, jų sumažėjo, bet dabar jos man reikalingos visai kitaip nei seniau. Sugadinta naktis man aptemdo daugelį dienų, pasidarau irzlus ir kaip nesavas. Tam neturiu laiko. Privalau susikaupti. Tačiau vėl atsisėdau lovoje, nuleidau kojas ant grindų ir patamsyje susiradau drabužius, kabančius ant medinės kėdės atkaltės. Ėmiau tankiai kvėpuoti pajutęs, kokie jie šalti. Tada per virtuvę nušlepsėjau į priemenę, užsivilkau seną jūreivišką striukę, nuo lentynos pasiėmiau žibintuvėlį ir išėjau ant laiptų. Buvo tamsu kaip maiše. Vėl atidariau duris ir įkišęs į vidų ranką uždegiau lauko lempą. Šitaip geriau. Raudona ūkinio pastato siena į kiemą metė šiltą atspindį.

Nieko čia baisaus, pamaniau. Man nesunku išeiti pas kaimyną naktį, kai jis ieško savo šuns, ir tik porą dienų jausiuos prasčiau, paskui vėl atgausiu jėgas. Uždegiau žibintuvėlį ir iš kiemo pasukau keliu žemyn, ten, kur jis tebestovėjo ant nedidelio kalniuko kraipydamas žibintuvėlį: šviesos pluoštas iš lėto brėždamas apskritimą nuslinko pamiške, keliu, upės krantu ir vėl grįžo į pradinį tašką. Pokeri, pašaukė jis, Pokeri, tada papūtė švilpuką, šis tylioje naktyje nuskambėjo nemaloniai raižiai, o jo veidą, jo kūną slėpė tamsa. Aš jo nepažinojau, tik keletą kartų pakalbinau, su Lyra praeidamas pro trobelę, dažniausiai ankstyvą rytą, ir staiga man kilo noras grįžti vidun ir viską pamiršti — kuo aš galiu čia padėti, bet jis turbūt jau pamatė mano žibintuvėlio šviesą ir buvo per vėlu trauktis, be to, šiaip ar taip, ta vieniša žmogysta, kurią vos įmačiau naktyje, man kėlė gailestį. Negalima jo vieno šitaip palikti. Būtų neteisinga.

— Ei, — pašaukiau pusbalsiu, iš pagarbos tylai.

Jis atsisuko ir akimirką nieko nemačiau, nes jis nukreipė šviesos pluoštą man į veidą, o kai suprato mane apžilpinęs, žibintuvėlį nuleido. Keletą sekundžių palaukiau, kol akys vėl pripras prie tamsos, tada nuėjau pas jį ir mudu stovėjome ten drauge, klubų aukštyje nukreipę po spindulį į gamtovaizdį aplinkui, ir niekas neatrodė kaip dieną. Aš pratęs prie tamsos. Nepamenu, ar kada nors jos bijojau, tikriausiai bijojau, bet dabar ji atrodo natūrali, saugi ir ypač — aiški, kad ir kiek visko joje slypėtų. Tai nieko nereiškia. Niekas negali varžytis su kūno lankstumu ir laisve, joks apibrėžtas aukštis, joks baigtinis atstumas, nes visa tai tamsoje išnyksta. Lieka tik didžiulė erdvė judėti.

— Vėl paspruko, — pasiguodė kaimynas. — Pokeris. Mano šuva. Taip jau nutinka kartais. Tiesa, visada sugrįžta. Bet nelengva miegoti, kai jo nėra. Juk girioje dabar yra vilkų. Ir durų negaliu uždaryti.

Jis atrodė mažumėlę sutrikęs. Tikriausiai ir aš taip jausčiausi, jei mano šuo šitaip pabėgtų, ir nė nežinau, ką daryčiau, jei dingtų Lyra, ar eičiau vienas naktį ieškoti.

— Ar žinote, kad borderkolis laikomas protingiausiu šunimi pasaulyje? — paklausė jis.

— Esu girdėjęs, — tarstelėjau.

— Pokeris gudresnis už mane ir jis tai žino, — pakraipė galvą kaimynas. — Bijau, jis pradeda vadovauti.

— Nelabai gerai, kai šitaip, — pasakiau.

— Taigi, kad ne, — pritarė jis.

Man dingtelėjo, kad iki šiol dorai nesusipažinome, tad ištiesiau ranką, nukreipiau į ją žibintuvėlį, kad jis matytų, ir prisistačiau:

— Trunas Saneris.

Jį tai suglumino. Truko porą sekundžių, kol jis paėmė žibintuvėlį į kairę ranką, dešiniąja paspaudė man dešinę ir tarė:

— Larsas, Larsas Haugas.

— Malonu, — pasakiau ir nakties tamsoje tai nuskambėjo taip pat keistai ir ne vietoje kaip tada, kai prieš daug daug metų per laidotuves miško gilumoje mano tėvas pasakė „užuojauta”, ir aš iškart pasigailėjau ištaręs tą žodį, bet neatrodė, kad Larsas Haugas būtų ką nors pastebėjęs. Galbūt žodis jam pasirodė visai tinkamas, o aplinkybės nė kiek ne keistesnės už bet kurias kitas, kai suaugę vyrai susipažįsta gamtoje.

Aplink mus viešpatavo tyla. Buvo dienų ir naktų, kai lijo lietus, pūtė vėjas, be atvangos ošė pušys ir eglės, bet dabar miškas buvo nuščiuvęs, nejudėjo nė vienas šešėlis, mudu taip pat stovėjome ramiai, mano kaimynas ir aš, stebeilydami į tamsą, ir tuomet staiga pajutau, kad už manęs kažkas yra. Nepajėgiau suvaldyti šiurpulio, kuris ūmiai bėgo per nugarą, ir Larsas Haugas pajuto tą patį: jis nukreipė žibintuvėlį į tašką už poros metrų nuo manęs ir aš atsisukau, o ten stovėjo Pokeris. Suakmenėjęs ir budrus, — buvau matęs seniau, kad šuo gali jausti ir išreikšti kaltės jausmą, — ir, kaip daugumai iš mūsų, jam tatai ne itin patiko, ypač kai šeimininkas kreipėsi į jį kone vaikišku tonu, kuris prastai derėjo prie raukšlėto, vėjų nugairinto veido vyro, kuriam, be abejonės, yra tekę žvarbią naktį būti lauke ir spręsti keblumus, sudėtingus uždavinius, pučiant priešpriešiniam vėjui, galynėjantis su pasipriešinimu ir didele mase, — aš tai jutau, kai spaudėme vienas kitam ranką.

— Na, kur tu buvai, Pokeri, kvailas šunie, neklausei tėvelio, fu, negeras berniukas, fu, negalima taip daryti.

Jis žengė žingsnį šuns link, o šis dusliai suurzgė iš gerklės gilumos ir suskliautė ausis. Larsas Haugas sustojo kaip įbestas. Jo žibintuvėlis pamažu sviro žemyn, kol ėmė šviesti į žemę ir aš vos beįmačiau baltus šuns kailio lopus, juodoms dėmėms nyrint naktyje, ir tas margumas atrodė keistai atsitiktinis ir nesimetriškas, tyliems gerkliniams garsams ėmus sklisti iš neaiškios vietos, ir mano kaimynas tarė:

— Esu sykį nušovęs šunį ir tąkart pažadėjau sau, kad daugiau to niekada nedarysiu. Bet dabar nebežinau.

Jis buvo išsigandęs, aiškiai mačiau, nes nežinojo, koks bus kitas ėjimas, ir staiga man jo baisiai pagailo. Tas jausmas atplūdo iš nežinia kur, iš kažkokios vietos tamsoje, kur galbūt kažkas įvyko visai kitame laike, arba iš kokio nors seniai pamiršto nutikimo mano gyvenime, ir tai mane suglumino, privertė pasijusti nejaukiai. Krenkštelėjęs neklusniu balsu paklausiau:

— Koks buvo tas šuo, kurį turėjai nušauti?

Nors nemanau, kad būtent tai mane domino, ką nors turėjau pasakyti, kad sutramdyčiau netikėtą virpulį krūtinėje.

— Vokiečių aviganis. Bet ne mano. Tai įvyko ūkyje, kuriame užaugau. Mama pirmoji jį pamatė. Jis pamiškėje gainiojo stirnas, du mirtinai išgąsdintus pusaugius jauniklius, kuriuos keletą dienų stebėjome pro langą, kai jie ganėsi krūmyne palei šiaurinę pievą.

Jie visada laikėsi drauge, nesiskyrė ir tuomet, kai aviganis vaikė juos, zujo aplink, kandžiojo jiems kulkšnis, ir pamažu jie labai išvargo, jiems nebuvo kur dingti ir mama nebeapsikentusi paskambino lensmanui ir paklausė, ką jai daryti, o jis atkirto: „Imk ir nušauk.” — „Darbas tau, Larsai, — pasakė ji padėjusi ragelį, — kaip manai, ar sugebėsi?” Aš nenorėjau, turiu pripažinti, beveik niekada neliečiau to šautuvo, bet labai gailėjau stirniukų, jos negalėjau prašyti, o namie nieko daugiau nebuvo. Vyriausiasis brolis buvo jūroje, patėvis miške kirto medžius stambiam ūkininkui, kaip įprasta tuo metų laiku. Taigi paėmiau šautuvą ir per lauką nudrožiau į pamiškę. Kai priartėjau, šuns nebebuvo matyti. Sustojau ir įsiklausiau. Buvo ruduo, vidurdienio oras skaidrus kaip stiklas, tokia tyla, jog darėsi beveik nejauku. Atsigręžiau ir per lauką pažvelgiau namo link, kur, žinojau, prie lango stovi mama ir atidžiai stebi, ką aš darau. Išsisukti nepavyks. Vėl pažiūrėjau į miško gilumą, kur ėjo takas, ir staiga iš ten iššoko abi stirnos ir pasileido į mane. Priklaupiau, pakėliau šautuvą ir prispaudžiau buožę prie skruosto, o dičkiai jaunikliai buvo taip persigandę, jog manęs nepamatė arba nebeturėjo jėgų paisyti dar vieno priešo. Jie nė nekryptelėjo šonan, šuoliavo tiesiai į mane ir pralėkė vos už kelių colių nuo mano peties, girdėjau juos alsuojant, mačiau žvilgant išsiplėtusių akių baltymus.

Larsas Haugas trumpai nutilo, pakėlė žibintuvėlį ir pašvietė į Pokerį, jis nepajudėjo iš vietos man už nugaros. Aš neatsisukau, bet girdėjau šunį tyliai urzgiant. Garsas buvo nemalonus ir vyras, stovintis priešais mane, prikando lūpą, kairės rankos pirštais neryžtingu judesiu persibraukė kaktą, tada pasakojo toliau:

— Įkandin už trisdešimt metrų skuodė aviganis. Didžiulis žvėris. Iššoviau akimirksniu. Neabejoju, kad pataikiau, bet jis nepakeitė nei greičio, nei krypties, gal tai tebuvo kūno mėšlungis, nesu tikras, kad jį kur, tad iššoviau dar kartą, o jis parklupo ant priekinių kojų, vėl pakilo ir bėgo toliau. Visiškai nusiminęs paleidau dar vieną šūvį, šuo buvo vos už kelių metrų nuo manęs, ir tuomet jis griuvo ištiesęs kojas ir pričiuožė prie pat mano aulinio nosies. Bet jis tebebuvo gyvas. Tysojo paralyžiuotomis kojomis žvelgdamas į mane ir staiga man jo pagailo, turiu pripažinti, tad pasilenkiau, kad paskutinį kartą patapšnočiau jam sprandą, bet jis tik suurzgė ir pabandė grybštelėti man ranką. Ne juokais krūptelėjau ir įsiutęs dar du kartus šoviau į jį, į galvą.

Larsas Haugas stovėjo paslėpęs veidą šešėliuose, nusvarinęs pavargusią ranką su žibintuvėliu, kuris apšvietė tik mažą geltoną skritulėlį ant žemės. Spyglius. Akmenukus. Du pušies kankorėžius. Pokeris stovėjo sustingęs, neišleisdamas nė garso, ir aš pamaniau: kažin ar šunys gali sulaikyti kvėpavimą?

— Kad jį kur velniai, — pratariau.

— Man buvo ką tik suėję aštuoniolika, — pridūrė jis. — Tai buvo seniai, bet niekada to nepamiršiu.

— Puikiai suprantu, kodėl niekada nebešausi į šunį, — pasakiau.

— Pažiūrėsim, — tarė Larsas Haugas. — Bet dabar, ko gero, reikia vestis šunį namo. Vėlus metas. Eikš, Pokeri, — pašaukė jis, staiga nutaisęs griežtą, valdingą balsą, ir nužingsniavo keliu.

Pokeris klusniai nusekė iš paskos, atsilikęs per kelis metrus. Kai jie priėjo prie tiltelio, jis sustojo ir pamojavo žibintuvėliu.

— Ačiū už draugiją, — garsiai šūktelėjo per tamsą.

Aš pamosavau savo žibintuvėliu ir nusisukau, pakilęs į nedidelį kalniuką grįžau namo, atsidariau duris ir įžengiau į apšviestą priemenę. Įėjęs kažkodėl užrakinau duris, nors čia įsikėlęs dar nė karto to nedariau. Man nepatiko, kad taip elgiuosi, bet vis tiek užsirakinau. Nusirengiau, atsigulęs į lovą palindau po antklode ir įsmeigiau žvilgsnį į lubas laukdamas, kol užlies šiluma. Jaučiausi kvailokai. Tada užsimerkiau. Man bemiegant kažkuriuo metu pradėjo snigti ir esu tikras, kad žinojau tai, per miegus, kad persimainė oras ir atšalo, taip pat žinojau, kad bijau žiemos, baiminuosi sniego, jeigu jo privers per daug, ir kad čia atsikraustydamas įstūmiau save į neįmanomą padėtį. Tad atkakliai sapnavau vasarą ir tebemąsčiau apie ją pabudęs. Būčiau galėjęs susapnuoti bet kurią vasarą, bet nesusapnavau, toji vasara buvo ypatinga, tebegalvoju apie ją sėdėdamas čia, prie virtuvės stalo, matydamas, kaip virš medžių prie ežero aušta diena. Niekas nebeatrodo taip, kaip atrodė naktį, ir nebegaliu prisiminti priežasties, dėl kurios man reikėjo užrakinti duris. Esu pavargęs, bet ne toks pavargęs, kaip bijojau. Ištversiu iki vakaro, jaučiu. Pakylu nuo stalo, kiek sustingęs, nugara jau ne ta, kokia buvo seniau, Lyra prie krosnies pakelia galvą ir pažvelgia į mane. Vėl eisim į lauką? Neisim, dar ne. Man užtenka minčių apie tą vasarą, kuri staiga pradeda mane kamuoti. Daug metų nebuvo manęs kamavusi.

2

Mes eisią vogti arklių. Taip jis pareiškė stovėdamas prie kalnų ganyklos trobelės, kurioje tą vasarą gyvenau su savo tėvu, durų. Aš turėjau penkiolika metų. Buvo tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntieji, viena iš pirmųjų liepos dienų. Prieš trejus metus vokiečiai buvo palikę šalį, bet nepamenu, kad dar būtume apie juos kalbėję. Bent jau mano tėvas nekalbėjo. Jis niekada neužsimindavo apie karą.

Junas dažnai išdygdavo prie mūsų durų, ir ankstyvą, ir vėlyvą metą, kviesdamas kur nors su juo eiti: šaudyti kiškių, tykiu oru pasivaikščioti mišku iki kalvagūbrio blyškioje mėnesienoje, upėje žvejoti upėtakių, pašokinėti ant žvilgančių geltonų rąstų, kuriuos prie mūsų trobelės vis dar atplukdydavo srovė, nors medžių plukdymas buvo seniai pasibaigęs. Tai buvo pavojinga, bet aš nė karto neatsisakiau ir nė karto neprasitariau tėvui, kuo mes užsiimame. Pro virtuvės langą buvo matyti upės atkarpa, bet ne ten krėtėme savo išdaigas. Visada pradėdavome beveik už kilometro pasroviui ir kartais rąstai mus nešdavo taip greitai ir taip toli, jog paskui, kai galiausiai išlipdavome ant kranto, permirkę ir drebantys nuo šalčio, ištisą valandą pėdindavome mišku atgal.

Junas nenorėjo su niekuo daugiau susidėti, tik su manimi. Jis turėjo du jaunesnius brolius, dvynius Larsą ir Odą, o aš buvau jo bendraamžis. Nežinau, su kuo jis leido laiką likusią metų dalį, man gyvenant Osle. Apie tai jis niekada nešnekėjo, o ir aš nesipasakojau, ką veikiu mieste.

Jis nepasibeldė, tik tyliai atsėlino taku nuo upės, kur prie kranto plūduriavo jo valtelė, atsistojo prie durų ir laukė, kol susiprotėsiu, kad jis tenai. Paprastai ilgai netrukdavo. Net ankstyvą rytą, kai tebemiegodavau, giliame sapne staiga pajusdavau nerimą, tarsi prispaustas reikalo, ir labai stengdavausi nubusti, kol dar nevėlu, o kai tąkart praplėšęs akis supratau, kad ne tai mane prispyrė, nuėjau tiesiai prie durų ir jas atidariau, o ten stovėjo jis. Šyptelėjo ir kaip visada prisimerkė:

— Prisidėsi? — paklausė jis. — Mes einame vogti arklių.

Pasirodo, mes kaip visada reiškė jį ir mane ir jeigu neičiau, jis liktų vienas ir dingtų bet koks smagumas. Be to, vienam sunku vogti arklius. Beveik neįmanoma.

— Ar ilgai čia stovėjai? — paklausiau.

— Ką tik atėjau.

Jis nuolat taip sakydavo ir aš ne visada žinodavau, ar juo tikėti. Vienomis trumpikėmis stypsodamas ant slenksčio pažvelgiau jam per petį. Virš upės tvyrojo rūko klodas, buvo jau prašvitę, vėsoka. Apsiprasti tereikės kelių minučių, bet dabar pajutau šiurpstant šlaunų ir pilvo odą. Vis tiek stovėjau neatitraukdamas akių nuo — upės, mačiau, kaip ji, žvilganti ir minkšta, išnyra iš miglos, aukštėliau padariusi vingį, ir plaukia pro šalį. Pažinojau ją kaip penkis pirštus. Visą žiemą ji man sapnavosi.

— Kokius arklius? — pasidomėjau.

— Barkaldo. Jie palaidi ganosi miško ganykloje, už sodybos.

— Žinau. Užeik, kol apsirengsiu.

— Pastovėsiu čia, — atsakė jis.

Junas nė karto nebuvo užėjęs vidun, gal dėl mano tėvo. Niekada su juo nekalbėjo. Nesisveikino. Tik nudurdavo akis į žemę, kai prasilenkdavo pakeliui į parduotuvę. Tuomet mano tėvas sustodavo, atsigręždavo, pažiūrėdavo jam pavymui ir paklausdavo:

— Ar ne Junas ką tik praėjo?

— Junas, — patvirtindavau.

— Kas jam yra? — kaskart paklausdavo tėvas, lyg užsigavęs. Ir kaskart aš jam atsakydavau:

— Nežinau.

Aš tikrai nežinojau ir niekada nesugalvojau paklausti. Dabar Junas stovėjo ant priedurio laiptelio, kurį atstojo plokščias akmuo, ir spoksojo į upę, kol aš nuo masyvios medinės kėdės atlošo susirinkau drabužius ir kiek galėdamas greičiau apsirengiau. Man nepatiko, kad jis turi laukti stirksodamas lauke, nors ir palikau duris atviras, kad visą laiką mane matytų.

Žinoma, turėjau suprasti, kad tas liepos rytas kažkuo ypatingas, galbūt dėl rūko, pakibusio virš upės, ir ūkanos, aptraukusios kalvagūbrį, dėl baltos šviesos danguje, to, kaip Junas ištarė tuos kelis žodžius, kaip judėjo ar stypsojo ant akmeninio laiptelio. Bet man buvo tik penkiolika metų ir vienintelis dalykas, kurį aš pastebėjau, buvo tai, kad jis neturėjo šautuvo, kurį visada nešiodavosi tam reikalui, jeigu netyčia prabėgtų kiškis, ir tai neatrodė keista: gaudant arklius jis tik trukdytų. Mes juk neketinome šaudyti arklių. Kiek galėjau matyti, jis buvo toks kaip visada: ramus ir sykiu veržlus su savo primerktomis akimis, susitelkęs į mūsų kėslą, nerodė nekantrumo ženklų. Mane tai tenkino, nes jokia paslaptis, kad, palyginti su juo, atrodžiau kaip atsilikėlis beveik visuose mūsų žygiuose. Jis daugybę metų treniravosi. Tik jotynės ant rąstų žemyn upe man išties gerai sekėsi, aš turįs vidinį pusiausvyros pojūtį, įgimtą talentą, pasakė Junas, nors ir ne visai tais žodžiais.

Jis mane išmokė dėti skersą, išmokė, kad jeigu atleisiu vadžias ir iš anksto negalvosiu tiek, kad imčiau stabdyti, galiu nuveikti tai, apie ką nedrįsčiau net pasvajoti.

— Ką gi. Pasiruošt, dėmesio, marš! — suskandavau.

Drauge patraukėme taku prie upės. Buvo ankstyvas rytas. Saulė užkopė virš kalvagūbrio išskleisdama šviesos vėduoklę ir viską aplinkui nudažydama visiškai kita spalva, rūko draiskanos išsisklaidė virš vandens ir išnyko. Per megztinį pajutau staigią šilumą, užsimerkiau ir ėjau toliau, nė karto nenikstelėjęs kojos, kol supratau, kad priėjome krantą. Tenai vėl atsimerkiau, nulipau žemyn ant švariai nuskalautų pakrantės akmenų ir atsisėdau valtelės gale. Junas atstūmė ją nuo kranto ir įšoko pats, paėmė irklus ir trumpais, kietais yriais nusiyrė skersai tekančio vandens, galiuką kelio leido valčiai plaukti pačiai, paskui vėl pairklavo, kol atsitrenkėme į priešingą krantą, maždaug už penkiasdešimties metrų pasroviui. Kaip tik tiek, kad valties nebūtų matyti iš trobelės.

Tada užlipome į nedidelę atšlaitę, Junas pirmas, aš iš paskos, ir paėjėjome palei spygliuotos vielos tvorą šalia pievos, kur po plonyčiais miglos apklotais žėlė aukšta žolė, kuri netrukus turėjo būti nupjauta, sukrauta ant žaiginių ir išdžiovinta saulėje. Toks jausmas, lyg bristum vandeniu, siekiančiu šakumą, tačiau be pasipriešinimo, tarsi sapne. Aš dažnai sapnuodavau vandenį, su vandeniu gerai sutariau.

Pieva priklausė Barkaldui ir tuo keliu mūsų eita daugybę kartų, įkalne tarp laukų iki kelio į parduotuvę, pirkti žurnalų, karamelės ar kitų menkniekių, kuriems pakakdavo mūsų pinigų, kišenėje sulig kiekvienu žingsniu skimbčiojant vienos, dviejų, o kartais ir penkių erių monetoms, arba patraukdavome priešinga kryptimi į Juno namus, kur jo mama, mums įžengus pro duris, visada be galo Širdingai pasisveikindavo, tarsi būčiau šalies sosto įpėdinis ar kas nors panašaus, o jo tėvas pasinerdavo į vietinį laikraštį arba dingdavo daržinėje su reikalais, kurie staiga tapdavo neatidėliotini. Kažko aš ten nesupratau. Bet nekvaršinau sau galvos. Dėl manęs jis galėjo likti daržinėje. Man buvo nusispjaut. Pasibaigus vasarai, šiaip ar taip, išvažiuosiu namo.

Barkaldo ūkis stovėjo kitoje kelio pusėje, už kelių laukų, — kuriuose jis pamečiui sėjo tai avižas, tai miežius, — prie pat miško, su kampo formos daržine, o miške jis laikė keturis arklius, jie ganėsi dideliame plote, kurį jis aptvėrė spygliuota viela, nutiesęs ją tarp medžių dviem aukštais. Jam priklausė miškas, daug miško. Jis buvo didžiausias žemvaldys apylinkėje. Mes abu nekentėme to žmogaus, bet nelabai nutuokiu kodėl. Kiek žinau, jis mums nieko nepadarė ir niekada nepasakė pikto žodžio. Tačiau Barkaldas turėjo didelį ūkį, o Junas buvo smulkaus ūkininko sūnus. Beveik visi buvo smulkūs ūkininkai šiame paupio slėnyje, vos už kelių kilometrų nuo Švedijos sienos, ir daugelis tebegyveno iš to, ką užsiaugindavo savo ūkeliuose, ir iš pieno, kurį pristatydavo į pieninę, be to, sezono metu kirsdavo mišką. Taip pat ir Barkaldo mišką, ir turčiaus iš Berumo mišką, tūkstančius dekarų šiaurėje ir vakaruose. Pinigų daug nebuvo, bent jau nepastebėjau. Galbūt Barkaldas turėjo jų nemažai, bet Juno tėvas neturėjo nieko, ir mano tėvas neturėjo nė grašio, bent kiek man buvo žinoma. Tad kaip jam pavyko sukrapštyti pakankamai pinigų, kad nusipirktų trobelę, kurioje gyvenome tą vasarą, man ligi šiol mįslė. Atvirai sakant, man ne visada būdavo aišku, kuo mano tėvas užsiima, kad užsidirbtų pinigų pragyvenimui, kad išlaikytų save, mane ir kitus, nes jo veikla dažnai keitėsi, bet visada buvo susijusi su daug įvairiausių įrankių ir smulkių prietaisų, o kartais — ilgu planavimu ir mąstymu su pieštuku rankoje, kelionėmis į visus įmanomus šalies kampelius, kuriuose man niekad neteko būti, kurių nė neįsivaizdavau, tačiau jis nebebuvo įrašytas jokiame algalapyje. Dažnai turėdavo daug darbo, kartais jo būdavo mažiau, bet jis vis tiek gaudavo pakankamai pinigų, ir kai prieš metus atvykome čia pirmą kartą, jis vaikštinėjo, žvalgėsi, gudriai šypsojosi, tapšnojo medžius, ranka pasirėmęs smakrą sėdėjo ant didelio akmens prie upės kranto ir žvelgė tolyn virš vandens taip, tarsi visi daiktai būtų jo seni pažįstami. Bet turbūt negalėjo taip būti.

Iš tako per pievą mudu su Junu įsukome į kelią, ir nors mūsų čia eita labai daug kartų, dabar buvo kitaip. Mes ėjome vogti arklių ir žinojome, kad tai matyti. Mes buvome nusikaltėliai. Tai permaino žmones, kažkas pasikeičia jų žvilgsniuose ir jie įgauna savotišką eiseną, kurios niekas nepajėgus užmaskuoti. O vogti arklius blogiau už viską. Mes žinojome apie įstatymą, galiojantį į vakarus nuo Pekoso, juk skaitėme kaubojų žurnalus, ir nors galbūt gali sakyti, kad gyvename į rytus nuo Pekoso, tie rytai taip toli, jog nesuklysi pasakęs ir priešingai, nes viskas juk priklauso nuo to, iš kurios pusės nuspręsi žiūrėti į pasaulį, o tas įstatymas neaplenkia nė vieno. Jeigu tave sugauna, keliauji tiesiai ant medžio su kilpa ant kaklo: šiurkšti kanapė ant minkštos odos, kažkas sušeria arkliui per pasturgalį, ir jis išsprūsta tau iš po kojų, o tu pakimbi ore ir kepurnėjiesi iš paskutiniųjų, kol tavo gyvenimas pralekia prieš akis vis blankesniais ir blankesniais kadrais, kol kadruose nebelieka tavęs ir viso to, ką matei, jie apsitraukia migla ir galiausiai pajuosta. Tik penkiolika metų, šmėsteli paskutinė mintis, kiek nedaug, ir tai dėl arklio, o tada viskas tampa pernelyg pavėluota. Barkaldo namas stovėjo miško pakraštyje, sunkus ir pilkas, ir atrodė grėsmingesnis nei bet kada. Langai tokį ankstyvą rytą buvo tamsūs, bet galbūt šeimininkas stovėjo ten, viduje, ir žvelgė į kelią, matė, kaip mes einame, ir žinojo.

Bet dabar negalėjome grįžti. Nelanksčiomis kojomis paėjėjome porą šimtų metrų žvyrkeliu, kol namas pasislėpė už posūkio, tada pasukome taku per dar vieną pievą, kuri taip pat priklausė Barkaldui, ir įžengėme į mišką. Iš pradžių buvo tamsu tarp tankiai suaugusių eglių kamienų, jokio sąžalyno, tik tamsžalės samanos, klojančios žemę dideliu kilimu, kuriuo buvo minkšta eiti, šviesa niekada iki čia neprasiskverbdavo, ir mes žengėme vienas paskui kitą taku jausdami spyruokliavimą kaskart, kai statėme koją. Junas ėjo pirmas, aš — iš paskos, įsispyręs į sportbačius nudrengtais padais, paskui pasukome į šoną, padarydami geroką ringį, laikydamiesi dešinės, ir pamažu virš mūsų ėmė vertis šviesa ir proskyna, kol staiga sužvilgo dviguba spygliuota viela ir mes atsidūrėme vietoje. Apžvelgėme skynimą, visi medžiai buvo iškirsti, išskyrus pušų sodinukus ir beržus, kurių vieni styrojo keistai aukšti ir vieniši, be užnugario, o kiti, neatsilaikę prieš šiaurės vėją, gulėjo išvirtę visu ilgiu, kyšančiomis šaknimis. Tačiau tarp kelmų žėlė tanki, sultinga žolė, o už kelių krūmų, kiek tolėliau, išvydome arklius, jų buvo matyti tik pasturgaliai ir uodegos, baidančios muses ir sparvas. Mes užuodėme arklių mėšlą, pelkėje išmirkusias samanas ir saldų, aštrų, visa apimantį kvapą to, kas buvo didesnis už mus pačius ir netilpo galvoje, — miško, kuris driekėsi į šiaurę, į Švediją, į Suomiją ir toliau visą kelią iki Sibiro, ir jei pasiklystum tame miške, šimtai žmonių galėtų ištisas savaites tavęs ieškoti neturėdami menkiausios galimybės surasti, nors tai, ko gera, ne blogiausia, kas gali nutikti, pamaniau, pasiklysti čia, bet nežinojau, kiek rimta toji mintis.

Junas pasilenkė ir pralindo pro dvi spygliuotas vielas, ranka prispaudęs apatiniąją, o aš atsiguliau ant žemės ir prasiritau pro apačią, abu prasmukome nepradrėskę nei kelnių, nei megztinių. Atsargiai atsistojome ir per žolę nubridome prie arklių.

— Matai tą beržą? — paklausė Junas mostelėdamas ranka. — Įsilipk į jį.

Tenai netoli arklių augo didelis vienišas beržas drūtomis šakomis, o apatinė kybojo per gerus tris metrus nuo žemės. Iš lėto, bet nedvejodamas žengiau prie beržo. Arkliai pakėlė galvas ir atsigręžė į mane, bet stovėjo ir kramtė toliau nė nekilstelėdami kanopos. Junas apėjo juos ratu iš kitos pusės. Aš nusispyriau sportbačius, apkabinau rankomis beržą, delnus tvirtai prispaudžiau prie suskeldėjusios žievės, įrėmiau iš pradžių vieną koją, paskui pakėliau kitą, taip pat prispaudžiau prie kamieno ir pamažu kaip beždžioniukas užsliuogiau aukštyn, tada kaire įsikabinau į šaką, persisvėriau virš jos ir įsitvėriau su dešine, nuo šiurkštaus kamieno atitraukiau kojas ir akimirką pakibau ant rankų, paskui prisitraukiau ir atsisėdau nukoręs kojas. Tuokart aš taip mokėjau.

— Gerai, — tyliai šūktelėjau. — Pasiruošęs.

Atsitūpęs beveik prieš pat arklius Junas pusbalsiu juos kalbino, o šie stovėjo nejudėdami, prikišę prie jo galvas, įtempę ausis, ir klausėsi šnekos, kuri buvo beveik šnabždesys. Šiaip ar taip, sėdėdamas ant šakos negirdėjau, ką jis kalbėjo, bet kai šūktelėjau „gerai”, jis ūmiai pašoko, suriko „Ei!” Ir sumojavo rankomis, o arkliai metėsi į šoną ir ėmė bėgti. Ne itin greitai, bet ir ne lėtai dvejetas pasileido į kairę, o kiti du pasuko tiesiai prie mano beržo.

— Būk pasiruošęs! — sušuko Junas iškeldamas tris pirštus, kaip sveikinasi skautai.

— Visada pasiruošęs! — atsakiau aš, apsisukau, pilvu prigludau prie šakos, rankomis laikydamas pusiausvyrą, ir ore kaip žirkles išskėčiau kojas. Krūtinėje pajutau silpną virpėjimą, kai kanopų bilsmas per žemę pakilo medžiu aukštyn, ir drebulį iš visai kitos vietos, iš savo vidurių, jis prasidėjo pilve ir įsitvirtino dubenyje. Tačiau nieko negalėjau pakeisti ir apie tai negalvojau. Buvau pasirengęs.

O tada atšuoliavo arkliai. Išgirdau sunkų šnopavimą, medžio virpėjimas sustiprėjo, mano galva prisipildė kanopų dundesio, ir vos po savim išvydau artesniojo arklio snukį, įtempęs ir išskėtęs kojas nuslydau nuo šakos, atleidau rankas ir plumptelėjau ant arklio nugaros, kiek per arti sprando, tarpukoju atsitrenkdamas į mentikaulius taip, jog gerklėje sukilo pykinimo banga. Atrodė taip paprasta, kai Zoro šį triuką rodė kine, bet dabar ištryško ašaros ir aš susivėmiau, tuo pat metu abiem rankomis tvirtai įsikibęs į karčius, paskui pasilenkiau į priekį ir stipriai suspaudžiau lūpas. Arklys kaip pašėlęs pamuistė galvą, nugara daužydamas man šakumą, ir kiek įkabindamas pasileido šuoliais, o kitas arklys pasekė jo pavyzdžiu ir kartu nudundėjome tarp kelmų. Už nugaros išgirdau Juną sušunkant „Jehu!” Ir pats norėjau surikti, džiaugsmingai suklykti, bet neišėjo, gerklėje buvo tiek vėmalų, jog negalėjau kvėpuoti, tuomet išsižiojau ir išpyliau viską arkliui ant sprando. Dabar šiek tiek atsidavė vėmalais ir smarkiai trenkė arkliu, o Juno balso nebegirdėjau. Pro ausis švilpė oras, kanopų bildesys nutolo, o arklio nugaros smūgiai ėjo per kūną kaip mano širdies dūžiai, tuomet aplink mane staiga stojo tyla, ji apgaubė viską, — ir per tą tylą išgirdau paukščius. Aiškiai girdėjau juodąjį strazdą eglės viršūnėje, kuo aiškiausiai išgirdau vieversį dangaus aukštybėje ir daug kitų paukščių, kurių vardų nežinojau, ir buvo taip keista, lyg žiūrėčiau begarsį filmą su ne tuo garso takeliu, tuo pat metu buvau dviejose vietose ir nieko nebeskaudėjo. „Jehu!” — surikau puikiai girdėdamas savo balsą, bet atrodė, tarsi jis sklistų iš kitos vietos, iš didžiosios erdvės, kur giedojo paukščiai, it paukščio klyksmas iš tos tylos gelmės, ir akimirką pasijutau visiškai laimingas. Mano krūtinė išsipūtė kaip akordeono dumplės ir kaskart man įkvepiant ir iškvepiant skambėjo garsai. O tada kažkas sublizgėjo tarp medžių priešais mane, tai buvo spygliuota viela, mes prašuoliavome skersai visą ganyklą ir sparčiai artėjome prie kito tvoros galo, o arklio nugara vėl kietai sudunksėjo man į šakumą, aš įsikibau tvirčiau ir pagalvojau: „Dabar mes šoksime.” Bet nešokome. Prieš pat spygliuotą vielą abu arkliai ūmiai apsisuko, fizikos dėsniai nuplėšė mane nuo nugaros ir spurdantį nusviedė tiesia trajektorija oru, čia pat už tvoros. Pajutau, kaip spygliuota viela pradrėskė megztinio rankovę ir tvilkinantį skausmą, tada atsidūriau viržiuose, ir vienu mirksniu visas oras paliko kūną.

Matyt, kelias sekundes išgulėjau be sąmonės, nes prisimenu, kad pramerkiau akis kaip ką tik gimęs: niekas iš to, ką mačiau, neatrodė pažįstama, smegenys buvo tuščios, jokių minčių, viskas kuo gryniausia ir dangus skaisčiai mėlynas, nebežinojau savo vardo ir netgi nejaučiau kūno. Sklandžiau bevardis, regėdamas pasaulį pirmą kartą, ir jis man atrodė keistai nuskaidrintas ir stikliškai gražus, o tada išgirdau prunkštimą, bildančias kanopas, viskas sugrįžo kaip ratą apsukęs bumerangas ir su trenksmu smogė man į kaktą, ir aš pamaniau: „Velnias, mane paralyžiavo.” Pažvelgiau žemyn į savo basas kojas, kyšančias iš viržių, bet jų su manimi nejungė jokia gija.

Tebegulėjau nejudėdamas, kai pamačiau, jog prie tvoros atjoja Junas, pasižabojęs arklį virve, su kuria galėjo jį valdyti. Jis sustojo anapus tvoros truktelėjęs virvę, ir arklys šonu beveik prisiglaudė prie spygliuotos vielos. Junas pažvelgė į mane.

— Tai guli? — prabilo.

— Mane paralyžiavo, — atsiliepiau.

— Netikiu, — atšovė jis.

— Ne, tai ne, — atsakiau.

Vėl pažvelgiau į savo pėdas. O tada atsistojau. Skaudėjo nugarą ir visą šoną, bet viduje niekas nesugedo. Iš prakirstos rankos tekėjo kraujas ir sunkėsi pro megztinį, kuris toje vietoje buvo gerokai pradrėkstas, bet tai ir viskas. Nuplėšiau, kas buvo likę iš rankovės, ir apsirišau ranką, parėmęs ją šlaunimi. Skausmas buvo veriantis — Junas kuo ramiausiai sėdėjo ant arklio. Dabar pamačiau, kad vienoje rankoje laiko mano sportbačius.

— Ar dar lipsi ant arklio? — paklausė.

— Nemanau, man skauda užpakalį, — atsakiau, nors ne tą vietą labiausiai gėlė, ir man pasirodė, kad Junas tuomet šyptelėjo, bet nebuvau tikras, nes man į veidą spigino saulė. Jis nusliuogė nuo arklio nugaros, nuėmė nuo snukio virvę ir vienu rankos mostu parodė, kad bėgtų sau. Arklys to ir telaukė.

Junas išlindo pro tvorą taip pat, kaip ir buvo įlindęs: lengvai, be jokio įbrėžimo. Jis žengė prie manęs ir numetė batus į viržius.

— Ar paeisi? — paklausė.

— Manau, kad taip, — atsakiau.

Įkišau kojas į batus nerišdamas batraiščių, kad nereikėtų lankstytis, ir tada mes patraukėme tolyn į mišką. Junas priekyje, aš iš paskos, maudžiančiu tarpukoju, surakinta nugara, šiek tiek vilkdamas koją, vieną ranką stipriai prispaudęs prie kūno, vis gilyn tarp medžių, ir aš mąsčiau, kad galbūt nepajėgsiu pėsčiomis įveikti viso kelio namo, kai ateis laikas. O tada pagalvojau apie savo tėvą, kuris prieš savaitę paprašė, kad už trobelės nupjaučiau žolę. Ji per daug užaugo, būtų tiesiog išgulusi ir suvytusi, kaip standus kilimas, pro kurį neprasikaltų joks daigelis. Aš galįs imti trumpąjį dalgį, kuris lengviau pasiduodąs neįgudusiam pjovėjui. Iš pašiūrės atsinešiau dalgį ir iš visų jėgų kibau į darbą mėgdžiodamas judesius, kuriuos mačiau darant tėvą, kai jis šienaudavo, ir pjoviau, kol sukaitau ir apsipyliau prakaitu, sekėsi visai neblogai, nors nebuvau pratęs naudotis tokiu įrankiu kaip dalgis. Bet palei trobelės sieną didžiulis plotas buvo tankiai priaugęs aukštų dilgynių ir aš jas apėjau dideliu lanku, tada už trobelės atėjo tėvas ir sustojęs kurį laiką mane stebėjo. Pakreipęs galvą delnu pasitrynė smakrą, o aš ištiesiau nugarą ir laukiau, ką jis pasakys.

— Kodėl nepjauni dilgynių? — paklausė.

Aš pažvelgiau į trumpą dalgio kotą ir į aukštas dilgynes.

— Skauda, — atsakiau.

Tuomet jis pažiūrėjo į mane su lengva šypsena ir vos vos papurtė galvą.

— Tu pats sprendi, kada skauda, — tarė staiga surimtėjęs, nuėjo prie trobelės sienos, plikomis rankomis suėmė dilginančius augalus ir kuo ramiausiai pradėjo juos rauti, vieną po kito, metė juos į krūvą ir nesiliovė, kol neišrovė visų.

Nė vienas veido raumenėlis neišdavė, kad jam skauda, ir aš truputį susigėdau sliūkindamas taku paskui Juną, tad išsitiesiau, paspartinau žingsnį ir pradėjau eiti taip, kaip būčiau ėjęs būdamas sveikas, ir vos po kelių žingsnių supratau, kad iš karto reikėjo taip daryti.

— Kur mes einame? — pasidomėjau.

— Noriu kai ką tau parodyti, — atsakė Junas. — Nelabai toli.

Saulė jau švietė aukštai danguje, tarp medžių buvo šilta, nosį kuteno šilti kvapsniai ir iš visų miško pusių sklido garsai: girdėjau, kaip plaka sparnai, linksta šakos, lūžinėja šakelės, suklykia vanagas, paskutinį atodūsį išleidžia kiškis ir tyliai bumbsi ant gėlių tūpdamos bitės. Dar girdėjau skruzdyne ropinėjant skruzdės, o takas, kuriuo ėjome, kilo į kalną, giliai traukdamas orą pro nosį mąsčiau, jog kad ir kaip susiklostytų mano gyvenimas, kad ir kaip toli nukeliaučiau, visada prisiminsiu šią vietą tokią, kokia ji yra dabar, ir jos pasiilgsiu. Atsigręžęs pro pušų ir eglių pinučius apžvelgiau slėnį, mačiau apačioje vingiuojant žvilgančią upę, mačiau Barkaldo lentpjūvės raudonų čerpių stogą paupyje, labiau į pietus, ir daug mažų sodybėlių žaliuose lopuose palei siaurą vandens juostą. Pažinojau ten gyvenančias šeimas, galėjau pasakyti, kiek žmonių yra kiekviename name, ir nors priešingame krante nebebuvo matyti mūsų trobelės, būčiau galėjęs tiksliai parodyti, už kurio medžio ji stovi, ir aš pagalvojau: kažin ar tėvas dar miega, ar vaikštinėja aplinkui, žvalgosi ir svarsto, kur aš dingau, nejausdamas baimės, ar tuoj pareisiu namo, gal jam jau pradėti ruošti pusryčius, — ir staiga pajutau, kaip išalkau.

— Atėjome, — pasakė Junas, — štai ten.

Jis mostelėjo į didelę eglę kiek į šoną nuo tako. Mes sustojome.

— Kokia didelė, — nusistebėjau.

— Aš ne apie ją, — atsakė Junas. — Eikšen.

Jis žengė prie eglės ir ėmė lipti viršun. Vikriai, apatinės šakos buvo tvirtos ir ilgos, sunkios, nusvirusios žemyn ir lengvai pasiekiamos, tad jis akimirksniu atsidūrė per kelis metrus nuo žemės, o aš nusekiau iš paskos. Jis lipo greitai, bet už dešimties metrų sustojo ir atsisėdo palaukti, kol susilyginsime, o ten buvo daug vietos, galėjome sėdėti greta ant dviejų storų šakų. Jis mostelėjo ranka tolėliau ant savo šakos, kur ji šakojosi į dvi dalis. Po šakuma kabojo paukščio lizdelis, kaip gilus dubenėlis ar kokia tūtelė. Buvau matęs daug lizdų, bet niekada — tokio mažo, tokio lengvučio, taip tobulai sulipdyto iš samanų ir plunksnų. Ir jis ne kabojo, o tarsi sklandė ore.

— Čia nykštukas, — tyliai pasakė Junas. — Antra vada.

Jis pasilenkė į priekį, ištiesė ranką prie lizdo, įkišo tris pirštus į plunksnelėmis uždengtą angą ir ištraukė kiaušinį, tas buvo toks mažutis, jog negalėjau atitraukti akių. Laikydamas kiaušinėlį pirštų galiukais jis prikišo jį prie manęs, kad galėčiau apžiūrėti iš arti, ir man ėmė svaigti galva, kai žiūrėjau ir mąsčiau, kad vos po kelių savaičių tas mažutėlis, kiek pailgas rutuliukas pavirs į gyvą paukštį su sparnais, purptelės nuo aukštos šakos, smigs žemyn, tačiau nenukris, tik nuplasnos tolyn stumiamas instinkto ir valios, nugalėjęs sunkio jėgą. Ir aš tai ištariau garsiai:

— Jergau, — nusistebėjau, — kaip keista, kad toks mažas rutulėlis pavirs į gyvą daiktą ir nuplasnos sau.

Galbūt pasakymas ir nebuvo labai vykęs, jis nė iš tolo neprilygo tam ošiančio lengvumo jausmui, kurį jutau sieloje. Tačiau tą akimirką atsitiko kai kas man nesuvokiama, nes kai pakėliau akis ir pažiūrėjau į Juną, jo veidas buvo suakmenėjęs ir mirtinai išblyškęs. Ar kalti tie keli mano ištarti žodžiai, ar kiaušinis, kurį jis laikė rankoje, niekada nesužinosiu, bet kažkas jį taip ūmiai permainė ir jis pažvelgė man į akis, lyg matytų mane pirmą sykį, bent kartą neprisimerkęs, dideliais juodais vyzdžiais. O tada jis išskleidė pirštus ir paleido kiaušinį. Šis riedėjo palei kamieną, lydėjau jį akimis ir mačiau, kaip žemiau atsitrenkia į šaką, sudūžta ir išlaksto į visas puses šviesiais skuteliais, tie leidžiasi kaip snaigės, beveik besvorės, ir pamažu išnyksta. Arba taip sako mano atmintis, šiaip ar taip, neprisiminiau, kad kada nors kas būtų mane šitaip nuliūdinęs. Vėl pažvelgiau į Juną, bet tuomet jis jau buvo pasilenkęs į priekį, viena ranka nuplėšė lizdelį nuo šakumos, atkišo prieš save ištiestoje rankoje ir pirštais sutrynė į miltus, vos už kelių centimetrų nuo mano akių. Norėjau ką nors pasakyti, bet neišspaudžiau nė žodžio. Juno veidas buvo kreidinė kaukė su žiojinčia burna, o iš tos burnos sklido garsai, nuo kurių man per nugarą ėjo pagaugai, dar nebuvau girdėjęs nieko panašaus — lyg kriokimas žvėries, kurio niekada nebuvau matęs ir netroškau pamatyti. Jis vėl atgniaužė ranką, delnu trenkė į medžio kamieną ir patrynė jį į žievę, pažiro smulkūs šapeliai, kol galiausiai teliko kaži kokia košė, į kurią negalėjau žiūrėti. Aš užsimerkiau ir taip sėdėjau, o kai vėl praplėšiau akis, Junas jau buvo palypėjęs gerą gabalą žemyn. Jis kone slydo nuo šakos ant šakos, žiūrėjau žemyn į jo neklusnius rudus plaukus, o jis nė kartelio nepažvelgė į viršų. Paskutinius metrus jis nušoko ir bumbtelėjo ant kietos žemės, tas garsas atsklido iki manęs, sėdinčio viršuje, o tada jis susmuko ant kelių kaip maišas, trinktelėjo kakta į žemę ir šitaip susirietęs išklūpojo, regis, amžinybę, ir visą tą amžinybę sėdėjau sulaikęs kvėpavimą ir nejudėjau iš vietos. Nesupratau, kas įvyko, bet jaučiau, jog esu dėl to kaltas. Tik nesuvokiau kodėl. Galiausiai jis nerangiai atsistojo ir ėmė eiti taku žemyn. Iškvėpiau ir vėl pamažu įkvėpiau, krūtinėje sušvilpė, išgirdau aiškiai, lyg būčiau astmininkas. Pažinojau vieną žmogų, sergantį astma, jis gyveno Osle toje pačioje gatvėje kaip ir mes. Jam kvėpuojant sklisdavo toks švilpesys. Aš pasigavau ligą, pamaniau, po velnių, tai štai kaip susergama astma. Kai kas nors atsitinka. Tada pradėjau ropštis žemyn, ne taip greitai kaip Junas, veikiau taip, tarsi kiekviena šaka būtų buvusi kelrodis, ant kurio turėjau ilgai palaikyti rankas, kad nepraleisčiau nė vieno svarbaus dalyko, ir visą laiką galvojau apie kvėpavimą.

Ar tuomet persimainė oras? Manau, kad taip. Stovėjau ant tako, Juno niekur nebuvo matyti, jis dingo tuo keliu, kuriuo atėjome, ir virš galvos staiga išgirdau medžių ošimą. Pažvelgęs aukštyn išvydau, kaip linguoja ir plakasi viena į kitą eglių viršūnės, mačiau vėjyje linkstančias aukštas pušis, o po kojomis jutau banguojant miško paklotę. Jaučiausi taip, tarsi stovėčiau ant vandens, man apsisuko galva ir aš apsidairiau ieškodamas ko nors įsitverti, bet viskas judėjo. Dangus, dar ką tik toks skaisčiai mėlynas, dabar tapo pilkas it plienas, su liguistai geltona pašvaiste virš kalvagūbrio kitoje slėnio pusėje. Tuomet virš kalvagūbrio tvykstelėjo akinamas žaibas. Ir tuoj pat sugriaudė taip, jog suvirpėjau visu kūnu, pajutau staigų vėsos gūsį ir skausmą, nusmelkusį spygliuotos vielos pradrėkstą ranką. Kiek įkabindamas, kone tekinas nudūmiau taku, kuriuo atėjome, arklių ganyklos link. Atpluošęs iki ten pažvelgiau per spygliuotą vielą tarp medžių, bet dabar ten nebuvo matyti nė vieno arklio ir akimirką svarsčiau, ar nepasirinkus trumpiausio kelio per ganyklą, bet patraukiau palei išorinę tvoros pusę, padarydamas visą ratą, kol priėjau taką, vedantį į kelią. Ten pasukau į kairę ir bėgte pasileidau žemyn, vėjas buvo nurimęs, miške — virpanti tyla, o krūtinę gniaužė ką tik atrastas dusulys.

Stovėjau ant kelio. Pirmieji lašai ištiško man ant kaktos. Kiek tolėliau išvydau Juno nugarą. Jo nebėgta, nes buvo per arti, ir ėjo jis nei greitai, nei lėtai. Tiesiog ėjo. Pamaniau, gal reikėtų jį pašaukti ir paprašyti palaukti, bet nebuvau tikras, ar užteks kvapo. Be to, ta nugara kažkaip sulaikė mane, tad ėmiau žingsniuoti jam iš paskos, visą kelią išlaikydamas tą patį atstumą, pro Barkaldo namą, kurio langai dabar aiškiai švietė po tamsiu dangumi, — kažin ar jis dabar stovi prie lango, žiūri į mus ir supranta, iš kur pareiname. Pažvelgiau aukštyn į dangų tikėdamasis, kad galbūt tie lašai, kuriuos pajutau, buvo visas lietus, bet staiga virš kalvagūbrio vėl blykstelėjo žaibas ir tą pačią sekundę sugriaudė. Aš niekada nebijojau perkūnijos, neišsigandau ir dabar, bet žinojau, kad kai žaibas ir griaustinis eina išvien, žaibas gali trenkti į bet kurią vietą aplink mane. Keistai jaučiausi eidamas keliu be jokios priedangos. O tada prie manęs priartėjo lietaus siena, staiga atsidūriau už jos ir buvau kiaurai permerktas vos per kelias sekundes, nuogas ar apsirengęs — jokio skirtumo. Visas pasaulis papilko nuo vandens ir aš vos beįžiūrėjau Juną, žingsniuojantį už šimto metrų nuo manęs. Bet man nereikėjo, kad jis rodytų man kelią, žinojau, kur eiti. Pasukau taku per Barkaldo pievą, ir jeigu dar nebūčiau buvęs šlapias, mano kelnės būtų apsunkusios ir prilipusios prie kojų nuo aukštos žolės. Bet šiuosyk nebesvarbu. Dabar, pamaniau, Barkaldas kelias dienas negalės šienauti, turės palaukti, kol išdžius. Negali pjauti šlapios žolės. Kažin ar per šienapjūtę jis vėl prašys mudviejų su tėvu pagalbos kaip praėjusiais metais ir kažin ar Junas paėmęs valtį vienas persiyrė per upę, ar laukia manęs prie kranto. Galėjau keliu grįžti prie parduotuvės ir pereiti per tiltą, bet eiti toli sunku. Arba galėjau perplaukti. Dabar tikriausiai šaltas vanduo ir srauni srovė. Jutau, kad man šalta su šlapiais drabužiais, kad būtų geriau be jų. Sustojau ant tako ir pradėjau vilktis megztinį ir marškinius. Buvo nelengva, nes jie prilipo prie kūno, bet galiausiai juos nusitraukiau ir susukęs į gniužulą pakišau po pažastimi. Dabar viskas buvo taip šlapia, jog darėsi beveik juokinga, o lietus plakė mano pliką liemenį ir savotiškai šildė. Delnu perbraukiau odą ir bemaž ničnieko nepajutau, nes ir oda, ir pirštai buvo nutirpę, pasijutau pavargęs ir mieguistas, neblogai būtų kur nors valandėlę prigulti ir užmerkti akis. Žengiau kelis žingsnius į priekį. Ranka nubraukiau nuo veido vandenį. Man šiek tiek svaigo galva. O tada pamačiau, kad stoviu prie pat upės, tik jos negirdėjau. Priešais mane valtyje sėdėjo Junas. Jo plaukai, paprastai styrantys kietais kuokštais, buvo permirkę ir prisiploję prie galvos. Jis pažvelgė į mane pro lietų ir valties galu prisiyrė prie kranto, bet nieko nepasakė.

— Labas, — tarstelėjau ir nevikriai nuvairavau paskutinius metrus per slidžius apvalius akmenis.

Vieną kartą suklupau, bet neparpuoliau, įsikabarojau į valtį ir atsisėdau ant galinio suoliuko. Jis pradėjo irkluoti vos man įlipus ir mačiau, kad nelengva, nes plaukėme prieš srovę ir judėjome labai pamažu. Jis ketino parplukdyti mane namo, nors tikriausiai pavargo. Jo namai buvo priešingoje pusėje ir aš norėjau pasakyti, kad nebūtina dėl manęs vargti, kad užtektų perkelti mane į kitą krantą, o likusį kelią pareičiau pėstute. Bet aš nieko nepasakiau. Neturėjau jėgų.

Pagaliau atplaukėme. Įsiręžęs Junas apsuko valtį ir priglaudė galą prie pat kranto, kad galėčiau lengvai išlipti. Kai išlipau, sustojęs ant kranto pažvelgiau į jį.

— Iki, — tariau, — pasimatysime rytoj.

Bet jis neatsakė. Tik pakėlė irklus nuo vandens ir leidosi pasroviui, žiūrėdamas atgal primerktomis akimis, kurių, jau tada žinojau, niekada nepamiršiu.

3

Mudu su tėvu atvažiavome prieš keturiolika dienų, traukiniu iš Oslo iki Elveriumo, o toliau kelias valandas dardėjome autobusu. Tas autobusas stojo pagal man neperkandamą sistemą, šiaip ar taip, stoviniavo dažnai, ir tarpais aš užsnūsdavau saulėkaitoje ant įkaitusios sėdynės, o kai prabusdavau ir pažvelgdavau pro langą, atrodydavo, tarsi nebūtume pajudėję nė per milimetrą, nes vaizdas, kurį išvysdavau, niekuo nesiskirdavo nuo matytojo prieš užmiegant: vingiuotas žvyrkelis su abipus plytinčiais laukais, sodybos su baltais gyvenamaisiais namais ir raudonomis daržinėmis, vienos mažos, kitos truputį didesnės, ir karvės už spygliuotų tvorų pakelėje, gulinčios žolėje ir atrajojančios primerktomis akimis saulės atokaitoje, beveik visos žalos, tik viena kita žalmargė arba juodmargė, o už sodybų — mėlynai šešėliuotas miškas, kylantis kalvagūbriu, kuris nuolat buvo tas pats.

Toji kelionė truko beveik visą dieną ir keisčiausia, kad neprailgo. Man patiko spoksoti pro langą, kol sušilę vokai apsunkdavo ir aš užmigdavau, o prabudęs nukreipdavau akis į vaizdą už lango tūkstantąjį kartą, arba daugiau kaip tūkstantąjį, arba pasisukdavau ir pažiūrėdavau į tėvą, kuris visą kelionę sėdėjo nosį įbedęs į kažkokią techninę literatūrą, ką nors apie namų statybą, mašinas ar variklius, — jo galva buvo pramušta tokiais dalykais. Tuomet jis pakeldavo galvą, pažvelgdavo į mane, linktelėdavo ir nusišypsodavo, aš nusišypsodavau jam ir jis vėl panirdavo į knygą. Aš užmigdavau ir sapnuodavau šiltus, minkštus daiktus, o paskutinį kartą nubudau tėvo purtomas už peties.

— Ei, vade, — pašaukė jis, aš pramerkiau akis ir apsidairiau.

Autobusas stovėjo išjungtu varikliu didžiojo ąžuolo paūksmėje priešais parduotuvę. Pamačiau taką, vedantį prie tilto per upę, ir kaip tik šioje vietoje susiaurėjusi upė putodama krito žemyn nuo nedidelio slenksčio, o žemai kybanti saulė spindėjo putų keterose. Turėjome išlipti ir mes, paskutiniai keleiviai. Čia buvo galinė stotelė. Toliau privažiuoti neįmanoma, likusį kelią turėjome eiti pėsčiomis ir aš pamaniau, kad tai labai būdinga mano tėvui, atsivežti mane į tokią tolybę, jog toliau nebėra kur, ir tai vis dar Norvegija, bet neklausinėjau, kodėl būtent čia, nes atrodė, lyg jis norėtų mane išbandyti, o tam aš neprieštaravau. Pasitikėjau savo tėvu.

Pasiėmę kuprines ir žvejybos reikmenis iš bagažinės autobuso gale, pasukome prie tilto. Per vidurį sustojome ir įsižiūrėjome žemyn į sraunų žalzganą vandenį, kietai sugniaužėme bambukines meškeres, pastuksenom jomis į naujus medinius turėklus ir nusispjovėme į upę, o tėvas pasakė:

— Na, palauk, Jokūbai!

Jis visas žuvis vadino jokūbais, ir druskingame Oslo fiorde, prie namų, persisvėręs per valties kraštą, rodydamas dantis vandeniui, juokais grūmodamas kumščiu virš gelmės: na, palauk, Jokūbai, tuoj mes ateisime ir tave pagausime, — ir šioje upėje, kuri puslankiu atbėga per sieną iš Švedijos, prateka pro šį kaimą ir vėl grįžta į Švediją už kelių dešimčių kilometrų toliau į pietus. Pamenu, prieš metus spoksojau į verpetuojantį vandenį ir svarsčiau, ar kokiu nors būdu įmanoma pamatyti, pajusti ar paragauti, kad iš tikrųjų vanduo švediškas ir šiapus sienos imamas skolon. Bet tuomet buvau daug jaunesnis ir mažai žinojau apie pasaulį, be to, ta mintis šmėstelėjo tik trumpai. Stovėjome ant tilto, mudu su tėvu, ir kai pažiūrėję vienas į kitą nusišypsojome, bent aš pajutau, kaip pilve sukirbėjo lūkesčiai.

— Kaip tu? — paklausė jis.

— Puikiai, — atsakiau ir negalėjau nenusijuokti.

Dabar pėdinau per lietų taku nuo upės. Už manęs valtyje sėdėjo Junas ir plaukė pasroviui. Kažin ar jis pasišneka balsu su savimi, kaip kad aš neretai pasikalbu vienumoje. Garsiai nupasakoju, ką būnu tik ką padaręs, įvertinu pliusus, minusus ir galiausiai nusprendžiu neturėjęs kitos išeities. Bet jis tikriausiai tuo neužsiima.

Buvau visas sustiręs, kalenau dantimis. Po pažastimi turėjau megztinį ir marškinius, bet buvo vėlu juos vilktis. Dangus sutemo labiau nei įprastą naktį. Tėvas trobelėje buvo užžiebęs žibalinę lempą, langai švietė šilta geltona spalva, o iš kamino sūkuriuodami kilo pilki dūmai, juos lietus čia pat plakė prie stogo, ir vanduo, susimaišęs su dūmais, it pilka košė, tekėjo šiferiu. Atrodė keistai.

Durys buvo pravertos. Priėjęs prie slenksčio užuodžiau keptos šoninės kvapą, sklindantį pro šviečiantį plyšį. Sustojau po nedideliu stogeliu. Pagaliau lietus nebetalžė man galvos. Pastovėjau ten porą minučių, tada atlapojau duris ir įėjau. Tėvas stovėjo priešais malkomis kūrenamą viryklę ir ruošė pusryčius. Aš stypsojau prie slenksčio varvėdamas ant skudurinio takelio. Jis manęs neišgirdo. Nežinojau, kiek valandų, bet neabejojau, kad jis kiek galėdamas pavėlino pusryčius. Ant languotų marškinių tėvas vilkėjo seną skylėtą megztinį, kurį mėgo dėvėti namie. Buvo apžėlęs barzda, nesiskutęs nuo tada, kai atvažiavome. „Apšepęs ir laisvas”, — sakydavo delnu persibraukdamas smakrą.

Ten stovėjo žmogus, kuris man patiko. Aš sukosėjau, jis atsisuko ir pažiūrėjo į mane pakreipęs galvą. Laukiau, ką pasakys.

— Vaje, koks šlapias vaikis, — pratarė.

Aš linktelėjau galva.

— Tai jau taip, — išlemenau kalendamas dantimis.

— Lik ten, kur esi.

Jis patraukė keptuvę į viryklės kraštą, nuėjo į miegamąjį ir grįžo su dideliu rankšluosčiu.

— Nusimauk kelnes ir nusiauk, — paragino.

Padariau kaip liepiamas. Lengva nebuvo. Tada likau nuogas ant takelio. Vėl pasijutau kaip mažas berniukas.

— Eikš prie krosnies.

Aš priėjau prie krosnies. Jis įkišo dar dvi pliauskas ir uždarė dureles. Pro krosniakaiščio angą mačiau, kaip pakilo liepsnos, ir nuo juodo ketaus plūstelėjo šiluma, nuo kurios kone įskaudo odą. Tada jis apgaubė mano kūną rankšluosčiu ir pradėjo trinti, iš pradžių švelniai, paskui smarkiau ir smarkiau. Rodės, tuoj užsidegsiu, panašiai indėnai įžiebia ugnį trindami pagaliukus vieną į kitą. Iš sauso, sustingusio šakalio tapau žaižaruojančia mase.

— Štai, laikyk pats, — pasakė tėvas.

Aš apsisiaučiau rankšluosčiu, o jis vėl nuėjo į miegamąjį ir grįžo su švariomis kelnėmis, storu megztiniu ir kojinėmis. Labai iš lėto apsirengiau.

— Alkanas? — paklausė jis.

— Taip, — atsakiau, o paskui ilgai nepratariau nė žodžio.

Aš atsisėdau prie stalo. Jis patiekė keptų kiaušinių su šonine ir duonos, kurią iškepė pats senojoje krosnyje, suraikė ją storomis riekėmis ir aptepė margarinu. Ėmiau šveisti viską, kas padėta, jis taip pat sėdo pusryčiauti. Girdėjome, kaip lietus barbena į stogą, lijo į upę ir į Juno valtį, ant kelio į parduotuvę ir ant Barkaldo pievų, lijo virš miško, ant arklių ganykloje ir ant visų paukščių lizdų visuose medžiuose, ant briedžio ir kiškio, ant visų stogų visame kaime, bet trobelėje buvo sausa ir šilta. Krosnyje spragsėjo malkos, aš valgiau, kol lėkštė ištuštėjo, o tėvas kramsnojo pusiau šypsodamas, tarsi būtų buvęs eilinis rytas, tačiau nebuvo, ir tuomet staiga pasijutau baisiai pavargęs, užsirėmiau ant stalo, pasidėjau galvą ant rankų ir užmigau.

Kai pabudau, gulėjau po antklode apatiniame dviaukštės lovos gulte, kuris iš tikrųjų priklausė tėvui. Buvau su visais drabužiais. Saulė švietė pro galinį trobelės langą, tad žinojau, kad jau gerokai po dvylikos. Nusimečiau antklodę ir stryktelėjau iš lovos ant grindų. Jaučiausi atgavęs jėgas. Vieną šoną maudė, bet man buvo nė motais. Nuėjau į kitą kambarį. Durys buvo atlapotos, kieme tvieskė saulė. Žvilgėjo šlapia žolė, o per metrą virš žemės kaitroje kybojo gauruotas garų kilimas. Lange zvimbė musė. Prie spintos kambario kertėje stovėjo mano tėvas, iš kuprinės traukė pirkinius ir dėliojo į lentynas. Kol miegojau, jis suvaikščiojo ilgą kelią iki parduotuvės ir atgal.

Jis iškart mane pastebėjo, sustingo ir liko stovėti su maišeliu rankoje. Buvo visiškai tylu, o jis atrodė labai rimtas.

— Kaip jautiesi? — pasiteiravo.

— Puikiai, — atsakiau. — Jaučiuosi puikiai.

— Tai gerai, — tarstelėjo jis.

Patylėjęs paklausė:

— Ar šįryt buvai išėjęs su Junu?

— Taip, — atsakiau.

— Ką judu veikėte?

— Mes ėjome vogti arklių.

— Ką čia paistai? — tėvas atrodė kone sutrikęs. — Kokių dar arklių?

— Barkaldo arklių. Iš tikrųjų nesiruošėme jų vogti. Ketinome tik pajodinėti. Bet sakome, kad einame vogti, nes taip įdomiau.

Nedrąsiai šyptelėjau, bet jis nenusišypsojo.

— Man sekėsi nekaip, — prisipažinau. — Arklys mane numetė per spygliuotą tvorą.

Atkišau ranką su ryškiu rėžiu, bet jis žiūrėjo man į akis.

— Kaip Junas?

— Junas? Jis buvo toks kaip visada. Išskyrus pabaigoje. Norėjo man parodyti nykštuko kiaušinius aukštai eglėje, o tada nei iš šio, nei iš to sutraiškė visą lizdelį, štai taip, — pasakiau aš, vėl atkišau ranką ir sugniaužiau pirštus, o mano tėvas tebežiūrėdamas į mane įdėjo į spintą paskutinį maišelį ir linktelėjo, paskui uždarė spintos duris ir persibraukė apšepusį smakrą, o aš pridūriau: — Tada jis pabėgo, o paskui prasidėjo perkūnija.

Tėvas nunešė kuprinę prie durų, numetė ją ten ir atsistojęs nugara į mane nukreipė žvilgsnį į kiemą. Jis pasikasė sprandą, tada atsisuko, sugrįžo atgal, atsisėdo prie stalo ir tarė:

— Ar nori žinoti, apie ką visi kalba krautuvėje?

Mane ne itin domino, apie ką žmonės kalba krautuvėje, bet jis vis tiek būtų papasakojęs.

— Taip, — atsakiau.

Išvakarėse Junas su savo šautuvu kaip įprastai buvo iškeliavęs medžioti kiškių. Nesupratau, kodėl jis taip užsidegė juos šaudyti, bet kiškių medžioklė tapo jo pomėgiu ir jam gerai sekėsi, pataikydavo į vieną iš dviejų. Visai neblogai turint omeny, koks nedidelis ir greitas tas žvėrelis. Ar jo šeima suvalgydavo visus tuos zuikius, aš nežinojau. Ilgainiui galėjo ir pakyrėti. Šiaip ar taip, jis grįžo namo su dviem kiškiais, surištais virve už ausų, švytėdamas kaip saulė, nes tą rytą paleido du šūvius ir abu buvo taiklūs.

Net jam retai taip pavykdavo. Dabar jis įėjo į namą dairydamasis mamos ar tėvo, kad pasidžiaugtų laimikiu, bet jo mama tą dieną Inbiugdoje lankė pažįstamus, tėvas dirbo miške. Skubindamasis išeiti jis tai pamiršo, nepažiūrėjo, kas lieka namie, o jo darbas buvo prižiūrėti dvynius. Jis pastatė šautuvą koridoriuje, virvę su kiškiais užmetė ant vagio ir perlėkė namus ieškodamas brolių, bet jų niekur nebuvo, tada jis išpuolė į kiemą, apibėgo pašiūrę, apsuko aplink daržinę, tačiau ir ten jų nerado. Dabar jį apėmė panika. Jis nuskuodė prie upės, įsibrido į vandenį šalia prieplaukos, kuri jiems priklausė, ir pasigręžęs apžvelgė krantą aukštupio link, tada žemupio link, bet nepamatė nieko daugiau, tik voverę eglėje.

— Sumautas voveris, — nusikeikė.

Jis pasilenkė ir perbraukė vandenį rankomis, tarsi norėdamas jį praskirti, kad galėtų geriau matyti, bet juk tai neturėjo prasmės, vanduo jam siekė vos iki kelių ir buvo visiškai skaidrus. Jis vėl išsitiesė, giliai atsikvėpė ir pamėgino sukaupti mintis, o tada iš namo išgirdo šūvį.

Šautuvas. Jis pamiršo nuspausti saugiklį, neišėmė paskutinio šovinio, nors visada tuo pasirūpindavo parėjęs namo. Tas ginklas buvo jo vienintelis vertingas daiktas, jis saugojo jį, valė ir prižiūrėjo taip, tarsi tai būtų jo kūdikis, ir tai darė nuo tada, kai gavo jį dovanų iš savo tėvo dvyliktojo gimtadienio proga su griežtais primokymais, kam jį galima naudoti ir ypač — kam negalima. Ir jis visada nuspausdavo saugiklį, išimdavo šovinį ir pakabindavo ginklą į vietą sandėliuke, aukštai ant vagio. Bet dabar tiesiog pastatė jį koridoriuje, nes staiga prisiminė, ką buvo pamiršęs: kad atsako už dvynius, kurie vieni liko namie. Jie teturėjo po dešimt metų.

Junas nutaškėjo į krantą, pabėgėjo paupiu, paskui tiesiu taikymu pasileido namo link ir tas kelias staiga tapo ilgas, jo klešnės iki pat kelių buvo šlapios ir sunkios, batai čiurksėjo ir kiekvieną žingsnį lydėjo žlegsėjimas, nuo jo jį ėmė pykinti. Pusiaukelėje jis išvydo tėvą, atskuodžiantį iš miško kitoje sodybos pusėje. Jis niekad nematė bėgančio tėvo ir vaizdas sunkaus, augaloto vyro, kuris iš miško atlapatavo į kiemą plačiais plumpsinčiais šuoliais, rankas negrabiai pakėlęs iki pečių, lyg bėgtų vandeniu priešais srovę, buvo toks gąsdinantis, jog Junas sustojo ir susmuko pievoje ant žolės. Kad ir kas atsitiko, dabar jau vėlu, be to, tėvas pirmas atlėks iki namo, ir Junas pajuto, kad nenori matyti, kas įvyko.

Atsitiko taip, kad dvyniai visą rytą žaidė rūsyje su nudėvėtais drabužiais ir nudrengtais batais. Paskui jie kvatodami užbėgo laiptais į viršų ir pro rūsio duris įvirto į koridorių, ten pamatė ant vagio pakabintus kiškius ir į sieną atremtą šautuvą. Šis priklausė Junui, jie tai puikiai žinojo, vyresnysis brolis Junas buvo jiems didvyris, — ir jeigu jie meldėsi tiems patiems stabams kaip aš būdamas jų amžiaus, — Junas įkūnijo jiems ir Deivį Kroketą, ir Elnio Pėdą, ir Hekelberį Finą. Viską, ką darė Junas, buvo galima pamėgdžioti ir paversti žaidimu.

Larsas pribėgo pirmas, pastvėrė šautuvą, pasuko jį ir surėkė:

— Pažiūrėk į mane!

Ir jis nuspaudė gaiduką. Nuo trenksmo ir buožės smūgio klyktelėjęs parvirto ant grindų, juk į nieką nesitaikė, tenorėjo palaikyti tą stebuklingą šautuvą ir pabūti Junu, galėjo pataikyti į malkų dėžę, langelį prieduryje ar virš vagio pakabintą ilgabarzdžio senelio nuotrauką, kurios rėmeliai nudažyti spindinčia aukso spalva, arba lemputę, kuri kabojo nuoga, be jokio gaubto ir niekada nebuvo gesinama, kad keliaujantieji tamsoje matytų ją spingsint pro langą ir nepaklystų. Bet jis nekliudė nė vieno iš tų daiktų, jis iš arti suvarė kulką Odui tiesiai į širdį. Ir jeigu tai nutiktų romane apie kaubojus, poringi puslapiai bylotų, kad ant tos kulkos buvo įspaustas Odo vardas arba tai buvo parašyta žvaigždėse ar viename iš storos likimo knygos puslapių. Kad niekas nei veiksmais, nei žodžiais nebūtų galėjęs pakreipti linijų, kurios susitiko tą deginančią akimirką, kita linkme. Kad kitos jėgos nei tos, kurias valdo žmogus, nukreipė šautuvo žiotis būtent į tą pusę. Bet taip nebuvo ir Junas tai žinojo, kai gulėjo susirietęs pievoje ant žolės ir matė, kaip tėvas ant rankų išneša brolį iš namų, ir vienintelė knyga, kurioje neištrinamai įrašytas Odo vardas, buvo bažnyčios metrikų knyga.

Mano tėvas juk negalėjo man to papasakoti, su šitiek smulkmenų. Tačiau būtent taip šis įvykis iškyla mano atmintyje ir aš nežinau, ar iš karto pradėjau spalvinti paveikslą, ar padariau tai bėgant metams. Tačiau šalti šio įvykio faktai buvo neginčytini, kas įvyko, šiaip ar taip, įvyko, ir mano tėvas klausiamai pažvelgė į mane per stalą, tarsi aš būčiau galėjęs pasakyti apie tai ką nors protinga, nes galbūt pažinojau dramos dalyvius geriau nei jis, bet viskas, ką mačiau, buvo baltas Juno veidas ir lietus, krintantis į vilnijantį upės vandenį, kai jis atsistūmė nuo kranto ir pasileido pasroviui savo namų link, pas tuos, kurie jo ten laukė.

— Tačiau ne tai blogiausia, — pasakė tėvas.

Anksti iš ryto, dienos, kai Larsas nušovė savo brolį dvynį Odą, išvakarėse, jų motina automobiliu, kuris į parduotuvę pristatydavo prekes, išvyko į Inbiugdą. Kitą dieną, kai viskas įvyko, tėvas turėjo ją parsivežti arkliu įkinkytu vežimu. Jų kumelė buvo vardu Bramina, penkiolikos metų vietinės veislės juodbėre su balta žvaigžde kaktoje ir baltomis čiurnomis. Man ji buvo graži, tegu ne itin eiklių kojų, be to, Junas sakė ją sergant lengvos formos šienlige, dėl to ji sunkiai šnopavo, nors arkliams tai gan neįprasta. Su ja kelionė į Inbiugdą ir atgal trukdavo beveik visą dieną.

Tėvas stovėjo kieme su negyvu sūnumi ant rankų. Pievoje ant žolės nejudėdamas gulėjo vyresnėlis, lyg ir jis būtų buvęs negyvas. Žinojo, kad jam reikia važiuoti. Žadėjo atvažiuoti. Neturėjo kitos išeities. Ir tam, kad suspėtų, turėjo važiuoti dabar. Jis apsisuko ir vėl įėjo į namą. Koridoriuje stypsojo Larsas, visas sustingęs ir bežadis, tėvas jį matė, bet nepajėgė galvoti apie daugiau nei vieną didelį dalyką iš karto, jis įėjo į miegamąjį, paguldė Odą į dvigulę lovą ir suradęs pledą užklojo mažą kūnelį. Jis pasikeitė kruvinus marškinius kitais, taip pat persimovė kelnes ir išėjo kinkyti Braminos. Akies krašteliu matė, kad Junas pakilęs nuo žemės pamažu artėja prie arklidės. Kai arklys stovėjo pakinkytas priešais vežimą, Junas priėjo visai arti. Tėvas atsisuko ir suėmė jį už peties, — pernelyg stipriai, pamanė po akimirkos, — tačiau berniukas nepratarė nė žodžio.

— Pasirūpink Larsu, kol manęs nebus. Tiek turėtum sugebėti, — pasakė jis ir dirstelėjo į slenkstį, kur Larsas buvo išėjęs į saulę, stovėjo ir markstėsi ryškioje šviesoje. Tėvas delnu persibraukė veidą, akimirką užsimerkė, o tada krenkštelėjo, atsisėdo ant pasostės, paragino arklį ir vežimas pajudėjo, išriedėjo pro vartus, įsuko į pagrindinį kelią, pravažiavo pro parduotuvę ir lėtai pradėjo ilgą kelią iki Inbiugdos.

Junas pasiėmė Larsą su savimi į valtį ir išplaukė žemyn upe žvejoti, nieko kita nesugalvojo, ir juodu užtruko keletą valandų. Apie ką kalbėjosi, man niekad nepavyko įsivaizduoti. Gal išvis nesikalbėjo. Galbūt tiesiog stovėjo prie kranto kiekvienas su savo meškere ir žvejojo: užmesdavo ir ištraukdavo, užmesdavo ir ištraukdavo, atokiau vienas nuo kito, o juos supo tik miškas ir didžiulė tyla. Tai aš galiu įsivaizduoti.

Grįžę su nedideliu laimikiu, jie nuėjo į daržinę ir atsisėdo ten laukti. Nė karto neužsuko į namą. Vėlai vakare išgirdo Braminos kanopas ant žvyro ir keliu atvažiuojantį vežimą. Jie pažvelgė vienas į kitą. Mielai būtų dar pasėdėję. Tuomet Junas pakilo, atsistojo ir Larsas, juodu susikibo už rankų pirmąkart nuo tada, kai dvynukai buvo visai maži, ir išėję į kiemą stebėjo, kaip sodybos keliuku atrieda vežimas ir sustoja, girdėjo dusulingą Braminos šnopavimą ir guodžiamus tėvo žodžius arkliui: malonius žodžius, švelnius žodžius, žodžius, kokių jie niekada negirdėjo jo sakant jokiam žmogui.

Jų mama sėdėjo ant pasostės pasipuošusi mėlyna suknele su geltonomis gėlėmis, ant kelių pasidėjusi rankinę, ji nusišypsojo jiems ir pasakė:

— Štai ir aš, vėl namie, argi ne puiku?

Tada atsistojo, pastatė koją ant rato ir nušoko žemėn.

— Kur Odas? — paklausė.

Junas pažvelgė į tėvą, bet šis neatsakė į žvilgsnį, tik stebeilijo į daržinės sieną ir kramtė, tarsi burna būtų buvusi pilna tabako. Jis jai nepasakė. Visą ilgą kelią per mišką, tik juodu, ir jis ničnieko nepasakė.

Laidotuvės įvyko po trijų dienų. Mano tėvas paklausė, ar mudu eisime, ir aš atsakiau „taip”. Tai buvo pirmos mano laidotuvės. Vieną mamos brolį nušovė vokiečiai, kai jis tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt trečiaisiais mėgino pabėgti iš policijos nuovados kažkur Pietų Norvegijoje, bet manęs juk ten nebuvo, kai tai nutiko, ir aš net nežinau, ar buvo surengtos kokios nors laidotuvės.

Iš Odo laidotuvių prisimenu du dalykus. Vienas iš jų — kad mano tėvas ir Juno tėvas nė karto nepažvelgė vienas kitam į akis. Maniškis juk paspaudė jam ranką ir pasakė „užuojauta”, žodį, kuris nuskambėjo labai neįprastai ir kurio niekas daugiau tą dieną neištarė, tačiau jie nepažiūrėjo vienas į kitą.

Kitas dalykas buvo Larsas. Kai išėję iš bažnyčios stovėjome prie kapo duobės, jis vis labiau nerimo, o kai pastorius įpusėjo ceremoniją ir karstelis virvėmis, užkabintomis už kiekvienos rankenos, turėjo būti nuleistas į duobę, jis nebeištvėrė, atsiplėšė nuo savo mamos ir nulėkė tolyn tarp antkapių, kol pasiekęs kapinių kraštą pasileido ratu palei akmeninę tvorą. Jis vis bėgo ir bėgo aplink, nunarinęs galvą, žvilgsnį įbedęs į žemę, ir kuo ilgiau tai truko, tuo lėčiau kalbėjo pastorius, ir iš pradžių atsisuko tik keletas iš juodai apsirengusių žmonių būrio, bet pamažu ėmė gręžiotis vis daugiau ir galiausiai visi pasisukę žiūrėjo į Larsą, o ne į karstą su jo broliu, ir tai nesiliovė, kol vienas kaimynas ramiai žengė per veją, atsistojo iš rato krašto, sugavo jį, lekiantį pro šalį, ir pakėlė. Jo kojos bėgo toliau, bet jis neišleido nė garso. Pažvelgiau į Juną, jis pažvelgė į mane ir aš vos vos papurčiau galvą, bet jis man neatsakė jokiu ženklu, tik nemirksėdamas spoksojo man tiesiai į akis. Pamenu, man dingtelėjo, kad mudu niekada nebevogsime drauge arklių, ir tai mane nuliūdino labiau už viską, kas dėjosi kapinėse. Tai štai kiek prisimenu. Taigi iš viso tris dalykus.

4

Toje žemėje, kurią mano tėvas nusipirko kartu su trobele, buvo miško. Daugiausia eglių, bet taip pat pušų ir vienas kitas liaunas berželis, įsispraudęs tarp tamsesnių kamienų, ir visa tai driekėsi iki pat upės kranto, kur ant kraštinės pušies, išaugusios tarp pakrantės akmenų ir kone kybančios virš tekančio vandens, kažkokiu mįslingu būdu buvo prikaltas medinis kryžius. Paskui miškas beveik apjuosė kiemą, trobelę su ūkiniu pastatu, už jo plytinčią pievą ir tęsėsi toliau iki pat siauro keliuko, kur baigėsi mūsų sklypas. Tas keliukas iš tikrųjų tebuvo plonai žvyru nubertas takas tarp eglių kamienų, skersai išilgai išraižytas šaknų, einantis atokiau upės, pagal rytinį jos krantą, iki medinio tilto ir nuo ten sukantis į „centrą”, prie parduotuvės ir bažnyčios. Juo mes turėdavome eiti, kai birželio pabaigoje atvažiuodavome autobusu arba kai koks nors žioplys palikdavo valtį ne tame krante: rytiniame arba vakariniame, žiūrint, kur mes būdavome. Tas žioplys paprastai būdavau aš. Šiaip mes patvoriu kirsdavome Barkaldo pievą ir persiirdavome per upę.

Kiek daugiau nei porą priešpiečio valandų mūsų trobelė skendėdavo pavėsyje, nes saulę pietuose užstojo tankus miškas, bet aš nežinojau, ar dėl to mano tėvas nusprendė visą tą mėšlą iškirsti. Tikriausiai jam prireikė pinigų, bet kad taip skubiai, nenumaniau, tik sumečiau, kad išvis nebūtume danginęsi prie tos upės, juoba antrus metus iš eilės, jeigu jam nebūtų reikėję ramybės ir laiko suplanuoti kitą gyvenimą nei tas, kurį paliko praeityje, ir tai jis turėjo padaryti kitoje vietoje, su kitu vaizdu, nepanašiu į tą, kurį matėme iš savo namų Osle. Šie metai yra ribiniai metai, pareiškė jis. Tai, kad jis pasiėmė mane, suteikė man statusą, kuris nebuvo duotas mano seseriai, nes ji turėjo likti mieste su mano motina, nors buvo trejais metais vyresnė už mane.

— Aš ir nenoriu važiuoti, turėčiau tik indus plauti, kol judu žvejotumėte. Nesu tokia kvaila, — pasakė ji ir juk buvo teisi, ir aš pamaniau suprantąs, ką mano tėvas turėjo omeny, mat ne kartą girdėjau jį sakant, kad jis nesugeba mąstyti, kai šalia būna moterų. Man pačiam tokia problema niekada neiškildavo. Atvirkščiai.

Vėliau mąsčiau, kad galbūt jis neturėjo omeny visų moterų.

Tačiau kalbėjo jis apie paūksmę, nors tiek jos teturėjome: prakeikta paūksmė, burnojo, juk vasaros atostogos, po šimts, ir nusikeikdavo, kaip kartais keikdavosi, kai šalia nebūdavo mamos. Ji užaugo mieste, kur žmonės, pasak jos, nuolat plūdosi, ir dabar ji nebenorėjo nieko panašaus girdėti. Man atrodė visai gerai kurį laiką pailsėti nuo saulės kaitriomis valandomis, kai miškas nuščiūdavo ryškioje šviesoje ir skleisdavo kvapus, nuo kurių aptingdavau, išglebdavau ir neretai užsnūsdavau vidury dienos.

Kad ir kokios būta priežasties, jis apsisprendė. Didžiuma miško turėjo būti iškirsta, rąstai nuvilkti prie upės ir pasroviui nuplukdyti į lentpjūvę Švedijoje. Pastarasis dalykas mane nustebino, nes Barkaldas turėjo lentpjūvę vos už kilometro, bet ją naudojo ūkio reikmėms, galbūt ji buvo per maža ir nebūtų galėjusi priimti to kiekio, kurį ruošėmės pristatyti. Šiaip ar taip, švedai nenorėjo pirkti medienos vietoje, kaip buvo įprasta, ir sutiko mokėti tik už tai, kas pasieks jų lentpjūvę. Atsakomybės už plukdymą jie taip pat neketino prisiimti. Tik ne liepą, pareiškė.

— Galbūt mums reikėtų kirsti po mažai, — pasiūliau, — truputį dabar, truputį kitais metais?

— Aš sprendžiu, kada bus kertamas mano miškas, — atrėžė jis.

Juk nekėliau klausimo, ar sprendžia jis, bet nutylėjau. Man nebuvo jokio skirtumo. Labiausiai rūpėjo, ar jis leis man dalyvauti kertant mišką ir kas dar prisidės, nes tai sunkus darbas ir, be abejo, pavojingas, jei nežinai, ką darai, o aš negirdėjau, kad mano tėvas kada nors būtų ragavęs medkirčio duonos. Jis ir nebuvo ragavęs, suprantu šiandien, bet turėjo pakankamai savikliovos, dėl kurios galėdavo imtis beveik bet ko ir tikėtis, kad pavyks.

Tačiau iš pradžių reikėjo nušienauti pievas. Po perkūnijos daugiau nepalijo, per dvi dienas žolė išdžiūvo ir vieną rytą kieme pasirodė Barkaldas, plaukai sulaižyti, rankos kišenėse, ir paklausė, ar nenorėtume keletą dienų pamojuoti šakėmis. Anot jo, praėjusių metų šienapjūtė būtų nuėjusi šuniui ant uodegos, jei ne mudviejų su tėvu pagalba, ypač — mano, supratau iš jo įsiteikiamos šnekos, bet buvau ganėtinai didelis suprasti, kad jis tiesiog ieško nemokamos talkos šienapjūtei. Nereiškia, kad nedirbome išsijuosę.

Mano tėvas persibraukė ranka apžėlusį smakrą, primerktomis akimis pažiūrėjo į saulę, tada pakreipęs galvą pažvelgė į mane, stovintį šalia, ant laiptelio prieduryje.

— Ką manai, Trunai T.? — paklausė jis.

Mano antrasis vardas buvo Tobijas, bet niekada jo nevartojau, o „T” atsirasdavo tik tuomet, kai mano tėvas juokais vaidindavo rimtą, ir man tai buvo ženklas, kad dabar galime šiek tiek papokštauti.

— Na, taip, — nutęsiau, — gal ir būtų tokia galimybė.

— Tiesa, ir patys turime šį tą nuveikti, — įterpė jis.

— Žinoma, — atsakiau, — yra keletas neatidėliotinų darbelių, kas be ko, bet porą dienų gal kaip nors ištaikytume, juk nėra visai neįmanoma.

— Gal ir nėra neįmanoma, bet sudėtinga, — pasakė tėvas.

— Tikrai, sudėtinga, — paantrinau, — reikia pripažinti. Bet mainai būtų visai ne pro šalį.

— Tu teisus, — pritarė mano tėvas ir dabar smalsiai pažvelgė į mane. — Mainai būtų gerai.

— Galbūt arklys, su pakinktais, — įsidrąsinau, — kelioms dienoms kitą savaitę ar dar kitą.

— Būtent, — plačiai nusišypsojo tėvas. — Kaip pirštu į akį. Ką pasakysi, Barkaldai?

Barkaldas suglumusia išraiška stovėjo kieme ir klausėsi mūsų raizgaus pokalbio, o dabar įkliuvo į pinkles. Jis pervedė ranka plaukus ir pratarė:

— Taip, žinoma, kodėl gi ne. Galėtumėte paimti Bruną.

Mačiau, kaip jam knieti paklausti, kam mums reikalingas arklys, bet jautėsi sutrikęs, netekęs pranašumo ir jokiu būdu nenorėjo apsikvailinti.

Barkaldas pranešė, kad šienauti ketina kitą dieną, kai tik nukris rasa, ir lauksiąs mūsų šiaurinėje pievoje, tada kilstelėjo ranką atsisveikinti, akivaizdžiai džiaugdamasis, kad gali nuo mūsų pasprukti, ir nupėdinęs iki upės įlipo į savo valtį, o mano tėvas įsisprendė į šonus, pažiūrėjo į mane ir pasakė:

— Juk tai beveik genialu, kaip tau atėjo į galvą?

Jis nė nenutuokė, kaip tiksliai buvau permąstęs miško kirtimą, ir kadangi negirdėjau, kad būtų minėjęs kokį nors arklį, įkišau savo trigrašį, nes žinojau, kad nepajėgsime plikomis rankomis nuvilkti rąstų prie upės. Bet aš neatsakiau, tik šypsodamasis gūžtelėjau pečiais. Jis suėmė man už kirpčių ir nesmarkiai papurtė man galvą.

— O tu nekvailas, — pasakė jis ir aš jam pritariau. Visada buvau tos nuomonės: kad nesu kvailas.

Keturios dienos praslinko nuo Odo laidotuvių ir tiek pat laiko nebemačiau Juno. Keistas buvo jausmas. Pabusdavau rytais ir klausydavau, ar neišgirsiu jo žingsnių kieme ir ant laiptelio prie durų, irklų įkabų girgždesio ir lengvo bilstelėjimo, jo valčiai atsitrenkus į akmenis prie upės kranto. Bet kiekvieną rytą būdavo tylu, tik čiulbėdavo paukščiai, medžių viršūnes šnarindavo vėjas ir skimbčiodavo varpeliai, kai karvės nuo kalnų ganyklų trobelių, esančių į šiaurę ir į pietus nuo mūsų, būdavo genamos kalvagūbriu aukštyn už mūsų trobelės, kad visą dieną ganytųsi žaliuose slėniuose, kol penktą valandą į pievas ateis piemenės, pakils iki kelio ir raliuodamos pargins jas namo. Gulėdavau lovoje prie atviro lango, klausydavau, kaip mainosi plonas metališkas skambesys kintant gamtovaizdžiui, ir mąstydavau, kad nenorėčiau būti niekur kitur, tik šioje trobelėje kartu su savo tėvu, kad ir kas atsitiktų, ir kaskart, kai atsikėlęs prie durų nerasdavau Juno, pajusdavau palengvėjimo bangą. Tuomet susigėsdavau, į gerklę tarsi įsimesdavo skaudulys ir kartais praeidavo kelios valandos, kol tas sopėjimas visai išnykdavo.

Nemačiau jo ir prie upės, nemačiau su meškere ant kranto ar valtyje, plaukiančioje aukštyn arba žemyn upe, ir mano tėvas manęs neklausinėjo, ar mes būname kartu, ir aš neklausiau tėvo, ar jį matė. Taip jau buvo. Mes tik papusryčiaudavome, apsivilkę darbiniais drabužiais nužingsniuodavome prie senosios valties, kuri mums atiteko kartu su trobele, ir persiirdavome per upę.

Švietė saulė. Sėdėjau ant galinio suoliuko atsukęs užmerktas akis prieš saulę ir pažįstamą savo tėvo veidą, jis irklavo neskubriais yriais, o aš mąsčiau, koks turėtų būti jausmas prarasti gyvybę taip anksti. Prarasti gyvybę, tarsi rankoje laikytum kiaušinį, tada paleistum, jis nukristų ant žemės ir sudužtų, nors žinojau, kad negali būti visiškai jokio jausmo. Miręs ir esi miręs, bet mažytę sekundę prieš pat: ar tuomet supranti, kad viskas baigta, ir koks tat jausmas. Ten buvo siauras plyšelis, tarsi vos pravertos durys, pro kurį ėmiau spraustis, nes norėjau patekti vidun, ir saulės ruoželis ant mano vokų suspindo auksu, ir tuomet staiga įsmukau į vidų, tikrų tikriausiai praleidau ten trumputį mirksnį ir nė kiek neišsigandau, tik nusiminiau ir nustebau, kad ten taip tylu. Kai atsimerkiau, jausmas dar nebuvo išnykęs. Pažvelgiau per vandenį į kitą krantą, bet jausmas neišsisklaidė. Pažiūrėjau į savo tėvo veidą lyg iš kažkur toli, keletą kartą sumirksėjau, giliai atsikvėpiau ir galbūt mažumėlę sudrebėjau, nes jis smalsiai nusišypsojo ir paklausė:

— Ar tau viskas gerai, vade?

— Taip, žinoma, — atsakiau po pertraukėlės.

Bet kai priplaukėme prie kranto, pririšome valtį ir palei tvorą patraukėme per pievą, kažkur viduje jutau nedidelį gumulą, tulžį, ir nežinojau, ar kada pavyks jo atsikratyti.

Kai priėjome šiaurinę pievą, ten jau buvo žmonių. Pats Barkaldas stovėjo prie pjaunamosios su vadelėmis rankoje ruošdamasis į ją lipti. Arklį aš atpažinau, po mūsų pasijodinėjimo man tebemaudė tarpukojį, dar ten stovėjo pora vyrų iš kaimo ir man nematyta moteris, kuri neatrodė panaši į kaimietę, gal sodybos gyventojų giminaitė, o ponia Barkald šnekučiavo su Juno mama. Jiedvi buvo atsainiai susisegusios plaukus į kuodus, apsivilkusios nuskalbtas gėlėto medvilninio audinio sukneles, prigludusias prie kūno, plikas kojas įsiavusios į aulinius iki pusės blauzdų, o rankose turėjo grėblius, kurių kotai buvo dvigubai ilgesni už jas pačias. Jų balsus per rytmečio orą išgirdome dar kelio pradžioje, o Juno mama čia, pievoje, buvo kitokia negu namuose, ankštoje troboje, ir tai buvo taip ryšku, jog iškart patraukė mano dėmesį, taip pat mačiau, kad mano tėvas pastebėjo tą patį. Bemaž nevalingai pasukome galvas, apsikeitėme žvilgsniais ir iš akių supratome, ką pamatė kitas. Man užkaito veidas, pasijutau įsitempęs ir susyk nesmagiai, bet nežinojau, ar dėl savo netikėtų minčių, ar dėl to, jog mačiau, kad mano tėvas pagalvojo tą patį. Pastebėjęs, kad nuraudau, jis tyliai nusijuokė, bet ne iš aukšto, tikrai ne. Jis tiesiog nusijuokė. Kone džiaugsmingai.

Nubridome per žolę iki pjaunamosios, pasisveikinome su Barkaldu ir jo žmona, o Juno mama paspaudė mums rankas ir padėkojo už tai, kad atėjome į Odo laidotuves. Ji buvo rimta, kiek patinusiais paakiais, bet nesugniuždyta. Buvo dailiai įdegusi, mėlyna suknele ir mėlynomis žvilgančiomis akimis, vos keleriais metais jaunesnė už mano mamą. Ji visa švytėjo ir man pasidingojo, kad pirmą kartą matau ją taip aiškiai, ir klausiau save, ar tai susiję su tuo, kas įvyko, ar tokie dalykai gali žmogų išskirti iš kitų tarpo ir suteikti jam spindesio. Spitrėjau į žemę, dairiausi po pievą, kad išvengčiau jos žvilgsnio, tada nuslinkau prie baslių krūvos, kur stovėjo įrankiai, atsinešiau šakes, atsirėmiau į jas ir į nieką nesižvalgydamas ėmiau laukti, kada Barkaldas pradės. Mano tėvas dar kiek pasišnekėjo, tada atėjo ir jis, nuo žolės tarp dviejų plieninės vielos ritinių pakėlė šakes, įsmeigė jas į žemę ir dabar abu laukėme, vengdami žiūrėti vienas į kitą, o Barkaldas, sėdintis ant pjaunamosios, paragino arklį, nuleido peilius ir pajudėjo.

Pieva buvo padalyta į keturias dalis pagal tai, kiek turėjome pastatyti žaiginių, ir Barkaldas ėmė varyti pradalgę pirmosios dalies viduriu. Per kelis metrus nuo pievos krašto su kūju įžambiai įkalėme drūtą kuolą, aplink jį apvyniojome vienos plieninės vielos ritinio galą ir gerai pritvirtinome, o tada mano darbas buvo pakėlus ritinį už dviejų iki blizgesio nutrintų rankenų vynioti iš ritinio vielą laikant ją įtemptą ir einant atbulomis Barkaldo nupjauta pradalge. Buvo sunku, jau po kelių metrų man įskaudo riešai ir ėmė mausti pečius, nes reikėjo atlikti tris veiksmus vienu metu su sunkiu ritiniu, o raumenys dar nebuvo apšilę. Pamažu vielai vyniojantis ritinys lengvėjo, bet mano jėgos vis labiau seko ir staiga visa kame, kas fiziška, sukilo toks staigus pasipriešinimas, jog mane apėmė siutas ir pamaniau: nė velnio, niekam iš ten esančiųjų neleisiu pamatyti, kad esu ištižęs miesčionis, nė už ką, ypač kai Juno mama žvelgia į mane savo akinamai mėlynomis akimis. Aš pats sprendžiu, kada skauda ir ar tai matyti, ar ne, tad nustūmiau skausmą gilyn, kad jo neišduotų mano veidas, ir pakeltomis rankomis sukau ritinį vyniodamas vielą, kol priėjau lauko galą, tenai kaip galėdamas ramiau padėjau ritinį ant ką tik nupjautos žolės ražų, vis dar įtempęs vielą, ir taip pat ramiai atsitiesiau, susikišau rankas į kišenes ir nuleidau pečius. Lyg peiliais raižomu sprandu koja už kojos grįžau prie kitų. Kai ėjau pro tėvą, jis lyg atsitiktinai pakėlė ranką, paglostė man nugarą ir tyliai pasakė:

— Tau pavyko.

Ir to pakako. Skausmas išnyko ir aš jau buvau pasirengęs kitam darbui.

Barkaldas baigė pjauti pirmąją pievos dalį ir dabar, nuvaręs vieną pradalgę antrame ruože, stovėjo prie arklio ir rūkė laukdamas, kol nudirbsime likusį darbą. Jis buvo viršininkas ir, pasak mano tėvo, priklausė tam tipui žmonių, kurie geriausiai dirba sėdėdami ir ilsisi stovėdami, jei poilsis netrunka per ilgai, nes tuomet vėl turi prisėsti. Žinoma, jei yra nuo ko ilsėtis. Man taip neatrodė. Vadelioti tą arklį nebuvo daug vargo. Pjaunamąją jis jau buvo tempęs tiek kartų, jog viską būtų padaręs užrištomis akimis, jis nuobodžiavo ir norėjo judėti toliau, bet dabar turėjo palaukti, nes Barkaldas buvo nuoseklus žmogus ir neketino nušienauti visos pievos vienu moju. Viskam savo eilė, nors saulė švietė iš tyro dangaus ir toliau žadėdama giedrą. Dabar jau buvo tiek įdienoję, jog pajutome, kaip marškiniai ant nugarų permirko prakaitu ir kaskart keliant ką nors sunkaus pažliugdavo kakta. Saulė spigino tiesiai iš pietų ir slėnyje vargiai liko bent vienas šešėlis, upė vinguriavo, žvilgėjo ir girdėjome ją šniokščiant sraunumoje, po tiltu prie parduotuvės. Aš pakėliau glėbį baslių, nunešiau ir paskirsčiau juos tinkamais tarpais palei plieninę vielą, paskui tuščiomis rankomis grįžau atsinešti daugiau, o mano tėvas su vienu vyru iš kaimo matavo atstumus ir išilgai linijos su geležine dalba kas du metrai kalė skyles, pakaitom po vieną abipus vielos, iš viso trisdešimt dvi, mano tėvas dabar vienais marškinėliais, tokiais baltais, palyginti su jo tamsiais plaukais, rudai įdegusia oda ir nuo prakaito blizgančiais žastais, o didžioji dalba — aukštyn, tada — sunkiai žemyn, su šliurpiančiu dunktelėjimu į drėgną žemę, kaip mašina: mano tėvas, laimingas, mano tėvas, o Juno mama žengė iš paskos ir kaišiojo į skyles baslius visą atkarpą iki tos vietos, kur gulėjo vielos ritinys ir kur reikėjo įkalti naują kuolą, kad būtų sutvirtinta džiovykla, ir aš negalėjau atitraukti nuo jų akių.

Kartą ji liovėsi dirbusi, padėjo baslį ant žolės, paėjėjo keletą žingsnių į šalį, atsistojo nugara į kitus ir kurį laiką virpančiais pečiais žiūrėjo žemyn į upę. Tuomet mano tėvas atsitiesė ir ilsėdamasis laukė, pirštinėtomis rankomis sugniaužęs dalbą, paskui ji atsisuko šlapiu nugiedrėjusiu veidu ir mano tėvas nusišypsojo jai, linktelėjo taip, jog jam ant kaktos užkrito plaukai, ir vėl pakėlė dalbą, o ji atsakė jam rimta šypsena, grįžo atgal, pasilenkusi paėmė baslį ir sukamu judesiu įsmeigė jį į skylę, kad stovėtų. Ir tada jie dirbo toliau, tuo pačiu ritmu kaip prieš tai.

Neatėjo nei Junas, nei jo tėvas, nors buvau tikras, kad ateis, nes abu talkino praėjusiais metais, bet galbūt jie turėjo kitų darbų, savo ūkyje, o gal tiesiog neprisivertė. Kaip ji prisivertė, iš tiesų kėlė nuostabą, bet po kurio laiko apsipratau su jos buvimu ir nustojau apie tai galvojęs. Galbūt tėvas pakvies visus tris kirsti miško. Visai įmanoma, nes Juno tėvas turėjo didelę patirtį, nors sunkiai įsivaizdavau, kaip jie galės dirbti drauge, jei ir toliau negalės žiūrėti vienas į kitą.

Kai visi basliai dantyta linija stovėjo skersai pievos, šlaunų aukštyje tarp jų reikėjo ištempti plieninę vielą, kilpą neriant pakaitom tai dešinėje, tai kairėje, kad viela eitų tiesiai per vidurį. Šio darbo ėmėsi abu vyrai iš kaimo: vienas buvo aukštas, kitas — žemas, akivaizdžiai sudarė gerą porą, nes buvo tai darę anksčiau, dirbo sparčiai ir darniai, kol viela, įtempta kaip gitaros styga, nusitiesė iki paskutinio baslio, buvo apsukta aplink kuolą, Barkaldo įkaltą kitame gale, ir sutvirtinta. Mes, kiti talkininkai, paėmėme grėblius, išsisklaidėme vėduokle geroku atstumu vienas nuo kito ir iš visų pusių pradėjome grėbti šieną prie žaiginio, tuomet iškart tapo aišku, kam reikalingi tokie ilgi kotai. Jie leido mums apimti tokį didelį spindulį, jog visi kartu aprėpėme visą lauką ir neliko nė šiaudelio, bet kentėjo delnai, tarp kurių tūkstančius kartų turėjo praslysti grėblio kotas, tad užsimovėme pirštines, kitaip vos per valandą būtume prisitrynę pūslių ir nuospaudų. O tada šienu apkrovėme pirmąją vielą, vieni šakėmis, su pusiausvyros pojūčiu ir dideliu tikslumu, kiti, mažiau įgudę, kaip mudu su tėvu, — rankomis. Bet buvo gerai ir taip, mūsų nuogų rankų vidinės pusės pamažu pažaliavo, o tarpas prisipildė, mes ištempėme naują vielą ir ją taip pat apdėjome, paskui — dar vieną, kol turėjome penkias iki viršaus apkrautas vielas, o viršutinis, kiek plonesnis šieno sluoksnis iš abiejų pusių buvo nukaręs lyg šlaitinis stogas, tad kai užeis lietaus, vanduo nutekės ir žaiginys galės ten stovėti ištisus mėnesius, o šienas po išoriniu sluoksniu liks toks pat geras. Anot Barkaldo, jei viskas padaryta teisingai, šienas išsilaiko beveik taip pat puikiai kaip ir sausoje daržinėje, o kiek aš galėjau matyt, netrūko nieko. Žaiginys atrodė taip, lyg visada ten būtų stovėjęs, nusidriekęs skersai pievos ir apšviestas saulės su ilgu šešėliu kitapus, jis atkartojo kiekvieną vietovės nelygumą ir galiausiai tapo tik pavidalu, pirmykščiu pavidalu, nors tuomet toks žodis man neatėjo į galvą, ir vien žiūrint į jį mane apėmė didelis džiaugsmas. Dar ir šiandien pajuntu tą patį, kai pamatau žaiginio nuotrauką knygoje, nors viso to nebeliko. Niekas šioje šalies dalyje taip nebedaro: dabar — vienas žmogus traktoriuje, džiovinimas ant žemės, šieno vartytuvai, ritinių vyniotuvai ir apvalūs balta plėvele aptraukti dvokiančio šienainio ritiniai. Tad džiaugsmą pakeičia prabėgusio laiko pojūtis, kad tai buvo prieš labai daug metų, ir ūmus jausmas, jog pasenau.

5

Pamatęs jį pirmus kelis kartus, kai pasilabinau, su Lyra praeidamas pro šalį, aš jo neatpažinau, nes negalvojau apie tai, kodėl būčiau turėjęs? Kai jis stovėjo prie savo trobelės, pastogėje į rietuves kraudamas malkas, pralingavau keliu paskendęs visai kitose mintyse. Net kai jis pasisakė vardą, man nedingtelėjo galvoj. Bet šiąnakt grįžęs namo ir atsigulęs į lovą susimąsčiau. Kažką man priminė tas žmogus ir jo veidas, apšviestas šokinėjančios žibintuvėlių šviesos. Ir dabar staiga praregėjau. Larsas yra Larsas, nors paskutinį kartą mačiau jį dešimtmetį, o dabar jis perkopęs šešiasdešimt, ir jeigu tai būtų parašyta romane, būčiau tik susierzinęs. Aš juk nemažai skaitau, ypač pastaraisiais metais, nors ir seniau skaitydavau, kas be ko, ir visada mintyse perkratau, ką būnu perskaitęs, ir tokie atsitiktinumai grožiniuose kūriniuose atrodo nenatūraliai, bent šiuolaikiniuose romanuose, ir man sunku būna jais patikėti. Dikensui tai gal ir pritiktų, bet kai skaitai Dikensą, skaitai ilgą baladę apie išnykusį pasaulį, jos pabaigoje viskas privalo išsispręsti kaip lygtis ir turi būti atkurta kadaise sutrikdyta pusiausvyra, kad dievai galėtų šypsotis. Galbūt — paguoda arba protestas prieš pasaulį, kuris iškrypo iš vėžių, tačiau taip nebėra, mano pasaulis ne toks, ir aš niekada nemėgau žmonių, manančių, kad mūsų gyvenimą valdo likimas. Jie inkščia, jie nusiplauna rankas ir laukia užuojautos. Aš manau, kad mes patys kuriame savo gyvenimą, bent jau aš susikūriau savąjį, iki galo, ir prisiimu visą atsakomybę. Tačiau iš visų vietų, kur galėjau persikelti gyventi, turėjau atsidurti būtent čia.

Nereiškia, jog tai ką nors keistų. Tai nekeičia mano plano, susijusio su šia vieta, nekeičia jausmo, kurį patiriu čia gyvendamas, visa kas liks kaip seniau, ir aš esu tikras, kad manęs jis neatpažino, ir įsivaizduoju, kad taip bus toliau. Betgi žinoma. Šį tą tai reiškia.

Mano planas, susijęs su šia vieta, labai paprastas. Čia bus paskutinė vieta, kurioje gyvensiu. Kiek laiko tai gali trukti, neketinu daug svarstyti. Čionai skaičiuojama po vieną dieną. O pirmučiausiai turiu sugalvoti, kaip išgyventi per žiemą, jeigu privers daug sniego. Iki Larso trobelės du šimtai metrų, nuo ten — dar penkiasdešimt iki pagrindinio kelio. Su mano nugara neįmanoma nukasti tokios atkarpos kastuvu. Kažin ar pavyktų ir su sveika nugara. Nieko daugiau nenuveikčiau.

Sniego valymas svarbu, kaip ir geras automobilio akumuliatorius, jeigu stipriai atšaltų. Iki kaimo centro, kur yra vartotojų kooperatyvas, šeši kilometrai. Ir apsirūpinti malkomis svarbu. Name yra du elektriniai radiatoriai, bet jie seni ir, ko gero, sueikvoja daugiau elektros nei išskiria šilumos. Galėčiau įsigyti porą šiuolaikiškų tepalinių radiatorių su ratukais, juos galima jungti tiesiai į elektros lizdą ir prireikus vežioti po kambarį, bet aš nusprendžiau, kad šilumos, kurios man nepavyks pasigaminti pačiam, turėsiu atsisakyti. Laimė, čia atvykęs ūkiniame pastate radau didelę rietuvę senų beržinių malkų, bet jų toli gražu nepakaks, ir malkos tokios sausos, jog kaipmat sudega, tad prieš kelias dienas nupjoviau išdžiūvusią eglę motoriniu pjūklu, kurį nusipirkau, ir dabar ketinu eglę supjaustyti, priskaldyti tinkamo dydžio pliauskų ir viską sukrauti ant senų malkų viršaus, kol dar nevėlu. Beržo atsargas jau gerokai apmažinau.

Motorinis pjūklas vadinasi Jonsered. Nereiškia, kad Jonsered laikau geriausiu prekės ženklu, bet čia jie nieko daugiau nenaudoja, ir jį man pardavęs žmogus, dirbantis kaimo mechaninėse dirbtuvėse, perspėjo nieko kita neimsiąs į rankas, jei ateisiu su sugadinta grandine ir prašysiu sutaisyti. Pjūklas nebenaujas, bet su ką tik pakeista grandine, o tas vyras kalbėjo labai įtikinamai. Vadinasi, čia karaliauja Jonsered. Ir Volvo. Man dar niekad neteko matyti tiek Volvo vienoje vietoje: nuo naujausių prabangių modelių iki senų amazonių, daugiau pastarųjų nei pirmųjų, ir dar mačiau Volvo PV, priešais paštą, tūkstantis devyni šimtai devyniasdešimt devintaisiais. Tai turėtų man kai ką pasakyti apie šią vietą, bet nesu tikras ką, išskyrus tai, kad nuo čia netoli iki Švedijos ir pigių atsarginių dalių. Galbūt tai ir viskas.

Sėdu į automobilį ir išvažiuoju. Keliuku žemyn, per upę, pro Larso trobelę ir pagrindiniu keliu per mišką, dešinėje tarp medžių visą laiką matydamas blykčiojant ežerą, kol staiga jis atsiduria už manęs, tada — per atvirą lygumą, kur abipus geltonuoja jau kadai nukulti laukai. Virš laukų dideliais būriais suka varnos. Be garso nardo saulės spinduliuose. Kitame lygumos krašte yra lentpjūvė, kuri pastatyta prie upės, didesnės už tą, kurią matau iš savo namo, bet abi įteka į tą patį ežerą. Seniau ta upe buvo plukdomi rąstai, dėl to lentpjūvė ten ir stovi, bet tai buvo seniai, dabar lentpjūvė galėtų stovėti bet kur, nes šiandien visa mediena pervežama keliais, ir menki juokai siaurame kaimo kelyje ties posūkiu sutikti vieną iš tų sunkiai pakrautų sunkvežimių su priekaba. Jie važinėja kaip graikai ir vietoj stabdžių spaudžia garso signalą. Vos prieš kelias savaites įvažiavau į griovį, kai pro mane pradundėjo didžiulis sunkvežimis, gerokai įlindęs į mano eismo juostą, o aš nevalingai pasukau vairą ir galbūt akimirką užsimerkiau, nes maniau žūsiąs, nors nuo smūgio į kelmą sudužo tik dešiniojo posūkio žibintas. Tačiau ilgai sėdėjau į vairą atrėmęs kaktą. Buvo ką tik sutemę, variklis užgesęs, bet žibintai degė, ir pakėlęs galvą nuo vairo išvydau ryškiai apšviestą lūšį, einančią per kelią, vos už penkiolikos metrų nuo automobilio. Niekuomet nebuvau matęs lūšies, bet žinojau, kad tai ji. Vakaras aplink mus buvo visiškai tykus ir lūšis nesidairė nei į dešinę, nei į kairę. Ji tiesiog ėjo. Minkštai, taupiais judesiais, pati sau. Nepamenu, kada paskutinį kartą jaučiausi toks gyvas kaip tada, kai vėl užriedėjau ant kelio ir nuvažiavau toliau. Visa mano esybė virpėjo susigūžusi po oda.

Apie lūšį papasakojau kitą dien parduotuvėje. Tikriausiai šuo, nusprendė jie. Niekas manimi netikėjo. Nė vienas iš tų, su kuriais tą dieną kalbėjausi, nebuvo matęs lūšies, tai kodėl aš, pagyvenęs čia vos mėnesį, turėčiau būti apdovanotas tokiu reginiu? Jeigu būčiau buvęs vienas iš jų, tikriausiai būčiau pamanęs tą patį, bet žinau, ką mačiau, kažkur viduje nešiojuosi didelės katės paveikslą, galiu išsitraukti jį kada panorėjęs ir tikiuosi, kad vieną dieną, arba kad ir naktį, vėl ją sutiksiu. Būtų puiku.

Pastatau automobilį priešais Statoil degalinę. Tai dėl posūkio žibinto. Dar neįsigijau naujo stiklo ir lemputės nepakeičiau, kažkaip apsiėjau. Bet vakarai darosi per tamsūs taip važinėti, be to, taisyklės draudžia. Įeinu į vidų ir pasišneku su vyriškiu dirbtuvėse. Šis pažvelgia į lauką pro pakeliamųjų vartų langelį ir pažada iškart pakeisti lemputę ir užsakyti naują stiklą iš automobilių sąvartyno.

— Nėra prasmės leisti pinigus naujoms detalėms, kai automobilis senas, — sako.

Ir jis, ko gero, teisus. Mano automobilis — dešimties metų universalas Nissan, gal ir būčiau galėjęs įsigyti naujesnį, turiu už ką, bet kartu su namo pirkimu tai būtų taip aptirpdę mano išteklius, jog nutariau pataupyti. Iš tikrųjų galvojau apie automobilį keturiais varomaisiais ratais, čia būtų pravertęs, bet paskui nusprendžiau, kad keturi varomieji ratai šiek tiek atsiduoda reklaminiu triuku ir naujųjų turčių užgaida, tad galiausiai nusipirkau šitą, su varomaisiais galiniais ratais, kaip ir visų kitų automobilių, kuriuos man teko vairuoti. Aš jau kreipiausi į mechaniką dėl šiokių tokių gedimų, taip pat ir dėl nusilpusio generatoriaus, o tas kiekvieną kartą pakartoja tą patį ir užsako iš to paties sąvartyno. Tai kainuoja tik dalelytę, palyginti su naujų detalių kainomis, be to, man kyla įspūdis, kad jis per mažai prašo. Bet dirba jis pasišvilpaudamas, dirbtuvėse nuolat įjungtas „Žinių radijas”, ir kainų politika akivaizdžiai pasirinkta sąmoningai. Jis toks draugiškas ir paslaugus, jog tai mane trikdo. Tiesą sakant, tikėjausi kiek priešiškumo, ypač dėl to, kad nevažinėju Volvo. Galbūt jis nevietinis.

Palieku automobilį prie degalinės, praeinu bažnyčią ir įkypai sankryžos pasuku parduotuvės link. Tai neįprasta. Pastebėjau, kad čia visi sėda į automobilį ir važiuoja visur, kur jiems reikia, kad ir koks būtų atstumas. Iki vartotojų kooperatyvo šimtas metrų, bet esu vienintelis pėsčiasis už automobilių stovėjimo aikštelės ribų. Jaučiuosi stebimas ir apsidžiaugiu, kai įžengiu pro duris.

Pasisveikinu į kairę ir į dešinę, jie jau susigyveno su manimi ir suprato, jog atvykau tam, kad pasilikčiau, nesu vienas iš vasarnaminių, kurie kiekvieną vasarą ir per kiekvienas Velykas suvažiuoja čionai dideliais automobiliais, dienomis žvejoja, o vakarais lošia pokerį ir gurkšnoja viskį su sodos vandeniu. Reikėjo šiek tiek laiko ir tada jie pradėjo atsargiai mane klausinėti eilėje prie kasos, ir dabar visi žino, kas aš esu ir kur gyvenu. Jie žino, kokius darbus esu išbandęs, kiek man metų, kad mano žmona prieš trejus metus žuvo avarijoje, per kurią pats vos likau gyvas, kad ji man buvo ne pirmoji žmona, turiu du suaugusius vaikus iš ankstesnės santuokos ir šie taip pat turi vaikų. Tokius dalykus aš jiems atskleidžiau; ir kaip mirus žmonai viską mečiau, išėjau į pensiją ir pradėjau dairytis naujos vietos, į kurią galėčiau išsikelti, o suradęs namuką, kuriame dabar gyvenu, labai apsidžiaugiau. Jiems malonu tai girdėti, nors visi sako, kad būčiau galėjęs paklausti bet kurį vietinį ir kiekvienas man būtų pasakęs, kokios būklės tas namas, kad daug kas norėjo tos sodybos, nes vieta labai graži, bet niekas nesiryžo, nes reikėjo įdėti daug darbo, kad padarytų ją gyvenamą. Gerai, kad to nežinojau, atsakau jiems tuomet, kitaip būčiau jos nenupirkęs ir nepamatęs, kad ten puikiai galima gyventi, jei iškart nekeli per didelių reikalavimų ir kuriesi pamažėle. Tai kaip tik man, paaiškinu, turiu marias laiko, man niekur nereikia skubėti.

Žmonėms patinka, kai pasakoji apie save saikingai, kukliu, intymiu tonu, ir jie įsivaizduoja tave pažįstantys, nors iš tikrųjų nepažįsta, tik šį tą numano apie tave, nes jiems pateikiami faktai, ne jausmai, ne tavo nuomonė apie ką nors, ne tai, kaip tavo gyvenimo įvykiai ir visi tavo sprendimai pavertė tave tuo, kas esi. Jie užpildo spragas savo jausmais, nuomonėmis, spėlionėmis ir sudėlioja naują gyvenimą, labai mažai susijusį su tavuoju, ir šitaip tampi saugus. Niekas negalės prie tavęs prisiliesti, jei pats to nenorėsi. Tereikia būti mandagiam, šypsotis ir vengti paranojiškų minčių, nes jie kalba apie tave, kad ir kaip spardytumeisi, to neišvengsi, ir pats elgtumeisi taip pat.

Man daug nereikia, tik duonos ir šio to sumuštiniams, ilgai netrunku. Staiga dingteli, kokie tušti pasidarė mano pirkinių krepšeliai, kiek mažai poreikių teliko gyvenant vienam. Kai prieinu susimokėti, mane ūmiai užplūsta beprasmis liūdesys ir traukdamas pinigus pajuntu kasininkės žvilgsnį, ji mato tik našlį, jie nieko nesupranta, bet tai netrukdo.

— Prašau, — tyliai prataria ji švelniu it šilkas balsu atiduodama man grąžą, aš atsakau „ačiū” ir gniauždamas ašaras, velniai griebtų, išsiskubinu su pirkiniais maišelyje ir grįžtu prie degalinės. Man pasisekė, pamanau. Jie nieko nesupranta.

Jis pakeitė posūkio žibinto lemputę. Aš padedu maišelį ant keleivio sėdynės ir tarp benzino siurblių nueinu į parduotuvę. Jo žmona stovi už prekystalio ir šypso.

— Labdien, — pasisveikina ji.

— Labdien, — atsakau, — toji lemputė, kiek aš už ją skolingas?

— Nedaug. Tai gali palaukti. Gal norėtumėte puodelio kavos? Ulavas nuėjo penkias minutes pailsėti, — pasako ji ir nykščiu parodo į atviras duris, vedančias į kambarį už parduotuvės.

Sunku atsisakyti. Kiek neryžtingai žengiu prie durų ir pažvelgiu vidun. Ten ant kėdės sėdi mechanikas, vardu Ulavas, priešais jį — kompiuterio ekranas su ilgomis šviečiančių skaitmenų eilėmis. Kaip matau, nė vieno nėra raudono. Vienoje rankoje jis laiko puodelį garuojančios kavos, kitoje — šokoladuką. Jis gal dvidešimt metų jaunesnis už mane, tačiau nebenustembu suvokęs, kad gerokai įmetėję vyrai yra kur kas jaunesni už mane.

— Prisėskite, truputį atsipūskite, — pakviečia jis, į plastikinį puodelį įpila kavos, pastato jį ant stalo prie laisvos kėdės, mosteli ranka ir sunkiai atsilošia savojoje. Jeigu keliasi taip pat anksti kaip aš, o tuo beveik neabejoju, jis jau seniai ant kojų ir tikriausiai pavargo. Atsisėdu ant kėdės.

— Na, kaip sekasi ten, Viršūnėje? — pasiteirauja. — Ar jau pasistūmėjote?

Mano sodyba vadinasi Viršūnė, nes iš jos atsiveria vaizdas į ežerą.

— Pats buvau ten porą kartų pasižvalgyti, — taria jis, — ir svarsčiau, ar nepasiūlius savo kainos. Ten gera vieta mašinoms taisyti, bet prie namo buvo tiek darbo, jog susilaikiau. Man patinka varžtus sukioti, bet ne staliauti. Bet jums gal atvirkščiai?

Abu sužiurome į mano rankas. Jos neatrodo taip, lyg būtų amatininko.

— Ne visai, — atsakau. — Nesu labai nagingas, bet pamažu, niekur neskubėdamas namą sutvarkysiu. Gali būti, kad vėliau man prireiks kiek pagalbos.

Niekam dar to nepasakojau, bet kaskart, kai man reikia atlikti kokį nors rankų darbą, kuris neįeina į mano kasdienę ruošą, aš užsimerkiu ir įsivaizduoju, kaip jį atliktų mano tėvas arba kaip iš tikrųjų atliko man žiūrint, o tada imu mėgdžioti, kol pajuntu tinkamą ritmą, darbas atsiveria ir tampa aiškus, ir taip aš dariau visada, kiek siekia mano atmintis, tarsi viską lemtų kūno laikysena imantis darbo, tam tikra pusiausvyra pradiniame taške, panašiai kaip privalai pataikyti ant lentelės šokdamas į tolį, ir ramus apskaičiavimas prieš pradžią, daug ar mažai užsimoti, ir vidinė struktūra, slypinti kiekviename darbe: iš pradžių viena, paskui kita, sąryšis, užkoduotas kiekvienoje užduotyje, tarytum ji egzistuotų baigtiniu pavidalu, o kūnas judėdamas turėtų atitraukti šydą, kad viską galėtų perskaityti tas, kuris stebi. Aš esu stebėtojas, o žmogus, kurį matau priešais ir kurio judesius skaitau, yra maždaug keturiasdešimties metų vyras, koks buvo mano tėvas, kai mačiau jį paskutinį kartą būdamas penkiolikos ir jis amžiams išnyko iš mano gyvenimo. Man jis niekada netaps vyresnis.

Pernelyg sudėtinga, kad galėčiau paaiškinti draugingajam mechanikui, todėl pasakau tik tiek:

— Turėjau nagingą tėvą. Daug išmokau iš jo.

— Tėvai yra gerai, — taria jis. — Mano tėvas buvo mokytojas. Osle. Iš jo išmokau skaityti knygas, daugiau ne kažin ką. Praktiškas jis nebuvo, niekas tokiu nebūtų pavadinęs. Bet buvo geras žmogus. Visada galėdavome pašnekėti. Jis mirė prieš dvi savaites.

— Nežinojau, — pasakiau. — Kaip liūdna.

— Ir negalėjote žinoti. Jis ilgai sirgo, gal ir gerai, kad jam nebereikia kankintis. Bet man jo trūksta, tikrai trūksta.

Jis nutyla ir aš matau, kad jis ilgisi savo tėvo, visai paprastai ir nuoširdžiai, norėčiau ir aš, kad būtų taip paprasta: kad tiesiog galėčiau ilgėtis savo tėvo, ir tiek.

Aš atsistoju.

— Jau eisiu, — tariu. — Namas laukia. Turiu šį tą nuveikti. Žiema ne už kalnų.

— Teisybė, — pasako jis ir nusišypso. — Sakykite, jei ko prireiktų. Mes čia visada būname.

— Taip, turiu vieną rūpestį. Tas keliukas iki mano namo. Jis juk ganėtinai ilgas. Kai pasnigs, man bus nelengva nuvalyti jį rankomis. O traktoriaus neturiu.

— Ne bėda. Galite paskambinti šiam žmogui, — pasako mechanikas Ulavas, ant geltono lipnaus lapelio užrašydamas pavardę ir numerį, — čia jūsų artimiausias kaimynas su traktoriumi. Jis valo savo keliuką, manau, galės nuvalyti ir jums. Turi ūkį ir rytais jam niekur daugiau nereikia, tik keliuku į vieną pusę ir atgal. Spėju, kad susitarsite, bet už vargą jam turbūt reikės šiek tiek sumokėti. Gal kokią penkiasdešimtinę už kartą.

— Neatrodo per brangu. Mielai sumokėsiu. Labai ačiū už pagalbą ir kavą, — padėkoju.

Nueinu į parduotuvę ir sumoku už žibinto lemputę, mechaniko žmona nusišypso ir palinki „viso gero”, aš išeinu į lauką, sėdu į automobilį ir važiuoju namo. Su geltonu lapuku, kurį prisiklijavau prie piniginės, mano artimiausia ateitis atrodo kur kas šviesesnė. Jaučiuosi lengvai ir maloniai, mąstau: nejaugi tiek tereikėjo? Dabar gali ateiti ir žiema.

Grįžęs į Viršūnę pastatau automobilį priešais savo kiemo medį, — senutėlį, beveik išpuvusį beržą, kuris nuvirs, jeigu tuoj ko nors nesiimsiu, — su pirkiniais maišelyje nueinu į virtuvę, pripilu vandens kavai ir įjungiu kavavirę. Tada iš ūkinio pastato atsinešu motorinį pjūklą, nedidelę apvalią dildę ir apsaugines ausines, kurias gavau pirkdamas pjūklą. Iš garažo paimu benzino ir alyvos, viską susidedu ant akmeninės plokštės prie durų saulėje, kuri dabar, įdienojus, skleidžia šiek tiek šilumos, tada vėl grįžtu į vidų, susirandu termosą ir stovėdamas priešais spintelę palaukiu, kol baigs virti kava. Tuomet pripilu termosą garuojančios kavos, apsirengiu šiltais darbiniais drabužiais ir išeinu vėl, atsisėdu ant laiptelio ir kaip galėdamas lėčiau ir nuosekliau pradedu galąsti pjūklą, kol kiekvienas pjūklo dantis grandinėje ima švytėti. Nežinau, iš kur tai išmokau. Tikriausiai mačiau kine: dokumentiniame filme, susuktame didžiuosiuose miškuose, arba vaidybiniame apie medkirčius. Daug gali išmokti žiūrėdamas filmus, jei turi gerą atmintį, ir pamatyti, kaip žmonės dirba kai kuriuos darbus ir dirba nuolat, bet šiuolaikiniame kine darbui nedaug liko vietos, yra tik idėjos. Skystos idėjos ir tai, ką jie vadina humoru, — šiandien viskas turi būti juokinga. Bet aš nepakenčiu būti linksminamas, neturiu tam laiko.

Šiaip ar taip, galąsti motorinį pjūklą išmokau ne iš savo tėvo, nemačiau jo tai darant ir negaliu pamėgdžioti, kad ir kiek naršyčiau atmintyje. Vieno žmogaus valdomas pjūklas tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntaisiais dar nebuvo pasiekęs Norvegijos miškų. Tebuvo sunkios mašinos, kurioms panešti reikėjo penkių vyrų, arba jos turėjo būti traukiamos arklių, ir niekas neturėjo už ką jų įsigyti. Taigi kai mano tėvas tą vasarą, prieš daugelį metų, susiruošė iškirsti mišką prie mūsų trobelės, darbas vyko taip, kaip visada tuose kraštuose: keli vyrai su rankiniais pjūklais bei kirviais ir kuo gryniausias oras, patyręs arklys ir rąstų vilkimas grandinėmis prie upės, kur prie kranto buvo kraunama rietuvė medį paliekant džiūti. Ant kiekvieno rąsto buvo išskaptuotas savininko ženklas, o kai viskas, ką reikėjo iškirsti, buvo iškirsta ir kiek įmanoma geriau nužievinta, rąstai buvo nuridenti ir nutempti į vandenį, dviem vyrams suėmus už galų su sielininkų kabliais, ir išlydėti upe skardžiu atsisveikinimo šūksniu, kurio žodžiai tokie seni, jog niekas nebežinojo, ką jie reiškia: plokščias pliaukštelėjimas, rąstus pasigauna srovė, jie įgyja pagreitį ir — gero kelio!

Pakylu nuo laiptelio su ką tik pagaląstu pjūklu rankoje ir paguldau jį ant šono, atsuku abu dangtelius, įpilu benzino, papildau alyvos ir vėl tvirtai užsuku dangtelius. Pašvilpiu Lyrą, toji iškart atskuodžia metusi kažką uoliai kasinėti už namo, ir po pažastimi pasikišęs termosą nueinu prie miško pakraščio, kur viržiuose guli išdžiūvusi eglė, ilga, sunki ir beveik balta, be žievės, anksčiau dengusios visą kamieną, žymių. Dviem trumpais bandymais užvedu pjūklą, pareguliuoju droselį ir leidžiu grandinei pasisukti ore, miške nuaidi žviegimas, aš užsidedu apsaugines ausines ir suleidžiu pjūklo ašmenis į medį. Ant kelnių pažyra pjuvenos, visas mano kūnas tirta.

6

Ką tik nupjauto medžio kvapas. Nuo kelio jis pasklido iki upės, pripildė orą ir įsodrino vandenį, įsismelkė visur, atėmė man jusles ir apkvaitino galvą. Aš buvau viso to sūkuryje. Kvepėjau sakais, ir mano drabužiai kvepėjo, ir plaukai, ir oda kvepėjo sakais, naktį man miegant lovoje. Užsnūsdavau su tuo kvapu ir su juo pabusdavau, uosdavau jį ištisą dieną. Aš buvau miškas. Laksčiau su kirviu, iki kelių smigdamas į eglišakes, ir genėjau šakas, kaip parodė tėvas: prie pat kamieno, kad niekas nekyšotų ir nekliudytų žievėskučiui ar neužsikabintų ir nesužeistų kojų tam, kuris galbūt turės bėgti rąstais, kai šie susitvenks ir upėje sudarys sangrūdas. Nenumaldomu ritmu mojavau kirviu į kairę ir į dešinę. Darbas buvo sunkus, atrodė, lyg iš visų pusių gaučiau atkirtį, ir niekas nepasidavė savaime, bet aš to nepaisiau, būdamas nuvargęs to nejutau ir tiesiog plušėjau toliau. Kiti turėdavo mane pristabdyti, suimdavo už pečių, pasodindavo ant kelmo ir liepdavo ten valandžiukę pasėdėti ir pailsėti, bet mano užpakalis aplipdavo sakais, kojos nenustygdavo vietoje, ir aš drykst atsiplėšęs nuo kelmo vėl stverdavau kirvį. Saulė kepino, mano tėvas juokėsi. Buvau kaip apgirtęs.

Talkino Juno tėvas, tarpais ir Juno mama, švysčiodama gelsvais plaukais tarp tamsžalių šakų pakeliui nuo valties su valgiu pintinėje, dar buvo vyras, vardu Francas. Jis turėjo galingus dilbius ir ištatuiruotą žvaigždę kairės rankos apačioje, gyveno namelyje šalia tilto, kiekvieną dieną ištisus metus matė pro šalį tekant upę ir žinojo viską, kas įmanoma žinoti apie tai, kas vyksta ant vandens. Dar reikia paminėti mano tėvą, mane ir Bruną. Juno nebuvo, jie pasakė, kad praėjus kelioms dienoms po laidotuvių jis autobusu išvažiavo į Inbiugdą, bet ko jis ten išvažiavo, nepasakė, o aš nepaklausiau. Tik pamąsčiau, ar dar kada nors jį pamatysiu.

Mes pradėdavome iš ryto tuoj po septintos ir dirbdavome iki vakaro, tada griūdavome į lovą ir miegodavome kaip negyvi, kol pabusdavome su šviesa, ir vėl kibdavome į darbą. Kurį laiką atrodė, kad tie medžiai niekada nesibaigs, nes kai vaikštinėji taku, gali pamanyti, kad aplinkui — maža graži giraitė, bet kai kiekvieną eglę reikia nupjauti rankiniu pjūklu ir pradedi skaičiuoti, gali nesunkiai prarasti ryžtą ir imti manyti, kad niekada nebus galo. Tačiau kai įsivarai ir visi pagauna tinkamą ritmą, pradžia ir pabaiga neturi jokios reikšmės, ne ten, ne tada, ir svarbu tik kad nesustotum, kol visa susilydys į savitą, savaime tvinksintį pulsą, o tu laiku pailsi ir vėl dirbi, užtektinai valgai, bet nepersivalgai, užtektinai geri, bet nepersigeri ir gerai miegi, kai ateina tam laikas: aštuonias valandas naktį ir bent vieną valandą dieną.

Aš miegojau dieną, ir mano tėvas miegojo, ir Juno tėvas, ir Francas miegojo, tik Juno mama nemiegojo. Kai ateidavo mūsų pertrauka ir mes, išsitiesę viržyne kiekvienas po savo medžiu, užsimerkdavome, ji nueidavo prie valties ir išplaukdavo namo pas Larsą, kad pasirūpintų juo, o kai pabusdavome, paprastai ji būdavo grįžusi, arba išgirsdavome irklų pliuškenimą upėje ir žinodavome, kad ji atplaukia. Tuomet ji dažnai atgabendavo daiktų, kurių mums reikėdavo, įrankių, kuriuos jai būdavo pavesta paimti, arba naujų užkandžių pintinėje, ko nors, ką pati būdavo iškepusi ir kas mus visus pradžiugindavo, ir aš nesupratau, kaip ji atlaiko, nes dirbo ištvermingai ir taip pat sunkiai kaip vyras. Ir kaskart matydavau savo tėvą gulint pusiau pramerktomis akimis ir stebint ją sugrįžtančią, aš taip pat ją stebėdavau, negalėdavau kitaip, ir kadangi mes į ją žiūrėdavome, žiūrėdavo ir Juno tėvas, kitokiu žvilgsniu, nei mačiau jį žiūrint anksčiau, ir tai neatrodė itin keista. Bet nemanau, kad mes įžvelgdavome tą patį, nes tai, ką jis matydavo, drovindavo jį ir akivaizdžiai stebindavo. Ką aš regėdavau, įkvėpdavo man norą nukirsti aukščiausią eglę, stebėti, kaip ji pasvyra ir šniokšdama drioksteli žemėn, o slėnyje atsiliepia aidas, rekordiniu greičiu ją nugenėti, vienu akimoju nužievinti, nors tai — sunkiausias darbas, be arklio ar žmogaus pagalbos plikomis rankomis ant savo nugaros nuvilkti ją prie upės ir staiga pajutus jėgų antplūdį įmesti į vandenį taip, kad vanduo ištikštų sulig Oslo namu.

Ką mąstė mano tėvas, aš nežinojau, bet ir jis plėšydavosi kiek labiau, kai šalia būdavo Juno mama, o ji dažnai sukiodavosi aplink, tad bėgant dienoms mudu ganėtinai nusivarėme. Bet jis pokštavo ir juokėsi, o aš jam nenusileidau. Buvome puikiai nusiteikę, dorai nežinodami kodėl, bent aš to nežinojau, ir Francas buvo geros nuotaikos, pūpsančiais raumenimis mosavo kirviu ir griausmingu balsu švaistėsi sparnuotais posakiais, net tuomet, kai kartą pasielgė neatsargiai ir vos išsisuko nuo virstančios eglės, o viena šaka numušė jam nuo galvos kepurę. Jis numetė kirvį, apsisuko ratu, rankas ištiesęs į šonus kaip šokėjas, ir plačiai išsišiepęs sušuko:

— Aš sumaišiau kraują su likimu ir viską, kas nutinka, priimu išskėstomis rankomis!

Ir aš kuo aiškiausiai mačiau, kaip jis stovi po virstančiu medžiu, tokiu sunkiu, pritvinkusiu svaiginančių syvų, ir sugauna jį plikomis rankomis, ir raudoną žvilgantį kraują, tekantį iš raudonos žvaigždės ant dilbio. Mano tėvas pasikasė smakrą ir papurtė galvą, bet negalėjo užgniaužti šypsenos.

— Tavo tėvas rizikuoja, — per vieną pertraukėlę pareiškė Francas.

Aš sėdėjau ant akmens prie upės kranto masažuodamas savo maudžiančius pečius ir žvelgiau į vandenį, kai jis netikėtai išdygo šalia ir pasakė:

— Tavo tėvas rizikuoja norėdamas vidurvasarį iškirsti mišką ir iškart išplukdyti upe. Medžiai pilni syvų, turbūt pastebėjai.

Aš tai pastebėjau, nepaneigsi, ir tai sunkino darbą, nes kiekvienas rąstas svėrė kone dvigubai daugiau nei kitu metų laiku ir senutė Bruną nepajėgė tiek patraukti per kartą, kiek šiaip būtų pajėgusi.

— Jie gali nuskęsti. Ir vandens lygis ne kažin koks, jis tik kris. Aš nieko daugiau nesakysiu. Jeigu jam reikia dabar, padarysime dabar. Man jokio skirtumo. Čia vadovauja tavo tėvas.

Jis ir vadovavo. Iš tiesų dar nebuvau tokio jo matęs, su suaugusiais vyrais, kai reikia atlikti darbą, ir jis turėjo autoritetą, kurio veikiami kiti laukdavo, kol jis išsakys savo pageidavimus, o tada tiesiog vykdydavo, kas pasakyta, tarsi tai būtų natūraliausias dalykas pasaulyje, nors patys nusimanė geriau ir tikrai turėjo daugiau patirties. Iki tol man niekad nedingtelėjo, kad ne mane vieną jis šitaip veikia, ir susitaikiau, jog tai kas kita ir daugiau nei tėvo ir sūnaus santykiai.

Rietuvė prie upės vis augo, kol nebeįstengėme užristi rąstų ant viršaus ir pradėjome naują krūvą. Bruną nusileido nuo aukštutinės mūsų miško dalies ir įsuko į vietą priešais upę, kur darbavomės; barškėjo grandinės, saulėje spinduliavo vanduo, arklys buvo tamsus, sukaitęs, išmuštas didelėmis prakaito dėmėmis ir skleidė aitrų kvapą, kurį tik arkliai gali skleisti ir kuris nepriminė nieko, ką kada nors užuodžiau mieste. Man patiko tas kvapas, ir kai Bruną atvilkusi krovinį ramiai stovėdavo nuleidusi galvą, retkarčiais pridėdavau savo kaktą prie vieno šono, jusdavau šiurkštų plauką trinant odą ir tiesiog kvėpdavau prigludęs, ir niekam nebuvo reikalo jos vadelioti, netgi sekti jai iš paskos, nes po poros žygių ji puikiai žinojo, kaip viskas turi būti. Bet Juno tėvas vis tiek ėjo šalia laikydamas ją už laisvų vadžių, o prie upės pasiruošęs stovėjo mano tėvas su sielininko kabliu, ilgu kaip ietis paveiksle, kuriame pavaizduotas turnyras riterių laikų Anglijoje. Kartu jie rito rąstus į patį viršų, ir iš pradžių ėjosi lengvai, paskui ėmė darytis vis sunkiau, bet jie nepasidavė ir pamažu tapo aišku, kad pradėjo varžytis tarpusavyje. Kai vienas jau būdavo benuleidžiąs rankas ir tardavo, kad aukščiau nepavyks pasiekti, kitas norėdavo krauti toliau.

— Nagi! — riktelėjo Juno tėvas ir jie įkirto kablius iš abiejų rąsto galų.

Tada mano tėvas sušuko:

— Tempiam!

O Juno tėvas paantrino:

— Traukiam, po galais!

Jis vos valdė savo balsą ir staiga supratau, kad mėgina sumenkinti tėvo autoritetą, ir jie suėmę traukė ir stūmė taip, jog žliaugė prakaitas, marškiniai nugaroje pamažu patamsėjo, o ant kaktos, kaklo ir rankų iššoko gyslos, tokios mėlynos ir storos kaip upės pasaulio žemėlapyje: Rio Grandė, Bramaputra, Jangdzė. Galiausiai tapo visai neįmanoma, jie nebepasiekė aukščiau, o ir prasmės nebuvo, juk galėjome pradėti naują rietuvę, kuri, šiaip ar taip, būtų buvusi paskutinė, nes dirbome savaitę, jau švietė pabaiga ir tai, kiek mes nuveikėme, kiek palei krantą prikrovėme geltonų nužievintų rąstų, man darė tokį įspūdį, jog beveik negalėjau suvokti prie viso to prisidėjęs. Tačiau jie neatlyžo. Norėjo užtempti dar vieną rąstą, o paskui dar vieną, bent jau kuris nors užsispirdavo, matyt, kad pakaitom. Ritino juos dviem skersiniais, įkypai įremtais į rietuvę, o kampas buvo toks status, jog jiems vertėjo naudoti virves, stovint viršuje už ko nors jas pritvirtinti, tada numesti žemyn, dviem kilpomis užnerti ant rąsto ir vėl pakelti, kaip su skriemuliu, kad svoris tempiant rąstą į vietą sumažėtų perpus. Francas man parodė, kaip reikia daryti. Bet jie taip nedarė, jie naudojo tik sielininkų kablius iš abiejų pusių, ir dabar ėjosi taip sunkiai, jog pradėjo darytis pavojinga, nes kojos neturėjo tvirtos atramos ir buvo beveik neįmanoma ką nors atlikti sutartinai.

Iš tiesų turėjo būti atokvėpio valandėlė. Kažkur nuo kelio viršaus išgirdau apsimestinai neviltingą Franco šūksmą:

— Kavos! Mirštu!

O aš stovėjau skaudančiomis rankomis ir spoksojau į tuodu suaugusius vyrus, kurie tebedirbo, garsiai stenėdami kaitroje, niekaip nenorėdami pasiduoti; nuokalnėn nusileido ir Juno mama, ji ėjo prie valties, kad nusiirtų namo pas Larsą, bet sustojo šalia manęs ir ėmė žiūrėti.

Jutau ją ten stovint, šiltaodę, su nuskalbta mėlyna suknele, ir kadangi ji nenuėjo tiesiai prie valties kaip įprastai, neįsėdo į ją ir nepakėlė irklų, buvau tikras, jog kažkas atsitiks, jog tai ženklas, ir pagalvojau, kad reikia pašaukti savo tėvą ir paprašyti liautis krėtus nesąmones, į kurias įsivėlė. Tačiau abejojau, ar jam tai būtų labai patikę, nors jis dažnai išklausydavo mano nuomonės ir į ją atsižvelgdavo, jeigu turėdavau protingų minčių, o jų turėdavau dažnai. Atsisukau ir pažiūrėjau į Juno mamą, — ji dabar niekaip neatrodė susijusi su Junu, o gal kaip tik ir susijusi, ji buvo du skirtingi asmenys, mes buvome vienodo ūgio ir tokių pat šviesių plaukų, kelias savaites praleidę karštoje saulėje, bet veidas, ką tik buvęs atviras, kone nuogas, dabar užsivėrė, tik akys įgavo svajingą išraišką, tarsi jos čia nebūtų ir ji matytų ne tai, ką mačiau aš, bet kažką, kas slypėjo už to, kažką didesnio, apie ką nenutuokiau, bet supratau, kad ir ji neketino nieko sakyti, kad sustabdytų abudu vyrus, kad dėl jos jie galėjo eiti iki galo ir nulemti tai, ko aš nežinojau, kartą visiems laikams, kad galbūt kaip tik to ji ir norėjo. Ir tai truputį baugino. Tačiau manęs neatbaidė, aš leidausi įtraukiamas, kur dar būčiau galėjęs pasidėti? Nebuvo daugiau kur eiti, ne man vienam, ir aš žengiau žingsnį artyn ir atsistojau visai šalia jos, klubais vos vos paliesdamas jos klubus. Manau, ji to nė nepajuto, bet mane lyg elektra nupurtė, ir tuodu ant rietuvės tai pastebėjo, sužiuro žemyn į mus, akimirką užmiršę savo vaidmenis, o tada aš padariau kai ką, kas nustebino mane patį. Apglėbiau ją per pečius ir prisitraukiau artyn, o vienintelė, kurią lig tol laikiau taip apkabinęs, buvo mano mama, bet čia nebuvo mano mama. Tai buvo Juno mama, kvepianti saule ir sakais, kaip tikriausiai ir aš, bet ir kažkuo daugiau, kas mane svaigino, kaip miškas svaigino ir beveik spaudė ašaras, ir aš nenorėjau, kad ji būtų kieno nors mama, nei gyvo, nei mirusio. Keisčiausia, kad ji nepasitraukė, leido mano rankai gulėti ir švelniai atsirėmė man į petį, o aš nesupratau, ko ji nori, ko aš pats noriu, bet suspaudžiau ją dar tvirčiau, mirtinai išsigandęs ir laimingas, nors galbūt taip nutiko tik dėl to, jog stovėjau arčiausiai ir pasiūliau ranką, kurios jai reikėjo, arba dėl to, kad buvau kai kieno sūnus, ir pirmą kartą savo gyvenime nenorėjau būti niekieno sūnus. Nei savo mamos, likusios Osle, nei vyro, kuris stovėjo ant rietuvės ir taip buvo nustebintas to, ką pamatė, jog atsitiesė, ir kablys sprūstelėjo jam iš rankų, nors jie kaip tik tempė ir traukė, bet to pakako, o Juno tėvas, kuris atrodė ne mažiau nustebęs, pabandė išlaikyti neatleidęs. Tačiau jis nepajėgė ir rąstas, it propeleris apsisukęs ratu, sudavė jam per pėdas, tada skersas nusirito per kraštą ir aš išgirdau jo koją triokštelint lyg sausą šaką prieš tai, kai jis nuvirto veidu žemyn ir ant peties žnektelėjo žemėn prie rietuvės šono. Viskas įvyko taip greitai, jog suvokiau tik tada, kai baigėsi. Aš tik žiūrėjau. Mano tėvas stovėjo vienas ant rietuvės viršaus, mėgindamas atgauti pusiausvyrą, viena ranka mostaguodamas sielininko kabliu, o jam už nugaros tekėjo upė ir plytėjo giedras dangus, kone baltas nuo karščio. Juno tėvas tysojo ant žemės ir klaikiai dejavo, o jo žmona, kurią prieš akimirką laikiau taip tvirtai ir švelniai apkabinęs per pečius, pabudo iš sapno, kuriame skendėjo, ištrūko iš mano glėbio ir nulėkė prie rietuvės. Ji susmuko ant kelių, palinko prie savo vyro ir pasidėjo jo galvą sau ant kelių, bet nieko nesakė, tik purtė galvą, tarsi jis septyni šimtai penkiasdešimtą kartą būtų pasielgęs kaip neklaužada vaikas, o ji būtų beprarandanti kantrybę, bent taip atrodė iš ten, kur stovėjau. Ir pirmą kartą pajutau plūstelint pyktį savo tėvui, nes jis sugadino tobuliausią mano gyvenimo akimirką, ir staiga pyktis pripildė mane visą, atsidūriau prie įtūžio ribos, man virpėjo rankos ir vidury karštos vasaros dienos ėmė purtyti drebulys, ir net nepamenu, ar gailėjau Juno tėvo, kuriam akivaizdžiai skaudėjo — koją, kurią susilaužė, ir petį, ant kurio krito. Tada jis sustugo. Nepaguodžiamas staugsmas suaugusio vyro, nes jis netvėrė skausmu, maža to, ką tik neteko vieno sūnaus, o kitas išėjo iš namų, galbūt visam laikui, iš kur jis galėjo žinoti, ir kaip tik tuo metu viskas atrodė taip beviltiška. Nebuvo sunku suprasti. Bet ir tuomet kažin ar pajutau jam gailestį, nes sprogau nuo savo paties išgyvenimų, jo žmona tik purtė nuleistą galvą, o už nugaros girdėjau taku sunkiai atžirgliojant Francą. Net Bruną pakratė karčius ir trūktelėjo ienas. Nuo šiol niekas nebebus kaip anksčiau, pamaniau.

Keletą dienų laikėsi alinantis karštis, o ta diena buvo ypač tvanki. Kaip sakoma, kažkas tvyrojo ore, jis buvo prisotintas drėgmės ir prakaitas žliaugė labiau nei įprastai, o popiet dangų pradėjo traukti debesys, tačiau temperatūra nekrito. Dar neatėjus vakarui dangus visiškai sutemo. Bet tuomet Juno tėvas jau buvo valtimi perplukdytas per upę ir išvežtas į Inbiugdą pas gydytoją vienu iš dviejų kaimo automobilių, kuris, be abejo, priklausė Barkaldui, jis pats sėdo prie vairo ir išsiruošė į ilgą kelią. Juno mama turėjo likti namie su Larsu, jis negalėjo taip ilgai išbūti vienas, ir aš pamaniau, kad jai turėtų būti vieniša, liūdna ir sunku laukti pasilikus vienai su berniuku ir neturint šalia suaugusio žmogaus, su kuriuo galėtų pasišnekėti. Tačiau kad tuodu automobilyje būtų turėję daug kalbos, sunkiai įsivaizdavau.

Kai pirmą kartą sužaibavo, mudu su tėvu vieni sėdėjome už stalo trobelėje ir žiūrėjome pro langą. Ką tik buvome tylomis pavalgę, ir šiaip turėjo dar būti šviesu, juk liepos mėnuo, bet sutemo kaip spalio vakarą ir staiga blykstelėjo žaibas, kuo aiškiausiai nušviesdamas neiškirstus medžius, rietuves paupyje ir upės vandenį iki pat kito kranto. Netrukus sugriaudė taip, jog trobelė net sudrebėjo.

— Tai bent velnias, — išsprūdo man.

Tėvas atsisuko nuo lango ir nepatikliai pažvelgė į mane.

— Ką tu pasakei? — paklausė.

— Tai bent velnias, — pakartojau.

Jis pakraipė galvą ir atsiduso.

— Ką gi, pradėk mąstyti apie konfirmaciją, — tarė, — rimtai sakau.

O tada pradėjo lyti, iš pradžių nesmarkiai, bet po kelių minučių lietus ėmė taip belsti į stogą, jog sėdėdami už stalo vargiai begalėjome girdėti savo mintis. Tėvas atkragino galvą, veidą atsukęs į viršų, tarsi pro lubų apkalą, sijas ir šiferį matytų vandenį ir tikėtųsi, kad nors lašelis užtikš jam ant kaktos. Šiaip ar taip, jis užsimerkė, o po tokios dienos mudviem būtų buvę ne pro šalį apsilieti veidą šaltu vandeniu. Matyt, jis pagalvojo tą patį, nes pakilo nuo stalo ir tarė:

— Ar nori išsimaudyti po dušu?

— Nieko prieš, — atsakiau.

Tuomet, ūmiai pagauti skubos, pašokome ant kojų ir puolėme karštligiškai nuo savęs plėštis drabužius, mėčioti juos kur pakliūva, ir mano tėvas nuogutėlis nubėgo prie suoliuko su plautuve ir pamirkė muilą vandens kibire. Jis atrodė taip pat keistai kaip ir aš: gyslotas, nuo galvos iki bambos rudai įdegęs, o nuo bambos žemyn baltas kaip kreida, jis visas išsimuilavo, kur tik galėjo pasiekti, kol kūnas pasidengė putų ratilais, tada numetė muilą man ir aš kiek galėdamas greičiau juo išsitryniau.

— Kas pirmas? — sušuko jis ir metėsi prie durų.

Aš šokau jį vytis kaip amerikietiško futbolo žaidėjas, kad užtverčiau jam kelią ir nustumčiau į šoną, o jis nustvėrė man už peties norėdamas sulaikyti, bet nuo muilo buvau toks slidus, jog jis negalėjo suimti. Susijuokęs riktelėjo:

— Prakeiktas glitus ungury! — jis galėjo taip sakyti, nes prieš daugelį metų priėjo konfirmacijos, ir mes sykiu pripuolėme iki durų, kūnas prie kūno prasispraudėme pro siaurą durų angą lenktyniaudami, kas pralįs pirmas, tada sustojome prieduryje po stogeliu ir žiūrėjome, kaip aplinkui ant žemės pliaupia vanduo. Tai kerėjo, kone baugino, ir valandėlę tiesiog stovėjome ir spoksojome. Paskui tėvas, giliai ir tyčia garsiai įtraukęs oro, suriko:

— Dabar arba niekad!

Tuomet išbėgo į vidurį kiemo ir pasileido nuogut nuogutėlis šokti, į viršų iškėlęs rankas, ant pečių tyškant vandeniui. Aš išlėkiau paskui jį į šniokščiantį lietų, susigretinau su juo ir strakaliodamas bei šokdamas užtraukiau „Norvegija raudona, balta ir mėlyna”, jis taip pat uždainavo, ir vienu akies mirksniu muilas buvo nuplautas nuo mūsų kūnų, kartu su šiluma, o mūsų oda buvo glotni bei žvilganti kaip dviejų ruonių ir veikiausiai tokia pat vėsi paliesti.

— Man šalta! — šūktelėjau.

— Man irgi! — atsiliepė jis, — bet dar truputį pabūnam!

— Gerai! — surikau ir delnu paplekšnojau sau per pilvą, pabūgnijau į šlaunis, kad sušildyčiau apmirusią odą, paskui sumąsčiau, kad reikia atsistoti ant rankų, nes tokie triukai man puikiai sekėsi, ir sušukęs tėvui „Pabandyk šitaip!” pasilenkiau žemyn ir persiverčiau ant rankų, o jam teko pasekti manimi.

Tada mes vaikščiojome ant rankų po šlapią žolę, bet jausmas, kai ledinis lietus talžo užpakalį, buvo toks keistas, jog netrukus vėl atvirtau ant kojų, bet turbūt dar niekas neturėjo tokių švarių sėdynių kaip mudu, kai parbėgę į trobelę nusišluostėme dviem dideliais rankšluosčiais ir išsitrynėme odą šiurkščiu audiniu, kad grįžtų jausmas ir šiluma, o mano tėvas pažvelgė į mane pakreipęs galvą ir tarė:

— Juk tu jau suaugęs.

— Ne visai, — atsakiau, nes žinojau, kad aplink mane dedasi dalykai, kurių nesuprantu, nors suaugusieji supranta, tačiau liko visai nedaug, buvau jau čia pat.

— Taip, galbūt ne visai, — pritarė jis.

Jis persibraukė ranka šlapius plaukus ir apsijuosęs klubus rankšluosčiu nuėjo prie ketaus krosnies, suplėšė seną laikraštį, suglamžė, įkišo į pakurą, popierių apdėjo trimis pliauskomis ir padegė. Tada uždarė krosnies dureles, bet pelenę paliko atvirą, kad būtų trauka, ir senos, sausos kaip pintis malkos iškart pradėjo spragsėti. Jis liko stovėti prie krosnies pakeltomis rankomis, pusiau palinkęs virš juodų metalinių plokščių, leisdamas pasklidusiai šilumai kilti pilvu ir krūtine. Aš stovėjau kur stovėjęs. Žvelgiau jam į nugarą. Žinojau, kad jis nori kažką pasakyti. Jis buvo mano tėvas, gerai jį pažinojau.

— Tai, kas įvyko šiandien, — prabilo jis, vis dar atsukęs nugarą, — buvo visiškai nereikalinga. Ką mes išdarinėjome, anksčiau ar vėliau turėjo blogai baigtis. Man seniai reikėjo tai nutraukti. Tai buvo mano valioje, ne jo. Supranti? Mes suaugę vyrai. Mano kaltė, kad taip atsitiko.

Aš nieko neatsakiau. Nežinojau, ar jis norėjo pasakyti, kad mes su juo esame suaugę vyrai, ar turėjo omeny save ir Juno tėvą. Spėjau, kad pastarąjį dalyką.

— Tai buvo neatleistina.

Jis viską pasakė teisingai, aš tai supratau, bet man nepatiko, kad jis taip iškart prisiėmė kaltę, man ji atrodė ginčytina, ir jeigu jis kaltas, buvau kaltas ir aš, ir nors baisu būti atsakingam, kai nutinka tokie dalykai, aplenkdamas jis mane sumenkino. Vėl pajutau sukylant apmaudą, tik šįkart švelnesnį. Jis atsisuko nuo krosnies ir jo veide galėjau perskaityti, kad jis žino, ką mąstau, bet nėra kaip tai aptarti, kad mums palengvėtų. Pasidarė pernelyg sudėtinga, nepajėgiau daugiau apie tai galvoti, ne tą vakarą. Pajutau, kaip man nusviro pečiai, vokai nusileido, aš pakėliau rankas ir krumpliais pasitryniau akis.

— Pavargai? — paklausė jis.

— Taip, — atsakiau.

Aš ir buvau pavargęs. Pavargusio kūno, pavargusios galvos ir glebios odos, ir nenorėjau nieko daugiau, tik virsti į lovą, palįsti po antklode ir miegoti, miegoti, kiek tik įmanoma.

Jis ištiesė ranką ir pakedeno man plaukus, tada nuo lentynos virš krosnies paėmė degtukų dėžutę ir uždegė žibalinę lempą virš stalo, užpūtė degtuką, atidarė krosnies dureles ir įmetė jį į liepsnas. Geltonoje lempos šviesoje galbūt atrodėme dar keisčiau su savo rudai baltais kūnais. Jis nusišypsojo ir tarė:

— Eik, atsigulk pirmas. Aš ateisiu vėliau.

Tačiau jis neatėjo. Kai prabudau naktį ir pajutau, kad man reikia suvaikščioti išvietėn, jo niekur nebuvo matyti. Užsimiegojęs perėjau per pirkią, ten jo irgi nebuvo, atidariau lauko duris ir pažvelgiau į kiemą, nebelijo, bet ir ten jo nebuvo matyti, o grįžęs radau jo lovą paklotą ir kariškai išlygintą, ir ji atrodė nepaliesta nuo praėjusio ryto.

7

Sauseglė nugenėta ir motoriniu pjūklu supjaustyta tinkamo ilgio rąstigaliais: maždaug per pusę trinkos, ant kurios kapoju malkas, paskui juos po tris suvežiojau karučiu ir suverčiau į krūvą aikštelėje priešais malkinę, o dabar rąstigaliai stovi sukrauti beveik dviejų metrų aukščio dvimate piramide palei sieną po stogeliu. Rytoj pradėsiu juos skaldyti. Kol kas ėjosi gerai, esu patenkintas savimi, bet mano nugara šiandien daugiau nepakels. Be to, jau po penktos valandos, saulė nusileido ten, kur turėtų būti vakarai ar pietvakariai, nuo miško pakraščio, kur ką tik dirbau, atslenka sutemos ir pats metas sustoti. Skudurėliu pavalau pjūklą aplipusias pjuvenas su benzino ir alyvos priemaišom, kol jis tampa beveik švarus, pastatau jį džiūti ant suoliuko malkinėje, uždarau duris ir su tuščiu termosu po pažastimi pereinu per kiemą. Tuomet atsisėdu prieduryje ant laiptelio, nuo kojų nusitraukiu drėgnus aulinius batus, iš abiejų aulų iškratau pjuvenas ir nusivalau klešnių apačias. Taip pat išpurtau kojines, stipriai išmušu darbinėmis pirštinėmis, o likučius išrankioju pirštais. Ant žvyro lieka daili krūvelė. Lyra žiūri į mane įsikandusi eglės kankorėžį, kuris kyšo jai iš nasrų kaip storiausias neuždegtas cigaras, nori, kad jį numesčiau, o ji galėtų nuskuosti ir atnešti jį atgal, bet kai tik pradedame šį žaidimą, ji nori tęsti be galo, o aš nebeturiu tam jėgų.

— Sorry, — tariu, — kitąkart.

Patapšnoju geltoną jos galvą, paglostau jai kaklą ir švelniai timpteliu už ausies, jai labai patinka. Ji paleidžia kankorėžį, užlipa ant laiptelio ir atsitupia ant durų kilimėlio.

Pastatau batus tuoj už durų kulnais į sieną ir vienomis kojinėmis per priemenę nueinu į virtuvę. Ten išskalauju termosą karštutėliu vandeniu iš čiaupo ir padedu jį džiūti ant spintelės. Tik prieš porą savaičių įsirengiau vandens šildytuvą. Iki tol jo čia nebuvo. Tik kriauklė paplavoms pasienyje su šalto vandens čiaupu. Paskambinau santechnikui, gerai pažįstančiam namą, kuriame gyvenu, ir jis pasakė, kad turiu atkasti du metrus vamzdžio nuo išorinės namo sienos, kad jis galėtų pakeisti vamzdžio kryptį ir po pamatais nuvesti jį į virtuvę. Ir aš turįs tai padaryti viens du, kol neįšalo žemė. Santechnikas nenorėjo pats kasti, pareiškė nesąs juodadarbis. Manęs darbas negąsdino, bet buvo sunku, vien žvirgždas ir akmenys ligi pat apačios. Kai kurie akmenys buvo labai dideli. Pasirodo, gyvenu ant moreninio gūbrio.

Dabar turiu indų plautuvę kaip visi žmonės. Pažvelgiu į veidrodį virš plautuvės. Jame atsispindintis veidas nesiskiria nuo to, kurį tikėjausi pamatyti sulaukęs šešiasdešimt septynerių. Daugmaž žengiu koja kojon. Ar man patinka, ką matau, kitas klausimas. Bet tai visai nesvarbu. Nedaug kas mane čia matys, o ir veidrodį teturiu tą vieną. Tiesą sakant, fizionomija veidrodyje manęs neerzina. Man ji priimtina, atpažįstu save. Daugiau negaliu reikalauti.

Radijas įjungtas. Jie kalba apie būsimąjį tūkstantmečio jubiliejų. Kalba apie sunkumus, kurių neabejotinai kilsią pereinant nuo patikimų devyniasdešimt septintųjų, devyniasdešimt aštuntųjų ir devyniasdešimt devintųjų prie dviejų nulių visose kompiuterinėse sistemose, esą niekas nežino, kas gali nutikti, tačiau būtina apsisaugoti nuo galimų katastrofų ir kad Norvegijos pramonė nepateisinamai vangiai imasi apsaugos priemonių.

Ničnieko nenusimanau apie tuos dalykus ir manęs tai nedomina. Tik viena man aišku: kad daugybė konsultacijų bendrovių, ne ką daugiau žinančių, kas įvyks, mėgina užsidirbti pinigo. Ir tikrai užsidirbs, jeigu dar neužsidirbo.

Išsitraukiu mažiausią puodą, nuplaunu kelias bulves ir sudedu į jį, pripilu vandens ir pastatau puodą ant viryklės. Jaučiu, kad esu alkanas, darbas prie sauseglės sužadino apetitą. Keletą dienų nejutau didelio noro valgyti. Bulvių nusipirkau parduotuvėje, kitais metais užsiauginsiu savų senajame darže už ūkinio pastato. Jis visiškai užžėlė ir jį reikia sukasti iš naujo, bet tiek turėčiau pajėgti. Palengva, neskubėdamas.

Svarbu nepraleisti vakarienės, kai gyveni vienas. Taip greitai gali nutikti, nes nuobodu virti valgį sau vienam. Ant stalo turi būti bulvių, padažo ir daržovių, servetėlė, švari stiklinė, uždegta žvakė ir jokių darbinių drabužių sėdant valgyti. Tad, kol verda bulvės, nuėjęs į kambariuką persimaunu kelnes ir apsivelku švarius baltus marškinius, grįžęs į virtuvę užtiesiu stalą staltiese, o tada, įdėjęs į keptuvę sviesto, išsikepu žuvį, kurią pats ištraukiau iš ežero.

Lauke stojo prieblanda. Viskas slenkasi krūvon: ūkinis pastatas, miško pakraštys, ežeras už medžių, tarsi nuspalvintas oras surištų pasaulį ir nieko nepaliktų pavieniui. Gera apie tai mąstyti, bet nesu tikras, jog tai tiesa. Verčiau būti laisvam, bet šią akimirką prieblandos mėlynasis pasaulis teikia paguodą, nors nežinau, ar jos noriu, man jos nereikia, bet vis tiek priimu ją. Maloniai nusiteikęs atsisėdu prie stalo ir pradedu valgyti.

O tada pasigirsta beldimas į duris. Kad beldimas, nieko keista, nes neturiu durų skambučio, tačiau, kiek čia gyvenu, prie šių durų niekas nėra pridėjęs rankos, o kai kas nors atvažiuoja, iš anksto išgirstu automobilį ir išeinu ant laiptų pasitikti. Bet dabar neišgirdau jokio automobilio ir nepastebėjau jokių šviesų. Mažumėlę suirzęs pakylu nuo ką tik pradėtos vakarienės, nušlepsiu į priemenę ir atidarau duris. Ant laiptų stovi Larsas, o už jo kieme tupi Pokeris, klusniai ir tyliai. Šviesa lauke atrodo beveik dirbtinė, kaip mano žiūrėtuose filmuose: mėlyna, sukurta apšvietėjo, šviesos šaltinis neregimas, bet kiekvienas daiktas labai ryškus ir susyk matomas pro tą patį filtrą, arba viskas pagaminta iš tos pačios medžiagos. Net šuo mėlynas, jis nejuda: molinis šuns modelis.

— Labas vakaras, — pasilabinu, nors iš tikrųjų dar pavakarys, bet kai tokia šviesa, neįmanoma pasakyti nieko kita.

Larsas ten stovėdamas atrodo suglumęs, nors gal tai kas kita, tam tikra veido išraiška, ir tokia pati — matau — šuns poza: jiems abiem bendras kūno stingumas, ir nė katras nežiūri į mane, jie santūriai lūkuriuoja, kol galiausiai Larsas prabyla:

— Labas vakaras, — ir vėl nutyla, nė žodžio apie tai, ko jis nori, o aš nežinau, ką man sakyti, kad jam pagelbėčiau.

— Kaip tik ruošiausi valgyti, — tariu, — bet nieko baisaus, prašom užeiti.

Iki galo atlapoju duris ir mosteliu ranka neabejodamas, kad jis atsikalbinės, kad tai, ką ketina man pasakyti, bus pasakyta ten pat ant laiptų, jeigu tik jam pavyks surikiuoti žodžius, su kuriais vargsta. Bet tada jis apsisprendžia, žengia paskutinį žingsnį durų link, atsisuka į Pokerį ir rodydamas į laiptus paliepia:

— Tupėk čia.

Pokeris užlipa laiptais ir ten atsitupia, o aš žengteliu į šoną ir įleidžiu Larsą į priemenę. Pirmas nueinu į virtuvę ir atsistoju prie stalo, kur skersvėjyje plevena žvakės, o jis atseka iš paskos ir uždaro duris.

— Alkanas? — paklausiu. — Čia valgio užtektinai dviem.

Ir bemaž kalbu tiesą, visada prigaminu per daug, pervertinu savo apetitą ir antroji porcija visuomet atitenka Lyrai, ji tai žino ir būna labai patenkinta, kai sėdu valgyti. Tuomet ji guli prie krosnies, įdėmiai seka mane žvilgsniu ir laukia. Dabar pakilusi iš savo vietos vizgina uodegą ir uostinėja Larso kelnes. Jas būtų ne pro šalį išskalbti, šiuo klausimu mūsų nuomonės sutampa.

— Prašau įsitaisyti, — pakviečiu ir nelaukęs atsakymo iš kampinės spintos atnešu lėkštę, padedu įrankius, servetėlę ir pastatau stiklinę.

Įpilu jam alaus, sau taip pat įsipilu. Dabar truputis sniego už lango ir atrodytų kaip Kūčios. Jis iš tiesų atsisėda ir matau, kaip sumišęs pažvairakiuoja į mano švarius baltus marškinius. Man nesvarbu, ką jis vilki, taisyklės, kuriomis vadovaujuosi, galioja tik man, bet aš suprantu nepalengvinęs jam užduoties, kad ir ką jis būtų ketinęs pasakyti. Atsisėdęs paraginu jį vaišintis ir jis įsideda gabalėlį žuvies, dvi bulves ir užsipila padažo, o aš nedrįstu pažvelgti į Lyrą, nes maždaug tiek ji būtų gavusi. Mes pradedame valgyti.

— Skani žuvis, — pagiria Larsas, — pats sugavai?

— Taip, žinoma, — atsakau, — prie upės žiočių.

— Ten būna nemažai žuvų. Ypač ešerių, — taria jis, — bet taip pat lydekų, palei vikšrius, o kartais ir upėtakių, jei pasiseka.

Aš linkčioju ir ramiai sau valgau laukdamas, kada jis prašneks apie reikalą. Nors tai nėra būtina, jis gali čia ateiti pavalgyti vakarienės ir neturėdamas jokio reikalo. Bet galiausiai jis iš stiklinės makteli didelį gurkšnį alaus, servetėle nusišluosto lūpas, ant kelių susideda rankas, atsikrenkščia ir pareiškia:

— Aš žinau, kas tu esi.

Nustoju kramtyti. Išvystu savo veidą tokį, koks jis ką tik buvo veidrodyje, nejau jis žino, kas tas žmogus? Tik aš tai žinau. O gal jis prisimena trejų metų senumo laikraščius su didžiule mano nuotrauka, kur stoviu kelio viduryje lediniame lietuje, kraujas ir vanduo teka man nuo plaukų ir kaktos ant marškinių ir kaklaraiščio, suglumęs mano veidrodinių akių žvilgsnis į objektyvą, o tuoj už manęs, vos matomas, mėlynas Audi su ore pakibusiu galu ir į akmenyną įsmigusiu priekiu. Tamsi, šlapia uolinė siena, greitosios pagalbos automobilis su atidarytomis galinėmis durimis ir į vidų keliami neštuvai su mano žmona, policijos automobilis su įjungtu švyturėliu, mėlynas pledas ant mano pečių, sunkvežimis, didelis lyg tankas, skersai geltonos skiriamosios juostos, ir lietus, lietus, ant šalto blizgančio asfalto, kuriame viskas atsispindi dvigubai, kaip kad man viskas dvejinosi akyse savaites po to. Visi laikraščiai įdėjo tą nuotrauką. Puikiai sukomponuotą laisvai samdomo fotografo, sėdėjusio viename iš automobilių spūstyje, kuri susidarė per pusvalandį nuo avarijos. Jis važiavo atlikti nuobodaus užsakymo ir vietoj to gavo premiją už vaizdą, kurį nutraukė lietuje. Žemas pilkas dangus, suskaldyta apsauginė tvorelė, baltos avys kalvagūbryje už jos. Visa tai viename kadre. „Pažiūrėkite čia!” — šūktelėjo jis.

Bet ne tai Larsas turi galvoje. Gal jis ir matė vieną iš tų nuotraukų, visai galimas daiktas, bet galvoje turi ne tai. Jis mane atpažino, kaip ir aš atpažinau jį. Praėjo daugiau kaip penkiasdešimt metų, tuokart tebuvome vaikai, jis turėjo dešimt metų, aš — vis dar penkiolika ir vis dar baiminausi to, kas vyko aplink mane, ko nesupratau, nors žinojau, kad man trūksta visai nedaug, kad jeigu ištiesčiau ranką kaip įmanydamas toliau, galbūt pasiekčiau tikslą ir pajusčiau, kaip viskas yra. Bent jau buvo toks jausmas, ir pamenu, kaip išbėgau iš miegamojo su drabužiais rankoje tą tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntųjų vasaros naktį, staiga apimtas panikos, nes supratau, jog tai, ką mano tėvas sako ir kaip yra iš tikrųjų, nebūtinai sutampa, ir dėl to pasaulis tapo lakus ir sunkiai užčiuopiamas. Atsivėrė tamsa ir negalėjau pažvelgti į kitą pusę, o kažkur naktyje, už kilometro žemyn upe, vienas savo lovoje galbūt būdravo Larsas mėgindamas užčiuopti savo gyvenimą, kai nežinia iš kur atklydęs šūvis vis dar pripildė kiekvieną kubinį metrą oro nedideliame namelyje, todėl jis negirdėjo nieko daugiau, tik tą šūvį, kai žmonės kalbėjo su juo, kad ir ką sakė, ir tai bus vienintelis garsas, lydėsiantis jį dar ilgai ilgai.

Dabar jis sėdi už stalo priešais mane po daugiau nei penkiasdešimties metų ir tvirtina žinantis, kas esu, o aš neturiu ko pridurti. Juk tai joks kaltinimas, nors kažkodėl skamba panašiai, taip pat ir ne klausimas, taigi neprivalau nieko aiškinti. Bet jeigu nieko nepasakysiu, pasidarys labai tylu ir keblu.

— Taip, — tariu pažvelgdamas tiesiai į jį. — Aš taip pat žinau, kas tu esi.

Larsas linkteli galva.

— Taip ir maniau.

Dar kartą linkteli ir paėmęs peilį su šakute valgo toliau, akivaizdu, kad patenkintas. Tiek ir ketino pasakyti. Nieko daugiau, nieko papildomai. Ir dar norėjo patvirtinimo, jį dabar gavo.

Likusią vakarienės dalį jaučiuosi kiek suvaržytas, įkalintas aplinkybių, kurių pats nesukūriau. Valgome daug nekalbėdami, pasilenkę į priekį apžvelgiame kiemą, kur greitai ir tyliai leidžiasi tamsa, linktelime vienas kitam ir sutinkame, kad metų laikas, kuris dabar stojo, yra toks, koks ir turi būti: betgi kaip greitai temsta, taigi, ir taip toliau, lyg tai būtų naujiena. Bet Larsas atrodo patenkintas, suvalgo viską, ką turi lėkštėje, ir kone linksmai prataria:

— Ačiū už vaišes. Kaip gerai buvo gauti tikrą vakarienę, — ir susiruošia eiti, išėjęs lengvu žingsniu be žibintuvėlio nužingsniuoja keliu, mane prislegia sunkulys, o Pokeris nusliūkina jam iš paskos tilto ir mažos trobelės link ir pamažu pradingsta vakaro sutemose.

Kurį laiką lieku stovėti prie durų slenksčio klausydamas žingsnių per žvyrą, kol jie taip pat išnyksta, dar pastoviniuoju, tada per tamsą išgirstu silpną pokštelėjimą, kai Larsas uždaro duris, ir pamatau lange įsižiebiant šviesą ten, apačioje, trobelėje prie upės. Pasisukęs apsidairau į visas puses, bet Larso šviesa yra vienintelė, kurią matau. Pakyla vėjas, bet stoviu kur stovėjęs ir stebeiliju į tamsą, vėjas sustiprėja, nuo pamiškės atsklinda ošimas, pasidaro šalta vienais marškiniais, staiga apninka toks žvarbis, jog imu kalenti dantimis, ir galiausiai turiu pasiduoti, grįžtu į vidų ir uždarau duris.

Nukraustau stalą virtuvėje, dvi lėkštės ant staltiesės pirmą kartą šiuose namuose. Jaučiuosi lyg po įsibrovimo, niekur nesidėsi, ir įsibrovėlis — ne bet kas.

Tai jau taip. Pasiimu Lyros dubenėlį į kamarą, pripilu sauso ėdalo, nunešu jį atgal ir pastatau į vietą priešais krosnį. Lyra pažiūri į mane, ne to tikėjosi, pauosto davinį ir ima iš lėto ėsti, kiekvieną kąsnį nuryja pabrėžtinai sunkiai, atsisukusi vėl į mane pažiūri, ilgai, graudžiomis akimis, atsidūsta ir ėda toliau, lyg turėtų ištuštinti taurę nuodų. Išlepintas šuva.

Kol Lyra ėda, nueinu į kambarėlį, nusirengiu baltus marškinius, pakabinu juos ant pakabo, per galvą užsitraukiu kasdienius languotus marškinius ir megztinį, nušlepsiu į priemenę, nuo vagio nusikabinu šiltą jūreivišką striukę ir apsirengiu. Susirandu žibintuvėlį, pašvilpiu Lyrą, su šlepetėmis išeinu ant laiptų ir persiaunu auliniais. Dabar tikrai vėjuota. Mes patraukiame keliu žemyn. Lyra priekyje, aš atsilikęs per kelis metrus. Vos įžiūriu šviesų kailį, bet kol jį matau, jis rodo man kelią ir aš nedegu žibintuvėlio, tik leidžiu akims prisijaukinti tamsą, kol jų nebeprimerkiu norėdamas sugauti šviesą, kurios seniai nebėra.

Kai prieiname prie tilto, stabteliu ten, kur prasideda turėklai, ir pažvelgiu į Larso trobelę. Langai šviečia ir geltoname rėme pamatau jo pečius, pakaušį, kuriame nėra nė vieno žilo plauko, ir televizorių, kuris stovi įjungtas kitame kambario gale. Jis žiūri vakaro žinias. Nežinau, kada paskutinį kartą jas žiūrėjau. Neatsivežiau čia jokio televizoriaus ir retkarčiais, kai vakarai prailgsta, dėl to pasigailiu, bet mąstau taip, jog kai esi vienas, mirgantys paveikslėliai tave greitai gali prikaustyti prie kėdės, ant jos išsėdėsi iki vėlyvos nakties, ir laikas prabėgs bežiūrint, kaip juda kiti. Aš to nenoriu. Pats sau galiu palaikyti draugiją.

Iš kelio pasukame palei upelę taku, kuriuo paprastai vaikštau, bet negirdžiu vandens šniokštimo, nes ūžia vėjas šnarindamas medžius ir krūmus aplink mane, ir aš uždegu žibintuvėlį, kad nenukrypčiau nuo tako ir neįkrisčiau į upę, nes negirdžiu, kur ji yra.

Nusileidęs iki ežero paėjėju vikšriais apžėlusia pakrante, kol pasiekiu aikštelę su suoliuku, kurį pats sukaliau ir atitempiau iki čia, kad turėčiau kur sėdėti ir stebėti gyvenimą prie upės žiočių, matyti, ar iš vandens šokinėja žuvys, matyti antis ir gulbes, perinčias užutekyje. Tiesa, jos neperi šiuo metų laiku, bet tebebūna čionai rytais su savo vadomis, kurias išvedė pavasarį, gulbiukai dabar priaugę savo tėvus, bet vis dar pilki ir tai atrodo keistai, lyg būtų dviejų skirtingų rūšių, tik plauktų viena vora, vienodai judėdami, ir jie turbūt įsivaizduoja, kad yra vienodi, nors kiekvienas gali matyti, kad tokie nėra. Arba galiu čia sėdėti vien tam, kad leisčiau laisvai tekėti mintims, kol Lyra atlieka savo įprastinius reikalus.

Susirandu suoliuką ir atsisėdu, bet dabar juk nėra nieko, už ko galėtų užsikabinti žvilgsnis, į ką galėčiau žiūrėti, tad užgesinu žibintuvėlį ir lieku sėdėti tamsoje klausydamas, kaip vikšriuose gailiai ūkauja vėjas. Pajuntu, koks aš pavargęs po šios dienos, dirbau ilgiau nei esu įpratęs, ir užsimerkęs pamąstau, kad dabar man negalima užmigti, tik valandėlę pasėdėsiu. O tada vis tiek užmingu ir pabundu visas sužvarbęs, aplinkui kurtinamai ūžia vėjas ir pirmiausia man į galvą šauna mintis, jog norėčiau, kad Larsas nebūtų pasakęs to, ką pasakė, tai pririša mane prie praeities, nuo kurios maniau pabėgęs, ir tuos penkiasdešimt metų nustumia į šoną taip lengvai, jog atrodo beveik nepadoru.

Sustingusiomis kojomis pakylu nuo suoliuko ir pašvilpiu Lyrą, nors su apmirusioms lūpomis nekaip išeina, bet ji jau tupi visai šalia suoliuko ir tyliai inkščia, spausdama savo snukį man prie kelio. Uždegu žibintuvėlį. Vėjas pragariškas, ties šviesos pluoštu, kurį apvedu ratu, maišalynė, vikšriai prigulę prie ežero, baltos keteros ant vandens ir kauksmas plikose medžių viršūnėse, kurios plakasi viena į kitą pasvirusios į pietus. Atsitupiu prie Lyros ir paglostau jai galvą.

— Good dog, — pasakau angliškai, ir tai nuskamba kvailokai, kaip kadaise matytame filme, galbūt „Lesėje” — iš tų senųjų laikų kino, nė kiek nenustebčiau, o gal ką nors susapnavau, kai miegojau, tik dabar pamiršau ir liko tik šie žodžiai. Šiaip ar taip, jie ne iš Dikenso, nepamenu, kad jo knygose kas nors būtų sakęs good dog, ir vis tiek paika. Vėl atsitiesiu ir iki pat smakro užtraukiu striukės užtrauktuką.

— Eikš, — tariu Lyrai, — eime namo.

Ji pašoka pajutusi palengvėjimą ir nuskuodžia taku iškėlusi uodegą, o aš nuseku iš paskos, ne taip mikliai, galvą įtraukęs į striukės apykaklę, delne tvirtai suspaudęs žibintuvėlį.

8

Labai aiškiai menu tą naktį kalnų ganyklos trobelėje, kai mano tėvas negulėjo ten, kur buvo žadėjęs. Iš miegamojo nuėjau į pirkią ir priešais krosnį greitai apsirengiau. Pasilenkęs virš jos pajutau, kad ji tebėra šilta nuo praėjusio vakaro, įsiklausiau į naktį aplinkui, bet nieko neišgirdau, tik savo alsavimą, jis buvo pernelyg greitas, keistai kimus ir švokščiantis, kambaryje, kuris atrodė didžiulis ir neaprėpiamas, nors tiksliai žinojau, kiek žingsnių iki kiekvienos sienos. Prisiverčiau kvėpuoti ramiau, giliai įtraukiau oro ir pamažu išpūčiau mąstydamas, kad iki šios nakties gyvenimas mane lepino, aš niekada nebuvau vienas, iš tikrųjų vienas, ir net kai mano tėvas ilgam išvažiuodavo, man likdavo pasitikėjimas, dabar jis išgaravo per vieną liepos dieną.

Ji toli, ta svilinanti diena, kai atidariau duris ir išėjau į kiemą su savo ilgaauliais batais. Ten buvo tuščia ir vėsoka, bet jau netamsu, juk vasaros naktis, o virš manęs debesyse, kurie dideliu greičiu plaukė per dangų, atsivėrė properšų, pro jas mirguliuodama krito blyški šviesa, tad nesunkiai suradau taką, vedantį prie upės. Vanduo po smarkios liūties tekėjo srauniau, labiau apsemdamas priekrantės akmenis, upė tvino ir liūliavo, švytėjo lyg matinis sidabras, mačiau tai iš tolo, ir vandens šniokštimas buvo vienintelis garsas, kurį girdėjau.

Valties nebuvo įprastoje vietoje. Įsibridęs į vandenį žengiau kelis žingsnius, sustojau ir įsiklausiau, ar neišgirsiu irklų pliuškenimo, bet tik upė verpetavo man apie kojas ir nieko neįžiūrėjau nei pasroviui, nei prieš srovę. Žinia, ten buvo rąstų rietuvės, aštriai kvepiančios drėgname ore, buvo kreivoji pušis su kryžiumi, prikaltu prie kamieno, ir pievos kitame krante, nusidriekusios iki kelio, bet judėjo tik debesys dangumi ir mirguliuojanti šviesa. Keistas buvo jausmas stovėti vienam naktyje, beveik kaip šviesai ar garsui persmelkiant kūną, it švelni mėnesiena ar varpelių gausmas, vandeniui sūkuriuojant apie batų aulus, ir visa kita aplinkui buvo taip didinga ir tyku, tačiau nesijaučiau suglumęs, jaučiausi išrinktasis. Dabar visiškai nurimau, ten stovėdamas buvau centras. Tai padarė upė, be jokios abejonės, galėjau iki smakro panirti į vandenį, ramiai tupėti, jausti srovę plakant ir tampant kūną, ir tebebūti tuo, kuo buvau, tebebūti centru. Atsigręžiau ir pažvelgiau į trobelę. Langai buvo tamsūs. Nenorėjau grįžti vidun, ten nebuvo jokios šilumos, abu kambariai negyvenami ir tušti su drėgnomis antklodėmis ir užgesusia krosnimi, dabar tikrai vėsesni nei oras lauke, neturėjau ką veikti trobelėje. Tad išbridau į krantą ir nužingsniavau tolyn.

Iš pradžių tarp naujų kelmų išėjau į siaurą žvyro keliuką už mūsų sklypo ir tarp medžių patraukiau į pietus, o ne į šiaurę, kur paprastai eidavome, kur buvo tiltas ir parduotuvė, ir dabar lengvai radau kelią, nes debesys išsisklaidė ir naktis vėl buvo šviesi, lyg apibarstyta baltais miltais, filtras, kurį aiškiai mačiau ir panorėjęs gal būčiau galėjęs paliesti, vis dėlto negalėjau. Tačiau pamėginau. Išskėčiau pirštus žengdamas tarp tamsių kamienų, it kolonų abipus, ir rankomis pervedžiau per orą, pamažėle aukštyn, paskui vėl žemyn, pudruotoje šviesoje, bet nieko nepajutau, ir viskas buvo kaip įprastai, kaip bet kurią kitą naktį. Bet gyvenimas perkėlė svorį nuo vieno taško ant kito, nuo vienos kojos ant kitos, kaip tylenis milžinas didžiojoje ūksmėje palei kalvagūbrį, ir aš nebesijaučiau esąs tas žmogus, kuris buvau prasidedant dienai, ir net nežinojau, ar tai mane liūdina.

Aš to nežinojau ir buvau per jaunas dairytis atgal, tad toliau žingsniavau keliu. Girdėjau upę apačioje, už miško, ir netrukus mane pasiekė garsai iš kalnų ganyklos trobelės, kuri stovėjo arčiausiai mūsiškės pietų kryptimi. Tuos garsus skleidė karvės savo garduose už rąstinių sienų, jos atrajojo arba gulėjo šiauduose ir patamsyje slinko nuo vieno šono į kitą, ir staiga jos nuščiuvo, paskui vėl atgijo, iki manęs ant kelio atsklido prislopintas varpelių skimbčiojimas ir aš pagalvojau, kažin koks dabar nakties metas, gal tuoj bus rytas, ar galiu taku nutykinti iki tvarto, įsėlinti vidun ir valandėlę pasėdėti, kad pajusčiau, ar tikrai šilta, prieš keliaudamas toliau. Aš taip ir padariau. Tereikėjo nusileisti taku, kuriuo paprastai genamos karvės, praeiti pro mažą trobelę, kuri buvo paskendusi tyloje, niekas nestovėjo prie lango ir nežiūrėjo į lauką, kiek galėjau matyti, o tada — atverti duris ir įžengti į pustamsį tvartą. Viduje tvyrojo aitrus ir drauge malonus kvapas ir buvo taip šilta, kaip ir įsivaizdavau būsiant. Iš prieangio atsinešiau melžimo suoliuką, stovėjusį tarp srutų latakų, atsisėdau ant jo pasienyje šalia durų, kurias įėjęs uždariau, ir užsimerkiau, girdėjau garduose ramiai alsuojant karves, taip pat ramiai krutančius jų žandikaulius, tilindžiuojančius varpelius, rąstų girgždėjimą ir viršum stogo nakties ošimą, kuris buvo ne nuo vėjo, bet suma viso to, ko mane norėjo pripildyti naktis. Ir tada aš užmigau.

Nubudau, kai kažkas paglostė man skruostą. Pamaniau, kad mano mama. Įsivaizdavau esąs mažas berniukas. Aš turiu mamą, pagalvojau, buvau primiršęs. Ir tada prisiminiau, kaip ji atrodo, bruožą po bruožo, kol sudėliojau ją beveik iki galo ir ji atrodė tokia, kokią visada ją mačiau, bet veidas, į kurį pakėliau akis, buvo ne jos ir akimirką sklandžiau tarp dviejų pasaulių, su pusmige akimi kiekviename, nes ten stovėjo šios kalnų ganyklos trobelės melžėja, taigi buvo penkta valanda ryto. Daug kartų buvau ją matęs ir su ja kalbėjęs. Man ji patiko. Jos balsas skamba kaip sidabrinė fleita, kai ji užkopusi iki kelio šaukia karves, pasakė mano tėvas, pakėlė rankas į burnos aukštį, truputį į šoną, ir atkišęs lūpas pajudino pirštus. Aš nežinojau, kokį garsą skleidžia sidabrinė fleita, vargu ar buvau ją girdėjęs, bet ji nusišypsojo, pažvelgė žemyn į mane ir pasakė:

— Labas rytas, bernužėli, — ir tai visai maloniai paglostė ausį.

— Aš užmigau, — pratariau, — čia buvo taip gera ir šilta.

Atsisėdau tiesia nugara ir rankomis pasitryniau veidą.

— Tau reikia suoliuko, — susizgribau.

Ji papurtė galvą.

— Ne ne, gali sėdėti. Turiu dar vieną, viskas gerai.

Tada ji nuėjo tvarto viduriu su blizgančiais kibirais abiejose rankose, susirado kitą suoliuką, atsisėdo ant jo prie pirmosios karvės ir minkštais, įgudusiais judesiais ėmė mazgoti rausvą tešmenį. Ji jau buvo išmėžusi mėšlą ir viską nubarsčiusi pjuvenomis, tad grindys spindėjo švara, ir dabar visos karvės stovėjo išsirikiavusios voromis: keturios žalmargės — vienoje pusėje ir keturios — kitoje, pritvinkusios lūkesčio ir pieno. Ji prisitraukė kitą kibirą prie savęs, taip pat švelniai suėmė spenius ir į metalą subarškeno balta čiurkšlė, atrodė labai paprasta, bet aš mėginau ne kartą ir neišmelžiau nė lašo.

Sėdėjau nugara į sieną ir žiūrėjau į ją, apšviestą lempos, kurią ji pasikabino ant vagio šalia gardo: skarele aprišti plaukai, geltonas atšvaitas ant veido, mąslus žvilgsnis ir lengva šypsena, plikos rankos ir pliki keliai, kyšantys iš po padurkų blausioje šviesoje abipus kibiro, ir aš nieko nedariau, bet kelnėse staiga taip smarkiai sustandėjo, jog ėmiau gaudyti kvapą, o aš net neprisiminiau apie ją tokiu būdu pagalvojęs. Abiem rankomis įsitvėriau suoliuko ir pasijutau išduodantis tą, kuri man išties rūpėjo, žinojau, kad jeigu dabar pajudėčiau nors centimetrą, ta mažutė trintis viską sužlugdytų, ji tai pastebėtų, galbūt išgirstų beviltišką goktelėjimą, kuris veržėsi iš mano krūtinės, ir tuomet suprastų, koks aš bejėgis, o šito nebūčiau pakėlęs. Taigi turėjau galvoti apie kitus dalykus, kad atslūgtų spaudimas į įsitempusią odą, ir pirmiausia pamąsčiau apie arklius, kuriuos mačiau šuoliuojant keliu per kaimą, keletą skirtingo plauko arklių dundančiomis kanopomis ant perdžiūvusio žvyro, ir dulkes, kurios sukilo sūkuriais ir liko kyboti karštame ore kaip geltonos užuolaidos tarp namų ir bažnyčios, bet tai ne ką tepadėjo, nes kažkuo trikdė tų arklių karštis, kaklo linkis ir ritmingas šnopavimas, kai jie lėkė šuoliais, ir visa tai, ką sunku paaiškinti, bet žinai, kad arkliams tai būdinga, ir tuomet nusprendžiau prisiminti Biunefjordeną. Fiordą šalia namų ir pirmąsias maudynes pilkžalėje jūroje gegužės pirmą dieną bet kokiu oru. Kaip šalta būdavo vandenyje ir kaip aiktelėjus lyg kas išsiurbdavo orą iš kūno, kai nušokdavai nuo uolos prie Kateno ir perskrosdavai blizgų paviršių, o šokti galėdavome tik po vieną, nes kitas turėdavo stovėti ant kranto paruošęs virvę ir būti gelbėtoju, jeigu tą, kuris jūroje, sutrauktų mėšlungis. Man buvo tik septyneri, kai nusprendėme tai daryti kiekvienais metais, mudu su seserimi, ir ne todėl, kad tai būtų nuostabu, o todėl, kad mums reikėjo sprendimo, kuris pareikalautų iš mūsų ko nors daugiau nei įprasta, kas būtų gan skausminga, o tuo momentu skaudėdavo pakankamai. Prieš tris savaites vokiečių kareiviai buvo įžengę į Oslą, jie žygiavo Karlo Johano gatve begaline kolona, o tą dieną gatvėje buvo šalta ir tylu, tik sutartinis kareiviškų batų trinksėjimas, nelyginant pliauškinimas botagu, skverbėsi tarp universiteto aulos kolonų ir atsimušęs į sienas kaip aidas sklido virš universiteto aikštės grindinio. Tada žemai virš miesto ūmiai sugaudė naikintuvai Messerschmitt pakeliui nuo fiordo, iš atviros jūros, iš Vokietijos, ir visi sustoję nebyliai žiūrėjo, ir mano tėvas nieko nekalbėjo, ir aš nieko nekalbėjau, ir niekas visoje žmonių voroje nieko nekalbėjo. Pakėliau akis į savo tėvą, jis pažvelgė žemyn į mane ir iš lėto pakraipė galvą, tuomet ir aš pakraipiau galvą. Jis paėmė mane už rankos ir išvedė iš grūsties ant šaligatvio, gatve pro Stortingą, Rytų geležinkelio stoties link, kad pažiūrėtų, ar kursuoja autobusas Mosevejenu, ar traukinys į pietus važinėja pagal grafiką, o gal viskas tą dieną sustojo, išskyrus vokiečių kariuomenę, kurios staiga buvo pilna visur. Nepamenu, kaip mes pasiekėme miestą, traukiniu ar autobusu, gal kas pavėžėjo automobiliu, šiaip ar taip, mes parsigavome namo, ir visai galimas daiktas, kad ėjome pėsčiomis.

Netrukus mano tėvas dingo pirmą kartą, o mudu su seseria pradėjome maudytis šaltame fiorde su stingstančia širdimi ir paruošta virve.

Ir iš tikrųjų mane atvėsino mintys apie tą tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimtųjų pavasarį, apie savo tėvą, koks jis buvo tomis šaltomis dienomis, ir šaltą Biunefjordeno vandenį, nuo Kateno iki Ingirstrano paplūdimių, į kuriuos vaikščiodavome, ir tuojau galėjau atleisti gniaužtus nuo suoliuko tvarte ir atsistoti taip, kad nieko bloga nenutiktų. Melžėja buvo persikėlusi į kitą gardą, sėdėjo ant kito suoliuko, kažką sau niūniavo kaktą įrėmusi į karvės šoną ir, kiek galėjau matyti, galvojo tik apie tą karvę, tuomet aš tvarkingai pastačiau savo suoliuką prie sienos ketindamas išsėlinti pro duris ir taku grįžti į kelią. Bet tada už nugaros išgirdau jos balsą:

— Nori gurkšnelio?

Nežinia kodėl paraudau ir, nors jau seniai stengiausi vengti šviežio pieno, atsigręžęs atsakiau:

— Taip, žinoma, būtų gerai.

Man darydavosi šleikštu vien matant jį stiklinėje ar puodelyje ir įsivaizduojant, koks jis šiltas ir tirštas, bet aš miegojau jos tvarte, turėjau apie ją minčių, apie kurias ji nieko nežino ir kurios jai tikrai nepatiktų, tad nutariau, jog negaliu atsisakyti. Priėjau prie jos, paėmiau sklidiną kaušą, kurį ji man padavė, ir vienu mauku ištuštinau. Tvirtu mostu nusišluosčiau lūpas, luktelėjau, kol viskas tikrai nuslinks žemyn, tada pasakiau:

— Ačiū. Bet dabar turiu eiti. Tėvas laukia namie su pusryčiais.

— Nejau, taip anksti?

Ji pažvelgė į mane visiškai ramiai, tarsi suprastų, kas aš esu ir ką veikiu, nors pats to dorai nežinojau, labai karštai pamaksėjau galva, apsisukau ant kulno, tarp gardų nuplumpinau prie durų, išėjau iš tvarto ir buvau jau visai netoli kelio, kai turėjau išsivemti čia pat ant žemės. Išroviau keletą kuokštų viržių ir uždengiau baltas išvamas, kad ta, kuri tvarte, nepastebėtų iš karto, kai baigusi melžti gins taku karves, ir nenuliūstų.

Pėdinau keliu tol, kol šis susiaurėjo ir pavirto taku, kuris per aukštą rasotą žolę miško laukyme vedė prie upės ir baigėsi šalia prieplaukėlės, kuri čia, rytiniame krante, buvo beveik pasislėpusi užutekio vikšriuose. Perėjau prieplauką ir atsisėdau pačiame jos gale, per kraštą nukoręs kojas, auliniais vos vos liesdamas vandenį, ir dabar, saulei kylant iš už kalvagūbrio, buvo visiškai šviesu, ir per vikšrius pažvelgiau į kitą upės krantą, kur stovėjo sodyba, Juno namai, o gal buvę Juno namai, aš nebežinojau. Jie taip pat turėjo prieplauką ir prie jos plūduriavo trys valtys: ta, kurią paprastai irkluodavo Junas, ir toji, kuria matydavau atplaukiant jo mamą, kai kirtome mišką. Viena buvo mėlyna, kita raudona, o trečioji — žalia ir dažniausiai būdavo prie mūsų trobelės, jei koks nors žioplys nepririšdavo jos kitame krante, o tas žioplys — tai aš. Dabar valtis buvo čia. Ant anos prieplaukos stovėjo sukaltas suolelis, ant to suolelio sėdėjo Juno mama, o šalia jos — mano tėvas. Jie sėdėjo susiglaudę. Jis buvo ką tik nusiskutęs, o ji apsivilkusi mėlynąją suknelę su geltonomis gėlėmis, kuria pasipuošdavo važiuodama į Inbiugdą. Ant pečių jai buvo jo švarkas ir jo ranka, kuri laikė ją apglėbusi kaip maniškė mažiau nei prieš parą, bet jis darė kai ką, ko aš nedariau. Jis ją bučiavo ir aš galėjau matyti, kad ji verkia, bet verkė ne todėl, kad jis ją bučiavo, ir jis nesiliovė jos bučiavęs, o ji nesiliovė verkusi.

Galimas daiktas, man tuomet trūko tam tikros rūšies vaizduotės, ir galimas daiktas, kad trūksta ligi šiol, bet tai, ką pamačiau ant suoliuko aname upės krante, mane užklupo taip netikėtai, jog likau besėdintis ir bespoksantis pražiota burna, ir man nebuvo nei šalta, nei karšta, nei drungna, tik galva sprogo nuo tuštumos, ir jeigu kas būtų mane tąkart pamatęs, tikriausiai būtų pamanęs, kad pabėgau iš protiškai atsilikusių vaikų namų.

Gal būčiau galėjęs įsivaizduoti, kad suklydau, kad iš tiesų negalėjau pakankamai gerai įžiūrėti, kas vyksta, nes atstumas iki kito kranto per didelis, o tai, ką lyg pro miglą pavyko įmatyti, buvo vyriškis, guodžiantis moterį, kuri ką tik neteko vaiko, kurios vyras išvežtas į ligoninę už keliasdešimties kilometrų, kuri jaučiasi vieniša ir bejėgė. Bet tokiu atveju keistas paros laikas, ir žvelgiau aš ne per Misisipę, Dunojų, Reiną ar kad ir mūsiškę Glomą, bet per šią nelabai plačią upę, kuri puslankiu atsruvena per sieną iš Švedijos, prateka slėniu pro kaimą ir už kelių mylių piečiau grįžta atgal į Švediją, tad gali ginčytis, ar vanduo labiau švediškas ar norvegiškas ir ar pajustum švedišką skonį paėmęs jo į burną. Be to, ties prieplauka, ant kurios sėdėjau, nebuvo plačiausia upės vieta, o jie sėdėjo priešpriešiais.

Vadinasi, ko gera, nesuklydau. Jie bučiavosi taip, tarsi būtų išmušusi paskutinioji, ir aš negalėjau į tai žiūrėti, bet vis tiek žiūrėjau ir stengiausi galvoti apie savo mamą, kaip tikriausiai turėtų daryti sūnus, netikėtai pamatęs tokį dalyką, bet aš nepajėgiau galvoti apie savo mamą. Jos vaizdas tiesiog išsprūdo ir išsisklaidė, ji niekaip nebuvo su tuo susijusi ir aš vėl tapau tuščias, sėdėjau ir stebeilijau, kol pajutau, kad nebegaliu ten sėdėti. Iš lėto atsistojau vikšrių priedangoje, tylutėliai nusėlinau prieplaukos lentomis, įsukau į taką ir juo palypėjau, o kai atsisukęs pažvelgiau atgal, tuodu taip pat buvo pakilę nuo suolelio ir žengė namo link, ranka rankon.

Aš nebesidairiau atgal, tik perbridau per aukštą laukymės žolę, taku padaręs lankstą priėjau vietą, kur jis virsta keliu, ir nupėdinau toliau palei kalnų ganyklos trobelę su tvartu, kuriame miegojau. Dabar atrodė, kad labai seniai. Šviesa buvo kitokia ir oras kitas, ir saulė švietė virš kalvagūbrio. Buvo gera ir šilta. Gerklėje jutau kaži kokį gumulą, kuris kuteno, degino ir keistai sopėjo, taikydamasis iššokti, bet smarkiai rydamas galėjau jį sutramdyti. Girdėjau vaikštant karves šlaite palei Pušų kalną, kuris nebuvo joks kalnas, tik kauburys medžiais apaugusia viršūne, iš kairės ir dešinės tilindžiavo karvių varpeliai, tad, matyt, kelios bandos iš kitų kalnų ganyklų trobelių traukė sultingiausios žolės link. Priėjęs iškirstą miško plotą, nuo kur takas leidosi mūsų trobelės link, sustojau ir įsiklausiau. Kadangi medžių nebebuvo, galėjau matyti upę ir žinojau, kad išgirsčiau valtį, plaukiančią aukštyn upe. Bet iš tos pusės nieko nebuvo girdėti. Trobelė toje šviesoje atrodė svetingiau ir man būtų buvę nesunku ten nueiti, į gyvenamąjį kambarį, iš duoninės išsitraukti duonos ir susitepti sumuštinį, nes buvau alkanas, tačiau nukulniavau keliu tilto ir parduotuvės link. Užtrukau dvidešimt minučių. Priešais pat tiltą, ant kalvelės, per kelis metrus nuo upės, stovėjo Franco namas. Nuo kelio mačiau, kad durys atidarytos, prieangį apšvietė saulė. Grojo radijas. Nieko negalvodamas pasukau žvyro takeliu, priėjau prie pat laiptų, užlipau tris laiptelius ir pro duris pašaukiau:

— Labas! Ar čia galima gauti pusryčių?

— Labas! Žinoma, kad galima, po šimts, — iš vidaus atsklido atsakymas.

9

Visą naktį siaučia galingas vėjas. Keletą kartų prabundu, girdžiu jį švilpiant pasieniais ir ne vien: vėjas taip purto namą, jog seni rąstai dejuoja, iš visur sklinda triukšmas, smarkus ošimas, kone grėsmingi garsai iš miško, metalo barškėjimas ir stiprus trenksmas — matyt, prie ūkinio pastato, ir dėl to šiek tiek sunerimstu gulėdamas patamsyje atmerktomis akimis ir žvelgdamas aukštyn į lubas, bet po antklode šilta ir neketinu dabar keltis. Tada pasvarstau: kažin ar čerpės atlaikys, ar tuoj nulėks nuo stogo, nuskries verpetuodamos per kiemą, galbūt atsitrenks į mano automobilį ir įduobs skardą. Nusprendžiu, kad taip neatsitiks, ir vėl užmiegu.

Kai kitąkart prabundu, vėjas, regis, dar labiau įsismarkavęs, bet dabar girdėti tik trauksmas, tarsi vėją skrostų ir dalytų stogo kraigas, jokio barškesio, jokio baladojimo, veikiau kaip gaudimas laivo gilumoje, mašinų skyriuje, nes viskas banguoja tamsoje ir juda į priekį, namas turi stiebus, žibintus, putojantį kilvaterį ir visa, ko reikia, man tai patinka, patinka keliauti laivu, ir gal vis dėlto nesu iki galo išsibudinęs.

Laikrodis rodo pusę aštuntos, kai vėl pramerkiu akis. Kaip man, vėlu, pernelyg vėlu. Lange blanki priešaušrio šviesa ir neįprastai tylu anapus stiklo. Guliu nejudėdamas ir klausausi. Nė girgžtelėjimo iš išorės pasaulio, tik ant virtuvės grindų Lyros šlepsinčios letenos ir nagai dubenėlio su vandeniu link. Dar neseniai visata trykšte tryško garsais, o dabar ištuštėjo. Liko tik kantrus šuo. Puikiai girdžiu, kaip ji laka, o tada tyliai, santūriai suinkščia sakydama, kad mielai išeitų į lauką atlikti to, ko negalima namie. Jei tai nesukeltų per daug rūpesčių.

Pajuntu, kad nugara nėra sveika, tad apsiverčiu ant pilvo, išsistumiu per lovos kraštą ant grindų, remdamasis keliais, ir iš ten pamažu pasikeliu į stovimą padėtį. Viskas neblogai, tik kūnas po vakarykščio kaip sudaužytas. Basas nušliurinu į virtuvę ir pro šunį nueinu į priemenę.

— Eikš, Lyra, — pašaukiu ir ji atbindzina iš paskos.

Atidarau laukujės duris ir išleidžiu ją į prieblandą. Grįžęs vidun apsirengiu, atidarau malkų dėžę, kur, laimė, yra pakankamai pliauskų, ir kaip galėdamas taisyklingiau užkuriu krosnį. Man niekada nepasiseka iš pirmo karto, nors mano tėvui visada pavykdavo, bet jeigu niekur neskubi, anksčiau ar vėliau ugnis įsidega. Mano sesuo taip ir neišmoko. Net turėdama sausų malkų, laikraščių ir krosnį su gera trauka, sugebėdavo uždegti tik popierių. „Kaip kyla gaisrai? Ar gali man paaiškinti?” — stebėdavosi ji. Ilgiuosi savo sesers. Ji taip pat mirė prieš trejus metus. Nuo vėžio. Gydytojai niekuo nebegalėjo padėti, ji per vėlai pateko į jų rankas. Jiedvi su mano žmona ilgainiui tapo artimos draugės. Vakarais dažnai pasikalbėdavo telefonu ir aptardavo pasaulio įvykius. Retkarčiais jos apšnekėdavo mane, leipdamos juokais iš berniuko auksinėmis kelnaitėmis, kaip mane praminė. Visada buvai berniukas auksinėmis kelnaitėmis, nepaneigsi, kvatodavo jos. Manau, pirmoji tą pravardę pavartojo mano sesuo. Aš dėl to nepykau, jųdviejų juokas niekuomet neturėjo geluonies, jos tiesiog mėgo pajuokauti ir norėjo mane paerzinti. Aš gi visada buvau kiek didesnis rimtuolis, bet kas per daug, tas nesveika. Ir, matyt, jos buvo teisios, man sekėsi. Jau esu tai sakęs.

Per vieną mėnesį abi mirė ir nuo to laiko, kai jų neliko, manęs, tiesą sakant, nebedomina bendravimas su tiek žmonių. Nelabai žinau, apie ką man su jais kalbėti. Tai viena iš priežasčių, dėl ko apsigyvenau čia. Kita priežastis — miškas. Prieš daugelį metų jis buvo tapęs mano gyvenimo dalimi, kaip niekas vėliau, paskui ilgai ilgai jo nemačiau, ir kai staiga aplink mane pasidarė visiškai tylu, supratau, kaip jo ilgėjausi. Netrukus apie nieką daugiau negalvojau ir jeigu man nebuvo lemta mirti, — ten ir tada, — turėjau išsikelti į mišką. Aš taip jaučiau, viskas buvo labai paprasta. Ir tebėra.

Įjungiu radiją. Įpusėjusi rytinė žinių laida. Rusų granatos kaip kruša krinta ant Grozno. Jie vėl pradėjo. Betgi niekada nelaimės, žvelgiant į tolimą ateitį, juk savaime aišku. Dar Tolstojus tai suprato rašydamas „Hadži Muratą”, o toji knyga pasirodė prieš šimtą metų. Tiesą sakant, visai nesuvokiama, kad didžiosios valstybės neišmoksta tos pamokos, kad galiausiai žlunga jos pačios. Nors, žinoma, galima sugriauti visą Čečėniją. Šiandien tai kiek lengviau nei prieš šimtmetį.

Krosnyje smagiai spragsi malkos. Atidarau duoninę, atsipjaunu porą riekių ir užkaičiu vandens kavai, tada išgirstu ant laiptelio kiauktelint Lyrą. Šitaip ji skambina į duris, nesunku atskirti nuo kitų jos skleidžiamų garsų. Įleidžiu ją vidun. Ji nueina ir atsigula priekrosnyje, kur pamažu ima sklisti šiluma. Padengiu pusryčių stalą sau ir pripildau Lyros dubenėlį, bet ji turi palaukti savo eilės. Aš čia esu viršininkas. Valgau pirmas.

Nuo miško ateina diena. Pasilenkęs pažvelgiu pro langą ir apstulbstu nuo vaizdo, kurį pamatau ryto šviesoje. Mano kiemo medis, didžiulis senutėlis beržas, guli išverstas stipraus vėjo, toks didelis tarp ūkinio pastato ir automobilio: viršutinės šakos beveik siekia virtuvės langą, kitos apskėtusios automobilio stogo bagažinę, o dar kitos nuplėšusios ūkinio pastato stoglovį ir sulenkusios jį į milžinišką raidę „V”, tad šis nusviręs žemyn ir užtveręs malkinės duris. Gerai, kad namie pripildžiau malkų dėžę.

Juk tai paaiškina, iš kur tas trenksmas šiąnakt. Nevalingai pakylu eiti laukan, bet kol kas juk nėra prasmės. Tas beržas niekur nepabėgs. Vėl atsisėdu prie pusryčių stalo, valgau ir žiūriu pro langą mėgindamas suregzti planą, kaip pašalinti tą milžiną, atsigulusį pailsėti mano kieme. Iš pradžių turiu išlaisvinti automobilį, tai aišku, o tada patraukti medį. Iš pradžių šakas, taip pat ir tas, kurios priešais malkinę, kad pažiūrėčiau, ar įmanoma ten patekti. Malkų man reikia, ir be automobilio negaliu išsiversti. Tai svarbiausia. Teks vėl išgaląsti motorinio pjūklo grandinę, būtinai, nes vakar labai ilgai dirbau, ir galbūt man reikės daugiau benzino ir alyvos, turiu patikrinti, nes staiga nebepamenu, kiek liko, tikriausiai reikės nuvažiuoti parsivežti daugiau, bet automobilis, ko gero, užstrigęs. Pajuntu šiokį tokį išgąstį, nors nesuprantu kodėl. Tai jokia krizė. Aš čia esu savo noru. Šaldytuve turiu pakankamai maisto ir vandens iš čiaupo, galiu eiti pėsčiomis kiek panorėjęs, esu pajėgus ir turiu visą pasaulio laiką. Nejaugi? Aš taip nesijaučiu. Visai taip nesijaučiu. Staiga apima ankštumos pojūtis. Galiu bet kada mirti, štai kur esmė, bet aš tai žinau mažiausiai trejus metus ir, tiesą sakant, man nusispjaut dabar kaip ir anksčiau. Pažvelgiu pro langą į beržą. Jis užima beveik visą kiemą, toks didelis, jog beveik viską užgožia. Skubiai pakylu nuo stalo, nueinu į kambarėlį ir su drabužiais atsidrebiu ant lovos, nors tai prieštarauja taisyklėms, kurių mėginu laikytis, įsispoksau į lubas ir mano galvoje ima suktis ruletės ratas, kamuoliukas šokinėja nuo raudonos spalvos prie juodos ir vėl prie raudonos, kol galiausiai sustoja duobutėje, ir tai, žinoma, tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntųjų vasaros duobutė, arba, tiksliau — dienos, kai ta vasara baigėsi. Stovėjau po ąžuolu priešais parduotuvę pakėlęs akis ir mačiau, kaip pro ošiančią lapiją, vėjui kylant ir vėl rimstant, mirguliuoja saulės spinduliai, jie akino mane trumpais žybsniais, vertė skausmingai mirksėti, spaudė ašaras ir aš užsimerkiau, ant vokų jutau raudoną šilumą, o už nugaros girdėjau upę, kaip girdėjau ją kiekvieną dieną beveik du mėnesius, ir mąsčiau, kaip bus dabar, kai jos nebegirdėsiu.

Po ąžuolu buvo šilta. Jaučiausi apsnūdęs. Tą rytą anksti atsikėlėme, beveik nekalbėdami pavalgėme pusryčius, tuomet žvyrkeliu nuo trobelės nuėjome iki tilto, pro Franco namą, kur pro atviras duris švietė saulė, mesdama šviesų ruožą ant skudurinio takelio ir įkypai nutvieksdama vieną sieną, bet jo niekur nebuvo matyti ir aš dėl to nusiminiau.

Autobusas stovėjo saulėje ir vibravo su įjungtu dyzeliniu varikliu. Aš turėjau iš kaimo važiuoti namo, ilgą kelią iki Oslo, Elveriume persėsdamas į traukinį. Tėvas stovėjo tuoj už manęs aikštelėje priešais parduotuvę, man ant galvos uždėjęs delną, jis švelniai pakedeno man plaukus, palinko į priekį ir tarė:

— Viskas bus gerai. Tu žinai, kur tau reikia išlipti prie Elveriumo stoties, kurioje pusėje važiuoja traukinys ir kada važiuoja.

Ir šitaip jis kalbėjo toliau, suminėdamas dar daugiau detalių, ir visa sakė taip, tarsi tai būtų turėję kokią nors prasmę, tarsi aš, penkiolikmetis, nebūčiau sugebėjęs įveikti tos kelionės vienas ir be nurodymų. Iš tikrųjų jaučiausi kur kas vyresnis, bet nežinojau, kaip tai parodyti, o jei ir būčiau žinojęs, vargu ar jis būtų galėjęs tai pripažinti.

— Na, ir vasara, — pasakė, — žinau, kad man pritarsi.

Jis tebestovėjo man už nugaros, laikydamas ranką ant mano plaukų, bet jų nebekedeno, tik laikė stipriai suspaudęs ir man beveik skaudėjo, tik kažin ar jis suprato, o aš nesakiau, kad paleistų. Jis vėl pasilenkė į priekį ir pridūrė:

— Bet toks gyvenimas. Mokaisi, kai aplink kažkas vyksta. Ypač tavo amžiaus. Tiesiog turi įsileisti įspūdžius į save, prisiminti ir apie tai pamąstyti, nepamiršti ir niekada nelaikyti širdyje apmaudo. Tu turi teisę mąstyti. Supranti?

— Taip, — garsiai ištariau.

— Supranti? — pakartojo jis, aš dar kartą atsakiau „taip” ir linktelėjau galva, o tada jis suvokė, kaip stipriai laiko mane už plaukų, ir paleido juos nusijuokdamas tyliu juoku, kurio negebėčiau paaiškinti, nes juk nemačiau jo veido. Girdėjau, ką jis pasakė, bet nežinojau, ar suprantu. Kaip būčiau galėjęs? Ir nesupratau, kodėl jis pavartojo būtent tuos žodžius, bet mąsčiau apie tai tūkstantį kartų vėliau, nes netrukus jis apsuko mane suėmęs už peties, dar kartą ranka perbraukė man per plaukus ir kiek prisimerkęs pažiūrėjo man į akis su lengva šypsenėle lūpose, kuri man taip patiko. Jis tarė:

— Dabar tu išvažiuosi šituo autobusu, Elveriume persėsi į traukinį ir grįši namo į Oslą, aš užbaigsiu čia visus reikalus, o tada parvažiuosiu. Ar gerai?

— Taip, — atsakiau. — Gerai.

Ir pilvo apačioje pajutau stingdantį šaltį, nes nebuvo gerai. Tuos žodžius girdėjau nebe pirmą kartą ir vėliau labiausiai man nedavė ramybės klausimas, ar atsitiko kas nors, kas nepriklausė nuo jo valios, ar jis jau tuomet žinojo, kad niekada neparvažiuos. Kad matomės paskutinį kartą.

Žinoma, aš įlipau į autobusą, atsisėdau ant sėdynės su kuprine ant kelių ir atsigręžęs įsižiūrėjau pro autobuso langą į parduotuvę ir tiltą per upę, ir į savo tėvą, aukštą, prakaulų, juodaplaukį, stovintį mirgančiuose šešėliuose po ąžuolu, ir į dangų, kuris dar niekad nebuvo toks platus ir sodriai žydras kaip tą tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntųjų vasarą virš būtent to kaimo, ir tuomet autobusas dideliu vingiu išriedėjo į kelią. Prispaudžiau nosį prie stiklo ir spoksojau į dulkių debesį, kuris iš lėto pakilo už lango, paslėpdamas mano tėvą pilkai rudame sūkuryje, ir dariau viską, ką privalu daryti tokioje situacijoje, tokioje scenoje: skubiai atsistojau ir autobuso viduriu tarp sėdynių nulėkiau iki galinės sėdynės, klūpsčias užšokau ant jos, prispaudžiau delnus prie stiklo ir stebeilijau į kelią, kol parduotuvė, ąžuolas ir mano tėvas išnyko už posūkio, ir viską atlikau tarsi vykdydamas tikslius režisieriaus nurodymus visiems gerai žinomame filme, kurio branduolį sudaro lemtingas atsisveikinimas, ir pagrindinio veikėjo gyvenimas pasikeičia visiems laikams, pakrypsta nauja, netikėta linkme, kuri ne visuomet itin maloni, ir visi sėdintieji kino salėje puikiai žino, kas bus toliau. Vieni ranka užsidengia burną, kiti varvindami ašaras kandžioja savo nosines, treti veltui stengiasi nuryti skersai gerklės atsistojusį gumulą, primerktomis akimis žiūrėdami į ekraną, kuriame vaizdas susilieja į spalvų raizginį, dar kiti taip baisiai įsiutę, jog vos neatsistoja ir neišeina iš salės, nes kai ką panašaus patyrė savo gyvenime ir niekada už tai neatleido, o vienas iš jų tamsoje pašoka iš savo vietos ir sušunka „Sumautas šmiki!” vyrui po ąžuolu, kuris dabar į žiūrovus atsukęs pakaušį, sušunka tiek nuo savęs, tiek nuo manęs, ir aš padėkoju už paramą. Bet esmė juk tokia, kad aš tą dieną nežinojau, kas bus toliau. Niekas man to nepasakė! Ir aš neturėjau jokios galimybės žinoti, ką reiškė toji mano ką tik išgyventa scena. Aš tik laksčiau tarp savo sėdynės ir galinio lango, staiga apimtas neaiškaus nerimo: atsisėdu, vėl atsistoju, pavaikštau autobuso viduriu, prisėdu kur kitur, iš naujo pašoku — ir taip blaškiausi, kol buvau vienas autobuse. Mačiau, kaip vairuotojas seka mane akimis veidrodėlyje, vairuodamas autobusą vingiuotu žvyrkeliu, akivaizdžiai suirzęs, bet jis nesiliovė nebyliai spoksojęs. Vėliau stotelėje, pusiaukelėje iki Inbiugdos, kur upė padariusi lankstą išnyksta miške Švedijos link, įlipo dvi šeimos su vaikais, šunimis ir sunkiais maišais, o viena moteris — su višta narvelyje, kuri kudakavo kaip užsukta, ir tuomet prisiverčiau ramiai sėdėti savo vietoje, kol galiausiai užmigau, galva stuksendamas į virpantį lango stiklą, ausyse gaudžiant dyzeliniam varikliui.

Praplėšiu akis. Galva ant pagalvės sunki. Mano nusnūsta. Kilstelėjęs ranką pažvelgiu į laikrodį. Praėjo tik pusvalandis, bet tai neįprasta. Juk ką tik atsikėliau, netgi per vėlai. Nejau buvau toks pavargęs?

Palangėje visiškai šviesu. Skubiai atsisėdu, susyk švystelėdamas kojas per lovos kraštą, ir man taip ūmiai apsisuka galva, jog nusklendžiu toliau į priekį, nepajėgdamas sustoti, akyse sukibirkščiuoja ir ant peties žnekteliu ant grindų. Parvirsdamas išgirstu garsią ir keistai svetimą savo aimaną. Ir lieku gulėti. Dar ir skauda. Kas per velniava. Kvėpuoju atsargiai, neįsitempdamas. Tai nelengva. Man per anksti mirti. Man tik šešiasdešimt septyneri, aš stiprus. Tris kartus per dieną einu pasivaikščioti su Lyra, sveikai maitinuosi, jau dvidešimt metų nerūkau. To turėtų užtekti. Bent jau nenorėčiau numirti šitaip, gulėdamas ant grindų. Dabar man turbūt reikėtų sujudėti, bet nedrįstu: o jeigu nepavyks, ką tuomet darysiu? Net telefono neturiu. Atidėliojau šį sprendimą, nenoriu būti pasiekiamas. Betgi aišku: tuomet ir man kiti nepasiekiami, tai savaime suprantama. Ypač — dabar.

Užsimerkiu ir guliu nekrutėdamas. Šaltos grindys prie mano skruosto. Atsiduoda dulkėmis. Girdžiu Lyrą alsuojant prie krosnies virtuvėje. Mes jau seniai turėjome išeiti pasivaikščioti, bet ji kantri ir neinkščia. Pajuntu, kad mane truputį pykina. Galbūt tai simptomas, kuris turi man kažką pasakyti. Bet jis man nieko nesako. Mane tiesiog pykina. Tuomet suirztu, kietai užmerkiu vokus, nukreipiu žvilgsnį į save, pasiverčiu, kol keliai atsiduria po manimi, ranka atsiremiu į durų staktą ir pamažu atsistoju. Keliai dreba, bet nieko baisaus. Pabūnu užsimerkęs, kol visiškai dingsta svaigulys, tada pramerkiu akis ir iškart pamatau Lyrą, ji stovi priešais ant virtuvės grindų, nukreipusi į mane dėmesingą, įkypą protingų akių žvilgsnį.

— Good dog, — nesigėdydamas pasakau. — Dabar mes eisime.

Taip ir padarome. Kiek virpančiomis kojomis nuslenku į priemenę, užsivelku striukę, be didelių sunkumų užsisagstau ir su Lyra, lipančia ant kulnų, išėjęs ant laiptelio prieduryje apsiaunu aulinius. Atidžiai įsiklausau į savo kūną, kad pajusčiau, ar niekas nesugedo kruopščiai suderintame mechanizme, kokį primena net senas kūnas, nors nelengva tiksliai nustatyti. Be pykinimo ir maudžiančio peties, viskas veikia normaliai. Galbūt galva kiek lengvesnė nei įprastai, bet kažin ar verta tuo stebėtis pakilus po nokdauno.

Stengiuosi nežiūrėti į beržą, bet sunkiai pavyksta, nes nelabai yra į ką nukreipti žvilgsnį, kad ir kur pasisukčiau, bet aš prisimerkiu ir palei namo sieną apeinu ilgiausias šakas, vieną turiu nulenkti, paskui dar vieną, kol išsmunku į keliuką, ir už nugaros palikęs kiemą patraukiu upės ir Larso trobelės link, įkandin geltonos Lyros, liuoksinčios priešais mane ant kelio. Prie tilto įsuku į taką ir paėjėju pasroviui, tada sustoju ir lieku stovėti prie upės kranto, netoli žiočių. Lapkritis, ir aš galiu matyti suolelį, ant kurio sėdėjau vakar vakarą vėjuotoje tamsoje, dvi blyškias gulbes pilkame užutekio vandenyje, plikus medžius priešais blankią rytmečio saulę ir matinį žalią eglyną anapus ežero, skendintį pieniškoje migloje pietų pusėje. Labai neįprasta tyla, kaip sekmadienio rytą vaikystėje arba Didįjį penktadienį. Spragtelėjimas pirštais — it šautuvo šūvis. Tačiau girdžiu už nugaros lekuojant Lyrą, gelsva saulė apžilpina akis ir staiga nebegaliu užgniaužti pykinimo, pasilenkiu į priekį ant tako ir išsivemiu į nuvytusią žolę. Užsimerkiu, svaigsta galva, velnias, aš sergu. Vėl pramerkiu akis. Lyra stovi ir žiūri į mane, paskui prieina ir pauostinėja mano išvamas.

— Ne, — sudraudžiu, su sau nebūdingu aštrumu, — bėk šalin.

Ji ūmiai apsisuka ir toliau nuliuoksi taku, tada sustojusi atsigręžia į mane, iš nekantros nukorusi liežuvį.

— Taip, — sumurmu, — tikrai taip. Mes eisime toliau.

Aš vėl pajudu. Pykinimas kiek atslūgo ir neskubėdamas turėčiau pajėgti apsukti ratą aplink ežerą. Ar tikrai? Sudvejoju. Nosine nusivalau lūpas, nuo kaktos nusišluostau prakaitą ir priėjęs prie pat vikšriais apaugusio kranto klesteliu ant suoliuko. Taigi vėl čia sėdžiu. Atskrenda gulbė ketindama nutūpti. Netrukus ežeras pasidengs ledu.

Užsimerkiu. Staiga prieš akis iškyla šiąnakt susapnuotas sapnas. Keista: pabudęs jo neprisiminiau, o dabar jis labai ryškus. Aš miegamajame su savo pirmąja žmona, tai ne mūsų miegamasis, mudu kur kas jaunesni nei keturiasdešimties, esu tuo tikras, sprendžiu iš kūno pojūčio. Mes ką tik pasimylėję, aš stengiausi kiek įmanydamas ir paprastai to užtekdavo su kaupu, bent man taip dingojosi. Ji guli lovoje, aš stoviu prie komodos, visą save, išskyrus galvą, matydamas veidrodyje, ir sapne gerai atrodau, geriau nei tikrovėje. Ji atkloja antklodę apnuogindama savo kūną, taip pat gerai atrodo, išties puikiai ir, tiesą sakant, šiek tiek svetima, ne visai kaip toji, su kuria ką tik mylėjausi. Ji pažvelgia į mane žvilgsniu, kurio visada bijojau, ir taria:

— Juk tesi vienas iš daugelio.

Ji atsisėda lovoje, nuoga ir sunki, kokią ją pažinojau, ir pripildo mane šleikštulio iki gerklės, podraug — siaubo, ir aš sušunku:

— Niekada savo gyvenime!

Tada aš pravirkau, nes žinojau, kad ta diena kada nors ateis, ir suvokiau, kad labiausiai pasaulyje bijau atsidurti paveiksle, tapytame Magrito, kuris žiūri į save veidrodyje ir mato tik pasikartojantį savo sprando atspindį.

II

10

Mudu su Francu sėdėjome jo namelio, stovinčio ant uolėto skardžio prie upės, virtuvėje. Pro langą skverbėsi balti saulės spinduliai ir krito ant stalo, kur turėjome po baltą lėkštutę ir baltą puodelį su auksiškai ruda kava iš nublizginto virdulio, pastatyto ant prieždos, o krosnį jis kūrenąs visada, žiemą vasarą, tik vasarą atsidarąs langus. Virtuvė buvo išdažyta tuo pačiu mėliu, kuris įprastas šiuose kraštuose, mat daugelis tiki jį atbaidant muses, galbūt ne veltui, o visus baldus jis pasidirbo pats. Man patiko tas kambarys. Aš paėmiau ąsotį ir į puodelį šliūkštelėjau pieno. Kava tapo labiau matinė, panašesnė į šviesą ir ne tokia stipri, o aš prisimerkiau ir pažvelgiau į vandenį, vilnijantį pro šalį čia pat, žemiau lango. Jis žaižaravo ir spindėjo nelyginant tūkstančiai žvaigždžių, galbūt kaip Paukščių Takas vėlyvą rudenį, kai kunkuliuodamas nuputoja tolyn, nuringuoja per naktį begaline tėkme, o tu guli prie fiordo didelėje tamsoje, nugara ant kietos uolos ir spoksai į dangų, iki įskausta akys, jusdamas kosmoso svorį visu pločiu slegiant krūtinę, kol vos begali kvėpuoti, arba atvirkščiai — tampi pakylėtas ir tiesiog išnyksti kaip gabalėlis žmogaus kūno beribėje tuštumoje, kad niekada nesugrįžtum. Vien mąstyti apie tai reiškė beveik išnykti.

Aš atsisukau ir pažvelgiau į raudoną žvaigždę ant Franco dilbio. Ji švytėjo saulėje, kaskart subanguodama kaip žvaigždė vėliavos viduryje, jam pajudinus pirštus ar sugniaužus kumštį. Jis tai darė dažnai. Veikiausiai buvo komunistas. Pasak mano tėvo, daug miško darbininkų esą komunistai, ir ne veltui.

Štai ką man papasakojo Francas:

Buvo tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt antrieji. Mano tėvas atkeliavo mišku iš šiaurės ieškodamas vietos, kur galėtų pasislėpti netoli sienos, kai jam reikės vykti į Švediją su dokumentais ir laiškais, kai kada ir filmais, skirtais pasipriešinimo judėjimui, ir kur vėliau galėtų sugrįžti, kai užduotis bus įvykdyta ir pėdsakai sunaikinti, — vietos, kuri jam tarnautų daug kartų. Jis neskubėjo. Tuomet nebuvo bėglys, arba taip nesielgė. Jis anaiptol nemėgino slapstytis, buvo atviras ir draugiškas su visais sutiktaisiais. Tiesiog jam reikią vietos, kur galėtų mąstyti, ir kažkodėl niekas nesuabejojo tokiu paaiškinimu. Jis atvyko iš vidur. „Buvai vidur?” — sakydavo vietiniai, kuriam nors grįžus iš retos kelionės sostinėn. Ten žmonės kitoniški. Visi tai žinojo. Taigi viskas gerai. Jis norėjo turėti vietą, kur galėtų mąstyti. Kiti mąsto kur pakliūva. Ir nėra ko stebėtis.

Tik Francas žinojo, kam iš tikrųjų reikalinga toji vieta. Jie buvo girdėję apie vienas kitą nuo seniau, bet pirmą kartą susitiko tą dieną, kai mano tėvas atėjo prie jo namų slenksčio, pabeldė į duris ir ištarė iš anksto sutartus žodžius:

— Prisidėsi? Mes einame vogti arklių.

Atsisukau nuo lango, išpūtęs akis pažiūrėjau į Francą ir perklausiau:

— Ką jis ištarė, kaip tu sakei?

— Jis ištarė: „Mes einame vogti arklių.” Nežinau, kas taip sugalvojo. Gal tavo tėvas pats. Tikrai ne aš. Bet žinojau, ką jis turi pasakyti. Gavau žinią autobusu iš Inbiugdos.

— A, — numykiau.

— Man jis iškart patiko, — pasakė Francas.

O kam jis nepatiko. Vyrai mėgo mano tėvą ir moterys mėgo mano tėvą, nepažinojau nė vieno, kuris jo nemėgtų, išskyrus gal tik Juno tėvą, bet čia atskira šneka, ir net manau, kad giliai širdyje jie nejautė vienas kitam priešiškumo ir kitomis aplinkybėmis lengvai būtų tapę draugais. Keisčiausia, kad tai nesutapo su vėlesne mano gyvenimo patirtimi: kad žmogus, kurį daugelis labai mėgsta, dažnai būna šiek tiek bestuburis ir minkštas, linkęs pasitraukti iš kelio, kad nieko nesuerzintų. Mano tėvas buvo visai ne toks, tiesa, daug šypsojosi ir juokėsi, bet tik todėl, kad jam taip išeidavo savaime, o ne tam, kad patenkintų kieno nors darnos poreikį. Tik ne mano, ir man tai labai patiko, nors kartais jis mane glumindavo, ir turbūt labiausiai dėl to, jog nepažinojau jo taip, kaip berniukas turėtų pažinoti savo tėvą. Pastaraisiais metais jis dažnai būdavo išvykęs, užėjus vokiečiams nematydavau jo ištisus mėnesius, o kai galiausiai jis sugrįždavo namo ir kurį laiką vaikščiodavo gatvėmis kaip paprastas žmogus, būdavo kitoks, tačiau man sunku įvardyti kaip. Jis kaskart šiek tiek pasikeisdavo ir aš turėdavau labai stengtis, kad nuo jo nenutolčiau.

Vis dėlto niekada neabejojau, kad užimu ypatingą vietą jo širdyje, kaip ir mano sesuo, bet aš galbūt didesnę, nes esu berniukas, o jis — vyras, ir visada įsivaizdavau tik taip, kad jis daug ir dažnai apie mane galvoja, kai nebūna šalia. Kaip tuomet, kai tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt antraisiais atvyko į šį kaimą, o aš likau namie, mūsų name prie Oslo fiordo, kasdien ėjau į mokyklą ir svajojau apie keliones, į kurias leisimės drauge, kai tik vokiečiai bus sumušti ir dingę visiems laikams, o jis, vadinasi, ieškojo vietos, kur galėtų mąstyti, kaip pats įvardijo, kuri jam atstotų slėptuvę ir bazę žygiams į Švediją su dokumentais, retkarčiais ir filmais, pasipriešinimo judėjimui.

Pats Francas parodė mano tėvui kalnų ganyklos trobelę, kuri atliko po varžytinių prieš karą ir dabar ketvirti metai stovėjo tuščia. Barkaldas nesnaudė ir tąkart įsigijo ūkį, suprantama, už juokingą kainą, tad kalnų ganyklos trobelė iš tikrųjų priklausė jam. Jam ji buvo nereikalinga. Jis paliko ją irti, tvartas jau buvo sugriuvęs, bet nebuvo ir bandos jam pripildyti, o mano tėvui ta vieta iš karto krito į akį. Ypač dėl to, kad trobelė stovėjo prie rytinio upės kranto, per dvidešimt minučių kelio iki artimiausio tilto, ir dėl to, kad už kalnų ganyklų iki pat sienos su Švedija ir dar gerokai už jos nebebuvo jokių namų, net medkirčių trobelės. Bet nulėmė ne vien tai. Francas teigė, kad mano tėvui patiko tenai gyventi. Patiko dirbti tuos darbus, kuriuos reikėjo atlikti, kad viskas atrodytų įtikinama, ir kuriuos, šiaip ar taip, reikėjo nudirbti: nupjauti žolę, surinkti ir sudeginti tvarto liekanas, sukrauti čerpes, iškirsti brūzgyną palei upės krantą, sutaisyti namo stogą ir pakeisti vėjines, į langus sudėti naujus stiklus vietoj išdužusių senųjų. Jis užglaistė krosnies plyšius. Išvalė kaminą. Sukalė dvi naujas kėdes. Visi tie darbai jam lengvai ėjosi, bet tam jis neturėjo laiko ar laisvės Osle, kur nuomojomės tris kambarius ir virtuvę antrajame didelės triaukštės šveicariško stiliaus vilos aukšte Nilsenbakene, šalia Ljano stoties, su vaizdu į vidinį Oslo fiordą ir Biunefjordeną.

Jis neketino ten kaskart praleisti daug laiko, tik tiek, kad žmonės priprastų jį matyti anapus upės laipiojant stogu, krutant kieme ar rymant ant akmens pakrantėje ir mąstant, kaip jis sakė, nes tai daryti galįs tik prie vandens. Truputį keista, bet ir dėl to neverta stebėtis, ir jie matydavo jį žingsniuojant per Barkaldo pievą į parduotuvę su subliūškusia kuprine ant peties maždaug tuo metu, kai atvyksta autobusas iš Inbiugdos ir Elveriumo, arba pastebėdavo jį einant namo su pirkiniais ir kitkuo. Tačiau kaskart, kai jis pabuvęs Švedijoje nakties priedangoje grįždavo per sieną atgal ir perduodavo ką parnešęs tam, kam reikia, nuspręsdavo, kad prieš grįždamas į Oslą dar turi šį tą sutvarkyti ar patobulinti. Tad jis dar kiek užtrukdavo, kad vėl nupjautų žolę arba prieš išvažiuodamas apmūrytų kaminą, nes šis suskilo nuo viršaus iki apačios ir buvo pavojus, kad nugrius, o krisdamos plytos pataikys kam nors į galvą, ir tokiu būdu per porą metų jis susikūrė kitą gyvenimą, apie kurį mes, jo šeima Osle, nieko nežinojome. Nereiškia, kad tokios mintys sukosi mano galvoje, kai su Francu sėdėjome jo virtuvėje ir jis pasakojo apie mano tėvą, kuris prieš gerus penkerius metus įsikūrė apgriuvusioje Barkaldo trobelėje, kad įgytų priedangą paskutiniame kurjerių trasos į Švediją etape antraisiais karo Norvegijoje metais ir pradėtų tai, ką jie vadino „transportu”. Tik po daugelio metų supratau, kad taip jis turėjo jaustis. Juk tiek pat laiko praleisdavo kaime prie upės ir namie pas mus, prie Biunefjordeno. Bet mes to nežinojome, ir neturėjome žinoti: kad yra tik viena vieta ir kur ta vieta. Mes niekada nenumanėme, kur jis. Tėvas išvažiuodavo, paskui vėl grįždavo namo. Po savaitės ar po mėnesio, ir mes įpratome gyventi be jo, diena iš dienos, savaitė po savaitės. Bet aš be paliovos apie jį galvojau.

Visa, ką Francas pasakė, man tuomet buvo nauja, bet neturėjau pagrindo abejoti jo žodžiais. Kol jis kalbėjo, ramybės man nedavė klausimas, kodėl jis man pasakoja apie tuos laikus, o tėvas to nepadarė, bet nežinojau, ar galiu užduoti jam tą klausimą ir gauti atsakymą, kuris mane nuramintų, nes tikriausiai jis manė, kad viską jau žinau ir man tiesiog smalsu išgirsti kitą versiją. Taip pat svarsčiau, kodėl nei mano bičiulis Junas, nei jo mama ar tėvas, nei krautuvininkas, su kuriuo dažnai pašnekėdavome, nei Barkaldas ar dar velniai žino kas neprasitarė, kad vos prieš ketverius metus mano tėvas taip dažnai lankydavosi šiame kaime, — tegu ir anapus upės, kur stovi kalnų ganyklų trobelės, — jog jį beveik galima laikyti vietiniu. Tik aš to nepaklausiau.

Sodyboje, esančioje arčiausiai bažnyčios ir parduotuvės, buvo dislokuotas vokiečių patrulis. Jie tiesiog užėmė gyvenamąjį namą, visą šeimą išvarę į išimtininkų trobą, kur ir taip buvo ankšta, ir dažnai, bet ne visada, ant žvyrkelio priešais tiltą per upę stovėjo sargybinis. Jis turėjo automatą, už diržo pakabintą ant peties, ir cigaretę dantyse, kai niekas iš saviškių nematydavo. Retkarčiais jis prisėsdavo ant akmens, pasiguldydavo automatą ant žemės priešais save, nusiimdavo šalmą ir ilgai gremždavo galvą po priplotais plaukais, rūkydamas ir spoksodamas sau tarp kelių ir į nublizgintus aulinius, kol cigaretė sudegdavo iki pat pirštų ir jis sukaupęs valią vėl atsistodavo. Jam už nugaros šniokštė upė, krisdama nuo nedidelio slenksčio, ir niekada nekeitė melodijos, ne tiek, kad jis išgirstų, ir jie čia nuobodžiavo, ničnieko nevyko, karas buvo kitur. Tačiau tai buvo geriau nei Rytų frontas.

Kai mano tėvas nuspręsdavo padaryti lankstą: per tiltą, pro Franco namą ir siauru žvyrkeliu rytiniame upės krante, pirmiausia jis sustodavo šnektelėti su vokiečių sargybiniu, nes neblogai mokėjo vokiečių kalbą, daug kas tais laikais ją mokėjo, visi buvo priversti jos mokytis mokykloje iki aštuntojo dešimtmečio pabaigos. Sargybiniai keisdavosi, bet buvo tokie panašūs vienas į kitą, jog nedaugelis juos skyrė, jie mažai ką ir domino, žmonės bandė apsimesti jų nematą, staiga išseko ir vokiečių kalbos žinios. Bet mano tėvas netrukus žinojo, iš kur kiekvienas kilęs, ar Vokietijoje paliko žmoną, kas labiausiai patinka: futbolas ar lengvoji atletika, o gal plaukimas, ar ilgisi savo mamos. Jie buvo už jį jaunesni dešimt penkiolika metų, kai kurie ir daugiau, ir jis kalbėdavo su jais rūpestingu tonu, kaip retas kitas. Francas matydavo pro langą, kaip mano tėvas sustodavo priešais vyrą pilkžale uniforma, dar beveik vaiką, jie pasiūlydavo vienas antram cigaretę ir pridegdavo vienas kitam, žiūrint, kas vaišindavo, laikydavo degtuką apgaubę delnu, nors nebūdavo vėjo, ir juodu palinkdavo į priekį, kūnais sudarydami intymų lanką virš mažos liepsnelės, ir jeigu būdavo vakaras, jų veidus nušviesdavo geltonas atšvaitas, jie stovėdavo ant žvyro tykiame ore, šnekučiuodavo ir rūkydavo, kol cigaretės virsdavo nuorūkomis ir užgesdavo ant žemės, primygtos skirtingų aulinių batų, o mano tėvas kilstelėdavo ranką, pasakydavo gute Nacht ir išgirsdavo dėkingą atsaką gute Nacht. Šypsodamasis pats sau jis pereidavo per tiltą ir nupėdindavo keliu trobelės link, ant nugaros nešdamasis iki pilkumo nutrintą kuprinę ir tai, kas joje. Jis žinojo, kad jeigu staiga pasielgtų kaip nors netikėtai, pavyzdžiui, ūmiai apsisuktų ir pasileistų bėgti, tas malonus vokietukas, be jokios abejonės, žaibiškai nusikabintų nuo peties automatą ir suriktų: Haiti — ir jeigu jis tuomet nesustotų, jį pasivytų kulkų papliūpa ir jis galbūt kristų negyvas.

Kitais kartais, su kiek pilnesne kuprine, jis patraukdavo pagrindiniu keliu, palei Barkaldo tvorą pasukdavo per pievas ir persiirdavo per upę. Jis pamojuodavo visiems sutiktiesiems, ir vokiečiams, ir norvegams, ir niekas jo nestabdydavo. Jie žinojo, kas jis toks: žmogus, remontuojantis Barkaldo kalnų ganyklos trobelę, jie pasiklausė Barkaldo ir šis patvirtino užsakęs darbus, jie taip pat trejetą kartų apsilankė kalnų ganyklos trobelėje, ten rado daug įrankių ir dvi Hamsuno knygas: „Paną” ir „Badą”, kurioms nieko negalėjo prikišti, bet nė sykio neaptiko nieko įtartina. Jis buvo žmogus, kuris kartkartėm išvykdavo iš kaimo autobusu ir ilgą laiką nesirodydavo, nes turėjo keletą panašių užsakymų, o jo pasienio gyventojo pažymėjimas ir kiti dokumentai buvo tvarkingi.

Dvejus metus mano tėvas palaikė ryšį, tiek vasarą, tiek žiemą, ir kai jo nebūdavo kalnų ganyklos trobelėje, paskutinę atkarpą iki sienos esant būtinybei nueidavo kas nors iš kaimo: kartais Francas, kartais Juno mama, kai galėdavo ištrūkti, tačiau pavojus anaiptol nebuvo menkas, juk visi kaime pažinojo vienas kitą ir nutuokė apie vienas kito įpročius, tad visi nukrypimai būdavo pastebimi ir įrašomi žurnale, kurį kiekvienas vedame apie vienas kito gyvenimą, ateičiai. Bet tuomet jis sugrįždavo ir tie, kurie nieko neturėjo žinoti apie transportą, ir toliau nieko nenumanė. Aš — taip pat, kaip ir mano mama su seseria. Kai kada jis pats pasiimdavo „paštą” tiesiai iš autobuso arba per parduotuvę, ir darbo valandomis, ir po jų, kitais kartais jį paimdavo Juno mama ir atplukdydavo aukštyn upe, kai atsiirdavo su maistu, o ji tai dažnai darydavo Barkaldo pavedimu, nes amatininką juk reikia maitinti, arba taip turėjo atrodyti, tarsi jis pats nemokėtų užsikurti viryklės ir jam reikėtų moters pagalbos. Man pasirodė truputį keista, kad jam prireikė tokios pagalbos, kai šiaip susidorodavo beveik su visais darbais. Iš tikrųjų prireikus jis gamino ne blogiau už mano mamą, aš tai žinojau, nes ne kartą buvau matęs ir ragavęs, jis gal tik pritingėdavo užsiimti tokiais dalykais, tad kai mudu su juo likdavome vieni, maitindavomės „ūkiškai”. Dažniausiai — kiaušiniene. Man tiko. Kai virtuvėje šeimininkaudavo mama, gaudavome tai, ką ji vadino „visaverte mityba”, bent kai turėdavome pinigų. Jų būdavo ne visada.

Bet Juno mama atsiirdavo aukštyn upe ir po vieną, ir po du kartus per savaitę, su valgiu arba be valgio, su „paštu” arba be „pašto”, kad pabūtų savotiška virėja mano tėvui ir šis galėtų pasistiprinti visaverčiais pietumis, nesusirgtų ir nenusilptų nuo vienodo maisto, kurio paprastai griebiasi vyrai, gyvenantys vieni, ir neatsitiktų taip, kad nebegalės atlikti jam skirto darbo. Bent taip kalbėjo Barkaldas užsukęs į parduotuvę.

Juno tėvas laikėsi nuošalyje. Jis nebuvo nusiteikęs priešiškai, to niekada nepasakė kam nors girdint, bent ne prie Franco, tačiau su „transportu” nenorėjo turėti nieko bendra. Kaskart, kai turėdavo kas nors įvykti, jis nusukdavo akis į šalį, taip pat nežiūrėdavo, kai jo žmona su pintine rankoje nueidavo prie upės ir įsėsdavo į raudoną valtį, kad nusiirtų pas mano tėvą. Jis nusuko žvilgsnį net tada, kai į jo daržinę prietemoje buvo tylutėliai atvestas nepažįstamas žmogus, apsikabinęs kietai suveržtą lagaminą, su miestiška skrybėle ant galvos, sėdėjo ten vienui vienas ant vežimo rato, praradęs laiko pojūtį ir nebylus, netinkamais drabužiais, ir laukė, kol sutems. Kai tas pats vyras nakčia valtimi buvo išplukdytas aukštyn upe, prieš tai be garso per kiemą nuvestas iki prieplaukos, nepratarus nė žodžio ir neuždegus jokios švieselės, jis taip pat nieko nesakė: nei tuomet, nei kada nors vėliau, nors tas žmogus buvo pirmas iš virtinės kitų ir nebe vien paštas per kaimą pasiekdavo Švedijos sieną.

Buvo vėlyvas ruduo, pasnigę, bet vanduo niekur dar neužšalęs ir tebebuvo galima irtis upe. Ir tai gerai, nes vieną ankstyvą rytą, — Franco žodžiais tariant, gaidžiui dar nenušokus nuo laktos, — pagrindiniame kelyje patamsiais buvo išlaipintas vyras su kostiumu ir jis su savo kuprine ant nugaros sodybos keliuku per sniegą atbrido į Juno ir jo šeimos kiemą. Žmogus avėjo vasariniais plonapadžiais pusbačiais, mūvėjo plačias kelnes ir beviltiškai šalo, o jo kojos taip smarkiai tirtėjo, jog klešnės banguote bangavo nuo klubų iki lengvo apavo, kai Juno mama išėjo pro duris su šaliku ant pečių ir pledu po pažastimi. Tai buvęs keistas vaizdas, papasakojo ji Francui grįžusi namo iš Švedijos keturiasdešimt penktųjų gegužę, beveik kaip cirko numeris. Ji padavė jam pledą ir paliepė eiti į daržinę, kur jis turėjo ištūnoti šiene visas šviesias dienos valandas, kol ateis vakaras, maždaug dvylika valandų, nes temo apie penktą valandą ir buvo penkios valandos, kai jis atėjo keliu. Bet žmogelis to nepakėlė. Daržinėje, pasak Juno mamos, jam pasimaišė protas: apie antrą valandą jis sugniužo ir ėmė siautėti. Šūkčiojo visokias nesąmones, švaistėsi aplinkui su geležiniu strypu taip, jog nuo stogo atramų biro šipuliai ir lūžinėjo šieno vežimo virbai. Jis buvo gerai girdimas kieme ir kas nors galėjo jį nuklausyti paupyje, nes oras buvo tykus ir šūksniai toli sklido vandeniu, arba nugirsti apačioje ant kelio, kuriuo vokiečiai pravažiuodavo mažiausiai du tris kartus per dieną, stengdamiesi būti kiek įmanoma budresni. Dar ir gyvuliai ėmė nerimti greta esančiame tvarte. Bramina prunkštė ir trypė kanopomis, garduose mykė karvės, tarsi netrukus būtų pavasaris ir jos prašytųsi į ganyklą, — tučtuojau reikėjo kažko imtis.

Jis turėjo dingti iš tos daržinės. Jį tučtuojau reikėjo išplukdyti aukštyn upe. Bet lauke buvo šviesu ir toli matyti, nes medžiai be lapų ir žemė padengta sniegu, ant kurio išryškėjo visi kontūrai, o pirmoji upės atkarpa nuo kelio — kaip ant delno. Šiaip ar taip, jį reikėjo išgabenti. Junas dar nebuvo grįžęs iš mokyklos, dvyniai žaidė virtuvėje. Ji girdėjo, kaip jie kvatoja, ritinėjasi ant grindų ir juokais pešasi, jie visada taip. Ji patyliukais apsirengė šiltais drabužiais, apsimovė kepurę ir pirštines, nulipo laiptais ir per kiemą pasuko prie daržinės, o jos vyras, snaudęs ant kušetės, pabudo ir atsikėlė ir, nors ganėtinai aišku, kad užgriebiu per daug, nes nieko apie tai negaliu žinoti, vis dėlto esu įsitikinęs, kad į kambarį įslinko nepažįstama būtybė, panaši į šmėklą, kuri ištempė jį iš lovos ir įstūmė į priemenę, kur kabojo plika lemputė, niekada negesinama, nes turėjo šviesti mažame langelyje, kad žmonės naktį rastų kelią per tamsą, ir jo ilgabarzdžio tėvo nuotrauka kabojo virš vagių eilės auksiniuose rėmeliuose, ir jis liko stovėti suglumęs vienomis kojinėmis ten, kur į išorę atsivėrė durys, o jos ir turėjo atsiverti į išorę, kad per pūgą į vidų nepripustytų sniego, ir dabar jis išvis neįstengė nukreipti žvilgsnio į šalį, tik spoksojo ton pusėn, kur jos nueita. Ji aiškiai pajuto nugara, kad jis ten stovi, ir tai ją nemaloniai nustebino, it bloga lemiantis ženklas, bet ji neatsigręžė, tik ištraukė iš spynos kaištį, atidarė plačias daržinės duris, įžengė vidun ir ilgam dingo. Jis tebestovėjo kur stovėjęs ir stebeilijo. Galiausiai ji išėjo su nepažįstamu vyru pridurmais, ji su šiltais aulinukais ir striuke, jis — su vasariniais pusbačiais, kostiumu ir pilka kuprine ant nugaros. Po kostiumo švarku jis buvo pasirengęs megztinį ir švarkas tapo ankštas, išsipūtęs ir nėmaž nepuošnus. Smogiamojo ginklo jis nebeturėjo ir jinai jį kone veste vedė, dabar jis buvo nuolankus, beveik išglebęs, kaip guminis, galbūt išsekęs po iškrovos, kuriai nebuvo pasiruošęs. Viduryje kiemo palei gyvenamąją pasukusi prieplaukos link, ji staiga atsigręžė ir pažvelgė atgal. Ant sniego ryškiai žymėjo jų pėdos, iš pradžių nepažįstamojo pėdsakai sodybos keliuku, paskui jos pačios, nuo namo, ir galiausiai — abiejų, nuo daržinės iki vietos, kur jie dabar stovėjo. Miestiškų vasarinių pusbačių atspaudai krito į akis ir nepanėšėjo į nieką, ką galėjai matyti šiuose kraštuose tokiu metų laiku, ir ji kažką mąstė dėbsodama į žemę ir kandžiodama lūpą, kol vyriškis nebeapsikentęs ėmė tempti ją už striukės rankovės.

— Eime, mums reikia paskubėti, — paragino jis tyliu, laibu balseliu, visai kaip išpaikintas vaikas.

Ji pažiūrėjo į savo vyrą, kuris tebestovėjo tarpduryje. Jis buvo stambus vyras, užstojo visą durų angą, pro ją neprasprūdo jokia šviesa. Ji pasakė:

— Tau teks pereiti jo pėdomis. Neturi kitos išeities.

Sulig tais žodžiais jo veidas suakmenėjo, bet ji to nepamatė, nes kostiumuotasis nenustygo, paleido jos ranką ir jau buvo beveik šalia prieplaukos, tad ji nuskubėjo iš paskos ir abu užsuko už namo kampo ir dingo iš akių.

Jis stypsojo vienomis kojinėmis ir žiūrėjo į kiemą. Pro tylą išgirdo, kaip jie sulipo į valtį ir į lizdus buvo įmauti irklai, slopų pliaukštelėjimą, kai šie pirmą kartą palietė vandens paviršių, ir ritmišką girgždesį geležiai trinantis į medį, kai jo žmona pradėjo irkluoti tvirtomis rankomis, kurias jis taip gerai pažinojo iš nesuskaičiuojamų glamonių per prabėgusias naktis ir metus. Ji plaukė aukštyn upe, kad dar kartą aplankytų vyrą iš Oslo, kuris buvo kalnų ganyklos trobelėje. Kaskart, kai kas nors būdavo ne taip, ji turėdavo plaukti tenai, kaskart, kai laukdavo kas nors svarbaus, ji turėdavo plaukti tenai, o dabar valtyje plukdė drebantį vėplą, veikiausiai iš to paties miesto, ir tai — vidury dienos, ant sniego krintant aštriai šviesai, ir jis paskutinį sykį metė žvilgsnį į kiemą padaręs sprendimą, dėl kurio vėliau gailėsis, tada uždarė duris, įėjo į svetainę ir ten atsisėdo. Dvyniai tebežaidė virtuvėje, jis gerai girdėjo juos pro sieną. Jie juk manė, kad viskas taip pat kaip seniau.

11

Ilgai sėdžiu ant suoliuko ir žvelgiu į ežerą. Lyra lakstinėja aplinkui. Nežinau, kas darosi. Kažkas nuslenka nuo manęs. Blogumas dingsta, mintys nuskaidrėja. Jaučiuosi besvoris. Tai tarsi būti išgelbėtam. Nuo grėsmės žūti jūroje, nuo įkyrių minčių, nuo blogųjų dvasių. Egzorcistas pabuvo čia ir vėl iškeliavo, pasiimdamas visą mėšlą. Kvėpuoju laisvai. Tebeturiu ateitį. Pagalvoju apie muziką. Turbūt reikės įsigyti kompaktinių plokštelių grotuvą.

Nuo tilto su Lyra ant kulnų užlipu į kalniuką ir pamatau, kad mano kieme stovi Larsas. Vienoje rankoje jis laiko motorinį pjūklą, kita apgniaužęs beržo šaką. Bando pakrutinti medį, bet šis, matau, nepasiduoda. Tik šaka palinksta. Saulė dabar geltonesnė, ryškiau šviečia į veidą. Larsas apsimaukšlinęs kepurę su snapeliu, užsmaukęs ją žemai ant akių, o kai išgirsta mane ateinant, atsisuka ir turi gerokai atkraginti galvą, kad galėtų pažvelgti iš po snapelio ir atremti mano žvilgsnį. Pokeris su Lyra eina gaudynių aplink namą, kiek leidžia skersai kiemo nuvirtęs beržas, paskui puola vienas kitą dėdamiesi, kad pešasi, urzgia, stūgauja, voliojasi po žolę už ūkinio pastato ir puikiai jaučiasi.

Larsas nusišypso ir vėl papurto šaką.

— Sudorojam jį? — pasiūlo.

— Su mielu noru, — atsakau kuo plačiausiai šypsodamas.

Aš kalbu nuoširdžiai. Pajuntu palengvėjimą. Visai gali būti, kad Larsas man patinka. Lig tol nebuvau tuo įsitikinęs, bet gali būti, kad viskas pasisuks ta linkme. Nė kiek nenustebčiau.

— Bet tuomet tau teks nurėžti aną šaką, — tariu mostelėdamas į tą, kuri nuplėšė stoglovį ir dabar guli prispaudusi ūkinio pastato duris, — nes mano pjūklas tenai.

— Tuoj sutvarkysime, — atsako jis ir trukteli savo pjūklo, ne Jonsered, o Husqvarna, droselį, tai irgi smagiai nuteikia, tarsi darytume kažką, kas nelabai leistina, bet žinotume, kad tai teikia džiaugsmo, ir jis porą kartų pabirbina pjūklą, vėl įstumia droselį, tvirtai suima už virvelės ir traukdamas už jos nuleidžia pjūklą žemyn, šis su nuolankiu burzgesiu užsiveda ir viens du — šaka nupjauta ir suketvirčiuota. Durys laisvos. Pakylėjantis vaizdas. Pastumiu kabaliuojantį stoglovį į šoną, įeinu vidun, paimu savo pjūklą nuo suoliuko, kur pastačiau jį anąsyk, ir išsinešu geltoną kanistrą su benzinu dvitakčiams varikliams. Truputis dar likęs. Paguldau pjūklą šonu ant žolės, atsitupiu, atsuku dangtelį ir pripilu benzino, užtenka kaip tik, o kanistras ištuštėja. Nė lašelio nepralieju pro šalį, man nedreba rankos ir tai visai neblogai, kai kas nors stovi ir žiūri.

— Turiu porą pilnų kanistrų pašiūrėje, — sako Larsas, — taigi dabar galime dirbti, kol baigsime. Nėra prasmės viską mesti ir važiuoti į kaimą, kai pilnos rankos darbo.

— Visai jokios prasmės, — atitariu aš, neturėdamas jokio noro dabar važiuoti į kaimą. Iš parduotuvės man nieko nereikia, o žmonėjimuisi šiandien ne laikas.

Užvedu Jonsered — laimė, pavyksta iš pirmo karto — ir mudu imamės beržo, Larsas ir aš, iš skirtingų galų: du vyrai apstingusiais sąnariais, nuo šešiasdešimt iki septyniasdešimt, su ausinėmis ant ausų nuo šaižaus dviejų pjūklų staugsmo, kai šie panyra į medį, ir mes palinkstame viršum jų, rankas laikydami atokiau kūno, kad gyvybei pavojinga grandinė būtų mūsų valios tąsa, o ne mes — pjūklo, ir mes pradedame nuo šakų, nurėžiame jas palei pat kamieną, supjaustome tinkamo dydžio gabalais, nukapojame viską, kas netinka malkoms, ir atliekas sustumiame į atskirą krūvą, kurią bus galima padegti ir paversti laužu lapkričio tamsoje.

Malonu žiūrėti, kaip Larsas dirba. Jis nėra greitas, bet nuoseklus ir palei beržo kamieną su sunkiu pjūklu rankose juda grakščiau nei žengdamas keliu su Pokeriu. Jo judesiai persiduoda mano judesiams, man visada taip būna: iš pradžių judesys, paskui supratimas, nes ilgainiui tampa aišku, kad tai, kaip jis palinksta, pasislenka, retkarčiais pasisuka ir atsilošia, logiškai susieta su švelnia kūno masės ir pjūklo grandinės traukos, kai ši įsminga į kamieną, pusiausvyra, ir viskas tam, kad pjūklui suteiktum lengviausią kelią į tikslą ir kuo mažiau pavojaus kiltų žmogaus kūnui, kuris šiaip jau viskam atviras: vieną akimirką stiprus ir nenugalimas, tada — trenksmas ir staiga jis suplėšytas į skutelius, kaip lėlė suplyšta, ir viskas baigta, sugadinta amžiams, bet aš nežinau, ar jis mąsto taip pat, Larsas, su tokiu pasitikėjimu valdydamas pjūklą. Tikriausiai ne, bet aš pamąstau keletą kartų, kai man užeina, negaliu sustoti, nors tai nesuteikia žvalumo. Šiaip ar taip, nieko baisaus, aš įpratęs prie tokių dalykų, tačiau esu tikras, kad jo motinai kilo panašių minčių tą vėlyvą tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt ketvirtųjų rudenį, kai ji yrėsi aukštyn upe nežinodama, ar išgyvens, o Larsas raičiojosi ant virtuvės grindų, linksmai galynėdamasis su broliu dvyniu Odu, ir nieko nežinojo apie tai, kas vyksta aplinkui, kuo visa gali baigtis, nežinojo, kad po trejų metų jis nušaus būtent Odą vyriausiojo brolio Juno šautuvu ir suplėšys jo kūną į skutelius. Niekas to negalėjo žinoti, lauke tebebuvo diena, ant apsnigtų laukų krito plieno pilkumo šviesa, o ant vandens jo motina stengėsi elgtis taip, kad atrodytų lyg eilinį kartą išsiruošusi į kalnų ganyklos trobelę.

Aš galiu tai įsivaizduoti.

Mėlynos kumštinės pirštinės tvirtai spaudžia irklus, aulinukai įremti į špantus, jos alsavimas su kimiais garų baltumo iškvėpiais ir nepažįstamasis tarp jos kojų valties dugne su vasariniais pusbačiais, rankomis prisispaudęs pilką kuprinę, kurios nenori paleisti, šąlantis plonomis kostiuminėmis kelnėmis. Jis drebėjo tiesiog neįtikėtinai, barškindamas medį it nežinomos rūšies dvitaktis variklis, ji nieko panašaus nebuvo regėjusi ir bijojo, kad jos naujojo variklio neišgirstų žmonės nuo kranto.

Aš galiu tai įsivaizduoti.

Vokiškas motociklas su lopšeliu palengva atrieda ką tik nuvalytu pagrindiniu keliu, tada įsuka į būtent tos sodybos kiemą, be jokios aiškios priežasties, niekas niekada nesuprato, ko jis iš tikrųjų norėjo, tas vairuotojas. Galbūt jis tiesiog pasijuto vienišas ir įsigeidė su kuo nors pabendrauti arba užsimanė parūkyti, o kai ketino prisidegti cigaretę, pamatė, kad paskutinis degtukas pajuodęs, tad nusprendė užvažiuoti į sodybą, kad pasiskolintų degtukų dėžutę ir turėtų su kuo pastovėti, kai rūkys žvelgdamas į gamtovaizdį ir upę, ir tuo metu jis nenorėjo būti niekas kitas, tik vienas iš dviejų skirtingų tautybių vyrų, susibroliavusių prie nekaltos cigaretės, toli nuo visos velniavos ir karo, arba buvo kita priežastis, kurios niekas neprisiminė nei tuomet, nei vėliau. Šiaip ar taip, jis sustojo kieme, nulipo nuo motociklo ir neskubriu žingsniu pasuko prie gyvenamojo namo durų. Bet jų taip ir nepasiekė. Staiga jis stabtelėjo ir įsispoksojo į žemę, pavaikštinėjo šen ten, apėjo ratą, atsitūpė ir galiausiai pro namą nuėjo prie upės, iki pat prieplaukos. Ten didelėje jo smegenų tamsoje įsižiebė šviesa. Moneta įkrito į teisingą automato vietą ir pasakė „klept”. Dabar jis viską suprato. Ir laikas ėmė spausti. Jis bėgte nubėgo atgal į kiemą, užšoko ant motociklo ir paskubomis kietai spūstelėjo paminą, tačiau variklis, kad jį kur velnias, neužsivedė, ir jis mėgino vėl, paskui dar kartą, kol variklis prabilo ūmiai kaip kulka, ir jis užgulęs vairą nurūko sodybos keliuku ir čiuožte įčiuožė į pagrindinį kelią su barškančiu tuščiu lopšeliu, taip, jog posūkyje iš po ratų siūbtelėjo sniegas. Kaip tik tuo posūkiu iš mokyklos ėjo Junas su portfeliu po pažastimi ir jis išgirdo motociklą, bet suspėjo tik nušokti į griovį, kad nebūtų partrenktas ir galbūt suluošintas visam gyvenimui. Griūvant atsidarė portfelis ir jo knygos pažiro į visas puses. Bet kareiviui tai buvo nė motais, jis tik dar stipriau nuspaudė greičio pedalą ir nuzvimbė kryžkelės link, kur stovėjo bažnyčia, parduotuvė ir per upę ėjo tiltas.

Galiu tai įsivaizduoti.

Junas stovi griovyje ir rankioja iš sniego knygas, o jo motina vis dar upėje su kostiumuotu vyriškiu, prisispaudusiu prie valties dugno. Nors srovė tokiu metų laiku nestipri, sunku irtis prieš vandenį, kai valtyje du žmonės, ir jie stumiasi iš lėto. Dar likęs geras kelio galas iki kalnų ganyklos trobelės, kur mano tėvas stovi palinkęs prie varstoto pašiūrėje ir kažką meistrauja nė nenujausdamas, kad ji atplaukia. Vyras valtyje dreba ir pats sau vienas keikiasi, tada paverkia ir vėl nusikeikia, o ta, kuri irkluoja, nuolankiai paprašo jį nutilti, bet jis tik sugniaužia delnais kuprinės diržus, paniręs savo pasaulyje.

Francas stovėjo savo namų virtuvėje atsidaręs langą, nes parėjęs iš darbo miške smarkiai pakūrė krosnį ir dabar kambaryje buvo taip karšta, jog reikėjo pravėdinti. Tebebuvo šviesu, jis rūkė mėgindamas prisiminti, kodėl nevedė. Apie tai susimąstydavo kiekvienais metais, kai atslinkdavo šalčiai, galvodavo iki Kalėdų ir dar truputį, bet po Naujųjų tas mintis išmesdavo iš galvos. Kaltas buvo ne pasiūlos trūkumas, tačiau stovėdamas ten prie atviro lango ir rūkydamas jis niekaip negalėjo prisiminti priežasties ir kaip tik tuomet atrodė beprasmiška gyventi vienam. O tada jis išgirdo anapus upės dideliu greičiu atbirbiant motociklą. Už penkiasdešimties metrų nuo jo namo buvo tiltas, o kitoje pusėje, dar už dvidešimties metrų, stovėjo pažvarbęs sargybinis ilga pilkžale miline su automatu, kyšančiu iš už peties, ir nuobodžiavo. Jis taip pat išgirdo motociklą, pasisuko į tolydžio stiprėjantį garsą ir žengė kelis žingsnius priešpriešiais. Dabar Francas pastebėjo tolumoje iš už krūmyno išnyrant motociklininko galvą su šalmu ir netrukus buvo matyti visas motociklas, vairuotojas — užsigulęs ant vairo, kad sumažintų oro pasipriešinimą, ir iki kryžkelės liko vos keli šimtai metrų. Visą dieną buvo ūkanota ir apsiniaukę, bet dabar, prieš pat laidą, pietvakariuose staiga išlindo saulė ir smailiu, nuožulniu kampu į slėnį nukreipė auksinius spindulius apšviesdama upę ir viską, kas ant vandens, ir pasiuntė akinamą šviesą Francui į akis pažadindama jį iš minčių apie galimas vedybas ir ilgą virtinę šviesiaplaukių ir tamsiaplaukių kandidačių, kurios, jo galva, rikiavosi eile, ir staiga jis suvokė, ką iš tikrųjų mato tenai ant kelio. Jis nuspriegė cigaretę pro langą, ūmiai apsisuko, nuo diržo traukdamas peilį puolė į priemenę ir parklupęs suvyniojo skudurinį takelį. Grindyse buvo plyšys, į kurį jis suvarė peilio ašmenis ir trūktelėjo, tada iššoko keturios sujungtos grindų lentos, jis padėjo jas į šoną ir įkišo ranką į slėptuvę po grindimis. Visada žinojo, kad ši diena ateis. Buvo pasiruošęs. Tik svarbu nedelsti ir jis nedelsė nė akimirkos. Iš mažos slėptuvėlės iškėlė detonatorių, skubiai patikrino, ar laidai vietoje ir nesusisukę, pasistatė jį tvirtai tarp kelių, stipriai suspaudęs rankenėlę vieną kartą giliai įkvėpė ir tada ją nuspaudė. Jo namas sudrebėjo ir subarškėjo langai, jis išpūtė orą, pastatė detonatorių atgal į slėptuvę, keturkampę angą uždengė grindų lentomis, kumščiu įkalė jas į vietą ir vėl užtiesė skuduriniu takeliu, kad viskas atrodytų kaip vos prieš akimirką. Jis atsistojo ir pribėgęs prie lango pažiūrėjo į lauką. Tiltas buvo išlakstęs į šipulius, bet medinės jo dalys vis dar sūkuriavo ore tarsi sulėtintame filme, leisdamosi žemyn po sprogimo staiga stojusioje tyloje, ir vienos nuolaužos keistai be garso atsitrenkė į akmenis prie kranto, kitos sukritusios į vandenį nuplaukė pasroviui ir Francui atrodė, lyg jis visa tai stebėtų pro stiklą, nors langas buvo praviras.

Kitapus sugriauto tilto nosimi į žemę kniūbsčias sniege gulėjo sargybinis, gerokai toliau nuo tos vietos, kur Francas jį matė paskutinį sykį. Motociklas nespėjo laiku privažiuoti, dabar jis sulėtino greitį, kone dvejodamas pririedėjo prie kūno sniege ir sustojo. Vairuotojas nulipo nuo motociklo, nusivožė nuo galvos šalmą, pasikišo jį po pažastimi tarsi eidamas į pakasynas, žengė paskutinius metrus iki sargybinio ir atsistojo šalia nulenkęs sprandą. Vėjo gūsis pašiaušė jam plaukus. Buvo dar vaikas. Jis priklaupė priešais galbūt geriausią savo draugą, bet tuomet sargybinis pasikėlė ant rankų ir kelių, gyvut gyvutėlis. Jis sustingo toje padėtyje, matyt, vemdamas, paskui pasiremdamas automatu atsistojo ant kojų, motociklininkas taip pat pakilo ir pasilenkęs į priekį kažką jam pasakė, bet sargybinis papurtė galvą ir parodė į savo ausis. Jis nieko negirdėjo. Abu atsigręžė ir pasižiūrėjo į tiltą, jo nebebuvo, tada nulėkė prie motociklo, sargybinis įsėdo į lopšelį, vairuotojas užšoko ant sėdynės, vėl užvedė motociklą ir nubirzgė. Ne į sodybą, kur jie buvo apsistoję su likusia patrulio dalimi, bet atgal keliu, kuriuo jis ką tik atvažiavo, ir jis tiek mynė akceleratorių, kiek tik užteko drąsos, nors su keleiviu lopšelyje motociklas judėjo sunkiau, bet paskui įsismagino, greitis išaugo ir po kelių minučių važiuodami pro Barkaldo sodybą jie jau varėsi išties sparčiai. Netrukus jie išsuko iš kelio ir abu sunkiai pasviro į šoną kaip burlaivyje pučiant stipriam vėjui, kad neapsiverstų posūkyje. Lopšelis akimirką pakilo nuo žemės ir juodu pasišokinėdami nulėkė per apsnigtą pievą tiesiai į tvorą ir vartelius, kurių nesivargino atidaryti, tačiau su trenksmu pranėrė stačiai, taip, jog lentų atplaišos išlakstė į visas puses ir keletas stuktelėjo jiems į šalmus, bet jie nesustojo, nors vos pralindo pro vartelių stulpus. Tada jie nudardėjo per pievą palei pat spygliuotą vielą, pro šalį šmėžuojant tvoros basliams, ir motociklas, šokinėdamas per kupstus, mėtomas į šalis, ėmė artėti prie upės taku, kuriuo eidavo mano tėvas, kai jam reikėdavo į parduotuvę pasiimti „pašto”, kur ir aš eidavau, tik po ketverių metų, kartu su savo draugu Junu, kuris vieną dieną tiesiog dingo iš mano gyvenimo, ir taip atsitiko dėl to, kad vienas jo brolis iš savo gyvenimo pašalino kitą paėmęs šautuvą, kurio saugiklį jis, Junas, buvo pamiršęs nuspausti. Tuomet buvo vidurvasaris, jis atsakė už brolių priežiūrą ir per vieną akimirką viskas pasikeitė ir tapo sugadinta.

Kitapus upės Juno mama kaip tik prisiyrė prie kranto šalia valties, kuria naudojosi mano tėvas, ir iššoko į krantą, kad patrauktų savo valtį aukščiau, kiek buvo būtina, kad jos nenuneštų srovė ir netyčia nenuplukdytų į kitą pusę, kur verčiau jos nebūtų, o kostiumuotasis nekantriai atsistojo ir negrabiai pabandė iššokti, jai dar nebaigus. Jam nepasisekė. Vyriškis nugriuvo į priekį, kai ji truktelėjo valties pirmagalį, ir į suolelį susitrenkė galvą, nes, užuot ištiesęs rankas, laikė apsikabinęs kuprinę. Dabar Juno mama buvo arti ašarų.

— Trauk jus velniai, nejau nieko negalite padaryti tinkamai?! — užriko Juno mama, kuri per savo gyvenimą vargu ar nors kartą buvo nusikeikusi, o juk žinojo, kad šaukti nevalia, tačiau nesusilaikė, tada tvirtai suėmė jį už švarko ir kaip maišą išvilko iš valties. Atsitiesusi pamatė ir išgirdo motociklą, atbirbiantį per pievą kitame upės krante, ir mano tėvas išpuolė iš pašiūrės prie kalnų ganyklos trobelės, nes taip pat išgirdo motociklą ir iškart suprato, jog kažkas negerai. Jis išvydo juos tako gale prie vandens, kepurėtą ir pirštinėtą Juno mamą ir nepažįstamą kostiumuotą vyriškį keturpėsčią šalia valties, ir motociklą, kuris dabar sustojo prieš paskutinį kranto nuolydį, kur žvirgždas ir akmenys.

— Stokitės! — suriko Juno mama kostiumuotajam į ausį ir šis stengėsi kiek įmanydamas, jos tempiamas už švarko, o vaikinas vokiška uniforma šūktelėjo Kalti čiuoždamas nuo kalniuko su sargybiniu ant kulnų ir ar gali būti, kad jis maldaujamai pridūrė „prašau” vokiečių kalba? Francas taip teigė, buvo tuo įsitikinęs: Bitte, bitte, šaukęs jis, jaunasis kareivukas. Šiaip ar taip, jie sustojo prie vandens krašto ir neketino bristi. Buvo per šalta, per gilu, o plaukdami kurį laiką jie būtų bejėgiai taikiniai ir dėl srovės, kuri šiuo metų laiku nebuvo itin srauni, bet ganėtinai stipri, kitą krantą vis tiek pasiektų kur kas toliau. Jiems už nugarų ant kalniuko pukšėdamas kaip uždusęs žvėris stovėjo motociklas, jie nuo pečių nusiėmė automatus, o mano tėvas sušuko „Bėkit, po galais!” ir pats pasileido tekinas, žemyn prie upės tarp medžių, kurių niekas dar nebuvo iškirtęs, zigzagais, slėpdamasis už storų kamienų, ir kaip tik tuomet kareiviai kitame krante pradėjo šaudyti. Iš pradžių paleido kelis įspėjamuosius šūvius virš galvų tuodviem, kurie pernelyg lėtai judėjo nuo valties, jie išgirdo kulkas susmingant į medžių kamienus su triuškinama jėga ir ypatingą garsą, jo ji niekada nepamiršianti, vėliau pasakiusi Juno mama. Dar niekas nebuvo jos taip išgąsdinęs kaip būtent tas garsas, atrodė, lyg eglės dejuotų, o tada jie ėmė šaudyti iš rimtųjų ir iškart pataikė į kostiumuotąjį. Tamsus kostiumas baltame krante buvo ryškus taikinys, vyriškis paleido iš rankų kuprinę, susmuko ant sniego ir pasakė, veikiau sau ir taip tyliai, jog Juno mama vos išgirdo:

— Oi. Taip ir žinojau.

Tada jis pradėjo slysti, nuokalne atgal prie valties, pro sulinkusią pušį, kybančią virš upės, ir sustojo tik tada, kai vienas vasarinis pusbatis paniro į vandenį. Jie pataikė į jį dar kartą ir dabar jis nieko nebepasakė.

Mano tėvas sustojo priešpriešiais pasislėpęs už eglės. Jis sušuko „Imk jo kuprinę ir bėk čia!” ir Juno mama mėlyna pirštinėta ranka pastvėrė pilką kuprinę ir susilenkusi zigzagais užbėgo viršun, ir gali būti, kad tuodu kareivukai staiga liovėsi taip smarkiai šaudę, nes dar niekada nebuvo nieko nužudę, arba dėl to, kad bėgančioji buvo moteris. Šiaip ar taip, jų paleisti šūviai veikiau buvo skirti pagąsdinti, Juno mama sveikutėlė užlėkė taku aukštyn ir su mano tėvu nuskuodė toliau iki pat trobelės. Įpuolę į vidų jie pasiėmė svarbiausius daiktus ir dokumentus, kuriuos slėpė mano tėvas. Pro langą jie pamatė dideliu greičiu per pievą atvažiuojant du automobilius, iš jų iššoko kareiviai ir nubėgo prie upės. Mano tėvas sugrūdo viską, ko jiems reikėjo, į kostiumuotojo kuprinę ir aprišo ją balta paklode. Tada jie išlipo pro langą kitoje trobelės pusėje ir ant kitų drabužių užsivilkę ilgus baltus mano tėvo žieminius apatinius beveik ranka rankon pabėgo į Švediją.

Saulė nukeliavo toliau, jau nebuvo taip šviesu mėlynoje virtuvėje ir kava mano puodelyje atšalo.

— Kodėl man pasakoji apie tuos dalykus, jei mano tėvas nenori apie juos kalbėti? — paklausiau.

— Nes jis paprašė tau papasakoti, — tarė Francas. — Kai pasitaikys proga. Ir kaip tik dabar ji pasitaikė.

12

Kol mudu su Larsu dorojame beržą, pamažu atvėsta, pasislepia saulė ir sukyla vėjas. Pilkas debesų klodas kaip antklodė aptraukia dangų, mėlyna juosta rytuose prisispaudžia prie kalvagūbrio ir galiausiai visai išnyksta. Mes padarome pertraukėlę ir ištiesiame sustingusias nugaras mėgindami vaizduoti, jog neskauda. Tai nelabai pavyksta, aš turiu prispausti ranką prie strėnų, kad išlaikyčiau daugmaž stovimą padėtį, ir akimirką nukreipiame žvilgsnius į mišką skirtingomis kryptimis. Tada Larsas susisuka suktinę, prisidega ir atsišliejęs į ūkinio pastato duris ramiai užsirūko. Pamenu, kaip gera būdavo užtraukti dūmą po fizinio darbo, su žmogumi ar žmonėmis, kurie dirbo drauge, ir pirmą kartą po daugelio metų to pasigendu. Tuomet pažvelgiu į trinkų krūvą toje vietoje, kur ką tik gulėjo išsikerojęs beržas. Larsas taip pat žiūri ton pusėn.

— Neblogai, — ramiai prataria jis ir nusišypso. — Pusę darbo jau įveikėme.

Lyra su Pokeriu taip pat pavargę. Guli šonas prie šono ant laiptelio prieduryje ir lekuoja. Motoriniai pjūklai išjungti. Visiška tyla. Ir tuomet pradeda snigti. Pirma valanda dienos. Pakeliu akis į dangų.

— Velnias, — garsiai nusikeikiu.

Jis paseka mano žvilgsnį.

— Ilgai netvers, dar per anksti, žemė nepakankamai įšalusi, — nuramina.

— Tikriausiai taip ir bus, — tariu, — bet man vis tiek neramu. Gerai nežinau kodėl.

— Bijai, kad užsnigs?

— Taip, — atsakau ir pajuntu, kaip išraustu. — Bijau ir to.

— Tuomet reikėtų susirasti žmogų, kuris tau valytų sniegą. Aš susiradau. Tai Oslijenas, ūkininkas, gyvenantis tolėliau prie šio kelio. Jis visada atvažiuoja, nesvarbu kada, jau daug metų valo man sniegą. Jam ilgai netrunka, kai išsiruošia. Sniego valytuvą tereikia pervaryti mūsų keliuku į vieną pusę ir atgal. Jis sugaišta penkiolika minučių, ne daugiau.

— Tas pats, — tarsteliu ir atsikrenkštęs kalbu toliau: — Kaip tik jam vakar skambinau, iš telefono būdelės šalia kooperatyvo. Jokių problemų, pasakė, penkiasdešimt kronų už kartą. Ar tu tiek pat moki?

— Taip, — patvirtina Larsas, — moku tiek pat. Vadinasi, esi apsaugotas. Šią žiemą išgyvensime. Ei, jūs, ten viršuje, — kone grasindamas pasako ir atlošęs galvą pasižiūri į dangų. — Galite kristi žemėn.

Jis nusišypso ir atrodo taip, lyg neturėtų jokių rūpesčių.

— Na, kimbame vėl į darbą? — paklausia.

Pajuntu, kad jo požiūris užkrečia, aš noriu vėl kibti į darbą. Bet taip pat nustembu ir sunerimstu staiga tapęs priklausomas nuo kito žmogaus, kad prisiversčiau imtis tokio paprasto ir reikalingo darbo. Laiko juk turiu pakankamai. Kažkas manyje kinta, aš keičiuosi, iš to, kurį gerai pažinojau ir kuriuo aklai pasitikėjau, kurį mylintys žmonės vadino berniuku auksinėmis kelnaitėmis, kuris kaskart įkišęs į kišenę ranką ištraukdavo pilną saują blizgančių monetų, virstu tuo, kurį pažįstu kur kas menkiau, kurio kišenės prikimštos nežinia kokio šlamšto, ir svarstau, kiek laiko jau vyksta šis virsmas. Galbūt trejus metus.

— Taip, žinoma, — atsakau. — Taip ir padarome.

Paskui pasikviečiu jį į namus, juk privalau po tokios talkos. Drebia gan tirštai, bet ant žemės neužsilaiko. Bent kol kas. Palei ūkinio pastato sieną, šalia sauseglės trinkų, sukrovėme keletą milžiniškų rietuvių, ir kiemas išvalytas, neskaitant didžiulės šaknies, kurią nusprendėme nuvilkti rytoj su grandine ir automobiliu. Grandinę Larsas turi garaže. Bet šį kartą pakaks, mes pavargę, ganėtinai išalkę ir ištroškę kavos. Kažin ar vertėjo man šitaip plėšytis po tokios dienos pradžios, bet mano savijauta gera, tikrai taip, nuovargis visai pakenčiamas, tik nugarai prasčiau ir tai nieko nauja, šiaip ar taip, negalėjau leisti, kad Larsas vienas tvarkytų mano kiemą.

Atseikėju į filtrą kavos, į kavavirę įpilu šalto vandens ir įjungiu, tada priraikau duonos ir sudedu į pintinę, iš šaldytuvo išimu sviesto ir šio to sumuštiniams, viską išdėlioju ant lėkštučių, mažą geltoną ąsotėlį pripilu pieno kavai ir viską sunešu ant stalo, kartu su puodeliais, stiklinėmis ir peiliais dviem žmonėms.

Larsas sėdi ant malkų dėžės priekrosnyje. Vienomis kojinėmis atrodo jaunas, nors visi taip atrodo, kai sėdi kojomis nesiekdami grindų. Jo plaukai sausi, kitaip nei mano, nes mūvėjo kepurę su snapeliu, ir nuo tada, kai įėjo vidun, jis nepasakė nė žodžio, tik mąsliai stebeilijo į grindis, ir aš nieko nesakiau, džiaugiausi, kad nereikia nieko kalbėti, kai dabar esu atpratęs nuo plepėjimo apie šį bei tą, o tada jis paklausia:

— Pakurti krosnį?

— Gerai, pakurk, — atsakau, nes kambaryje išties pasidarė vėsoka, ir sykiu šiek tiek sutrinku, kad jis nori šeimininkauti mano namuose ir garsiai išsako, kas pas mane ne taip, aš to niekada nedaryčiau, bet jis juk pirmiau atsiklausia, tad tikriausiai viskas gerai.

Larsas nušoka nuo malkų dėžės, atidaro dangtį, ištraukia tris supleišėjusias pliauskas, išplėšia porą lapų iš praėjusios savaitės Dagbladet, kurį tam tikslui laikau dėžėje, ir per trumpą laiką įkuria krosnyje ugnį, kur kas sparčiau, nei pavyksta man, jis tai daro visą savo gyvenimą, o tada ant spintelės ima spragsėti ir šnypšti mano senutė kavavirė, tarnaujanti man jau daug metų, ir netrukus nuėjęs perpilu kavą į termosą. Laikydamas jį rankoje akimirką sustingstu ir pamėginu prisiminti tą, su kuria daug daug metų kas rytą gėriau kavą, bet ji išsprūsta ir man nepavyksta jos įsivaizduoti. Tik pažvelgiu pro langą į nuvalytą kiemą, kur matyti vien pjuvenos auksinėmis krūvelėmis aplink didžiulę šaknį, ir į stambias snaiges, kurios tylutėliai leidžiasi žemėn, kelias sekundes pabūna ir kažkaip mįslingai pranyksta. Jeigu taip toliau drėbs per naktį iki pat ryto, sniegas turėtų tverti ilgiau.

Ar aš šįryt pusryčiavau? Nepamenu, atrodo, kad tai buvo labai seniai. Nuo tol daug visko įvyko. Šiaip ar taip, dabar esu peralkęs. Nuo lango pasisuku į Larsą, mosteliu ranka stalo link ir pasakau:

— Prašom, stalas padengtas.

— Ačiū, ačiū, — padėkoja jis ir uždaro malkų dėžės dangtį, mes susėdame prie stalo, mažumėlę drovėdamiesi, ir puolame valgyti.

Pirmąsias minutes nepratariame nė žodžio. Skanu kaip niekad ir aš nesusilaikęs nueinu prie duoninės pažiūrėti, ar šįkart nupirkau kitokios duonos nei įprastai, bet duona ta pati. Vėl atsisėdu, valgau toliau ir turiu pripažinti, jog mėgaujuosi. Bandau save pristabdyti, kad neprisikimščiau per greitai, o Larsas valgo kaip valgęs, nudelbęs akis į lėkštę. Man gerai ir taip, nejaučiu jokio poreikio bendrauti, tačiau jis pakelia galvą ir išrėžia:

— Iš tikrųjų tai aš turėjau perimti ūkį.

— Kokį ūkį? — perklausiu, nors tėra vienas ūkis, apie kurį jis gali kalbėti.

Bet mintimis buvau nuklydęs kitur ir klausiu save, ar štai toks tampi ilgai gyvendamas vienas, gali nei iš šio, nei iš to prabilti minčių sekos viduryje, pamažu nelieka skirtumo tarp kalbėjimo ir nekalbėjimo, amžinas vidinis pokalbis su savimi nejučia pereina į pokalbį su saujele žmonių, su kuriais dar bendrauji, o kai vienas gyveni pernelyg ilgai, riba, skirianti vieną kalbėjimo būdą nuo kito, nublunka ir nebepastebi, kada tą ribą peržengi. Ar taip atrodo mano ateitis?

— Ūkį namie. Kaime.

Norvegijoje gal šimtas tūkstančių kaimų ir dabar esame viename iš jų, betgi aišku, aš žinau, kurį jis turi omenyje.

— Tikriausiai stebiesi, kodėl gyvenu čia, o ne kaime, iš kurio esu kilęs? — pasako jis.

Tiesą sakant, apie tai negalvojau arba ne taip, kaip jis įsivaizduoja, bet gal būčiau turėjęs stebėtis. Man labiausiai nedavė ramybės klausimas, kaip po tiek metų galėjau atsidurti toje pačioje vietoje kaip jis. Kaip tai įmanoma.

— Na taip, truputį, — atsakau.

— Aš turėjau jį perimti, juk buvau vienintelis namuose. Junas buvo jūroje, Odas negyvas, visą gyvenimą plušau tame ūkyje, kiekvieną mielą dieną, net atostogų neturėjau, kaip žmonės dabar išsirūpina. Mano tėvas taip ir negrįžo, susirgo. Niekas nesuprato, kas iš tikrųjų jam atsitiko. Jis susilaužė koją ir petyje kažkas lūžo, jį išvežė į Inbiugdos ligoninę, buvo keturiasdešimt aštuntieji, pats prisimeni tuos metus, aš tuomet buvau dar vaikas. Bet jis nebepasirodė. Prabėgo daug metų ir tada sugrįžo Junas, iš jūros. Aš jo neatpažinau. Atrodė, kad jų nebėra, nė vieno iš jų. Negalvojau apie juos. O tada vieną dieną Junas lyg niekur nieko parėjo keliu nuo autobuso, įžengė pro duris ir pareiškė, kad yra pasiruošęs perimti ūkį. Jam buvo dvidešimt ketveri. Tai esanti jo teisė. Motina nepasakė nė pusės žodžio, ji nesikišo ir neužstojo manęs, bet pamenu jos žvilgsnį tuomet, kaip ji vengė į mane pažiūrėti. Tas ūkis man buvo viskas, nieko daugiau nemokėjau. Junas pasakė pavargęs nuo jūros, viską pamatęs. Galimas daiktas. Per tuos metus atsiuntė keletą atvirukų, iš Port Saido ir panašių vietų; Adeno, Karačio, Madraso, na žinai, tokių vietų, kurios nieko nesako, kol neatsiverti mokyklinio atlaso. Motorlaivis Tijuka vadinosi vienas iš laivų, gerai prisimenu tuos vokus, nes laivo pavadinimas būdavo atspaustas ant priekio ir niekada nebuvau regėjęs panašaus vardo. Junas neatrodė sveikai, jei nori žinoti. Sulysęs, vieni kaulai ir oda, kaip jis gali ūkininkauti, pamaniau. Priminė narkomaną, kokių šiandien pilna Osle, buvo nervingas ir ūmus. Bet nieko negalėjau padaryti. Jis turėjo tokią teisę.

Tada Larsas nutyla. Jam tai buvo ilga kalba. Jis valgo toliau, ne taip godžiai kaip aš, bet ir jam skanu. Įpilu į jo puodelį kavos, pasiūlau pieno ir jis paėmęs geltoną ąsotėlį šliukšteli ant viršaus, vis dar tylėdamas baigia valgyti ir, kai lėkštė ištuštėja, paklausia, ar galima užsirūkyti kambaryje, aš atsakau „taip, žinoma” ir jis susisuka suktinę iš tabako mišinio raudoname pakelyje, prisidega, patraukia ir įsistebeilija į degantį cigaretės galiuką, taigi galiu įterpti klausimą:

— Ką darei tuomet?

Larsas pakelia nuo cigaretės akis, įsikiša ją į burną, giliai užsitraukia ir pamažu išpūsdamas dūmus parodo groteskišką grimasą, tarsi norėdamas pasislėpti po juokdario kauke, ir tai taip netikėta, jog apstulbstu ir lieku sėdėti atvipusiu žandikauliu, man dar neteko jo tokio matyti. Vaizdas išties keistai komiškas: primena cirko klouną, kuris nori pravirkdyti žiūrovus, nors ką tik visi plyšo juokais, Čaplino karikatūrą ar kitą iš senųjų nebyliojo kino žvaigždžių, gal tą, kuris nuolat žvairakiuoja, ir Larso veidas tikrai kaip guminis, bet negaliu iš to juoktis. Jis suspaudžia lūpas į brūkšnį, smarkiai sumerkia akis ir tada visą veidą perkreipia keturiasdešimt penkis laipsnius į dešinę ir paausiu žemyn, arba taip bent atrodo, ir veido bruožai, kurie man pradėjo darytis pažįstami, išnyksta raukuose ir gerą valandėlę jis išbūna susiraukšlėjęs, kol praveria akis ir kiekvieną veido dalį grąžina į vietą, iš burnos tebeleisdamas dūmus, o aš taip ir nežinau, kokį spektaklį ką tik mačiau. Jis sunkiai įtraukia oro ir vėl iškvepia, įsmeigia į mane drėgną žvilgsnį ir prabyla:

— Aš išvažiavau. Tą dieną, kai man sukako dvidešimt. Nuo to laiko nebuvau grįžęs namo. Nė penkioms minutėms.

Mano virtuvėje stoja tyla, Larsas tyli ir aš tyliu, paskui pratariu:

— Na, ir velniava.

— Savo motinos nemačiau nuo tada, kai man buvo dvidešimt metų, — pasako jis.

— Ar ji dar gyva? — paklausiu.

— Neįsivaizduoju, — atsako Larsas. — Nesidomėjau.

Žiūriu pro langą. Abejoju, ar tikrai noriu ką nors apie tai žinoti. Pajuntu, kaip ant manęs nusileidžia didžiulis nuovargis, apgaubia mane ir prislegia. Juk klausinėju tik dėl to, jog manau privalęs klausti, nes Larsui akivaizdžiai svarbu visa tai man papasakoti, ir tai juk domina mane ne vienu atžvilgiu, jeigu tik jis nutuoktų, bet galiausiai nebesu tikras, ar iš tiesų noriu ką nors apie tai žinoti. Tai užima per daug vietos. Man pasidarė sunku susikaupti, nes susitikimas su Larsu išmušė mane iš pusiausvyros ir mano planas, susijęs su šia vieta, tampa miglotas, beveik nesvarbus akimirkomis, kai negaliu susikaupti, belieka tai pripažinti. Mano nuotaika tai pakyla, tai nusileidžia kaip keltuvu, per porą valandų nuo pastogės iki rūsio, ir mano dienos dabar ne tokios, kokias jas vaizdavausi. Menkiausia kliūtis kelyje, ir aš išpučiu ją iki katastrofos mastų. Nereiškia, kad tas beržas buvo menkas, ne tai turiu omenyje, ir nereiškia, jog kas nors nenusisekė, dar ir kaip nusisekė, padedant Larsui, bet juk iš tikrųjų norėjau būti vienas. Spręsti problemas vienas, pamažėle, pasitelkęs blaivų protą ir gerus įrankius, kaip galbūt mano tėvas tuokart kalnų ganyklos trobelėje: imdavosi vienos užduoties per kartą, įvertindavo ją, atitinkama tvarka išsidėliodavo reikalingus įrankius, pradėdavo nuo vieno galo ir judėdavo prie kito mąstydamas, darbuodamasis rankomis ir mėgaudamasis tuo, ką daro, kaip ir aš noriu mėgautis tuo, ką darau: įveikti kasdienius išbandymus, kurie kartais būna ganėtinai keblūs, bet turi aiškias ribas, pradžią ir pabaigą, ir aš galiu tai aprėpti, paskui atėjus vakarui jausti nuovargį, bet ne išsekimą, ir iš ryto pabusti pailsėjęs, išsivirti kavos, pakurti krosnį, pro langą stebėti, kaip virš miško ežero pusėje sušvinta raudona žara, apsirengti ir išeiti pasivaikščioti su Lyra, o tada imtis darbų, kuriuos nusprendžiau nuveikti tą dieną. Štai ko aš noriu ir žinau, kad galiu, kad turiu tai savyje, gebėjimą būti vienas, ir man nieko nereikia bijoti. Per savo gyvenimą daug visko pamačiau ir beveik viską patyriau, nors ir neketinu čia leistis į smulkmenas, mane taip pat lydėjo sėkmė, buvau berniukas su auksinėmis kelnaitėmis, tik dabar būtų ne pro šalį truputį pailsėti.

Betgi yra Larsas, kurio kažin ar galiu nemėgti, Larsas, kuris pakyla nuo stalo ir ant galvos šen ten pasmauko kepurę su snapeliu, kol suranda tinkamą vietą, nors lauke dabar prieblanda, bent jau saulė pasislėpė, ir kažkaip nesklandžiai, oficialiai padėkoja už vaišes, tarsi būtume ką tik pavalgę kalėdinę vakarienę, o jis būtų svečias, norintis kuo greičiau dingti iš čia. Matyt, jis geriau jaučiasi lauke su kirviu ar pjūklu rankose nei čia, mano namuose, ir manęs tai netrikdo, aš tai suprantu. Man būtų taip pat, jeigu aš būčiau svečias jo namuose.

Nueinu į priemenę, atidarau Larsui duris ir palydžiu jį iki laiptų, ten tupi Pokeris ir laukia. Kai palinkiu Larsui labo vakaro ir padėkoju už talką, o jis pasako: tą beržą gerai sutaršėme, rytoj su grandine nuvilksime šaknį, šuo įsispraudžia tarp mūsų, atsitupia, įbeda akis į šeimininką ir suurzgia, bet Larsas, nė akimirkos nenuleidęs žvilgsnio, atsuka jam nugarą, praeina pro šalį, nulipa dviem laipteliais ir patraukia per kiemą ir nuokalne prie trobelės, kurioje gyvena. Pokeris neryžtingai pastoviniuoja iškoręs liežuvį, dirsteli į mane, bet aš stoviu atsišliejęs į duris ir laukiu, neketindamas jam duoti jokios išganingos komandos, tada jis ūmiai nunarina galvą ir nenoriai nusliūkina įkandin Larso bemaž vilkdamas kojas, ir jeigu dabar būčiau jo vietoje, beregint pataisyčiau savo elgesį.

Kiemas nuklotas plonu sniego sluoksniu. Nepastebėjau, kada sniegas ėmė kauptis, bet temperatūra nukrito, tebesninga ir neatrodo, kad greitai liautųsi. Grįžtu į vidų, uždarau duris ir išjungiu lauko šviesą. Larsas pamiršo savo darbines pirštines, jos guli ant batų lentynėlės, kur jas ir pasidėjo, aš jas paimu ir atidarau duris norėdamas jį pašaukti, bet sumetu, jog tai beprasmiška, galės atsiimti rytoj, vargu ar jis dabar imsis kokio nors darbo, kuriam reikalingos pirštinės.

Larsas. Kuris sako negalvojęs apie savo brolį per tuos metus, kai šis plaukiojo jūroje, bet prisimena miestus ir uostus, į kuriuos Junas užsukdavo, kas buvo užrašyta ant vokų, kuriuos jis siųsdavo namo, ir kaip vadinosi laivai, į kuriuos jis parsisamdydavo, ir atsiversdavo mokyklinį atlasą, kad pirštu pasektų laivų judėjimą. Jau sulysęs, prakaulus Junas motorlaivio Tijuka denio priekyje, tvirtai suspaudęs turėklus ir įsmeigęs atkaklų primerktų akių žvilgsnį į krantą, prie kurio artėja. Jie atvyksta iš Marselio ir Larso pirštas seka laivą palei Siciliją ir itališko aulinio nosį, paskui lygiagrete pro Graikijos salas, ir į pietryčius nuo Kretos ore pasijunta kažkas nauja, tarsi jis dabar būtų kitos konsistencijos nei vos prieš parą, bet Junas dar nesupranta, kad ta naujoji oro sudedamoji dalis yra Afrika. Tada Larsas nulydi jį iki Port Saido kitoje Viduržemio jūros pusėje, kur jie turi iškrauti krovinį ir vėl pasikrauti, nuo ten iš lėto plaukia Sueco kanalu, iš abiejų pusių ilgais ruožais matydami dykumą ir neįprastai geltoną šviesą nuo milijardų saulėje švytinčių smiltelių, paskui jie išilgai kerta Raudonąją jūrą ir iš pradžių pasiekia Džibutį alinančioje kaitroje, paskui Adeną kitapus siauros įlankos, kuri atidalija vieną pasaulį nuo kito, visą laiką įkandin jaunojo poeto Rembo, kuris čia keliavo beveik prieš septyniasdešimt metų, kad taptų kitoks nei buvo ir viską paliktų užnugaryje, kaip klajūnas dykumoje pakeliui į užmarštį ir vėlesnę mirtį, aš tai žinau, nes skaičiau apie tai knygoje. Bet Larsas to nežino, kai sėdi name prie upės, ant virtuvės stalo atsivertęs atlasą, ir Junas to nežino, bet Port Saide jis pirmą kartą pamato Afrikos palmes po skaudžiai mėlynu žemu dangumi. Jis išvysta plokščius miesto stogus, o visose gatvėse iki pat prieplaukų ir palei krantinę, prie kurios prišvartuotas motorlaivis Tijuka, šurmuliuoja rytietiški turgūs ir mugės. Šiame mieste nėra nieko daugiau, tik rytietiški turgūs ir balsai, šūkalojantys visomis kalbomis ir norintys tau ką nors parduoti, jie nori, kad nuliptum trapu žemyn, taip, tu, kuris stovi ten, viršuje, taip tvirtai rankomis apgniaužęs turėklus ir siauromis kaip brūkšniai akimis, tu turi nulipti žemyn ir nusipirkti tai, ką tiesiog privalai turėti, jei tau tik rūpi tavo paties gerovė, tai pakeis tavo gyvenimą ir padarys jį neatpažįstamai laimingą, kaip tik special price for you today, ir visa tai kurtina ir trikdo, cimbolai ir litaurai, o nuo kvapo jis vos nepraranda sąmonės: sumišai pernokusios daržovės ir neaiškios rūšies mėsa, jis net nenutuokė tokios esant šiame pasaulyje. Dar ten yra žolelių, prieskonių ir kažko nuo laužo, kurį jis mato krantinės pakraštyje, tik nežino, ką jie ten skrudina, bet tas daiktas aštraus kvapo, ir jis nepalieka laivo. Jis padeda iškrauti laivą trykšdamas jaunatviška jėga, bet nelipa trapu žemyn. Nei per laisvą pamainą, nei per kokią kitą, bet kai staigiai nusileidžia tamsa, jis atsistoja ant denio ir stebi gyvenimą, kuris verda kiek lėčiau elektros ir deglų šviesoje, ir dabar viskas atrodo labiau viliojamai nei ryškią dieną, bet taip pat baugina plazdančiais šešėliais ir ankštais skersgatviais. Jam penkiolika metų ir jis nelipa iš laivo nei Port Saide, nei Adene, nei Džibutyje.

Prabudęs naktį atsisėdu lovoje ir pažvelgiu pro langą į tamsą. Tebesninga, draskosi vėjas, lauke maišalynė, snaigės skrieja į lango stiklą. Ten, kur kelias leidžiasi prie upės, matyti tik didelis baltas kilimas be kokių nors apybrėžų. Išsirangau iš lovos, nušlepsiu į virtuvę ir uždegu mažą lempelę virš viryklės. Lyra, gulinti savo vietoje prie ketaus krosnies, pakelia galvą, bet jos vidinis laikrodis nesutrikęs, ji žino, kad dabar neisime į lauką, dar tik antra valanda nakties. Aš pasuku į vonią, iš tikrųjų — mažą kamaraitę šalia priemenės, kur turiu pasistatęs praustuvą, didelį vandens ąsotį ir kibirą ant grindų, tam atvejui, kai oras toks, jog nesinori eiti už namo. Ten atlieku reikalą, tada apsivelku megztinį, užsimaunu kojines ir atsisėdu prie virtuvės stalo su taurele trauktinės ir paskutiniais „Pasakojimo apie du miestus” puslapiais. Sidnio Karteno gyvenimas artėja prie pabaigos, aplink jį upeliais teka kraujas, pro raudoną šydą jis mato ritmingai kilnojantis giljotiną, galvos krinta į pintinę, ši sparčiai pilnėja, o kai nebelieka vietos, pakeičiama nauja, mezgančioms moterims pirmosiose eilėse skaičiuojant: devyniolika, dvidešimt, dvidešimt viena, dvidešimt dvi, ir jis pabučiuoja tą, kuri stovi eilėje priešais jį, tardamas: sudie, susitiksime šalyje, kurioje nėra nei laiko, nei sielvarto kaip čia, ir netrukus likęs vienas sau ir pasauliui pasako: This is a far, far better thing than I have ever done („Joks ankstesnis mano poelgis nė iš tolo neprilygsta šitam.” (Vertė V. Petrukaitis)) Tokioje padėtyje neapsiverčia liežuvis jam prieštarauti. Vargšelis Sidnis Kartenas. Išties smagiai nuteikiantis skaitinys, kad ir ką sakytum. Nusišypsau pats sau, nusinešu knygą į svetainę ir pastatau ją į vietą lentynoje tarp kitų Dikenso knygų, grįžęs į virtuvę vienu gurkšniu išlenkiu taurelę trauktinės, išjungiu virš viryklės lemputę, nueinu į kambarėlį ir atsigulu. Užmingu nespėjęs ant pagalvės padėti galvos.

Penktą valandą mane prabudina traktoriaus burzgimas ir sniego valytuvo, artėjančio prie mano namo, brūžavimas ir barškesys. Pamatau į langą nukreiptus žibintus ir iškart sumetu, kas tai, apsiverčiu ant kito šono ir vėl užmiegu, nespėjęs pagalvoti nieko bloga.

13

Po ryto su Francu slėnis atrodė kitaip. Miškas buvo kitoks ir pievos kitokios, upė galbūt ta pati, bet ir kitokia, visai kaip mano tėvas prisiminus, ką apie jį man papasakojo Francas, ir po to, ką mačiau jį veikiant prieplaukoje prie upės kranto, priešais Juno namą. Nežinojau, ar dabar jis tapo tolimesnis ar artimesnis, ar jį lengviau suprasti, ar sunkiau, bet jis tikrai buvo kitoks ir negalėjau su juo apie tai pasišnekėti, nes ne jis atvėrė tas duris, tad neturėjau teisės įžengti vidun, o ir nežinojau, ar noriu.

Dabar galėjau matyti, kad jis nekantrauja. Nereiškia, kad elgėsi kaip nors šiurkščiai ar dirgliai, jis buvo toks pats nuo tada, kai atvažiavome autobusu, ir nors savyje jaučiau didelį skirtumą apie jį galvodamas, nemačiau jokio skirtumo. Bet dabar jis nebenorėjo laukti. Jis norėjo išplukdyti rąstus. Ir nesvarbu, ką veikdavome dieną: eidavome į parduotuvę, nusiirdavome upe iki nedidelės sraunumos šalia tilto, kad pasileidę atgal pasroviui pažvejotume iš valties, ką nors meistraudavome kieme, užsimovę pirštines vaikštinėdavome po kirtimą tvarkydami ir tempdami į krūvą šakas laužui, kurį ketinome sukurti vėliau, kai bus tinkamas oras, nes jis nenorėjo, kad ateičiai paliktume tokią velniavą, — jis taipgi mažiausiai po du kartus kiekvieną vakarą nubėgdavo prie abiejų rąstų rietuvių prie upės kranto, kad kai ką pastumdinėtų, pastuksentų medieną, apskaičiuotų kampą ir atstumą iki vandens: ar nusiritę rąstai pataikys ten, kur reikia, — o paskui dar sykį viską permąstytų. Mano galva, jis stengėsi bergždžiai, nesgi kiekvienas galėjo matyti, kad tie rąstai nuvažiuos tiesiai į upę, pakeliui žemyn neužsikabindami už jokios kliūties, ir jis tai veikiausiai irgi suprato. Tačiau neįstengė laikytis nuošalyje. Kartais jis ilgai stovėdavo ir uostydavo medieną, prispausdavo nosį prie atvirų bežievių plotų, kur tebežvilgėjo sakai, ir giliai kvėpuodavo, o aš nežinojau, ar jis taip daro dėl to, kad jam patinka kvapas, kaip kad man patiko, ar jo nosis gali nuskaityti viduje slypinčią informaciją, kuri nepasiekiama mums, kitiems mirtingiesiems. Taip pat nežinau, ar pastaruoju atveju ta informacija buvo gera ar bloga, šiaip ar taip, ji nesumažino jo nekantros.

Paskui dvi dienas pliaupė lietus, o nustojus lyti jis iš vakaro išėjo pas Francą pasišnekėti ir ilgai užtruko. Kai grįžo, gulėjau viršutiniame gulte ir skaičiau pasišviesdamas žibaline lempele, nes vakarai pasidarė tamsesni, o jis įžengė į kambarį, atsirėmė į mano lovą ir tarė:

— Rytoj surizikuosime. Paleisime rąstus plaukti.

Iš tėvo balso iškart supratau, kad Francas šiuo klausimu buvo kitokios nuomonės nei jis. Įkišau į knygą žymeklį, persisvėriau per lovos kraštą, nusvarinęs ranką numečiau knygą ant kėdės šalia lovos ir pasakiau:

— Puiku. Džiaugiuosi.

Ir mano žodžiai buvo nuoširdūs, tikrai džiaugiausi. Troškau pasigalynėti, rankomis pajusti spaudimą, rąstų pasipriešinimą ir galiausiai — kaip jie pasiduoda.

— Tai smagu, — atitarė tėvas. — Francas ateis mums padėti. Dabar miegok, kaupk jėgas rytdienai. Tai joks vaikų žaidimas, savaime aišku, nes būsime tik trise, o rąstų daug. Man dar reikia pamąstyti, grįšiu po valandos.

— Gerai, — atsakiau.

Jis ketino nusileisti prie upės ir atsisėdęs ant akmens paspoksoti ir tai man nebuvo naujiena, tad neabejojau, kad sako tiesą, nes jis dažnai nueidavo prie to akmens.

— Užgesinti lempą? — paklausė jis ir aš atsakiau: taip, ačiū, jis pasilenkė, užkišęs delną už žibalinės lempos papūtė į stiklinį vamzdelį ir liepsna užgeso, pavirto nedideliu raudonu dryželiu išilgai dagčio, paskui ir jis išnyko ir pasidarė tamsu, bet nevisiškai tamsu. Pro langą mačiau pilką pamiškę ir pilką dangų viršum jos, o mano tėvas pasakė: labanakt, Trunai, pasimatysim rytoj, tada jis išėjo ir aš nusisukau į sieną. Prieš užmigdamas priglaudžiau kaktą prie šiurkštaus medžio ir įkvėpiau vos juntamą miško kvapą, kuris tebeglūdėjo ten, viduje.

Tą naktį vieną kartą buvau atsikėlęs. Atsargiai nulipau nuo dviaukštės lovos ir nesižvalgydamas nei į kairę, nei į dešinę, kad pataikyčiau pro duris, sulaksčiau už trobelės. Ten stovėjau basas, vienomis trumpikėmis, aukštai virš manęs ošiant medžiams ir plaukiant švininiams debesims, kuriuos įsivaizdavau prisisunkusius lietaus ir tuoj pratruksiančius, ir tuomet užsimerkiau, pakėliau veidą, nukreipiau jį į dangų, bet nenukrito nieko, ką galėčiau pajusti. Tik vėsus oras ant odos, sakų ir medžio kvapas, ir žemės kvapas, ir paukštis, kurio vardo nežinojau, kuris purpčiojo, šlameno ir krebždėjo brūzgyne ir nenutildamas plonai pypsėjo tankioje lapijoje už metro ar dviejų nuo mano pėdos. Tai buvo keistas, vienišas garsas naktyje, tik nežinau, ar vienišas man atrodė paukštis, ar pats sau toks atrodžiau.

Kai grįžau į vidų, mano tėvas gulėjo lovoje ir miegojo, kaip ir buvo žadėjęs. Sustojau ant grindų prietemoje ir įsižiūrėjau į jo galvą ant pagalvės: tamsius plaukus, trumpą barzdą, užmerktas akis ir jo uždarą veidą, per sapnus visai kitoje vietoje, o ne čia, šioje trobelėje, kartu su manimi. Dabar niekaip negalėjau jo pasiekti. Jis kvėpavo ramiai ir su pasitenkinimu, tarsi jo nekamuotų joks rūpestėlis, o gal ir nekamavo, ir manęs nebūtų turėję niekas slėgti, tačiau jutau nerimą ir nežinojau, ką man galvoti, ir gal jam ir buvo lengva kvėpuoti, tačiau negalėjau to pasakyti apie save. Plačiai išsižiojau ir tris keturis kartus smarkiai įkvėpiau, kol krūtinė atsivėrė, ir turbūt keistai atrodžiau stovėdamas ir šniokšdamas pustamsiame kambaryje, paskui užlipau į viršų, pro savo tėvą, ir palindau po antklode. Užmigau ne iš karto, kurį laiką gulėjau ir spoksojau į lubas tyrinėdamas vos įžiūrimą raštą ir regėdamas, kaip kruta šakų skylės tarsi mažučiai padarėliai nematomomis kojytėmis, ir iš pradžių mano kūnas buvo sustingęs, bet pamažu suminkštėjo, bėgant minutėms, o gal valandoms. Neturėjau apie tai nuomonės, nes nejutau nei laiko, kuris slinko, nei erdvės, kurioje gulėjau, viskas tik sukosi ratu kaip stipinai didžiulio rato, prie kurio buvau pririštas aš, kaklu prie stebulės, kojomis prie krašto. Nuo sukimo man apsvaigo galva ir aš plačiai atsimerkiau, kad užgniaužčiau šleikštulį.

Kai prabudau kitą kartą, palangė buvo ryškiai nutvieksta ir jau beveik vidudienis, aš persimiegojau, jaučiausi pavargęs, suniuręs ir išvis nenorėjau keltis.

Durys į kitą kambarį buvo atidarytos, laukujės — taip pat, ir pasikėlęs ant alkūnės būčiau galėjęs pamatyti įkypą saulės pluoštą, krintantį pro durų angą ant nušveistų grindų. Trobelėje kvepėjo pusryčiais, kieme girdėjau tėvą kalbant su Francu. Žodžiai, kuriuos jie sakė vienas kitam, skambėjo dusliai, taikiai, kone vangiai, tad jeigu vakar jie dėl ko nors ir nesutarė, dabar tai buvo užmiršta ir galbūt abu įtikėjo, koks svarbus šis miško plukdymas mano tėvui, dėl to rizikavo ir abu žinojo, kad tai jiems puikiai sekasi, rizikuoti, o aš, tiesą sakant, nesupratau, kodėl rąstai negali palaukti mėnesį ar du arba kad ir iki pavasario. Šiaip ar taip, juodu stovėjo saulėkaitoje kieme ir, kiek girdėjau, neskubėdami planavo, ką drauge nuveiks per šią dieną, kaip galbūt daug kartų planavo seniau, man nežinant.

Atvirtau ant pagalvės ir pamėginau susivokti, dėl ko tapau toks apsunkęs ir nusiminęs, bet nieko neaptikau: jokių sakinių, jokių vaizdų, išskyrus alyvinę spalvą už akių vokų ir sausą, skausmingą pojūtį gerklėje, ir tuomet pamąsčiau apie paupyje sukrautus rąstus, kurie dabar galėjo būti išplukdyti bet kurią akimirką, o aš būtinai norėjau dalyvauti. Norėjau pamatyti, kaip rąstai sukris į vandenį, vienas po kito griūdami, pamatyti, kaip ištuštės aikštelė palei krantą, ir staiga iš virtuvės sklindantis valgio kvapas sukėlė man baisų alkį, tad pro abejas duris sušukau:

— Jūs jau pusryčiavote?

Tuodu lauke susijuokė ir Francas atsakė:

— Ne, mes čia dykinėjam ir laukiam tavęs.

— Vargšeliai! Ateinu tuoj pat, jeigu gausiu pavalgyti! — atsišaukiau nusprendęs, kad nepaisydamas nieko esu kuo puikiausios nuotaikos ir lengvas it plunksnelė.

Labai susiėmiau ir iššokau iš lovos kaip įprastai: įsikibau rankomis į lovos skersinį, tada įsiūbavau užpakalį ir švystelėjau kojas nuo viršutinio gulto ant grindų, kur nusileidau suglaustomis kojomis. Bet šįkart šlaunys ir blauzdos neatrėmė smūgio, dešinysis kelis atsitrenkė į grindų lentas ir aš parvirtau ant šono. Kelį taip nugėlė, jog vos nesurikau. Tuodu priešais trobelę, matyt, išgirdo trenksmą, nes mano tėvas sušuko:

— Ar tau ten viskas gerai?

Jis, laimė, liko stovėti lauke su Francu. Aš užsimerkiau ir atsakiau: „Taip. Čia viskas gerai”, nors visai taip nesijaučiau. Šiaip ne taip atsisėdau ant kėdės šalia lovos ir abiem rankomis apsikabinau kelį. Kai paspaudinėjau aplinkui, nepasirodė, kad kas nors būtų lūžę, bet skausmas numušė ūpą ir šiek tiek sutrikdė, man apdujo galva ir buvo sunku užsimauti kelnes, nes dešinę koją turėjau laikyti ištempęs, ir mažai trūko, kad būčiau į viską numojęs ir grįžęs atgal į lovą, jei tai būtų buvę įmanoma. Galiausiai man pavyko užsimauti kelnes, aš apsivilkau likusius drabužius, nušlubčiojau į kitą kambarį ir atsisėdau, po stalu ištiesiau koją, prieš tai, kai mano tėvas su Francu baigė kalbėti ir įėjo į vidų.

Kai pavalgėme vėlyvus pusryčius, abu suaugusieji iškart suskato plauti indus, mat tėvas pareiškė norįs rasti sutvarkytus namus, kad neįžengtų tiesiai į jovalą, kai grįš pavargęs, ir aš nesupratau kodėl, bet jie leido man sėdėti, nors paprastai privalėdavau dalyvauti plaunant indus, kai sesuo pasilikdavo Osle. Šiaip ar taip, nė kiek nenusiminiau kaip tik tuomet to išvengęs.

Jie stovėjo atsukę nugaras į stalą, plepėjo ir pokštavo barškindami puodeliais ir stiklinėmis, o Francas uždainavo dainą, kurią išmoko iš savo tėvo, apie medžio viršūnėje tupintį ernį. Pasirodo, mano tėvas ją irgi mokėjo, taip pat išmokęs iš savo tėvo, ir jie garsiai užplėšė dainą duetu, į taktą mojuodami indų rankšluosčiais ir šepetėliu, aš mačiau tą ernį prieš akis, bejėgiškai kabaliuojantį eglės viršūnėje, ir tuomet naudodamasis proga pasidėjau galvą ant rankų, užsikvempiau ant stalo, nes ji buvo tokia sunki, jog vos galėjau nulaikyti, ir galbūt ten sėdėdamas valandžiukę nusnūdau. Bet kai mano tėvas tarė: „Pakvailiojom ir gana, pats metas kibti į darbą, ar ne taip, Trunai?” — aš jį puikiausiai išgirdau, apsiseilėjęs atsakiau: „Tikrai pats metas”, pakėliau galvą, nusišluosčiau burną ir staiga pasijutau visai neblogai.

Per kiemą paskutinis nužengiau prie pašiūrės stengdamasis kuo mažiau šlubuoti, sandėliuke ant peties užsidėjau sielininko kablį ir užsimoviau virvės ritinį, mano tėvas taip pat paėmė kablį, du kirvius ir peilį su makštimi, o Francas — dalbą ir ką tik išgaląstą pjūklą, visa tai turėjome tame sandėliuke ir dar daugiau: ant vinių sienoje vienas šalia kito kabojo keli pjūklai ir plaktukai, du dalgiai, spaustuvai, pora oblių, įvairių dydžių kaltų ir visokių žnyplių, ten taip pat buvo kampuočių ir nemažai įrankių, su kuriais nebūčiau žinojęs ką veikti, nes ten pašiūrėje mano tėvas buvo prikaupęs daug turto ir jis brangino tuos įrankius, valė juos, šiūravo ir tepė visokiais tepalais, kad gerai kvepėtų ir ilgai tarnautų, ir kiekvienas daiktelis turėjo sau skirtą vietą, kur kabojo arba stovėjo, visada paruoštas naudoti.

Mano tėvas uždarė pašiūrės duris ir į spyną įkišo kaištį, tada trise vorele patraukėme taku prie upės ir dviejų rąstų rietuvių, po pažastimi ir ant pečių nešdamiesi įrankius, priekyje — mano tėvas, aš — paskutinis voroje. Saulė švietė ir tviskėjo upėje, patvinusioje po pastarųjų dienų liūčių, ir tai būtų galėjęs būti tobulas tos vasaros ir to, ką veikėme kartu, paveikslas, jei nebūčiau bjauriai šlubavęs viena koja, ir pasijutau, tarsi mano viduje, netoli sielos buveinės, kažkas pavargo, išseko ir dėl to mano blauzdos ir šlaunys staiga nebepajėgė pakelti tiek, kiek būtų turėjusios.

Kai nusileidome prie kranto, ant akmenų sudėjome įrankius, tėvas su Francu apėjo pirmąją rietuvę, sustojo vienas greta kito nugaromis į žvilgančią, pasišiaušusią upę ir pakreipę galvas, įsirėmę į šonus apžiūrėjo rąstus, kurie sunkiai slėgė du tvirtus statramsčius. Šiuos laikė nuožulniai įremti rąstai, tvirtai įspausti į žemę, ir sumanymas buvo toks, kad ištraukus atsparas ramsčiai turėjo nuvirsti į priekį, rąstų rietuvė — subyrėti ir visi rąstai nusiridenti ramsčiais nelyginant bėgiais žemyn į vandenį, jeigu teisingai apskaičiuotas atstumas ir nuolydis. O mano tėvo ir Franco nuomone, viskas buvo padaryta teisingai. Dabar jie atsiklaupė ir aplink įžambiai įremtų rąstų galus nukasė gargždą ir akmenis, kad būtų lengviau juos ištraukti. Baigę kasti abu paėmė po virvę, pritvirtino ją prie savo atsparos ir gerokai atsitraukė nuo rietuvės rankose laikydami virvės galą, nes nenorėjo stovėti kelyje, kai rąstai pajudės. Buvo daug būdų tai atlikti, o šitą išrado Francas. Jam dar niekad nepavykę vienu sykiu suvaryti visų rąstų į vandenį ir jis nemanąs, kad pavyksią šįkart, nes tam reikią labai ypatingo nuolydžio, taigi ir didžiulio svorio, velniškai tvirtų atsparų ir atramų, be to, ne pro šalį truputis sėkmės, o tuomet viskas tampa gan rizikinga. Betgi aišku: tas, kuris nori lengvo gyvenimo, retkarčiais turi smarkiai rizikuoti, pasakė Francas.

Dabar jie iš abiejų pusių įtempė virves, tvirtai įsispyrė auliniais į žemę ir garsiai choru suskaičiavo „Penki, keturi, trys, du, vienas, trauk!” ir iš visų jėgų sutartinai trūktelėjo taip, jog subraškėjo virvė, jiems ant kaktų iššoko gyslos ir patamsėjo veidų spalva. Ničnieko neįvyko. Atsparos liko kur buvusios. Francas dar kartą suskaičiavo atvirkščia tvarka ir suriko: „Trauk!” Ir jie vėl trūktelėjo stenėdami kaip vienas, bet niekas nepajudėjo, išskyrus abiejų vyrų veidus sukąstais dantimis ir akimis kaip siaurais plyšeliais. Tačiau kad ir kaip jie vaipėsi, kad ir kaip stipriai tempė, viskas perniek. Rąstai nė nekrustelėjo.

— Velnias, — nusikeikė mano tėvas.

— Prakeikimas, — atitarė Francas.

— Teks nukirsti juos kirviu, — pasakė tėvas.

— Pavojinga, — pertarė Francas, — visa velniava gali užgriūti mums ant galvų.

— Žinau, — atsakė tėvas.

Tada jie nuėjo prie įrankių krūvos, paėmę po kirvį grįžo prie rietuvės priekio ir puolė atsparas rankomis ir kūnais, pilnais susierzinimo, nes planas nenusisekė pirmuoju bandymu, o šiuo atžvilgiu jie buvo išpaikę, ir Francas vėl suriko „prakeikimas”, paskui pasiūlė:

— Kirskime sutartinai.

— Gerai, — sutiko mano tėvas ir jie pakeitė ritmą, prisiderino vienas prie kito ir kirvių kirčiai kaskart ėmė poškėti kaip vienas skardus trenksmas. Mačiau, kad jiems patinka taip dirbti, nes staiga Francas nusišypsojo ir nusijuokė, mano tėvas irgi išsišiepė ir aš norėjau būti toks kaip jie, turėti tokį draugą kaip Francas, su kuriuo sykiu galėčiau mojuoti kirviu, kurti planus, lieti prakaitą, juoktis ir kirsti vienu ritmu prie būtent tokios upės kaip ši, kuri amžinai buvo ta pati ir vis dėlto kitokia, kaip dabar, bet vienintelis galimas draugas dingo kaip į vandenį ir niekas jo nebeminėjo. Tiesa, turėjau tėvą, bet tai ne tas pats. Jis tapo žmogumi, turinčiu slaptą gyvenimą anapus to, kuris man buvo pažįstamas, ir galbūt dar vieną anapus slaptojo, ir aš nebežinojau, ar galiu juo pasitikėti.

Dabar jis pagreitino ritmą šalia rietuvės, Francas nuo jo neatsiliko ir mano tėvas taip pat susijuokė, dar smarkiau ėmė švytuoti kirviu ir staiga išgirdau triokštelėjimą ten, kur pataikė kirvis. Jis suriko „Bėk, po šimts!” ir ūmiai apsisukęs metėsi į šoną. Francas garsiai nusijuokęs pasekė jo pavyzdžiu. Abi atsparos perlūžo viena po kitos. Jos susivožė ir ramsčiai puikiausiai nuvirto į priekį, kaip ir planuota, ir tuomet rietuvė sugriuvo su šimto sunkių varpų gausmu, per mišką ir virš vandens nuėjo skardas, bent pusė rąstų nučiuožė žemyn ir beveik šokte sušoko į upę. Vanduo pakilo piestu, buvo įspūdingas rąstų ir vandens plakinys ir aš džiaugiausi, kad galiu ten būti ir tai matyti.

Tačiau ant kranto liko daug rąstų, o išplukdyti reikėjo visus. Trise kibome į darbą su sielininko kabliais, vilkome, stūmėme ir traukėme, naudodami dalbą, kad atskirtume rąstus vieną nuo kito, kai šie sukibdavo, o kartais — ir virvę, kad ištrauktume juos iš sangrūdos, ir vienas po kito jie pasidavė. Ridenome juos dviese kabliais į upę, tada pasigirsdavo pūkštelėjimas ir jie nuplaukdavo, lėtai ir oriai, pasroviui per slėnį Švedijos link.

Anksti pasijutau pavargęs. Tas jausmas, kurio laukiau, kuris turėjo mane pakylėti, apsvaiginti, suteikti papildomų jėgų ir suteikti mano judesiams lengvumo, taip ir neatėjo į kojų ir rankų raumenis ar kur kitur, kaip tikėjausi. Buvau tuščias ir sunkus, turėjau susikaupti ir tiksliai atlikti kiekvieną veiksmą, kad anuodu nepastebėtų mano būklės. Maudė kelį ir man palengvėjo, kai tėvas pagaliau sušuko, kad atėjo laikas atsipūsti. Didžioji rietuvės dalis buvo suvaryta į upę, liko tik smulkmė, bet turėjome dar vieną rietuvę, kurią reikėjo išplukdyti. Nušliaužiau iki pušies su mediniu kryžiumi, kurį vieną tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt ketvirtųjų naktį prie kamieno prikalė Francas, nes ten nuo vokiečių kulkų žuvo žmogus iš Oslo pernelyg plačiomis ir plonomis kelnėmis, ir atsiguliau viržiuose po kryžiumi, padėjęs galvą ant didelės šaknies, ir akimirksniu užmigau.

Kai pabudau, prie manęs klūpojo Juno mama, galva užstodama saulę ir viena ranka liesdama mano plaukus, ji vilkėjo medvilninę suknelę su mėlynomis gėlėmis ir labai rimtu veidu paklausė, ar aš nealkanas. Trumputę akimirką buvau tas plačiakelnis vyras, kuris vis dėlto nemirė, bet atsigavo ir žvelgė aukštyn į ją, tebestovinčią prie jo šono, bet paskui jis nuslinko ir išnyko. Aš sumirksėjau ir pajutau, kaip veidą užlieja raudonis, ir iškart suvokiau, kad sapnavau, nors neprisiminiau ką, bet tame sapne būta stipraus, man nepažįstamo karščio, dėl kurio dabar, kai ji žvelgė man į akis, negalėjau prisipažinti. Aš linktelėjau, pamėginau nusišypsoti ir pasikėliau ant vienos rankos.

— Ateinu, — pasakiau, o ji tarė „Gerai, tik paskubėk, valgis paruoštas” ir nusišypsojo taip netikėtai, jog turėjau nusukti akis į šalį, per vandenį, vilnijantį pro šalį jai už nugaros, pažvelgti į kitą krantą, kur staiga išvydau du Barkaldo arklius, kurie stovėjo ant kalniuko už aptvaro tvoros ir žiūrėjo į mus pastatę ausis ir trypdami kanopomis, nelyginant dvi arklių šmėklos, įspėjančios apie būsimas nelaimes.

Ji pakilo iš klūpimos padėties vienu grakščiu judesiu, tarsi nebūtų nieko lengviau pasaulyje, ir nuėjo prie spragsinčio laužo, kurį įkūrė Francas ar mano tėvas tuščioje aikštelėje, kur dar neseniai stovėjo pirmoji rietuvė. Iš aikštelės sklido stiprus keptų lašinių ir kavos kvapas, ir dūmų kvapas, ir medienos, viržių ir saulėje įkaitusių akmenų kvapas, ir labai ypatingas aromatas, kurio neužuodžiau niekur kitur, tik prie šios upės, ir nežinojau, kas jį skleidžia, bet galbūt taip kvepėjo junginys viso to, kas buvo būtent čia: bendrasis vardiklis, suma, ir jeigu iš čia išvažiuočiau ir negrįžčiau, niekada jo nebepajusčiau.

Kiek atokiau nuo laužo, ant akmens palei upę, sėdėjo Larsas. Rankoje jis turėjo keletą storesnių šakelių, jas laužė vienodo ilgio pagaliukais ir dėjo į krūvelę prie upės, ant žolėto nuolaidaus kranto šalia akmens, o priešais buvo įsmeigęs dvi smailias šakeles kaip atramas, į kurias rėmėsi visas statinys. Sumažinta kopija atrodė labai dailiai, kaip tikra rietuvė. Aš priėjau prie jo ir atsitūpiau. Koją po trumpučio pogulio nebe taip maudė, tai, matyt, netapsiu luošas.

— Labai graži rietuvė, — pagyriau.

— Čia tik pagaliukai, — neatsisukdamas tarė jis tyliu, rimtu balsu.

— Na taip, — atsakiau, — pagaliukai. Bet vis tiek gražu. Kaip tikra miniatiūra.

— Aš nežinau, kas yra miniatiūra, — patyliukais pratarė Larsas. Turėjau pamąstyti. Tiesą sakant, nežinojau ir aš, bet pasakiau:

— Tai yra kai koks nors labai mažas daiktas atrodo visai kaip didelis. Tik tiek, kad mažas. Supranti?

— Hm. Juk čia tik pagaliukai.

— Na gerai, — nusileidau. — Čia tik pagaliukai. Nenori užkąsti?

Jis papurtė galvą.

— Ne, — atsakė vos girdimu balsu, — aš nenoriu užkąsti.

Jis pasakė užkąsti kaip aš, o ne užkirsti, kaip buvo įpratęs.

— Ką gi, — tariau. — Kaip sau nori. Juk niekas neverčia.

Atsargiai atsistojau, perkėlęs svorį ant kairės kojos.

— Aš tai alkanas, — pasakiau, nusisukau nuo jo ir paėjęs porą žingsnių išgirdau jį tariant:

— Aš nušoviau savo brolį.

Atsigręžiau ir žengiau du žingsnius atgal. Man truputį džiūvo burna. Beveik sušnabždėjau:

— Žinau. Bet tu nekaltas. Tu nežinojai, kad šautuvas užtaisytas.

— Ne, — pritarė jis, — nežinojau.

— Tai buvo nelaimingas atsitikimas.

— Taip. Tai buvo nelaimingas atsitikimas.

— Ar tikrai nenori nieko užkąsti?

— Ne, — atsakė jis. — Aš sėdėsiu čia.

— Gerai, tu juk gali ateiti vėliau, kai pajusi, kad esi alkanas, — tariau ir pažiūrėjau į jo plaukus ir kraštelį veido, kuris buvo matyti, juk jam, po velniais, tik dešimt, bet niekas nė nevirptelėjo ir jis nieko daugiau neketino pasakyti.

Nuėjau prie laužo, kur visiškai atsipalaidavęs sėdėjo mano tėvas nugara į upę šalia Juno mamos, ant vieno iš ten tebegulinčių rąstų. Nebuvo prisiglaudęs prie jos kaip tąryt prieplaukoje, bet vis tiek gan arti, ir tos nugaros skleidė tokį pasitikėjimą savimi, kone pasipūtimą, jog staiga ne juokais susierzinau. Francas sėdėjo vienas ant kelmo priešpriešiais su skardine lėkšte rankoje, pro laužą ir permatomus dūmus mačiau jo barzda apžėlusį veidą ir jie jau buvo atsilaužę duonos.

— Eikšen, Trunai, prie manęs, — pakvietė Francas kiek įsitempęs ir paplekšnojo kelmą greta savojo, — tau reikia užvalgyti. Dar liko daug darbo. Turime pasistiprinti, jeigu norime viską įveikti.

Bet aš neatsisėdau ant to kelmo. Padariau kai ką, kas tuomet man atrodė begėdiška ir iki šiol taip atrodo: skubiai prisiartinau prie tėvo ir Juno mamos iš nugaros, permečiau vieną koją per rąstą, ant kurio jie sėdėjo, ir lyg niekur nieko įsispraudžiau į jų tarpą. Iš tikrųjų nebuvo vietos, tad šiurkščiai kliudžiau jų kūnus, ypač — josios, minkštą, palyginti su mano kampuotu, nedraugišku, ir pajutau, kad taip elgdamasis pats save liūdinu, bet neatlyžau ir ji pasitraukė, o mano tėvas liko sėdėti kaip įkaltas. Aš pasakiau:

— Štai kur puiki vietelė.

— Nejaugi? — tarstelėjo tėvas.

— O kaipgi, — atšoviau. — Tokia gera draugija.

Įsmeigiau žvilgsnį į Franco veidą ir nenuleidau, o jo akys ėmė neramiai lakstyti, kol galiausiai jis įsispoksojo į savo lėkštę keistai perkreipęs burną ir vos vos kramtydamas. Pasiėmiau lėkštę ir šakutę, pasilenkiau į priekį ir įsidėjau valgio iš keptuvės, kuri buvo lygiai ir gražiai pastatyta ant akmens laužo pakraštyje.

— Atrodo labai skaniai, — tariau nusijuokdamas ir išgirdau, kad mano balsas čaižus ir daug garsesnis nei norėjau.

14

Iš sapno kapstausi į šviesą ir regiu šviesą viršum savęs. Lyg būčiau po vandeniu: ten aukštai — mėlynai raibuliuojantis paviršius, taip arti ir vis tiek nepasiekiamas, nes čia apačioje, alyvinės spalvos sluoksniuose, viskas juda lėtai ir aš esu čia buvęs anksčiau, bet dabar nežinau, ar laiku iškilsiu. Kiek įmanydamas tiesiu rankas, iš nuovargio svaigstančia galva, ir staiga ant delnų pajuntu šaltą orą, suplaku kojomis, šaunu aukštyn, veidu praskiriu paviršiaus plėvelę ir galiu išsižioti, įkvėpti oro. Tuomet pramerkiu akis, tačiau išvystu ne šviesą, o tokią pat tamsą kaip gelmėje. Nusivylimas pripildo burną pelenų skonio, ne čia norėjau patekti. Giliai įtraukiu oro, suspaudžiu lūpas ir jau ruošiuosi nerti atgal, bet tuomet suprantu, kad guliu savo lovoje, po antklode, tame kambarėlyje šalia virtuvės, kad dabar ankstyvas rytas ir vis dar aklinai tamsu, kad man nebereikia sulaikyti kvėpavimo. Išpučiu orą ir su palengvėjimu nusijuokiu į pagalvę, o tada pravirkstu nespėjęs suvokti dėl ko. Tai kažkas nauja, nepamenu, kada verkiau paskutinį kartą, tai trunka netrumpai ir aš pamanau: jeigu vieną rytą nepasieksiu to paviršiaus, ar tai reikš, kad numiriau?

Bet verkiu ne dėl to. Galėčiau išeiti į lauką ir pagulėti sniege, kol apmirčiau nuo šalčio, kad kuo labiau priartėčiau, kad patirčiau, koks tai jausmas. Nesunkiai galėčiau pasiruošti. Bet juk ne mirties bijau. Pasisuku į mažą naktinį staliuką ir pažiūriu į šviečiantį laikrodžio skritulį. Šešta valanda. Tai mano laikas. Dabar turiu išsijudinti. Numetu antklodę į šalį ir iškeliu kojas iš lovos. Šįkart nugarai viskas gerai, sėdžiu ant lovos krašto padėjęs pėdas ant skudurinio takelio, kurį patiesiau ant grindų, kad padams nebūtų per didelio šoko šaltymečiu. Ilgainiui reikės susidėti naujas grindis ir užkamšyti plyšius. Galbūt pavasarį, jei užteks pinigų. Žinoma, kad užteks. Kada nustosiu dėl to nerimauti? Uždegu lempą prie lovos. Jau siekiu kelnių, persvertų ant kėdės, uždedu ant jų ranką ir suimu, bet tada sustingstu. Nesuprantu. Turbūt man sąmonė aptemo. Manęs laukia darbai. Turiu pakeisti keletą laiptų lentų, kol niekas neprasmego ir nesusižeidė kojų, ketinau tai padaryti šiandien. Nusipirkau impregnuotų medžiagų ir trijų colių vinių, turėtų pakakti, pamaniau, kad su keturių colių vinimis išeis per grubiai, ir dar reikia suskaldyti sauseglės rąstgalius tinkamo dydžio pliauskomis, to dar nepadariau ir neturėčiau per ilgai delsti, savaime aišku, nes dabar žiema gali ateiti iš rimtųjų. Bent taip atrodo, o vėliau ateis Larsas ir tuomet mes nutempsime didžiąją šaknį su grandine ir automobiliu. Manau, bus smagu susidoroti. Pažvelgiu pro langą. Snigti liovėsi. Vos įžiūriu į kelkraštį nustumto sniego kontūrus įkalnėje. Galbūt šiandien nebus labai lengva dirbti lauke.

Paleidžiu kelnes ir vėl atsigulu ant pagalvės. Tas sapnas, jis nebuvo geras. Žinau, kad panorėjęs galėčiau jį išaiškinti, man tai neblogai sekasi — rekonstruoti, bent anksčiau sekdavosi, tačiau nesu tikras, ar noriu. Sapnas buvo erotinis, dažnai tokius sapnuoju, prisipažįstu, juk jie nėra skirti vien paaugliams. Sapnavau Juno mamą, kokia ji buvo tą tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntųjų vasarą, ir save, koks esu dabar, sulaukęs šešiasdešimt septynerių, po gerų penkiasdešimties metų, ir galbūt ten taip pat kažkur sukiojosi mano tėvas, antrame plane, šešėliuose, taip jaučiu, ir pilve kažkas smarkiai susitraukia, vos pagalvoju apie tą sapną. Manau, turiu jį paleisti, duoti jam nukristi atgal ir nusėsti ten apačioje, dugne, tarp visų kitų susapnuotų sapnų, prie kurių negaliu prisiliesti. Toji gyvenimo dalis, kai sapnus galėjau kam nors panaudoti, pasibaigė. Nieko nebesiruošiu keisti, tiesiog būsiu čia. Jeigu įmanoma. Toks planas.

Taigi atsikeliu penkiolika po šeštos. Lyra pakyla iš savo vietos priekrosnyje, nueina prie virtuvės durų ir laukia. Pasukusi galvą pažiūri į mane ir žvilgsnyje matau pasitikėjimą, kurio kažin ar nusipelniau. Bet galbūt visai nesvarbu, nusipelnei ar ne, galbūt jis tiesiog yra, tas pasitikėjimas, ir nepriklauso nuo to, kas esi ir ką nuveikei, ir nededamas nė į vieną svarstyklių lėkštę. Būtų gerai. Good dog, Lyra, pamanau, good dog. Atidaręs duris išleidžiu ją į priemenę ir toliau, ant laiptų. Iš vidaus uždegu lauko šviesą, išlydžiu ją ir sustoju pažiūrėti. Lyra strykteli tiesiai į sniegą, kuris geltonai apšviestas pūpso didelėmis pusnimis, išskyrus ten, kur Oslijenas taip gražiai nuvalė kiemą dideliu ratu, per vos keletą centimetrų aplenkdamas mano automobilį, su valytuvu šen ten pastumdė didžiąją šaknį, veikiausiai dėl to, kad ji visą laiką riogsojo ant kelio, ir galiausiai paliko ją ten, kur ji guli dabar: paruošta išvežti ir nesunkiai prieinama. Jis netgi nukasė juostą palei vieną namo sieną, pro kur paprastai išeinu nusičiurkšti pamiškėje, kai nenoriu per daug apkrauti savo nedidelės lauko išvietės. Galbūt tai siūlymas pasistatyti automobilį tenai, kad ateityje jis nekliudytų traktoriui, o gal jis pats turi lauko išvietę?

Leidžiu Lyrai pabūti kieme, kad viena apuostinėtų naują baltą pasaulį, uždarau duris ir grįžtu į vidų pakurti krosnies. Šiandien pavyksta sklandžiai, netrukus malkos tyliai, raminamai suspragsi už juodų geležies plokščių ir aš neskubu degti lubinės lempos, palieku kambaryje prieblandą, kad raudonai geltonos liepsnos ant grindų ir sienų mestų ryškų, plazdantį atšvaitą. Šis reginys sulėtina mano kvėpavimą ir nuramina, kaip veikiausiai ramino žmones tūkstančius metų: vilkai tegu staugia, čia prie laužo saugu.

Padengiu stalą pusryčiams vis dar nedegdamas šviesos. Tada įleidžiu Lyrą į šilumą, kad ji galėtų pagulėti prie krosnies, kol drauge eisime į lauką. Atsisėdu prie stalo ir pažvelgiu pro langą. Užgesinau kiemo lempą, kad švytėtų tik daiktų paviršiai, bet diena dar nešvinta, tik virš medžių ežero pusėje vos vos prasimuša rausvas rezginys, lyg būtų neryškiai pribrūkšniuota spalvotu pieštuku per kieta šerdele, tačiau dabar viskas ryškiau, dėl sniego: dangus aiškiai atskirtas nuo žemės, o to dar nebuvo šį rudenį. Tada iš lėto imu valgyti ir nebegalvoju apie sapną, baigęs nukraustau stalą, išeinu į priemenę, apsiaunu ilgaaulius batus, apsivelku seną, šiltą jūreivišką striukę, užsimaukšlinu kepurę su ausimis, apsimaunu pirštines ir užsivynioju vilnonį šaliką, kuris šildo mano kaklą bent dvidešimt metų, kurį man kažkas numezgė tuomet, kai buvau vienišas išsiskyręs vyras, tik dabar nepamenu, kuo ji vardu, bet prisimenu jos rankas iš tų laikų, kai buvome kartu: jos niekad nenustygdavo vietoje. Bet šiaip ji buvo ramaus, santūraus būdo: tik virbalų barškėjimas drumsdavo tylą ir ilgainiui man ramybės pasidarė per daug ir santykiai tyliai, nepastebimai nutekėjo į niekur.

Lyra pasiruošusi vizgina uodegą palei duris, aš nuo lentynos paimu žibintuvėlį, atsuku galą ir pakeičiu senas baterijas naujomis, kurias laikau ant tos pačios lentynos, ir mes išeiname. Aš pirmas, ji — iš paskos, bet tik gavusi komandą. Aš čia vadovauju, bet ji laukia su džiaugsmu, nes pažįsta mūsų tvarką ir šypsosi, kaip tik šuo gali šypsotis, ir gal metrą iššoka aukštyn iš vietos ir liuokteli per laiptus, kai tyliai ištariu: „Eikš!” Ji beveik įkrenta man į glėbį, kaip stovi. Vis dar žaisminga kaip jauniklė.

Uždegu žibintuvėlį ir mes pradedame leistis nuokalne, kur Oslijenas dailiu lanku nuvalė sniegą sustumdamas jį aštriomis keteromis iki tilto per upelę, Larso trobelės kitoje pusėje ir, be abejo, tarp eglių iki pagrindinio kelio, tada mes sustojame ir aš nukreipiu žibintuvėlį į taką, kuriuo paprastai pasukame palei upę prie ežero. Dabar ten daug sniego ir aš nežinau, ar turėsiu jėgų klampoti tuo keliu. Bet tuomet lieka viena kryptis, tiesiai. Mes ten dar niekad sykiu nėjome, paskutinės atkarpos iki didžiojo kelio ir palei jį, nes tuomet turėčiau vesti Lyrą už pasaitėlio dėl automobilių, o to netrokšta nė katras iš mudviejų. Tokiu atveju būčiau galėjęs likti gyventi mieste ir šiūruoti tomis pačiomis liūdnomis gatvėmis, kuriomis vaikščiojau trejus metus ir mąsčiau, kad netrukus tai turi liautis, dabar turi kažkas įvykti, kitaip nusibaigsiu. Tuomet pamąstau: ir kodėl gi man nepavargus, ką dar ketinu nuveikti savo gyvenime, kam turėčiau tausoti jėgas? Peržirgliojęs per sniego keterą ir pirmąsias pusnis patraukiu tolyn su uždegtu žibintuvėliu ir vietomis sniegas nupustytas nuo tako, ten kieta ir gera eiti, kitur sniegas pūpso giliomis pusnimis ir tikrai protingai pasielgiau apsiavęs ilgaaulius batus, aukštai kiloju kojas išmesdamas vieną priešais kitą, iš pradžių dešinę, įleidžiu ją į sniegą, tada — kairę, ją taip pat įleidžiu į sniegą, paskui kartoju tą patį judesį ir taip įveikiu sunkiausiai išbrendamas vietas. Virš manęs pragiedrėja, danguje matyti žvaigždės, kiek pablyškusios dabar, baigiantis nakčiai, bet sniego tuokart daugiau nebus. Kai galutinai išauš diena, švies saulė, nors ir ne taip skaudžiai ryškiai, ne taip vibruojamai karštai kaip vieną dieną, kuri netikėtai iškyla atmintyje, vieną dieną tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt penktųjų birželio pabaigoje, kai su seseria stovėjome prie lango antrame aukšte su vaizdu į vidinį Oslo fiordą, Nesodeno kyšulį ir Biunefjordeną, buvo vasara, vanduo nutviekstas akinamos šviesos ir pilnas nenustygstančių laivelių išlaisvintoje Norvegijoje, zujančių išskleistomis burėmis zigzagais nuo vieno paplūdimio prie kito, iš įkarščio beveik plaukiančių halsais ir niekuomet nepailstančių, o žmonės laiveliuose dainavo dainas, jie nesigėdijo ir jiems buvo smagu. Bet aš jau buvau visko persisotinęs, išvargintas laukimo, mačiau tuos žmones daugybę kartų, Studenterlundeno parke mieste, Estmarksetroje, Ingirstrano paplūdimyje ir prie Fagerstrano, kai nuplaukdavome ten išsinuomotu laiveliu, ir daugelyje kitų vietų, kur jie klykavo ir rėkavo niekaip nenorėdami suprasti, kad šventė pasibaigė. Todėl žvalgėmės ne į fiordą, iš ten aš nieko nesitikėjau sulaukti. Tą dieną mudu, mano sesuo ir aš, spoksojome į gatvę, kur stačia Nilseno kalva, nuo Ljano stoties, namo po karo iš Švedijos pamažu kopė mano tėvas, labai pavėlavęs, labai atsargiai, pilku nudėvėtu kostiumu, su pilka kuprine ant nugaros, iš kurios kyšojo kažkas, kas priminė meškerę, ir jis nevilko kojos, nešlubavo, iš pažiūros nebuvo sužeistas, bet vis tiek ėjo lėtai, tarsi paskendęs didelėje tyloje, vakuume, o kodėl mes stovėjome ten prie lango ir neišsiruošėme į stotį gerokai iki atvykstant traukiniui arba neišėjome į gatvę jo pasitikti, šiandien negaliu prisiminti. Galbūt drovėjomės. Tikrai žinau, kad aš turėjau drovėtis, kaip visada, o mano mama stovėjo tarpduryje pirmame aukšte, kandžiojo lūpą, rankose glamžė permirkusią nosinę ir neįstengė ramiai nulaikyti kojų. Ji mindžikavo lyg prispirta reikalo, o tada nebepajėgė susilaikyti, atsiplėšė nuo durų staktos, išbėgo į gatvę ir iš kelių sodų stebint akyliems liudytojams puolė prie mano tėvo. Ji juk ketino taip pasielgti, privalėjo taip pasielgti ir tuokart tebebuvo jauna ir grakšti, tačiau prisimenu ją tokią, kokia ji tapo vėliau: pagiežinga, su žyme, kur kas sunkesnė.

Mano tėvas turėjo tikėtis tokio priėmimo, neįsivaizduoju kitaip. Mes nematėme jo aštuonis mėnesius ir nieko apie jį negirdėjome, tik prieš dvi dienas sulaukėme žinutės, tad žinojome, kad jis parvažiuoja. Mano sesuo nubarškėjo laiptais žemyn ir išbėgo į gatvę, kur pamėgdžiojo kiekvieną mamos judesį, priversdama mane, iš lėto cimpinantį iš paskos, pasijusti nejaukiai: sunkiai leidausi įtraukiamas, aš buvau ne toks. Sustojau prie pašto dėžutės, atsirėmiau į ją ir žiūrėjau į tiedvi viduryje gatvės, įsikibusias į mano tėvą. Virš jų pečių pamačiau jo žvilgsnį, iš pradžių sutrikusį ir bejėgį, tada mūsų žvilgsniai susitiko. Aš nedrąsiai linktelėjau. Jis atsakė tuo pačiu ir vos šyptelėjo, ta šypsena buvo skirta tik man, paslaptinga šypsena, ir aš supratau, kad nuo šiol esame dviese, kad mes sudarėme paktą. Ir nors jo taip ilgai nebuvo, tą dieną jis atrodė artimesnis nei prieš prasidedant karui. Man buvo dvylika metų ir nuo vieno žvilgsnio mano gyvenimas perkėlė svorį nuo vieno taško į kitą, nuo jos prie jo, ir pasuko nauja linkme.

Bet galbūt aš per daug įsijaučiau.

Nušniokštuoju iki pat suoliuko, kuris stovi apsnigtas prie ežero, arba Gulbių ežero, kaip dabar sau tyliai jį vadinu, visai kaip vaikas, ir Gulbių ežeras telkšo plynas ir juodas kišeninio žibintuvėlio šviesoje. Vanduo dar neužsitraukė ledu, taip šalta dar nebuvo. Ir tokiu paros metu nematyti nė vienos gulbės. Per naktį jos, matyt, tūno tankiuose vikšriuose, sausame krante, baltu lanku išlenkusios ilgus kaklus it plunksnuotus kaspinus ir galvas pasikišusios po sparnais, galiu tai įsivaizduoti, ir tik prašvitus išplaukia pasiieškoti maisto pakrantės dugne, kol vanduo tebėra neužšalęs. Ką jos darys, kai ežeras pasidengs ledu, tiesą sakant, nepagalvojau, kodėl jos neišskrenda į pietus, prie neužšąlančių ežerų, nejau ketina čia pasilikti iki pavasario? Ar žiemą Norvegijoje būna gulbių? Reikės pasidomėti.

Ranka nubraukiu nuo suoliuko sniegą, keliais plačiais, aptakiais mostais, ir pavalau pirštinėmis, kol nieko nebelieka, tada ant užpakalio užsitraukiu jūreivišką striukę ir atsisėdu. Lyra prunkščia sniege ir laiminga dūksta, vienoje vietoje pargriūva ant žemės ir pasikočioja į viršų iškėlusi kojas, į sniegą patrina nugarą su didžiuliu džiaugsmu, kad kailis prisigertų neseniai čia buvusio žvėries kvapo. Gal lapės. Taigi reikės ją išmaudyti, kai pareisime namo, nes taip atsitinka ne pirmą kartą ir aš žinau, koks būna tvaikas mums grįžus į virtuvę. Bet tebėra tamsu, galiu sėdėti čia prie Gulbių ežero ir mąstyti ką tinkamas.

15

Įkalne patraukiu atgal prie savo namo. Diena prašvinta raudonai geltona, oras atšyla, jaučiu tai veidu, ir visai galimas daiktas, kad didžiuma sniego ištirps, galbūt dar šiandien. Kad ir ką galvojau anksčiau, dabar apima nusivylimas.

Kieme greta manojo stovi kitas automobilis. Gerai matau jį nuo prieškalnės, tai baltas Mitsubishi Spacewagon, labai panašus į tą, kurį pats buvau nusižiūrėjęs, nes jis iš pažiūros atrodė sunkus, tvirtas ir tuo tiko prie sodybos, kurią įsigijau ir kur ketinau išsikelti, ir būtent taip tuokart suvokiau visą būklę, kai apsisprendžiau: kaip šiek tiek sunkią, ir man tai patiko, pats jaučiausi gan tvirtas, po trejų metų stikliniame koridoriuje, kur nuo kiekvieno menkiausio judesio viskas imdavo eižėti, ir pirmieji marškiniai, kuriuos susigundžiau nusipirkti jau persikraustęs, buvo juodais ir raudonais langeliais, stori flaneliniai marškiniai, kokių nedėvėjau nuo šeštojo dešimtmečio.

Priešais baltą Mitsubishi stovi žmogysta, regis, moteris, tamsiu paltu, vienplaukė, o plaukai šviesūs ir garbanoti dėl natūralių ar veikiau techninių priežasčių ir ji neišjungusi variklio, nes matau pamažu kylant baltas išmetamąsias dujas prieš tamsesnius medžius galukiemyje. Ji ramiai laukia vieną delną pridėjusi prie kaktos ar plaukų ir žiūri į kelią, kuriuo ateinu aš, ir ta poza kažkuo pažįstama, esu ją matęs anksčiau, tada ją pastebi Lyra, puola į priekį ir nudumia pirma. Aš negirdėjau atvažiuojant automobilio ir nepastebėjau vėžių sniege, kai iš tako įsukau į kelią, bet ir nelaukiau jokios mašinos, ne šiuo paros metu. Dabar daugių daugiausia aštuonios valandos. Pažiūriu į rankinį laikrodį, jis rodo pusę devynių. Ką gi.

Ten stovi mano duktė. Vyresnioji iš dviejų. Jos vardas Elen. Ji prisidegusi cigaretę ir laiko ją taip, kaip visada laikydavo, nuo kūno ištiestais pirštais, tarsi kaip tik dabar ketintų ją atiduoti kitam arba apsimestų, kad cigaretė ne jos. Vien iš to būčiau ją atpažinęs. Greitai paskaičiuoju, kad dabar jai turėtų būti trisdešimt devyneri. Ji tebėra graži moteris. Nemanau, kad atsigimė į mane, bet jos motina buvo graži. Nemačiau Elen pusę metų, mažiausiai, ir nekalbėjau su ja nuo tada, kai čia atsikrausčiau, arba dar ilgiau. Atvirai kalbant, daug apie ją negalvojau, nei apie jos seserį. Buvo tiek daug kitų dalykų. Kai užkopiu iki viršaus, Lyra jau stovi priešais Elen ir vizgina uodegą, o ji tapšnoja jai galvą. Jiedvi viena kitos nepažįsta, bet mano duktė myli šunis ir šie jai iškart atsako pasitikėjimu. Taip buvo nuo mažens. Kiek pamenu, ji pati turėjo šunį, kai paskutinį kartą lankiausi pas ją namuose. Rudo plauko. Tai ir viskas, kas įsiminė. Juk praėjo nemažai laiko. Sustoju ir kiek galėdamas plačiau nusišypsau, o ji atsitiesia ir pažvelgia į mane.

— Čia tu? — pratariu.

— Taip, čia aš. Turbūt nesitikėjai.

— Negalėčiau paneigti, — atsakau. — Tu ankstyva.

Ji nusišypso savotiška pusiau šypsena, kuri pamažu nunyksta, užtraukia dūmą ir palengva išpučia, atitraukusi cigaretę nuo kūno per beveik ištiestą ranką. Ji nebesišypso. Man dėl to šiek tiek neramu. Ji prabyla:

— Ankstyva? Galbūt. Šiaip ar taip, prastai miegojau, nebuvo jokio skirtumo, kada išvažiuoti. Išsiruošiau apie septintą valandą, kai visi, kuriems kur nors reikėjo, buvo išlėkę iš namų. Pasiėmiau šiandien laisvadienį, seniai taip nusprendžiau. Pasirodo, iki čia tik gera valanda kelio. Įsivaizdavau, kad daugiau. Tiesą sakant, buvo keista, kad taip arti. Aš ką tik atvažiavau. Prieš ketvirtį valandos.

— Negirdėjau mašinos, — atitariu. — Buvau miške, prie ežero. Ten kaip reikiant prisnigę.

Pasisukęs mosteliu ranka ton pusėn, bet man nespėjus atsigręžti atgal ji mano kieme užgesina nuorūką, žengia du tris žingsnius artyn, uždeda rankas man ant kaklo ir apkabina. Ji gardžiai kvepia ir ūgis toks pat kaip seniau. Nieko keista, tarp trisdešimties ir keturiasdešimties žmogus ne ką beauga, bet vienu tarpu didžiąją metų dalį keliaudavau, važinėdavau po visas įmanomas Norvegijos vietas ir kaskart, kai grįždavau namo, abi mergaitės būdavo ūgtelėjusios, arba man taip atrodydavo, ir jos taip tykiai sėdėdavo šalia viena kitos ant sofos ir žinau, kad spoksodavo į duris, pro kurias turėdavau įeiti, ir tai mane, pamenu, sutrikdydavo, o kartais ir nemaloniai nuteikdavo, kai galiausiai įeidavau ir pamatydavau jas ten sėdinčias, susidrovėjusias ir pilnas lūkesčių. Man ir dabar truputį nesmagu, nes ji stipriai mane apkabina ir taria:

— Sveikas, mano tėve. Gera tave matyti.

— Sveika, mano mergyt, man taip pat, — atsakau, bet ji manęs nepaleidžia, pasilieka stovėti ir man prie kaklo patyliukais išberia:

— Apskambinau visas savivaldybes šimto kilometrų spinduliu ir dar kelioms, kad sužinočiau, kur gyveni. Ieškojau daug savaičių. Juk tu net telefono neturi.

— Ne, kaip ir neturiu.

— Ne, kaip ir neturi. Po perkūnais, — pasako ji ir kelis kartus suduoda kumščiu man per kuprą, visai nešvelniai.

— Ei ei, nepamiršk, aš senas žmogus, — sudraudžiu ją ir man pasirodo, kad tada ji pravirksta, bet nesu tikras.

Kad ir kaip būtų, ji taip stipriai suspaudžia mano kaklą, jog pasidaro sunku kvėpuoti, bet neatstumiu jos nuo savęs, tik kol kas sulaikau kvėpavimą ir apkabinu ją rankomis, gal per daug atsargiai, ir laukiu, kol ji mane paleis, o tuomet nuleidžiu rankas, žengiu žingsnį atgal ir iškvepiu.

— Dabar jau turbūt gali išjungti variklį, — tariu kiek pridusęs ir linkteliu galva į tyliai burzgiantį Mitsubishi. Pirmieji saulės spinduliai atsimuša nuo balto ką tik nublizginto lako ir mane apakina. Suskausta akys. Aš užsimerkiu.

— A, taip, — atsako ji, — tikrai galiu išjungti. Tu juk čia. Aš net neatpažinau tavo mašinos, maniau, ne čia pataikiau.

Išgirstu, kaip ji per sniegą apeina savo automobilį, atsitraukiu porą žingsnių į šalį ir prasimerkiu, kai ji atidaro dureles, pasilenkia į vidų, pasuka raktelį ir užgesina žibintus. Pasidaro labai tylu. Matau, ji truputį verkė.

— Eime į vidų, išgersi puodelį kavos, — pakviečiu. — Ir man, tiesą sakant, reikia prisėsti, visai nusivariau nuo kojų klampodamas per sniegą. Kaip sakiau, esu senas žmogus. Ar tu pusryčiavai?

— Ne, — atsako ji, — skubėjau išvažiuoti.

— Tuomet surasim šio to užkąsti. Eikš.

Lyra paklūsta komandai „eikš”, atbidzena prie laiptų, užlipa dviem laipteliais ir atsistoja priešais duris.

— Kokia ji graži, — pagiria mano duktė, — kada tu ją įsigijai? Juk ji dar labai jauna.

— Prieš gerą pusmetį. Buvau užsukęs į tą ūkį netoli Oslo, kur jie rūpinasi beglobiais šunimis. Nepamenu, kaip vadinasi. Paėmiau ją iš karto, net nesuabejojau, ji priėjo tiesiai prie manęs, atsitūpė ir ėmė vizginti uodegą. Beveik įsisiūlė, — pamėginu nusijuokti. — Bet jie nežinojo nei kiek jai metų, nei kokia jos veislė.

— Tas ūkis vadinasi GGD, priklauso Gyvūnų globos draugijai.

Lankiausi ten kartą. Panašu, kad ji turi visko po truputį. Anglai sako British Standard, kai nori mandagiai pasakyti, kad šuo — visų įmanomų gatvinių veislių mišinys. Bet ji gražutė. Kuo vardu?

Elen porą metų lankė mokyklą Anglijoje ir tai jai išėjo į naudą. Bet tuomet jau buvo suaugusi. Iki tol keletą metų jai mažai kas išeidavo į naudą.

— Jos vardas Lyra. Ne aš sugalvojau. Buvo užrašyta ant jos antkaklio. Šiaip ar taip, džiaugiuosi, kad ją pasirinkau, — tariu. — Nesigailėjau nė sekundės. Mes gražiai sutariame ir su ja daug lengviau gyventi vienam.

Pastarieji žodžiai kiek primena verkšlenimą ir atrodo išduodantys mano gyvenimą šioje vietoje, neturėčiau gintis ar kam nors aiškintis, net ir savo dukteriai, kuri, turiu pripažinti, man visai patinka, kuri atsitrenkė čia ankstyvą rytą, su savo Mitsubishi Spacewagon tamsiais keliais pervažiavusi keletą savivaldybių, iš paties Oslo pakraščio, iš Maridaleno, kad pažiūrėtų, kur aš gyvenu, nes tikriausiai jai to nepranešiau ir išvis apie tai nepagalvojau: kad turėčiau. Tai gali atrodyti keistai, dabar suprantu, jos akys vėl ima žvilgėti ir tai mane truputį erzina.

Atidarau duris, Lyra tebetupi ant laiptų ir tupės ten tol, kol mudu su Elen įeisime į priemenę. Tuomet pakviečiu ją vidun nedideliu išlavintu rankos judesiu. Paimu savo dukters paltą, pakabinu ant laisvo vagio ir palydžiu ją į virtuvę. Ten dar justi šiluma. Atidarau mažąsias krosnies dureles ir pažvelgiu į pakurą, kur teberusena nemažai žarijų.

— Tai galima išgelbėti, — tariu, atidarau malkų dėžės dangtį, ant žarijų užberiu pjuvenų, popieriaus skiaučių ir aplinkui vėl išdėlioju tris vidutinio dydžio pliauskas. Atidarau pelenę, kad būtų trauka, ir iškart pradeda spragsėti.

— Betgi čia gražu, — pasako ji.

Uždarau krosnies dureles ir apsidairau. Nežinau, ar ji teisi. Aš įsivaizdavau, kad gražu dar tik bus, po kurio laiko, kai įgyvendinsiu daugumą savo sumanymų, kaip ką patobulinti, bet čia švaru ir tvarkinga. Galbūt ji norėjo pasakyti, kad iš vienišo pagyvenusio vyro tikėjosi ko kita ir tai, ką pamatė, ją maloniai nustebino. Taigi ji prastai mane prisimena iš tų laikų, kai gyvenome kartu. Aš nemėgstu netvarkos, niekada nemėgau. Iš tikrųjų esu pedantiškas žmogus: kiekvienas daiktas turi turėti savo vietą ir būti paruoštas naudoti. Dulkės ir nešvara mane nervina. Jeigu nustočiau tvarkytis, nesunku būtų visai nusivažiuoti, ypač čia, šiame sename name. Viena iš mano daugelio baimių — tapti žmogysta su nuskurusiu švarku ir neužsegtu kelnių antuku prie kooperatyvo parduotuvės kasos, kiaušiniu apdrabstytais marškiniais, ir ne vien, nes veidrodis priemenėje neberodo. Žlugęs žmogus, kurio vienintelė atspara — jo paties išskydusios mintys, kur laikas praradęs chronologinę tvarką.

Paprašau ją sėstis prie stalo, į kavinį pripilu šviežio vandens, pastatau jį ant viryklės ir kaitlentė iškart sušnypščia. Tikriausiai pamiršau išjungti pasinaudojęs ja šįryt ir tai juk ganėtinai rimta, bet nemanau, kad Elen nugirsta garsą, tad apsimetu, jog nieko neįvyko, atpjaunu kelias riekes duonos ir sudedu į pintą krepšelį. Staiga man sukyla pyktis ir pasidaro truputį negera, matau, kad man dreba rankos, tad pasisuku tokiu kampu, kad ji nieko nepastebėtų, kai einu pro šalį į stalą nešdamas cukrų, pieną, mėlynas servetėles ir visa tai, kas būtina padoriems pusryčiams. Aš, tiesą sakant, prieš porą valandų užvalgiau, kiek man reikėjo, ir dar nepraalkau, tačiau padedu maisto tiek, kad užtektų mums abiem, nes jai galbūt būtų drovu valgyti vienai. Šiaip ar taip, seniai nesimatėme. Pajuntu, kad labiausiai norėčiau pasprukti, bet paskui nelieka nieko, ką dar galėčiau padėti ant stalo, ir aš esu priverstas atsisėsti.

Valandėlę ji žiūri pro langą į ežerą. Aš paseku jos žvilgsnį ir tariu:

— Aš jį vadinu Gulbių ežeru.

— Tai ten yra gulbių?

— Taip, žinoma. Dvi ar trys šeimos, kiek mačiau.

Tada ji atsisuka į mane.

— Na, tai papasakok. Kaip tau iš tikrųjų sekasi? — paklausia taip, tarsi būtų dvi mano gyvenimo versijos, ir dabar jos akys nė kiek nebeblizga, o balsas griežtas kaip tardytojos. Ji tiesiog vaidina vaidmenį, aš tai žinau, o šiaip ji tokia, kokia buvo visada, bent jau tikiuosi: kad gyvenimas nepavertė jos boba, tegu man bus atleista už tokį žodį. Aš įkvepiu, suimu save į rankas, pakišu plaštakas po šlaunimis ant kėdės ir imu pasakoti apie savo dienas čia, kaip viskas puikiai einasi, stalystė, malkų skaldymas, ir ilgus pasivaikščiojimus su Lyra, kad turiu kaimyną, kuriuo galiu pasikliauti ištikus bėdai, jo vardas Larsas, pasakau, sumanus vyras su motoriniu pjūklu. Mes turime daug ką bendra, tariu ir pabandau paslaptingai nusišypsoti, bet matau, kad ji nepastebi, tad nieko daugiau neaiškinu, tik papasakoju šiek tiek nerimavęs dėl sniego, kuris dabar, kai žiema nebe už kalnų, tapo neišvengiamas, bet suradau išeitį, kaip ji pati mato ir tikriausiai pastebėjo važiuodama prie namo, nes susitariau su ūkininku, vardu Oslijenas. Jis vairuoja traktorių su sniego valytuvu ir prireikus gali nuvalyti man sniegą, už mokestį, savaime aišku. Taigi tvarkausi, pasakau ir nusišypsau, man sekasi. Ir dar klausausi radijo, priduriu, visą rytą klausausi radijo, kai būnu namie, o vakarais skaitau, įvairias knygas, bet daugiausia Dikensą.

Tuomet ji nusišypso gryna šypsena, jokių ašarų akyse, jokių aštrių kampų.

— Tu nuolat skaitydavai Dikensą, kai būdavai namie, — sako ji, — gerai prisimenu. Sėdėdavai savo krėsle su knyga rankoje visas paniręs, tada aš prieidavau ir timptelėjusi už rankovės paklausdavau, ką skaitai, ir iš pradžių tu manęs tarsi nepažindavai, o paskui rimtomis akimis atsakydavai Dikensą ir aš pagalvodavau, kad skaityti Dikensą — ne tas pats kaip skaityti kitas knygas, kad tai kažkas labai neįprasta, ką galbūt ne visi skaito, įsivaizduodavau aš. Net nesupratau, kad Dikensas yra žmogus, parašęs knygą, kurią tuo metu skaitydavai. Maniau, tai tam tikros rūšies knygos, kurias tik mes turime. Kai kada, pamenu, skaitydavai garsiai.

— Tikrai?

— Taip, tikrai. Iš „Deivido Koperfildo”, kaip supratau vėliau, kai užaugusi nusprendžiau pati perskaityti tas knygas. Tuo metu tau niekad nepabosdavo „Deividas Koperfildas”.

— Kaip tik šitos jau seniai neskaičiau.

— Bet turbūt ją turi?

— Žinoma, turiu.

— Tada, manau, turi ją perskaityti dar kartą, — pasako ji, tuomet padėjusi alkūnę ant stalo delnu paremia smakrą ir padeklamuoja: — „Ar aš tapsiu pagrindiniu savo paties gyvenimo aprašymo herojumi, ar tas vaidmuo teks kitam asmeniui — turės parodyti šie puslapiai.”

Ji vėl nusišypso ir šneka toliau:

— Pradžia man visada atrodė šiurpoka, nes ji parodo, kad nebūtinai tapsime pagrindiniais gyvenimo veikėjais. Nesupratau, kaip tai įmanoma, toks kraupus dalykas: savotiškas šmėklos gyvenimas, kai negaliu nieko daugiau, tik žiūrėti į tą, kuri užėmė mano vietą, ir galbūt labai neapkęsti tos personos ir visko jai pavydėti, bet jaustis bejėgei, nes kažkuriuo momentu iškritau iš savo gyvenimo, kaip iš lėktuvo, įsivaizdavau, į atvirą erdvę, ten laisvai sklandau ir negaliu sugrįžti, mano sėdynėje prisisegęs sėdi kitas žmogus, nors vieta priklauso man ir aš rankoje turiu bilietą.

Man nelengva į tai ką nors atsakyti. Nežinojau, kad jos galvoje sukosi tokios mintys. Ji niekuomet man apie tai nesipasakojo. Priežastis galėjo būti paprasta, gal manęs nebūdavo šalia, kai ji jausdavo poreikį pasikalbėti, bet ji nė nenumano, kaip dažnai mąstydavau tą patį, perskaitęs pirmąsias „Deivido Koperfildo” eilutes, ir paskui būdavau priverstas skaityti toliau, puslapį po puslapio, kone stingdamas iš siaubo, nes man reikėdavo įsitikinti, kad galiausiai viskas susidės taip, kaip turi būti, ir susidėdavo, bet visada ilgai trukdavo, kol pasijusdavau saugus. Knygoje. Tikrovėje buvo kitaip. Tikrovėje dabar susiklojo taip, kad neišdrįsau Larsui užduoti akivaizdaus klausimo:

— Ar tu užėmei vietą, kuri iš tikrųjų buvo mano? Ar tau atiteko mano gyvenimo metai, kurie turėjo priklausyti man?

Kad mano tėvas neiškeliavo į tokias šalis kaip Pietų Afrika ir Brazilija ar į tokius miestus kaip Vankuveris ir Montevidėjas kurti naujo gyvenimo, niekada neabejojau. Jis nepabėgo į užsienį, kaip daugelis kitų, dėl afekto būsenos apimto padarytų veiksmų ar griuvėsiais virtusio gyvenimo po nenuspėjamų likimo smūgių, jis neišlėkė strimgalviais tylios vasaros nakties priedangoje baimingomis, primerktomis akimis kaip Junas. Mano tėvas nebuvo jūrininkas. Jis liko prie upės, esu tuo tikras. Jis taip norėjo. O kad Larsas nekalba apie jį būdamas pas mane, kad per tą laiką, kai mes pažįstami, nepaminėjo mano tėvo nė vienu sakiniu, tikriausiai reiškia, kad jis nori mane apsaugoti arba kad jis, kaip ir aš, neįstengia visų minčių apie tuos žmones, apie save ir mane, sutelkti į vieną tašką, nes jis neranda kalbos, kuria galėtų apie tai šnekėti. Aš tai gerai suprantu. Man pačiam taip buvo didžiąją gyvenimo dalį.

Bet ne apie tai norėjau dabar galvoti. Aš skubiai pakylu nuo stalo, tačiau stodamasis stukteliu į jį, stalas pakrypsta, puodeliai pašoka ir kava šliūkšteli ant staltiesės, geltonas ąsotėlis parvirsta, pienas išsilieja, susimaišo su kava ir viskas nuteka Elen skreito link, ir tik dėl to, kad virtuvės grindys kreivos. Net penkių centimetrų nuolydis, nuo sienos iki sienos. Seniai išmatavau. Taip pat reikėtų ką nors daryti, bet sukloti naujas grindis — didžiulis darbas. Turės palaukti.

Elen mikliai atitraukia kėdę ir pašoka ant kojų upeliukui nespėjus pasiekti stalo krašto, tada suima staltiesės kraštą, jį užverčia ir dviem servetėlėmis sustabdo tėkmę.

— Atsiprašau. Matyt, buvau per staigus, — pasakau ir, savo nuostabai, išgirstu, kad žodžiai man iš lūpų išeina trūkinėdami, lyg būčiau bėgęs ir uždusęs.

— Nieko baisaus. Mums tik reikia kuo greičiau nuimti tą staltiesę, tada galėsime praskalauti ją kriauklėje. Tokią dėmę paskui lengvai panaikins truputis skalbimo miltelių.

Ji ima valdyti padėtį, kaip dar niekas čia nebuvo to daręs, ir aš nesipriešinu: ji akimirksniu perkelia viską nuo stalo ant virtuvės spintelės, nutraukia staltiesę, pakiša ją po čiaupu, išplauna suteptą dalį, staltiesę atsargiai išgręžia ir padžiauna ant kėdės priešais šiltą krosnį.

— Vėliau galėsi įmesti į skalbyklę, — pasako ji.

Aš atidarau malkų dėžę ir į krosnį įkišu porą pliauskų.

— Kad aš neturiu skalbyklės, — tariu ir nuskamba taip apgailėtinai, kai taip pasakau, jog sukrizenu, tačiau ir tas juokas išeina nevykęs, Elen tai pastebi, gerai matau. Išvis man sunku rasti toną, kuris dabar tiktų.

Ji valo stalą pašluoste, ją keletą kartų gerai išplauna po tekančiu vandeniu, nes ji pilna pieno, tad turi būti visiškai švari, kad nepasmirstų, paskui staiga sustingsta ir nugara į mane paklausia:

— Ar verčiau būtum norėjęs, kad nebūčiau atvažiavusi?

Tarsi tik dabar jai dingtelėjo, kad galbūt yra tokia tikimybė.

Tačiau klausimas geras. Aš neskubu atsakyti. Atsisėdu ant malkų dėžės mėgindamas sukaupti mintis, bet ji neatlyžta:

— Galbūt iš tikrųjų nori tik ramybės? Dėl to esi čia, ar ne, dėl to persikėlei į šią vietą, nes nori ramybės, o aš atsibeldžiu į tavo kiemą iš paties ryto ir tau trukdau, nors visiškai to nepageidautum, jeigu būtų tavo valia?

Visa tai ji susako nugara į mane. Ji numeta pašluostę į kriauklę, abiem rankomis įsitveria spintelės krašto ir neatsisuka.

— Aš pakeičiau savo gyvenimą, — tariu, — tai ir yra svarbiausia. Pardaviau, kas buvo likę iš bendrovės, ir persikėliau čia, nes neturėjau kitos išeities, kitaip man būtų buvę nekas. Negalėjau toliau taip gyventi.

— Aš suprantu, — atsako ji, — tikrai. Bet kodėl mums nieko nepasakei?

— Nežinau. Tai tiesa.

— Ar verčiau būtum norėjęs, kad nebūčiau atvažiavusi? — dar kartą paklausia ji, primygtinai.

— Aš nežinau, — atsakau ir tai taip pat tiesa, aš nežinau, ką man manyti apie tai, kad ji čia atvažiavo, tai neįėjo į planą, bet tada man dingteli: dabar ji išvažiuos sau ir niekada nebesugrįš. Nuo tos minties mane apima toks ūmus siaubas, jog skubiai pasitaisau: — Ne, tai netiesa. Neišvažiuok.

— Aš neketinu išvažiuoti, — tuomet atsako ji ir tik dabar atsisuka nuo plautuvės, — bent jau kol kas, bet norėčiau tau kai ką pasiūlyti.

— Ką gi?

— Įsigyk telefoną.

— Aš apie tai pasvarstysiu, — tariu, — sakau nuoširdžiai.

Ji pabūna kelias valandas, o kai sėdasi į automobilį, jau vėl pradėję temti. Per tą laiką ji viena pasivaikščiojo su Lyra, nes taip norėjo, kol aš pusvalandį pagulėjau lovoje. Mano namas dabar kitoks ir kiemas kitoks. Ji užkuria variklį neuždariusi durelių. Ji taria:

— Aš žinau, kur tu gyveni.

— Tai gerai, džiaugiuosi, — atsakau, ji trumpai pamojuoja, durelės užsitrenkia ir automobilis nurieda nuokalne. Užlipu laiptais, užgesinu šviesą kieme ir per priemenę nueinu į virtuvę. Lyra atseka įkandin, bet net kai ji ant kulnų, namai atrodo tuštoki. Pažvelgiu pro langą į kiemą, bet ten nieko nėra, tik mano atspindys ant tamsaus stiklo.

16

Kai miškas buvo išplukdytas, Francas dažnai ateidavo keliu žemyn iki mūsų. Juokdamasis sakė pasiėmęs atostogų. Jis sėdėdavo ant plokščio akmens prieduryje su cigarete ir kavos puodeliu, mūvėjo puskelnes ir atrodė keistai su savo baltomis kojomis. Dangus ištisai buvo mėlynas; galėjai sakyti, kad per rekordiškai trumpą laiką jis iš šviesiai mėlyno pavirto nenumaldomai mėlynu ir dėl manęs dabar galėjo truputį palyti.

Mano tėvas, matyt, irgi nebūtų prieštaravęs. Jis tebebuvo apimtas nerimo. Kartkartėmis nueidavo su knyga prie upės ir atsiguldavo ten paskaityti arba įsitaisydavo pririštoje valtyje, po sprandu pasikišęs pagalvėlę ir atsirėmęs į suoliuką valties gale, arba ant akmenų šlaite, po pušimi su kryžiumi, ir galėjai pamanyti, kad jis negalvojo apie tai, kas atsitiko toje vietoje vieną tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt ketvirtųjų žiemos dieną, o gal kaip tik apie tai galvojo, tik nutaisęs abejingą miną, kad pademonstruotų, kaip atrodo vyras, kurio sieloje ramybė ir pusiausvyra, kuris tiesiog mėgaujasi gyvenimu. Tačiau jis nieko neapgavo. Iš tikrųjų jis galvojo apie rąstus, mačiau iš to, kaip pakeldavo galvą, iš žvilgsnio, kurį nukreipdavo upe žemyn, ir mane piktino, kad tai taip svarbu. Mes juk sudarėme paktą. Aš juk buvau tenai ir reikėjo skubėti pasidžiaugti vasara, kiek jos dar buvo likę, kol ji neprabėgo ir neišnyko amžiams.

Kai atvažiavome čia autobusu, jau kitą dieną jis pasiūlė kada trejetą dienų pakeliauti raitomis ant arklių: ar aš nemanąs, jog tai gera mintis, ir kai paklausiau, kokius arklius jis nužiūrėjęs, atsakė, kad Barkaldo, o aš begal apsidžiaugiau ir mintis man pasirodė labai gera. Tiesa, su tais arkliais aš užbėgau jam už akių, bet ne kažkiek mes su Junu pajodinėjome toje ganykloje, be to, ne itin sėkmingai viskas baigėsi, bent man, o ir Junui, turint omenyje, kas nutiko išvakarėse ir kaip viskas susiklostė paskui, šiaip ar taip, nuo tos dienos apie pasiūlymą nieko nebegirdėjau. Tad ganėtinai nustebau, kai vieną rytą, praplėšęs akis, pro atvirą langą išgirdau prunkštimą ir trypimą pievoje už trobelės, kur taip susimoviau neišdrįsęs su trumpu dalgiu nupjauti dilgynių, nes bijojau, kad skaudės. O tada mano tėvas lyg niekur nieko išrovė jas plikomis rankomis ir pasakė: „Tu pats sprendi, kada skauda.”

Dabar aš persisvėriau per lovos kraštą, pakibau žemyn galva virš lango, rankomis remdamasis į palangę, ir prikišęs veidą prie stiklo išvydau pievoje besiganant du arklius. Vienas buvo bėras, kitas — juodas ir aš iškart atpažinau tuos pačius arklius, kuriuos jodėme mudu su Junu, bet ar tai geras ženklas, ar veikiau blogas, nebūčiau galėjęs atsakyti tą rytą, jei kas nors būtų sugalvojęs paklausti.

Nušokau nuo lovos kaip įprastai ir nepriekaištingai nusileidau ant grindų, nesusižeisdamas nei kojos, nei kitos kūno vietos. Dabar kelis vėl buvo sveikas, pagijo per porą dienų, ir aš persisvėriau per langą tiek, kiek tik galėjau persisverti neišvirsdamas. Kieme pamačiau savo tėvą, kuris atžengė nuo pašiūrės su balnu rankose ir pakabino jį ant ožio malkoms pjauti taip, jog balnakilpės nukaro iš abiejų pusių, ir aš šūktelėjau:

— Buvai vogti arklių?

Jis stabtelėjo ir akimirką sustingo, tada atsisuko ir pamatė mane persisvėrusį pro langą, o supratęs, kad juokauju, nusišypsojo ir garsiai pasakė:

— Tučtuojau varyk čia!

— Klausau, vade! — sušukau.

Stvėriau nuo kėdės drabužius, išbėgau į svetainę ir nesustodamas kiek galima greičiau apsirengiau, iš pradžių pašokavau ant vienos kojos, paskui — ant kitos, kol užsimoviau kelnes, vos stabtelėjau įsispirti į sportbačius ir tada pusžlibis išpuoliau ant laiptų, virš galvos plazdant marškinių rankovėms. Kai prakišau veidą, pamačiau jį stovintį prie pašiūrės durų į mane įsmeigtu žvilgsniu ir linksmai besijuokiantį iš to, ką mato, o rankose jis laikė dar vieną balną.

— Šitas bus tau, — tarė. — Žinoma, jei dar yra noro. Kiek pamenu, tau jo netrūko.

— Aišku, kad yra noro, — atsakiau. — Ar jau iškeliaujame? Kur josime?

— Kad ir kur jotume, iš pradžių eime papusryčiauti, — nukirto tėvas, — o tada turime paruošti arklius. Šiek tiek užtruksime, nes viską reikia atlikti kruopščiai, negalime taip imti ir išlėkti. Gavome juos trims paroms, minutė minutėn. Tu juk pažįsti Barkaldą, jis nejuokauja, kai kalbama apie jo nuosavybę. Nesuprantu, kaip jis išvis sutiko paskolinti.

Bet man tai nebuvo jokia mįslė. Barkaldas mėgo mano tėvą, visada mėgo, ir sprendžiant iš to, ką man papasakojo Francas, jųdviejų pasitikėjimo santykiai buvo glaudesni, nei iš pradžių nutuokiau. Galbūt tėvas nė nesumokėjo už kalnų ganyklos trobelę, kurioje gyvenome, galbūt Barkaldas ją tiesiog dovanojo, nes pasibaigus karui jie buvo labai geri draugai dėl to, ką teko kartu išgyventi. Tuomet viskas juk pasikeičia, ar ne, palyginti su pirmuoju kartu, kai čia atvažiavome, kai miškas ir upė buvo man svetimi, ir aikštelė prie parduotuvės — nauja, ir tiltas — naujas, ir aš dar niekada nebuvau regėjęs pasroviui upe plaukiančių rąstų, geltonų ir žvilgančių, ir Barkaldas buvo žmogus, į kurį žiūrėjau nepatikliai, nes jis turėjo turto ir pinigų, o mes neturėjome nieko ir aš maniau, kad mano tėvas jaučia tą patį. Tačiau dabar akivaizdu, kad jautė ne tą patį, ir sakydamas tai, ką pasakė dabar, tikriausiai koketavo arba norėjo nuslėpti, kaip viskas iš tikrųjų susiję.

Taigi buvo truputį nesąžininga, bet negalėjau į tai gilintis, nes vasara artėjo prie pabaigos, bent mudviem, ir sunkumas, kurį jaučiau tą dieną, kai plukdėme rąstus, kuris slėgė mane prie žemės ir dėl kurio vos neapraišau, mįslingai nuslinko nuo kūno ir išnyko. Dabar buvau toks pat nerimastingas kaip mano tėvas ir nusiteikęs kuo daugiau išspausti iš dienų, kurios mums liko, ir viso to, kas buvo prie upės ir gamtovaizdyje aplink ją, prieš mums sugrįžtant į Oslą.

Kaip tik tai ir ketinome padaryti: išsunkti paskutinę šilumą iš miško takų ir saulės nutviekstų uolynų Pušų kalno papėdėje, stebėti, kaip tarp medžių šmėsčioja atspindžiai nuo akinamų beržų kamienų it strėlės, paleistos iš kiovos genties indėnų lankų, ir panyra į tamsžalius paparčius, siūruojančius siauro žvyrkelio pakraštyje kaip palmių lapai per Verbas sekmadieninės mokyklos Biblijoje. Mes žingine nusileidome keliu nuo kalnų ganyklos trobelės, pro seną rąstinį tvartą, kur visai neseniai prisiglaudžiau nakčiai ir kūne netikėtai pajutau karštį, o dabar man šlaunis kaitino arklio šonai ir šildė veidą pietys. Mes jojome prieš vėją savo rytiniu upės krantu, papusryčiavę, susikrovę balnakrepšius ir susukę šiltus pledus nakvynei, kartu su pledais buvo pririšti lietpalčiai, o arklių karčiai sušukuoti ir žvilgantys. Virš kalvagūbrio vakaruose plaukė tiršti debesys, bet mano tėvas pasakė, kad veikiausiai nelis, pakraipė galvą ir tiesiog užšoko ant arklio.

Ten, apačioje, kieme priešais tvartą, stovėjo melžėja su kibirais ir bidonais, kuriuos ji mazgojo upelyje su vandeniu ir soda, o saulėje spindėjo metalas ir ledo skaidrumo vanduo, kuris liejosi į kibirus ir vėl sruvo atgal, ir mes jai pamojavome, ji pakėlė ranką ir taip pat pamojavo, ir tuomet ore švystelėjo lanku vandens čiurkšlė, prieš nukrisdama ant žemės. Arkliai suprunkštė ir pamuistė galvas, o ji garsiai nusijuokė pamačiusi, kas joja pro šalį, bet juokas buvo nepiktas ir aš neparaudau.

Ji turėjo gražų balsą, galbūt skambantį kaip sidabrinė fleita, kiek žinojau, ir mano tėvas pasisuko balne ir pažvelgė į mane, jojantį pridurmais. Aš vis dar bandžiau patogiai įsitaisyti ant balno. Atpalaiduok klubus, pamokė tėvas, tegu klubai tampa arklio dalimi. Tu ten turi rutulinį guolį, pasakė jis, panaudok jį. Ir aš pajutau, kad jį turiu, kad mano kūnas taip sudėtas, jog panorėjęs galėčiau išmokti padoriai joti.

— Ar tu ir ją pažįsti? — dabar paklausė tėvas.

— O taip, mes gerai pažįstame vienas kitą, ne kartą pas ją lankiausi, — atsakiau, nors tai toli gražu nebuvo tiesa, bet aš nežinojau, ką jis turėjo omenyje sakydamas „ir ją”, ar jis galvojo apie Juno mamą, ir kai jis taip pasakė, pamąsčiau, kad galbūt tebepyksta ant manęs dėl to mano poelgio prie rąstų rietuvių, o tada jis tarė:

— O kodėl tau nesusiradus bendraamžės?

— Čia juk nė vienos nėra, — atšoviau ir bent jau kalbėjau tiesą. Per dvi vasaras kelių kilometrų spinduliu nesutikau nė vienos savo amžiaus mergaitės, bet dėl to nekvaršinau sau galvos. Man nereikėjo bendraamžės, ką būčiau su ja veikęs? Man buvo gerai ir taip, ir išgirdau, kad mano balsas šaltas ir atžarus, o jis pažiūrėjo man į akis ir nusišypsojo.

— Tu, po paraliais, teisus, — pratarė jis nusisukdamas ir išgirdau jį nusijuokiant.

— Iš ko juokiesi? — šūktelėjau pajutęs, kad mane apima pyktis.

Bet jis neatsigręžė, tik pasakė į orą:

— Juokiuosi iš savęs.

Bent manau, kad jis taip pasakė, ir visai gali būti, kad nemelavo. Jis tai mokėjo: juoktis iš savęs. Man tai nelabai sekėsi, o jis dažnai iš savęs pasijuokdavo. Bet kodėl būtent dabar, aš nesupratau. Tada jis kulnais vos vos palietė arklio šonus ir pasileido lengva risčia.

— Žygis prasideda! — šūktelėjo jis ir aš, jojantis iš paskos, vos spėjau sekti, kad balne teisingai ritinėtųsi klubų guolis, kai mano arklys taip pat ėmė risnoti, neatsilikdamas nuo pirmojo, tvartas išnyko tarp medžių už nugaros, o melžėja liko stovėti kieme su žvilgančiais rudais keliais po sarafanu, iškėlusi stiprias rudas rankas.

Jojome keliu tol, kol šis susiaurėjo ir liko tik takas, bet mes nepasukome per laukymę prie upės ir lieptelio vikšriuose, kur ėjau vieną naktį keistoje šviesoje ir mačiau savo tėvą bučiuojant Juno mamą taip, tarsi būtų išmušusi paskutinioji. Mes nukreipėme arklius kitu taku, kuris netrukus pasisuko į rytus ir pamažu virto briedžių išmintu takeliu, vinguriuojančiu tarp senų aukštų beržų dideliais ošiančiais vainikais, kuriais gėrėjausi atlošęs galvą, žvelgdamas pro lapus, ir žiūrėjau tol, kol nunirau sprandą ir iš akių ištryško ašaros, ir tada mes perbridome gilų upelį, kurio vanduo atrodė ledinis. Ir jis buvo šaltas, kai taškėsi tarp arklio kojų, tiško man ant šlaunų ir iškart gėrėsi kiaurai per kelnes, o keletas lašų pataikė net į veidą, kai risčia nupleškinome per upelį, ir arkliams patiko, kad gamtovaizdis mainėsi kylant Pušų kalnu aukštyn. Stačiuose šlaituose žėlė tankus eglių miškas, nepaliestas kirvio, ir mes taku pakilome iki kalvagūbrio viršūnės, trumpai sustojome aukščiausiame taške ir apgręžėme arklius, kad pažvelgtume atgal, ir išvydome tarp ką tik nušienautų pievų ringuojant matinio sidabro spalvos upę virš medžių viršūnių ir kybant debesų virtines virš kalvagūbrio, kitoje slėnio pusėje. Buvo gražu pažiūrėti, gražiau nei fiordas namie. Tiesą sakant, fiordas man buvo nusispjaut, štai kur esmė, o šis kartas — paskutinis ilgam, kai šitaip galėjau apžvelgti slėnį, gerai žinojau, ir tai manęs nenuliūdino, kaip galbūt galėjau tikėtis, bet kone suerzino ir šiek tiek supykdė. Aš norėjau joti toliau. Man pasirodė, kad tėvas užsisėdėjo ilgiau nei būtina veidu į vakarus, ir tuomet aš pasukau arklį užpakaliu į slėnį ir pasakiau:

— Negalime čia stovėti ir gaišti laiką.

Jis pažiūrėjo į mane ir šyptelėjo, tada taip pat apgręžė arklį ir nujojo tiesiai į rytus, kur žinojau esant Švediją. Kai ten nukaksime, atrodys visai kaip šiapus sienos, tik jausmas bus kitoks, neabejojau, nes niekad nebuvau Švedijoje. Jeigu mes ten keliaujame. Apie tai tėvas nepasakė nė pusės žodžio. Pats taip nusprendžiau.

Ir aš neklydau. Mes ėmėme leistis žemyn kitapus kalvagūbrio siauru tarpekliu, iš kur prastai matyti visomis kryptimis, ir arkliai atsargiai statė kojas, nes šlaitas buvo pilnas palaido žvyro ir akmenų, be to — statu. Tad atsilošiau balne ištempęs kojas ir pėdomis kietai įsispyręs į balnakilpes, kad nenukrisčiau per arklio kaklą į akmenyną, o geležimi kaustytų kanopų kaukšėjimas skambėjo uoloje iš abiejų šonų ir dar atsimušė aidas, tad negali sakyti, kad jojome tyliai. Bet turbūt nieko baisaus, pamaniau, nes dabar niekas neseka mums iš paskos, mūsų nesiveja joks vokiečių patrulis su automatais ir žiūronais, jokia pasienio policija su pėdsekiais, joks liesas rūstus JAV maršalas ant tokio pat lieso arklio, diena iš dienos, visą laiką tuo pačiu atstumu, nei priartėdamas, nei nutoldamas, kantriai laukdamas tinkamo momento, kai mūsų nervai sudils, taps ploni kaip draiskanos ir mes akimirką būsime praradę budrumą. Tuomet jis galės pulti. Nedelsdamas. Be pasigailėjimo.

Atsargiai pasisukau balne, pažvelgiau atgal norėdamas įsitikinti, kad jis tikrai nejoja iš paskos ant lieso širmo arklio, ir kiek galėdamas ištempiau ausis, bet mūsų arkliai ankštame tarpeklyje skleidė per didelį triukšmą, kad dar ką nors nugirsčiau.

Nusileidę nuo šlaito patekome į laukymę palikdami kalvagūbrio šešėlius, mums į nugaras ėmė šviesti saulė ir arkliai iš palengvėjimo pasileido lengva risčia, o mano tėvas mostelėjo į kalno viršūnę, kur nelyginant skulptūra stūksojo vieniša kreiva pušis, ir sušuko:

— Ar matai tą pušį viršūnėje?

Tenai ne kažin kas daugiau buvo matyti, tad atsiliepiau:

— Žinoma, kad matau.

— Ten prasideda Švedija! — jis teberodė ranka į pušį, tarsi ją būtų sunku pastebėti.

— Aišku! Tada kas pirmas iki tos pušies! — sušukau, įrėmiau kulnus arkliui į šonus ir šis iškart metėsi į priekį pasileisdamas šuoliais, o tuomet man iš rankų išsprūdo vadelės, nuo staigaus trūktelėjimo kone aukštielninkas išvirtau iš balno, nusiritau per arklio užpakalį ir žnektelėjau žemėn. Už manęs tėvas sušuko:

— Nuostabu! Pakartot! Da capo!

Tada garsiai kvatodamas prašuoliavo pro šalį ir pasileido paskui nevaldomą arklį. Vos už šimto metrų jį prisivijo, nesustodamas pasilenkė ir pastvėrė vadeles, laukymėje apsuko didelį lanką ir žingine grįžo atgal, lyg skelbdamas visam pasauliui, kad jis ir tai moka. Bet viso pasaulio tenai nebuvo, tik aš gulėjau aukštoje žolėje numestas kaip tuščias maišas ir žiūrėjau į jį atjojantį su dviem arkliais, ir tą akimirką nieko labai neskaudėjo, tačiau nesikėliau. Jis nulipo nuo savo arklio, priėjo prie manęs, atsitūpė priešais ir pasakė:

— Atsiprašau, kad juokiausi, bet atrodė velniškai juokinga, visai kaip cirke. Aš gi žinau, kad tau nebuvo smagu. Baisiai kvailai pasielgiau. Ar kur nors labai skauda?

— Iš tikrųjų tai ne, — atsakiau.

— Tik truputį gelia širdį?

— Gal truputį.

— Leisk į dugną, Trunai, — pasakė jis. — Tegu guli, ir tiek. Tau tai nereikalinga.

Jis padavė man ranką, kad padėtų atsikelti, ir aš ją paėmiau, jis suspaudė taip stipriai, jog beveik skaudėjo, bet jis nepadėjo man atsikelti. Maža to, staiga susmuko ant kelių, apkabino mane ir prisitraukė prie krūtinės. Aš nežinojau, kad jį velniai, ką man sakyti, išties nustebau. Mes juk buvome geri draugai, bent jau seniau, ir tikriausiai vėl tapsime draugais. Iš visų suaugusių vyrų juo žavėjausi labiausiai, ir mūsų paktas tebegaliojo, buvau tuo tikras, bet mes nesiglėbesčiuodavome. Kartais juokais pasigalynėdavome, tada šitaip apsikabinę raičiodavomės kaip du puspročiai po pievą prie kalnų ganyklos trobelės, kur buvo pakankamai vietos tokioms vaikiškoms išdaigoms, bet dabar mes nėjome imtynių. Atvirkščiai. Kiek prisiminiau, jis niekada nieko panašaus nedarė, ir atrodė nei šis, nei tas. Aš nesipriešinau, tik svarsčiau, kur man dėti rankas, nes nenorėjau jo atstumti ir negalėjau jo apkabinti taip, kaip jis mane apkabino, tad rankos liko pakibusios ore. Bet man nereikėjo ilgai apie tai galvoti, nes netrukus jis mane paleido, atsistojo, vėl suėmė mane už rankos ir pakėlė ant kojų. Dabar jis šypsojosi, bet nežinau, ar šypsena buvo skirta man, ir nė nenutuokiau, ką turėčiau pasakyti. Jis tik padavė man arklio vadeles, švelniai nuvalė man nuo pilvo šapus ir vėl buvo toks kaip visada.

— Ką gi, keliaujam į Švediją, — pasakė jis, — kol visa šalis nenugrimzdo ir neišnyko mums iš akių, o tada teliks Botnijos įlanka ir Suomija kitame krante, bet Suomija dabar mums nereikalinga.

Nesupratau nieko iš to, ką jis susakė, bet tada jis įkišo koją į balnakilpę ir užšoko ant arklio, ir aš pasekiau juo. Net nesistengiau būti grakštus, nes jaučiausi sustingęs ir maudė visą kūną, ir mes žingine patraukėme prie kreivos pušies, kuri priminė skulptūrą, ir kirtome Švedijos sieną, ir aš teisingai įsivaizdavau, kad jausmas kitoks, nors kitapus sienos viskas atrodė taip pat.

Tą naktį mes miegojome po uolos kyšuliu, kur jau radome laužavietę. Ten riogsojo dviejų guolių, sukrautų iš eglišakių, liekanos, bet visi spygliai buvo nurudę ir kadai nubyrėję, tad išnešėme senas šakas ir kirviu, kuriuo dar taip neseniai su tokiu įkarščiu švytravau, nuo netoliese augančių medžių prikirtome naujų šakų ir iš jų sutaisėme du minkštus guolius po uola, kur atsigulus beveik kniūbsčiomis buvo justi stiprus malonus kvapas. Mes atsinešėme savo pledus, viduryje akmenų rato uždegėme laužą ir susėdome abipus liepsnos valgyti. Prieš tai dvi virves surišome į vieną ilgą ir apsukome ją aplink keturias egles, tarp jų palikdami nemažus tarpus, kad išeitų aptvaras, ir ten paleidome arklius. Mes vos girdėjome juos nuo laužavietės, kai jie vaikštinėjo minkšta miško paklote, tik retsykiais išgirsdavome aiškiai, kai kanopa kliudydavo akmenį, ir jie bendravo tarpusavyje minkštais gerkliniais garsais, bet dorai jų neįžiūrėjome, nes dabar buvo rugpjūtis ir vakarai tamsesni. Ant uolos lubų virš manęs spindėjo liepsnos atšvaitai, jie man grimztant į miegą nuspalvino mintis ir sapnams suteikė gilumo, o pabudęs naktį iš pradžių negalėjau prisiminti, kur esu ir kodėl. Tačiau tebedegė ugnis, teberuseno žarijos ir pakako laužo bei auštančios dienos šviesos man atsikelti, atsargiai nusileisti prie arklių ir tada atgauti atmintį, viską lėta tėkme, šaknims ir akmenukams badant basų kojų padus, ir per virvę aš tylutėliai pasikalbėjau su arkliais apie tylius dalykus, kuriuos pamiršau vos ištaręs, ir paglosčiau tvirtus kaklus. Paskui užuodžiau jų kvapą ant savo pirštų ir krūtinėje jutau, koks aš ramus, o tada užėjau už didelio akmens ir atlikau tai, dėl ko pabudau. Grįždamas buvau toks mieguistas, jog keletą kartų kluptelėjau, o atsigulęs po uolos kyšuliu skubiai užsitraukiau pledą ir tuoj pat išnykau.

Tos dienos buvo paskutinės. Kai dabar sėdžiu šioje virtuvėje, sename name, į kurį atsikrausčiau, kad per man likusius metus paversčiau jį gyvenamu, o mano duktė netikėtai apsilankiusi išvažiavo, pasiimdama savo balsą, cigaretes ir geltoną automobilio žibintų šviesą keliu žemyn, ir kai pažvelgiu atgal, kiekvienas tuokartinis judesys kaip gamtovaizdis persiėmė vėlesnių įvykių spalva ir tapo neatsiejamas nuo jų. Kai kurie sako, kad praeitis yra svetima žemė, kad žmonės ten daug ką daro kitaip, turbūt ir aš didžiumą gyvenimo taip jaučiausi, nes buvau priverstas, bet dabar taip nebesijaučiu. Jeigu tik susikaupiu, galiu patekti į atminties sandėlį, susirasti reikalingą lentyną su reikalingu filmu, išnykti jame ir kūnu tebejausti tą jojimą mišku su savo tėvu: aukštai virš upės, išilgai kalvagūbrio keteros ir vėl žemyn iš kitos pusės, per Švedijos sieną ir toli gilyn į tai, kas ir buvo svetima žemė, bent jau man. Galiu atsilošti ir išsitiesti prie laužo po uola, kaip tą naktį, kai vos vos prasibudinęs antrą kartą pamačiau savo tėvą, gulintį atmerktomis akimis ir žvelgiantį į uolą viršum savęs: nejudrų, rankas susidėjusį už galvos, su raudonu žarijų atšvaitu ant kaktos ir apšepusio skruosto, ir nors labai norėjau, taip ir nespėjau pamatyti, ar jis sudėjo bluostą iki ateinant rytui. Šiaip ar taip, jis atsikėlė daug anksčiau už mane, pagirdė arklius, iššukavo juos šepečiu ir nekantravo leistis į kelią: jis nenustygo vietoje, bet balsas nepaaštrėjo tiek, kad būčiau girdėjęs. Tad susikrovėme daiktus ir pabalnojome arklius, man iš galvos dar nespėjus išgaruoti sapnams, ir buvome kelyje, iki galėjau suregzti ką nors daugiau nei pačias paprasčiausias mintis.

Išgirdau upę jos dar nepamatęs, mes apsukome gūbrį ir tuomet išvydau ją ten beveik baltą tarp medžių, ore kažkas pakito ir tapo lengviau kvėpuoti. Iškart supratau, kad tai mūsų upė, tik toliau į pietus, gerokai įsivariusi į Švediją, ir nors neįmanoma atpažinti vandens iš to, kaip jis teka, atpažinau jį būtent iš to.

Mes nusileidome prie kranto ir žingine patraukėme į pietus laikydamiesi kuo arčiau upės, mano tėvas žvalgėsi prieš srovę, pasroviui ir į kitą pusę, ir iš pradžių pastebėjome tik vieną vienintelį rąstą, užstrigusį vikšriuose, bet toliau aptikome keletą užplaukusių ant seklumos. Tuomet mano tėvas paėmė kirvį, iš poros pušelių padirbo tvirtus pagalius ir mes įsibridome į vandenį nenusiavę batų: aš su sportbačiais, tėvas — su grubiais suvarstomais auliniais, ir darbuodamiesi pagaliais kaip sielininko lazdomis suvarėme rąstus atgal į srovę. Bet mačiau, kad dabar jis susirūpinęs, nes vandens lygis nedžiugino ir visai netiko rąstams plukdyti, ir jis iškart panūdo paupiu keliauti toliau. Tad sėdome ant arklių ir nujojome, prie arklių šonų iškėlę ilgas lazdas it ietis, kaip tikriausiai savo ietis nešė Aivenhas ir jo ginklanešys pakeliui į turnyrą ar lemiamą mūšį su klastingais normanais senojoje Anglijoje. Mėginau tramdyti savo vaizduotę, bet sunkiai sekėsi sėdint balne ir jojant per pakrantės brūzgynus, nes priešas galėjo pasirodyti bet kurią akimirką. Mes pasiekėme upės vingį, o palei jį ėjo sekli rėva, kur tėkmės viduryje, tarp dviejų didelių akmenų, kurie riogsojo nuogi ir sausi senkančiame vandenyje, buvo įstrigęs rąstas, prie kurio susitelkė daugybė atplaukusių vėliau. Dabar ten riogsojo didžiulė nepajudinama Sangrūda. Ne tai norėjo pamatyti mano tėvas. Jis kiek susmuko balne ir man buvo skaudu jį tokį matyti, pagautas nerimo nušokau nuo arklio ir nulėkiau prie vandens, paspoksojau į rąstų Sangrūdą, pabėgėjau paupiu tolyn tebežiūrėdamas į upę, grįžau atgal ir dar pabėgėjau į priešingą pusę, patrypčiojau negalėdamas nustovėti vietoje ir apžiūrėjau Sangrūdą iš visų įmanomų vietų. Galiausiai sušukau tėvui:

— Jeigu užrišime virvę ant ano rąsto, — aš mostelėjau į didžiausią kliuvinį, — ir nors truputį atitrauksime jį nuo akmens, jis išsilaisvins, o tada ir visi kiti turėtų nuvažiuoti.

— Nebus lengva iki ten nusigauti, — atsakė jis sausu balsu, be įkarščio, — ir mes nepajėgsime pajudinti to rąsto nė per milimetrą.

— Ne mes, — šūktelėjau, — o arkliai.

— Gerai, — nusileido jis ir aš pajutau, kaip man palengvėjo.

Nubėgau prie savo arklio ir nuo balno atrišau virvę, tada paėmiau tėvo virvę ir abi sumezgiau, viename gale padariau kilpą, praplėčiau ją, per galvą užsimoviau ant krūtinės po pažastimis ir suveržiau, mazgą nusukęs beveik ant nugaros.

— Tau reikės saugoti kitą galą, — sušukau neatsigręždamas pažiūrėti, kaip jis reaguoja į tiesioginį įsakymą, tada pabėgėjau krantu aukštyn, kol nutariau, kad užteks, ir puoliau tiesiai į vandenį norėdamas greičiau įveikti šoką.

Iš pradžių beveik ropojau padugne, paskui staiga pasidarė labai gilu ir aš ėmiau plaukti į upės vidurį. Srovė čia nebuvo stipri, bet vis tiek mane nešė, o kai patekau į pačią tėkmę, greitis iškart padidėjo. Leidausi nešamas, kol rankos kliudė pirmąjį rąstą, aš išbandžiau, ar jis laiko, ir atsistojau, sportbačių padais tvirtai įsiremdamas į kamieną. Ten pastovėjau supdamasis, kol apsipratau, o tada pradėjau šokinėti nuo rąsto ant rąsto, rankoje iškėlęs virvę, Sangrūda aukštyn žemyn, į kitą pusę ir vėl atgal, ir aš padariau keletą vingių, kurie buvo visai nereikalingi, kad pajusčiau kojose ritmą, ar jis ten kaip anksčiau, ir kai kurie rąstai pasisukdavo, kai ant jų užšokdavau, ir pakeisdavo kryptį, bet aš jau būdavau nuliuoksėjęs toliau, nepraradęs pusiausvyros, ir mano tėvas nuo kranto sušuko:

— Ką ten išdarinėji?

— Skrendu! — atsakiau jam.

— Kada išmokai? — paklausė jis.

— Kai tu nematei, — šūktelėjau aš, nusijuokiau, nubėgau į patį priekį prie įstrigusio rąsto ir ten pamačiau, kad galas, ant kurio turiu užmauti kilpą, gan giliai po vandeniu.

— Man reikia panerti! — sušukau.

Kol tėvas spėjo ką nors pasakyti, vėl įšokau į vandenį, nugrimzdau ir atsistojau ant dugno. Ten pajutau, kaip srovė tranko man nugarą ir tampo rankas, o atsimerkęs tiesiai prieš save pamačiau rąsto galą, per galvą nusinėriau kilpą ir užmoviau ten, kur norėjau, kad ji būtų. Viskas ėjo taip sklandžiai, jog pajutau, kad galėčiau ilgai ten stovėti beveik besvoris, sulaikęs kvėpavimą, rankomis nustvėręs už rąsto. Bet netrukus pasileidau ir iškilau į paviršių. Mano tėvas įtempė virvę ir man tereikėjo prisitraukti prie kranto. Kai varvėdamas atsistojau ant dugno, jis tarė:

— Išties neblogai, po šimts.

Tada jis nusišypsojo, pritvirtino virvės galą prie pakinktų su laikinu įrenginiu, kurį sumeistravo, kol buvau upėje, paėmė vadeles, atsistojo priešais arklį ir riktelėjo „trauk!”, ir arklys trūktelėjo iš visų jėgų, bet nieko neįvyko. Jis dar kartą sušuko „trauk!”, arklys vėl trūktelėjo, ir tuomet nuo rėvos išgirdome braškesį, kažkas nulūžo ir visa rąstų krūva nugarmėjo į priekį. Rąstai vienas po kito nučiuožė į vandenį, ir žemiau rėvos juos pasigavo srovė. Tuomet mano tėvas atrodė kone laimingas, o iš to, kaip jis į mane žiūrėjo, supratau, kad aš — taip pat.

III

17

Atrodė, tarsi būtų nusileidusi uždanga ir paslėpusi visa, ką kada nors žinojau. Jaučiausi taip, lyg turėčiau pradėti gyvenimą iš naujo. Spalvos buvo kitokios, kvapai kitokie, įvairių nutikimų poveikis mano sielai buvo kitoks. Ne vien skirtingai suvokiau šilumą ir šaltį, šviesą ir tamsą, alyvinę ir pilką spalvą, bet kitaip bijojau ir kitaip džiaugiausi.

Ir retkarčiais aš džiaugdavausi, net pirmosiomis savaitėmis po to, kai išvažiavau iš kalnų ganyklos trobelės. Kupinas džiaugsmo ir lūkesčių sėsdavau ant dviračio ir nuo stačios Nilseno kalvos pro Ljano stotį nuriedėdavau iki Mosevejeno, kad numinčiau septynis kilometrus iki Oslo centro, bet susyk jusdavau nerimą, kartais be priežasties imdavau garsiai juoktis ir man būdavo sunku susikaupti. Visa, ką mačiau prie kelio ir fiordo, man buvo pažįstama, bet niekas nebuvo kaip seniau. Nei Nesodeno kyšulys, nei Biunefjordenas palei Ingirstrano paplūdimį ir Roalio Amundseno namą, nei Ulvėjos sala su dailiu tiltu, kuris vedė nuo kelio per siaurą sąsiaurį, ar Malmėja čia pat už jos, nei grūdų siloso bokštas Vipetangene ar pilkos tvirtovės sienos kitapus uosto baseino, kur švartuodavosi laivas iš Amerikos. Nei vėlyvo rugpjūčio dangus virš miesto.

Matau save, važiuojantį dviračiu visą kelią iki Rytų geležinkelio stoties beveik baltoje saulės šviesoje; pilkos puskelnės ir atlapoti marškiniai, plazdantys pro Bekelagetą; čia kairėje geležinkelis ir fiordas kairėje, dešinėje — stati uola ir Ekebergo kalvagūbris; kirų klyksmas, kreozoto prisigėrusių geležinkelio pabėgių kvapas ir drėgnas jūros vandens dvelksmas virpančiame ore. Rugpjūčio pabaiga tebebuvo kaitri, nors vasara iš tikrųjų praėjo, kone karščio banga, ir aš mindavau dviratį kiek įkabindamas, jusdamas deginantį orą ant nuogos krūtinės, kuria žliaugė prakaitas, arba tiesiog sklęsdavau sausas po saule ir kartkartėmis girdėdavau save dainuojant.

Dviratį gavau dovanų iš savo tėvo prieš metus, kai šalyje buvo neįmanoma rasti nė vieno naujo dviračio. Jis daug metų priklausė tėvui, bet ilgą laiką stovėjo rūsyje, nes jo beveik niekada nebuvo namie, ir jam jo nebereikėjo, dabar nauji laikai, pareiškė jis, nauji planai, o dviratis neįėjo į tuos planus. Tikriausiai jis taip tik sakė, bet aš apsidžiaugiau gavęs dviratį ir gerai jį prižiūrėjau. Jis suteikė man laisvę ir akiratį, labai tai branginau. Keletą kartų jį išardžiau ir vėl surinkau, kaip parodė tėvas. Jis buvo nuplautas ir nuvalytas, visos jungtys ir krumpliaračiai sutepti alyva, o grandinė be jokio garso vis sukosi ir sukosi ratu: nuo pedalų ašies iki galinio rato stebulės ir vėl atgal už nublizginto grandinės skydelio, ir taip nuo akimirkos, kai užsėdau ant dviračio ir nuriedėjau nuokalne nuo namų, iki taip pat tyliai įsukau į Rytų geležinkelio stotį nuo jūros pusės, pasistačiau dviratį prie stovo ir dar kartą įžengiau pro aukštas duris iš ryškios saulės lauke į tamsų, dulkių pritvinkusį orą salėje, kad patyrinėčiau atvykstančių traukinių tvarkaraštį. Ėjau palei užtvaras su daugeliu kitų ir žiūrinėjau užrašus priešais peronus, kuriuos gaubė murzinas stiklinis stogas, iškilęs aukštai virš žmonių ir traukinio vagonų, bet turbūt buvau vienintelis, kuris timptelėjo uniformuotam konduktoriui už rankovės ir ėmė smulkiai klausinėti apie kiekvieną traukinį, atvykstantį į Oslą per Elveriumą. Jis ilgai į mane žiūrėjo, jis pažinojo mane, aš jį jau klausinėjau anksčiau, keletą kartų, ir jis tik mostelėjo į užrašus, kuriuos jau buvau matęs. Nebuvo jokios slaptos informacijos, niekur jokių pamirštų užrašų.

Kaip visada atvažiavau per anksti. Atsistojau laukti prie kolonos keistoje prieblandoje, kuri didžiojoje stoties salėje bet kuriuo paros metu buvo vienoda ir drauge niekam netiko: nei dienai, nei vakarui, nei rytui, ir nakčiai netiko, ir ten aidėjo žmonių batai, žmonių balsai, bet visų pirma viešpatavo didžiulė tyla aukštai palubėje, kur ilgomis voromis tupėjo balandžiai: pilki, balti ir rudai margi, ir žvelgė žemyn į mane. Tarp geležinių sijų jie buvo prisisukę lizdų ir gyveno ten visą gyvenimą.

Betgi jis neparvažiavo.

Nežinau, kiek kartų sukoriau tą kelią keturiasdešimt aštuntųjų vasaros pabaigoje, kad sulaukčiau traukinio iš Elveriumo. Ir kaskart tiek pat nekantraudavau, būdavau kupinas lūkesčių, kone džiaugsmingas, kai sėsdavau ant dviračio, nuriedėdavau Nilseno kalva žemyn ir toliau visą kelią iki stoties, paskui stovėdavau ir laukdavau.

Betgi jis neparvažiavo.

Tada pagaliau atėjo visų lauktas lietus, bet aš toliau myniau dviračiu į Oslą beveik kas antrą dieną, kad pažiūrėčiau, ar tądien jis neparvažiuos traukiniu iš Elveriumo. Mūvėdavau žvejo kepurę ir vilkėdavau neperšlampamus drabužius, su savo geltonu apdaru atrodydavau kaip Lofotenų žvejys, ir avėdavau guminius batus, o vanduo tikšdavo į šalis nuo dviračio ratų ir putodamas krisdavo nuo uolos po Ekebergo kalvagūbriu ant geležinkelio bėgių dešinėje kelio pusėje, kol bėgiai pasislėpdavo tunelyje ir tolėliau išnirdavo kairėje, o visi pastatai būdavo pilkesni nei kada nors ir išnykdavo lietuje, be akių, be ausų, be balsų, jie nieko man nebesakydavo. Paskui aš lioviausi. Vieną dieną nebenuvažiavau į miestą ir kitą dieną nenuvažiavau, ir dar kitą. Atrodė, tarsi būtų nusileidusi uždanga ir paslėpusi visa, ką kada nors žinojau. Jaučiausi taip, lyg turėčiau pradėti gyvenimą iš naujo. Spalvos buvo kitokios, kvapai kitokie, įvairių nutikimų poveikis mano sielai buvo kitoks. Ne vien skirtingai suvokiau šilumą ir šaltį, šviesą ir tamsą, alyvinę ir pilką spalvą, bet kitaip bijojau ir kitaip džiaugiausi.

Vėlyvą rudenį atėjo laiškas. Jis buvo išsiųstas iš Elveriumo, ant voko užrašytas mano mamos vardas ir pavardė, taip pat Nilsenbakeno adresas, tačiau pats laiškas buvo skirtas mums visiems trims, suminint vardus, taipgi pavardes, nors visi turėjome tą pačią. Atrodė keistai. Laiškas buvo trumpas. Jis padėkojo už drauge praleistą laiką, prisimenąs jį su džiaugsmu, bet dabar esą kiti laikai ir nieko nebegalima pakeisti: jis nebegrįšiąs namo. Viename banke Karlstade, Švedijoje, jis turįs pinigų už mišką, kurį iškirtome vasarą ir išplukdėme žemyn upe. Jis jau parašęs tam bankui ir prie šio laiško pridedąs įgaliojimą, kad mano mama galėtų nuvažiuoti į Karlstadą ir pateikusi asmens dokumentą paimti pinigus. Gyvenkite laimingai. Pabaiga. Jokio atskiro palinkėjimo man. Net nežinau. Tiesą sakant, maniau užsitarnavęs.

— Miškas? — tepasakė mano mama.

Jos kūnas jau buvo apsunkęs, ir tą sunkumą ji nešios visą likusį gyvenimą: apsunko ne vien rankos, klubai ir eisena, bet taip pat balsas ir visa mimika, net jos vokai tapo sunkūs, tarsi ji būtų beužmieganti ir nelabai suvoktų, kas vyksta, o esmė buvo tokia, kad aš jai neužsiminiau apie tai, kas nutiko mudviem su tėvu tą vasarą. Nė puse lūpų. Tik pasakiau, kad jis grįš namo, kai tik bus įmanoma, kai visus reikalus sutvarkys iki galo.

Mama pasiskolino pinigų iš to savo brolio, kurio nenušovė gestapas bėgančio iš policijos nuovados tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt trečiaisiais metais Pietų Norvegijoje. Vadinome jį dėde Amundu. Tas, kurį nušovė, vardu Arnė. Juodu buvo dvyniai. Jie visada laikėsi drauge: kartu lankė mokyklą, kartu slidinėjo, kartu ėjo į medžioklę, bet dabar dėdė Amundas buvo vienišas medžiotojas. Jis gyveno bute, kuriuo juodu su Arne dalijosi mieste, Volerengoje, ir buvo nevedęs. Tuo metu jam negalėjo būti daugiau nei trisdešimt su trupučiu, tačiau bute tvyrojo seno žmogaus kvapas, bent man taip atrodydavo, kai ateidavau pas jį į svečius Smolensgatoje.

Už pasiskolintus pinigus ji nupirko bilietus į Karlstadą Stokholmo traukiniu. Aš išnagrinėjau maršrutą: išvykimas anksti rytą iš Oslo Rytų, palei Glomos upę iki Kongsvingerio, tada staigus posūkis į pietus, per Švedijos sieną ir Šarlotenbergą, žemyn iki Arvikos prie Glasfjordeno ežero ir toliau ta pačia kryptimi iki Karlstado, Vermlando sostinės, esančios prie didžiojo Venerno ežero, tokio didelio, jog Karlstadas tapo uostu. Grįžimas tos pačios dienos popietę. Mama norėjo, kad važiuočiau kartu, o sesuo liko namie. Kaip visada, pasakė mano sesuo, ir ji buvo teisi, bet kodėl, po velniais, man tai turėtų rūpėti.

Šįkart ne dviračiu važiavau Mosenvejenu iki Rytų geležinkelio stoties, o vietiniu traukiniu iš Ljano stoties palei fiordą, ir virš fiordo buvo nebe vasara, bet žemas pilkas dangus, beveik liečiantis bangų keteras, ir stiprus vėjas, vandenį tarp salų plakantis į baltus nėrinius. Stovėjau perone ir aukštai virš traukinio bėgių mačiau skrendant moterišką skrybėlaitę, o aukštos pušys, kurių prie savo namų turėjome daugybę, lingavo vėjyje, šiurpiai pasvirdamos nuo smarkesnio gūsio. Bet jos nenugrius. Tiek daug kartų nerimavau būdamas mažas, kad jos išvirs su visomis šaknimis, kai sėdėdavau prie lango antrame aukšte ir nervingai spoksodavau į liaunus raudonai geltonus kamienus, kuriuos tarp namų kalvose palei fiordą blaškydavo vėjas, ir jie smarkiai palinkdavo, bet niekada nenuvirsdavo.

Puikiai žinojau, į kurį Rytų geležinkelio stoties peroną atvyksta koks traukinys, žinojau, kada traukiniai išvyksta, ir nuvedžiau savo mamą prie reikiamo kelio ir radau reikiamą vagoną, sveikindamasis į kairę ir dešinę su žmonėmis, su kuriais buvau bendravęs seniau: krovikais, konduktoriais, kiosko pardavėja ir dviem vyrais, kurie tik stovėjo ir gėrė kažkokią šlykštynę iš to paties butelio, ir kiekvieną dieną jie būdavo išvaromi, ir kiekvieną dieną taip pat atkakliai sugrįždavo atgal.

Sėdėjau traukinio kupė prie lango nugara į ten, kur važiavome, nes mano mama pasakė negalinti sėdėti atbulom, ją ima pykinti, ir taip būna daug kam, bet aš ničnieko nejutau. Traukinys važiavo palei Glomą, už lango prie Blakerio stoties ir Orneso pro šalį švysčiojo stulpai: tik tik tik tik, per bėgių sudūrimus trinksėjo ratai: dundun, dundun, dundun, ir aš užsnūdau ten besėdėdamas, ant vokų mirguliuojant šviesai, ne saulės šviesai, bet pilkšvai dangaus virš upės šviesai, ir sapnavau, kad keliauju autobusu į kalnų ganyklos trobelę.

Vėl pabudau, prisimerkęs pažvelgiau į Glomą ir suvokiau, kad tai manyje vis dar gyva: buvau susigyvenęs su vandeniu, tekančiu vandeniu, jutau trauką prie didelės upės, kuri vilnijo priešinga kryptimi nei važiavome, nes mes judėjome į šiaurę, o upė sruvo į pietus, pajūrio miestų link, ir tekėjo sunki, plati, kaip visada teka didelės upės.

Nuo Glomos perkėliau žvilgsnį į savo mamą, sėdinčią priešais mane traukinio kupė, ir į jos veidą, ant kurio tai sušvisdavo, tai užgesdavo šviesa, palei geležinkelį šmėžuojant stiebams ir stulpams, taipgi tilteliams ir medžiams. Jos akys buvo užmerktos, sunkūs vokai nukarę ant apvalių skruostų, tarsi, be miego, niekas šiam veidui daugiau nepritiktų, ir aš pamąsčiau: jis, po velniais, tiesiog nusiplovė palikdamas mane su ja.

O, aš mylėjau savo mamą, nieko kita nenoriu pasakyti, bet ateitis, kurią išskaičiau veide priešais, nepanėšėjo į mano įsivaizduotąją. Vien žiūrint į tą veidą ilgiau nei tris minutes be perstojo, pasaulis prislėgdavo pečius iš abiejų šonų. Man ėmė stigti oro. Nebegalėjau ramiai nusėdėti. Aš pakilau iš savo vietos, atidariau duris ir išėjau į koridorių, prie langų kitoje traukinio pusėje, kur pro šalį lėkė laukai, nukulti ir tušti, rudai geltoni matinėje rudens šviesoje. Ten stovėjo vyras ir žiūrėjo į gamtovaizdį. Jo nugara man pasirodė pažįstama. Jis rūkė paskendęs mintyse. Kai atsistojau prie lango, užsisvajojęs atsisuko, draugiškai linktelėjo ir nusišypsojo. Jis nė kiek nepriminė mano tėvo. Nužengiau koridoriumi palei kupė duris iki vagono galo, apsisukau prie didelio vandens indo ant sienos ir grįžau atgal, pro vyrą su cigarete, spoksodamas į grindis, ir toliau iki pat kito galo, ir ten aptikau tuščią kupė. Įėjau vidun, uždariau duris, atsisėdau prie lango veidu į ten, kur važiavome, ir žvelgiau į upę, kuri dabar tekėjo į mane pranykdama man už nugaros, ir gali būti, kad truputį paverkiau veidu į langą. Tada užsimerkiau, kietai užmigau ir pabudau tik tada, kai konduktorius su trenksmu atidarė duris ir pasakė, kad mes jau Karlstade.

Stovėjome perone petys prie peties. Traukinys ant bėgių už mūsų dabar buvo tylus, bet netrukus turėjo paleisti variklius ir nudundėti toliau į Stokholmą. Girdėjome ventilio šnypštimą, girdėjome vėjo gausmą tarp kabelių, išvedžiotų tarp stiebų stotyje, ir vyras perone keista tartimi sušuko „Judinkis, po velniais!” savo žmonai, bet ši liko kur stovėjusi, su visais krepšiais. Mama atrodė sutrikusi, buvo nuo miego pabrinkusiu veidu. Ji niekad iki tol nematė užsienio. Tik aš mačiau, bet tai buvo miške. Karlstadas skyrėsi nuo Oslo. Žmonės čia kalbėjo kitaip, išgirdome iškart, ir svetimi mums pasirodė ne vien žodžiai, kalbos tonas — taip pat. Miestas žiūrint iš stoties regėjos lengviau aprėpiamas nei Oslas ir kur kas mažiau apšiuręs. Bet mes nežinojome, kur eiti. Turėjome tik vieną rankinę, nes neketinome čia nakvoti ar leistis į didesnes iškylas. Tiesą sakant, mums tereikėjo apsilankyti banke, jis vadinosi Vermlando bankas ir buvo kažkur šio miesto centre, ir dar turėjome pavalgyti. Tuomet manėme, kad galime sau leisti: nors kartą papietauti kavinėje, kai iš banko būsime paėmę tėvo pinigus, bet aš žinojau, kad mama dėl visa pikta įsimetė į rankinę suteptų sumuštinių.

Mes pasukome prie stoties pastato ir perėjome kiaurai per jį plytelėmis išklotomis grindimis, tada išlindome į lauką ir kirtome gatvę, einančią lygiagrečiai su geležinkeliu. Patraukėme Geležinkelio gatve į centrą. Žvalgėmės į namus abipus gatvės ieškodami banko, kuriam rankinėje turėjome laišką, iškabos, bet niekur jos nematėme ir kas kelis žingsnius vienas kitą garsiai klausinėjome: gal tu matai? Ir pakaitom atsakydavome ne.

Aš nešiau rankinę po pažastimi, kai žingsniavome gatve tolyn, kol ši savaime pasibaigė, nes atsirėmė į Krarelveno upę, kuri atplaukė iš šiaurės, iš didžiųjų miškų, ir čia ties kyšuliu dalijosi pusiau. Ant to kyšulio dabar stovėjome, ir upė sruveno per Karlstadą iš dviejų pusių, suskaidydama miestą į tris dalis, ir galiausiai įtekėjo į didįjį Venerno ežerą sudarydama deltą.

— Čia gražu, — pasakė mama, ir galbūt tai buvo tiesa, bet taip pat buvo šalta, nuo upės ėjo ledinis vėjo trauksmas. Buvau visas sužvarbęs, nes traukinyje miegojau, o paskui patekau tiesiai į rudens šaltį ir vėją, ir nekantravau kuo greičiau viską sutvarkyti, tai, dėl ko atvažiavome, kad kartą visiems laikams būtų suvestas balansas ir atsakymą kas nors pabrauktų dviem brūkšniais: Tiek turėjai. Tiek atidavei. Tiek liko.

Mes apsisukome ir patraukėme tolyn nuo upės kita gatve, lygiagrečia su ta, kuria atėjome.

— Tau šalta? — paklausė mama. — Rankinėje yra šalikas, gali paimti. Jis visai nemoteriškas, tau nėra ko gėdytis.

— Ne, man nešalta, — atšoviau ir savo balse išgirdau nekantros ir susierzinimo gaidelių.

Vėliau gyvenime už tai susilaukiau kritikos, ypač iš moterų, nes tokiu tonu kalbėdavau su moterimis. Aš tai pripažįstu.

Netrukus iš rankinės išsitraukiau šaliką, jis priklausė mano tėvui. Aš apsisukau juo kaklą, surišau po smakru ir sulyginęs ilgus galus sukišau po striuke, kad šalikas uždengtų beveik visą krūtinę. Greitai pasijutau geriau ir išrėžiau:

— Mums reikia ko nors pasiklausti. Kiek galime taip vaikščioti gatvėmis.

— O, mes tikrai rasime, — atsakė mano mama.

— Kada nors tikrai rasime, betgi kvaila gaišti marias laiko.

Žinojau, ji bijo, kad žmonės nesupras, ką ji sako, jeigu ko nors paklaustų, tada ji sutriktų ir pasijustų bejėgė, lyg kaimietė didmiestyje, kaip kartą pasakė, ir ji, savaime aišku, norėjo to išvengti. Mano mama kaimiečius laikė atsilikusia gyventojų dalimi.

— Aš pats ko nors paklausiu, — pasišoviau.

— Klausk, jeigu tik nori. Bet mes ir taip tuojau surasime, — atsakė ji. — Juk turi būti čia netoliese.

Ple ple ple, pamaniau, priėjau prie pirmo pasitaikiusio vyro, kurį pamačiau ant šaligatvio, ir paklausiau, ar jis gali mums padėti surasti Vermlando banką. Jis atrodė visai normaliai ir, matyt, nebuvo joks girtuoklis, nes gražiai apsitaisęs, vilkėjo ganėtinai naują paltą. Esu tikras, kad parinkau suprantamus žodžius ir aiškiai juos ištariau, bet jis tik pažiūrėjo į mane pražiota burna, tarsi būčiau iš Kinijos, su smailia skrybėle ir įkypomis akimis arba teturėčiau vieną akį per vidurį, tiesiai virš nosies, kaip kiklopai, apie kuriuos buvau skaitęs. Staiga krūtinėje pajutau sukylant pyktį, it įkaitusį iki raudonumo stulpą, man iškaito veidas ir į gerklę įsimetė skaudulys. Aš pratrukau:

— Ar jūs kurčias?

— Ką? Toks garsas, lyg šuva lotų.

— Ar jūs kurčias? — pakartojau. — Negirdite, kai žmonės su jumis kalba? Ar kas nors užmynė jums ant ausų? Ar galite mums pasakyti, kur yra Vermlando bankas? Mums reikia surasti tą banką. Nesuprantate?

Jis nesuprato. Išvis nesuprato, ką pasakiau. Buvo juokinga. Jis tik spoksojo į mane lėtai sukiodamas veidą į šonus su nervinga išraiška akyse, tarsi prieš jį stovėtų pamišėlis, pasprukęs iš beprotnamio, ir dabar svarbiausia būtų laimėti laiko, kad spėtų atbėgti prižiūrėtojai ir partempti jį atgal, kol niekas nenukentėjo.

— Norite į snukį? — paklausiau.

Jeigu jis nieko nesuprato, galėjau juk sakyti, kas tik šaus į galvą. Be to, buvau tokio pat ūgio kaip jis ir per vasarą sustiprėjęs, nes pripratinau savo kūną prie visokių darbų ir didelio greičio. Tempiau ir lanksčiau jį į visas puses, kilnojau beveik viską, kas pakliūdavo po ranka, vilkau akmenis ir medžius, irklavau valtį prieš srovę ir pavandeniui, o vasaros pabaigoje daugybę kartų myniau dviračiu nuo Nilseno kalvos iki Rytų geležinkelio stoties ir atgal. Dabar jaučiausi stiprus ir savotiškai nenugalimas, o vyras priešais visai neatrodė panašus į atletą, bet gali būti, kad paskutinį sakinį suprato geriau nei pirmuosius, nes jo akys suapvalėjo ir tapo labai budrios. Aš pakartojau pasiūlymą:

— Jeigu norite į snukį, galite tuoj pat gauti, nes velniškai niežti rankos, — išrėžiau aš, — tereikia pasakyti.

— Ne, — prabilo jis.

— Ką? — perklausiau.

— Ne, — pakartojo jis, — aš nenoriu į snukį. Jeigu suduosi man, šauksiuos policijos.

Jis kalbėjo labai aiškiai, kaip aktorius. Ne juokais susierzinau.

— Greitai galime išsiaiškinti, ar šauksitės, — pasakiau ir pajutau, kaip nevalingai susigniaužia viena ranka.

Ji buvo šilta, keistai įsitempę visi sąnariai, ir aš nežinojau, iš kur radosi šitie sakiniai, kuriuos išgirdau save tariant. Niekam nebuvau sakęs tokių dalykų, nei pažįstamiems, nei tuo labiau nepažįstamiems. Ir man dingtelėjo, kad nuo to mažyčio grindinio lopinėlio, ant kurio stoviu, į visas puses driekiasi linijos, tiksliai sužymėtos kaip diagramoje, o aš stoviu per vidurį apskritime, ir šiandien, po daugiau kaip penkiasdešimties metų, užsimerkęs aiškiai regiu tas linijas, kaip šviečiančias rodykles, ir nors negalėjau jų taip pat ryškiai matyti tą rudens dieną Karlstade, žinojau, kad jos ten yra, aš tuo įsitikinęs. Tos linijos žymėjo kelius, kuriais galėjau pasukti, ir pasirinkus vieną kurį su trenksmu nusileidžia grotuoti vartai, kažkas pakelia tiltą ir prasideda grandininė reakcija, kurios niekas nepajėgus sustabdyti, ir nebeįmanoma apsisukus grįžti į savo vėžes. Viena buvo aišku: sudavęs tam vyrui būčiau pasirinkęs kelią.

— Prakeiktas idiotas, — iškošiau ir iškart supratau, kad vis dėlto nusprendžiau jo neliesti.

Dešinysis kumštis skausmingai atsigniaužė, o vyriškio veidu nuslydo akivaizdus nusivylimas. Matyt, dėl man nesuvokiamų priežasčių jis labiau būtų norėjęs išsikviesti policiją, bet tą pačią akimirką išgirdau šaukiant savo mamą, kuri buvo paėjėjusi tolėliau gatve:

— Trunai! Trunai! Aš jį matau, jis čia. Vermlando bankas čia! — suriko ji, kiek garsiau, nei man patiko.

Laimė, ji nepastebėjo, kaip vos nepasisuko mano gyvenimas šiame gatvės gale, ir kai išžengiau iš rato, rodyklės nebešvietė, diagramos ir linijos susiliejo, nubėgo šaligatvio pakraščiu plona pilka srovele ir išnyko po artimiausio kanalizacijos šulinio dangčiu. Dešiniajame delne nuo nagų liko raudonos žymės, bet sprendimas buvo padarytas. Jeigu būčiau sudavęs tam vyrui Karlstade, mano gyvenimas būtų tapęs kitoks, ir aš būčiau kitas žmogus. Ir kvaila būtų teigti, kaip daugelis teigia, kad viskas būtų susiėję į tą patį. Nebūtų. Man sekėsi. Aš tai jau sakiau. Bet tai tiesa.

Į banką eiti aš nenorėjau, tad likau stovėti lauke tarp pastato langų, vienu pečiu atsirėmęs į pilką mūrinę sieną, su savo tėvo vilnoniu šaliku ant kaklo: spalio alsavimas ant veido, aiškiai juntamas Klarelvenas netoliese, man už nugaros, su visais savo nešmenimis ir kirbulys pilve, lyg po ilgo bėgimo, kai jau kadai esi atgavęs kvapą, bet įtampa neatlėgusi. Lempa, kurią kažkas pamiršo užgesinti.

Mano mama viena įžengė į banką su tėvo įgaliojimu rankoje: užsispyrusi ir nusiteikusi atlikti užduotį, bet taip pat drovėdamasi dėl kalbos. Ji nesirodė beveik pusvalandį. Velniai griebtų, kaip buvo šalta stypsoti gatvėje, buvau tikras, kad susirgsiu. Kai mama pagaliau išėjo sutrikusia, kone svajinga veido išraiška, dingojosi, tarytum šaltis nuo upės būtų aptraukęs mano kūną plona neaiškios kilmės plėvele, kuri leido man šiek tiek labiau atsiriboti, pasijusti truputį kietesne oda nei anksčiau. Aš atsitiesiau ir paklausiau:

— Blogai sekėsi banke? Jie nesuprato, ką tu sakai, ar nenorėjo atiduoti pinigų? O gal nerado jokios sąskaitos?

— Ne, — atsakė ji, — viskas kuo puikiausiai. Jie rado sąskaitą ir aš gavau pinigus, kurie ten buvo.

Tada ji nervingai nusijuokė ir pridūrė:

— Bet ten buvo tik šimtas penkiasdešimt kronų. Net nežinau, ar tau neatrodo per mažai? Aš nieko apie tai nenutuokiu, bet kaip manai, kiek galima uždirbti iš miško?

Penkiolikos metų negalėjau būti kainų žinovas, bet tikrai turėjo būti dešimteriopai daugiau. Francas niekada neslėpė, kad miško plukdymas nėjo taip, kaip norėjo mano tėvas, kad tą sumanymą padiktavo neviltis, ir jis talkino tik todėl, kad jie buvo draugai ir jis žinojo, kodėl mano tėvas apimtas nevilties. Ir nors mudu su tėvu išardėme vieną sangrūdą ties rėva prieš tai, kai turėjome pasukti atgal ir man reikėjo išvažiuoti namo, to nepakako. Upė visai negailestingai nuspaudė stabdžius: po liūčių vandens lygis labai greitai grįžo prie liepos normos, rąstai turbūt užstrigo, nukrypo į šoną ir susitelkė didžiulėmis krūvomis, kurias atėjus laikui galėtų išsklaidyti tik dinamitas, jie įsirėžė į akmeningus krantus arba oriai nugrimzdo į seklų dugną ir nebepajudėjo iš vietos, tad lentpjūvę laiku pasiekė mažiau nei dešimtadalis rąstų. Ir jų vertė neviršijo pusantro šimto Švedijos kronų.

— Nežinau, — atsakiau aš. — Nežinau, kiek pinigų galima uždirbti iš miško. Neturiu jokios nuovokos.

Mes stovėjome ant šaligatvio priešais Vermlando banką ir žiūrėjome vienas į kitą: aš tikriausiai paniuręs ir atžarus, koks dažnai būdavau su ja, o ji sutrikusi ir bejėgė, tačiau tądien be kartėlio. Ji prikando lūpą, staiga nusišypsojo ir tarė:

— Ką gi, bent jau pasivažinėjome, mudu abu, juk ne kasdien taip būna, ar ne?

Tada ji prajuko:

— O žinai, kas juokingiausia?

— Kas čia gali būti juokinga? — nusistebėjau.

— Pinigus turime išleisti čia. Negalime taip be niekur nieko vežtis jų į Norvegiją.

Ji garsiai nusijuokė.

— Galioja kažkokie valiutos apribojimai, apie kuriuos būčiau turėjusi žinoti. Bijau, per mažai sekiau įvykius. Nuo šiol reikės pradėti domėtis.

Iš tikrųjų ji niekad to neįstengė, buvo pernelyg svajingos prigimties, didžiąją laiko dalį per daug paskendusi savo mintyse. Bet tądien ji staiga tapo labai žvali. Ji vėl garsiai nusijuokė, suėmė mane už peties ir pasakė:

— Eikš. Noriu kai ką tau parodyti, pamačiau ateidama.

Mes kartu nuėjome gatve geležinkelio stoties link. Aš taip nebežvarbau. Mano kojos buvo sustingusios nuo ilgo stovėjimo, kūnas sustiręs, tačiau viskas atlėgo, kai pradėjome eiti.

Mes sustojome priešais drabužių parduotuvę.

— Štai čia, — tarė ji ir mane pirmą įstūmė pro duris.

Iš kambario už prekystalio išėjo vyras, nusilenkė ir pasisiūlė padėti. Mama nusišypsojo ir aiškiai pasakė:

— Mums reikia kostiumo štai šiam jaunuoliui.

Švediškai tai, be abejo, vadinosi ne „kostiumas”. Vadinosi visai kitu žodžiu, kurį atspėti neturėjome jokių galimybių, bet dabar ji išsisuko paprastai ir be drovos: elegancijos akimirką jos kulniukai nukaukšėjo grindimis iki ten, kur kabojo kostiumai, ji ištraukė vieną iš eilės, apsuko ant pakabo, persvėrė parodyti ant kairės rankos, linktelėjo į mane ir tarė:

— Štai tokį, jam.

Nusišypsojusi ji vėl pakabino kostiumą į vietą, vyriškis išsišiepė, kinktelėjo galva, išmatavo mane per juosmenį ir nuo šakumo iki apačios ir paklausė, koks mano marškinių dydis, apie tai niekada nemąsčiau, bet mama žinojo. Tada jis priėjo prie kostiumų eilės ir išrinko tamsiai mėlyną, kuris, jo nuomone, turėjo tikti, mostelėjo į matavimosi kabiną parduotuvės gale, pakabino kostiumą ant vagio ir pradėjo mane nurenginėti. Kabinoje buvo aukštas veidrodis ir taburetė. Parduotuvėje buvo taip karšta, jog man ėmė dilgsėti pilvo ir rankų oda. Pasijutau apdujęs ir mieguistas, prisėdau ant taburetės, ant kelių pasidėjau rankas, o ant rankų galvą. Vilkėjau tik savo mėlynus marškinius ir mūvėjau trumpikes, ir būčiau lengvai šitaip užmigęs, jeigu mano mama nebūtų šūktelėjusi:

— Kaip tau ten sekasi, Trunai?

— Gerai, — atsišaukiau ir atsistojęs pradėjau rengtis kostiumą: iš pradžių kelnes, paskui švarką ant mėlynų marškinių.

Kostiumas gulėjo kaip nulietas. Stovėjau ir žiūrėjau į save veidrodyje. Pasilenkęs apsiaviau batus, atsitiesiau ir vėl į save pažiūrėjau. Atrodžiau kaip kitas žmogus. Užsisegiau dvi viršutines švarko sagas. Atgaliomis plaštakomis pasitryniau akis, sukdamas delnus pabraukiau veidą, pirštais ant pakaušio susmaukiau plaukus, daug kartų, kirpčius suvariau į šoną, sruogas subrukau už ausų. Pirštų galiukais patryniau lūpas, jos dilgsėjo, ir kraujas dilgsėjo mano veido odoje, ir keletą kartų pliaukštelėjau sau į veidą. Vėl pažvelgiau į veidrodį. Prisimerkęs suspaudžiau lūpas. Pasisukau į vieną pusę, per petį pažiūrėjau į save veidrodyje, vėl atsistojau tiesiai ir tą patį pakartojau į kitą pusę. Atrodžiau kaip visai kitas žmogus, nepanašus į tą, kuris buvau iki tos dienos. Nė kiek nepanėšėjau į berniuką. Prieš eidamas iš kabinos dar kelis kartus persibraukiau plaukus ir galiu prisiekti, kad mama paraudo mane išvydusi. Ji skubiai prikando lūpą ir priėjo prie vyro, stovinčio už prekystalio, vis dar savo energingąja eisena.

— Mes perkame jį, — tarė.

— Bus lygiai devyniasdešimt aštuonios kronos, — pasakė jis ir plačiai nusišypsojo.

Likau stovėti priešais matavimosi kabiną. Mačiau savo mamos nugarą, palinkusią virš rankinės, girdėjau kasos aparato tarškesį ir vyriškio padėką:

— Labai ačiū, ponia.

— Ar galiu jo nenusirengti? — garsiai paklausiau, jie abu atsisuko, pažiūrėjo į mane ir vienu metu linktelėjo.

Savo senuosius drabužius gavau sudėtus į popierinį maišelį, jį susukau ir pasikišau po pažastimi. Kai išėjome į gatvę ir patraukėme toliau stoties ir galbūt kavinės, kur galėtume pavalgyti, link, mano mama įsikibo man į parankę ir taip nužingsniavome toliau, susikabinę kaip pora, lengvu žingsniu, tinkamo ūgio vienas kitam, ir jos kulniukai tądien kaukšėjo taip, jog nuo namų sienų abipus gatvės atsiliepė aidas. Atrodė, tarsi iš dalies būtų panaikintas traukos dėsnis. Tai beveik kaip šokti, pamaniau, nors per gyvenimą man dar nebuvo tekę šokti.

Mes niekuomet taip nebėjome. Kai grįžome į Oslą, ji įkrito atgal į savo sunkį ir liko tokia pat iki gyvenimo galo. Tačiau tą dieną Karlstade mes žengėme gatve susikibę už parankių. Mano naujasis kostiumas lengvai prigludo prie kūno ir be jokio vargo atkartojo kiekvieną mano judesį. Tarp namų tebekošė ledinis vėjas nuo upės, mano ranka buvo patinusi ir jaučiau skausmą ten, kur į odą susmigo nagai, kai taip smarkiai sugniaužiau kumštį, tačiau tą akimirką viskas atrodė nuostabu: kostiumas buvo gražus, miestas buvo gražus žingsniuojant gatvės grindiniu, ir mes juk patys sprendžiame, kada mums skauda.

Content

Петтерсон Пер Vogti arklius