Перротта Том

Maži vaikai

Tom Perrotta

Maži vaikai

Romanas

Iš anglų kalbos vertė IGNAS URNIKAS

ANOTACIJA

Rankose laikote ypatingą, knygą. Nepaprastai kandžią ir drauge šmaikščią. Apie jaunus nuobodžiaujančius priemiesčio tėvus, o gal — vaikus suaugusiųjų kūnuose? Psichologiniai žaidimai, neištikimybė, net smurtas — visa tai nuolat vyksta aplink mus — šeimose, kurias iš pirmo žvilgsnio pavadintume tobulomis... Susipažinkite su trisdešimtmečiais iš amerikiečių rašytojo Tomo Perrottos romano Maži vaikai, kurį į bestselerių sąrašus įtraukė New York Times, Los Angeles Timest San Francisco Chronicle ir daugybė kitų leidinių. Pagrindiniai knygos veikėjai augina vaikus ramiame priemiestyje, kur gyvenimas atrodo tarsi sustojęs — iki tos vasaros, kai į miestą grįžta už vaikų tvirkinimą kalėjęs vyras, o mažylių žaidimų aikštelėje tarp jaunų tėvų užsimezga romanas, kuris nueina toliau, nei kuris nors iš jų tikėjosi.

I dalis

Padorūs žmonės, saugokitės!

BLOGA MAMYTĖ

Jaunos mamos pasakojo viena kitai, kokios jos pavargusios. Ši tema buvo viena iš mėgstamiausių. Taip pat jos mėgo šnekėti apie valgį, prastus savo vaikų įpročius. Kitos dvi populiarios temos buvo vietinių vaikų darželių privalumai ir treniruočių režimo laikymasis — iš esmės neįmanoma užduotis. Maloniai šypsodamasi, siekdama paslėpti pažįstamą nevilties jausmą, Sara priminė sau, jog privalo galvoti kaip antropologė.

Aš tyrinėtoja, studijuojanti nuobodžių priemiesčio moterų elgesį. Tikrai nesu tokia kaip jos!

— Aną vakarą mes su Džeriu žiūrėjome Džimo Kerio filmą... — staiga prabilo Šeril, Kristijano motina. Kristijanas, trejų su puse metų amžiaus berniukas, mėgo išdidžiai vaikščioti po žaidimų aikštelę, vaidinti mafijos bosą ir šaudyti į kitus vaikus bet kuo, kas nors kiek panėšėjo į šaunamąjį ginklą. Jam tiko ir šiaudas, ir nukąstas bananas, netgi smėlio dėžėje palikta lėlė Barbė. Sara negalėjo pakęsti to vaiko. Todėl, savaime suprantama, pažvelgti Kristijano motinai į akis buvo nelengva.

— Apie naminių gyvūnų detektyvą? — pasiteiravo Trojaus ir Izabelės motina Marija Ana. — Nesuprantu, nuo kada bezdėjimas tapo toks juokingas?

Tik nuo tada, kai žmonės pirmąkart išvydo dienos šviesą, — pagalvojo Sara, svajodama ištarti šią mintį garsiai.

Marija Ana buvo viena iš tų slegiančių supermamų: smulkaus kūno sudėjimo, rūpestingai pasidažiusi, dėvinti aptemptus sportinius šortus. Ji vairavo sportinį visureigį, dydžiu prilygstantį siuntų gabenimo tarnybos UPS automobiliui ir, žinoma, mėgo klausytis konservatyvių pokalbių laidų per radiją. Nesvarbu, kiek subtilių užuominų Sara pateikdavo, Marija Ana niekaip nesuprato ar atsisakė suprasti, jog bent viena mama gali

Rašą Limbou [* Rašas Limbou (Rush Limbough) - populiarus pokalbių laidų vedėjas] gerbti mažiau nei ji. Taip pat Marija Ana buvo šventai įsitikinusi, kad kitos motinos Hilari Klinton nereiškė tokios pagarbos kaip ji. Kiekvieną dieną Sara į žaidimų aikštelę ateidavo pasiryžusi Marijai Anai išrėžti tiesą į akis, tačiau kiekvieną kartą, dėl ne visai suprantamų priežasčių, nesiryždavo.

— Ne apie gyvūnų detektyvą, o apie policininką su asmenybės susidvejinimu, — tarė Šeril.

Aš, kitas aš ir Irena, — nekantriai pagalvojo Sara. Filmą sukūrė broliai Fareliai. Įdomu, kodėl visos kitos moterys niekaip nesugeba atsiminti įvairių netgi jau matytų filmų pavadinimų? Juk pati Sara visada atsimena daug nereikalingos informacijos apie filmus, kurių niekada nematė ir greičiausiai nepamatys net skrisdama lėktuvu.

— O! Šitą filmą mačiau, — paskelbė Kortnės mama Teresa, stambi kimiabalsė moteris, kuri visuomet atrodė taip, lyg vakar būtų išplempusi truputį per daug vyno. Nepaisant to, Sara iš visos draugijos ją mėgo labiausiai. Kartais, jei aplink nebūdavo žmonių, Sara su Teresa netgi slapčiomis surūkydavo po cigaretę. Papsėdamos it paauglės jos plepėdavo apie savo vyrus ir vaikus. Kai pasirodydavo kitos mamos, Teresa iškart tapdavo viena iš jų. — Man jis pasirodė visai mielas.

Na, žinoma, kad mielas, — žaidimų aikštelėje nebuvo didesnio pagyrimo nei mielas. Šis žodis reiškė nepavojingą, lengvai suprantamą, nekeliantį pavojaus šioms savimi patenkintoms užmiesčio mamoms. Žaidimų aikštelėje, kurioje Sara anksčiau lankydavosi, kažkas netgi filmą Amerikietiškos grožybės pavadino mielu. (Aišku, filmo pavadinimo niekas neprisiminė; jį apibūdino kaip tą, kuriame vaidino Kevinas, kokia ten jo pavardė, na, žinot, filmas, kuriame yra scena su rožių žiedlapiais.) Tai buvo paskutinis lašas, perpildęs Saros kantrybės taurę. Apsvarsčiusi visas galimybes, Sara nusprendė lankytis Reiburno mokyklos žaidimų aikštelėje. Tik bėda, jog nesvarbu, kurioje aikštelėje ji lankydavosi, padėtis nesikeisdavo. Visos jaunos mamos buvo pavargusios. Jos žiūrėdavo mielus filmus, kurių pavadinimų atsiminti nesugebėjo.

— Man jis patiko, — Šeril pasakė. — Deja, po penkiolikos minučių mes su Džimiu jau miegojom.

— Tau atrodo, kad tai blogai? — Teresa nusijuokė. — Aną vakarą, kai mes su Maiku mylėjomės, aš užsnūdau!

— Visko pasitaiko, mieloji, — užjaučiamai sukikeno Šeril.

— Tikriausiai, bet kai aš atsibudau ir puoliau atsiprašinėti, Maikas pasakė, jog net nepastebėjo.

— Žinai ką? Manau, jums reiktų sudaryti tam tikrą mylėjimosi tvarkaraštį. Pavyzdžiui, mes su Liuisu mylimės kiekvieną antradienį, devintą valandą vakaro, — pasiūlė Marija Ana.

Nesvarbu, nori tu to ar ne? — pagalvojo Sara, stebėdama žaidžiančius vaikus. Jos dukrelė stovėjo netoli šliuožyklos viršūnės, susigrūdusi į burną plaštaką. Kristijanas daužė Trojų, Kortnė rodė Izabelei savo apatines kelnaites su Undinėlės atvaizdu. Sara pastebėjo, jog net žaidimų aikštelėje Liusė su kitais vaikais bendravo nedaug. Ji liko nuošalyje, stebėjo kitus vaikus, lyg ieškodama užsiėmimo, kuris padėtų jai įsilieti į bendruomenės pasaulį. Visai kaip motina, — pagalvojo Sara, tuo pat metu jausdama gailestį dukrai ir iškreiptai didžiuodamasi jos panašumu į save.

— O kaip tu? — Sara neiškart suprato, jog Šeril kreipiasi į ją.

— Aš? Manęs Ričardas nelietė kelis mėnesius, — neįprastai kandžiai burbtelėjo Sara.

Kitos mamos nervingai susižvalgė, ir Sara suprato, jog tikriausiai bus nepastebėjusi, kada pasikeitė pokalbio tema.

— Ji visai ne apie tai, mieloji. Teiravosi, ar tu taip pat pavargusi kaip ir mes.

— O, — pasakė Sara, svarstydama kodėl jai visuomet taip sunku sekti pokalbį. — Nemanau. Aš niekada nemėgau ilgai miegoti.

Priešpiečiai būdavo tiksliai pusę vienuoliktos. Šį režimą įvedė ir jo laikymąsi sekė Marija Ana. Ji tikėjo, kad griežtas tvarkaraščio paisymas yra efektyvaus ir sėkmingo vaikų auklėjimo pagrindas. Savo atžalų kambariuose ji pastatė tamsoje šviečiančius skaitmeninius laikrodžius ir liepė vaikams rytais iš lovos nesikelti tol, kol pirmas laikrodžio skaičius nepasikeis į septynis. Taip pat moteris dažnai girdavosi, jog jos vaikai miegoti eina tiksliai septintą valandą vakaro ir net nemėgina priešintis. Tokia geležinė tvarka Sarai kėlė įtarimą ir pavydą. Ji niekada nemėgo valdingų asmenybių. Manėsi netgi pastebėjusi keistą pasitenkinimą Marijos Anos veide. Pasitenkinimą žmogaus, kuris, siekdamas priversti visus laikytis tvarkaraščio, nevengė „botago pliaukštelėjimo”.

Nesvarbu, kaip atsainiai Sara vertino fanatišką punktualumą, ji negalėjo nepastebėti, kad vaikus tai ramina. Nė vienas nesiskųsdavo dėl alkio, neklausinėdavo, kiek valandų. Visi paprasčiausiai žaidė aikštelėje įvairiausius žaidimus žinodami, kad atėjus laikui valgyti, jiems bus nedelsiant pranešta. Netgi Liusė atrodė dėkinga už šį vieną vienintelį pastovų dalyką savo gyvenime. Tądien, kai Liusė pirmą kartą pasijutusi būrelio dalimi, kartu su kitais vaikais bėgo prie užkandžių stalo, Sara pastebėjo savo dukters akyse džiaugsmą.

— Mamyte, mamyte! Metas valgyti! — šaukė ji bėgdama.

Žinoma, neviena sistema nėra tobula, — galvojo Sara, karštligiškai kuisdama sauskelnių krepšį ir ieškodama ryžių paplotėlių. Galėjo prisiekti, jog išeidama iš namų įsidėjo juos krepšin. Galbūt tai nutiko vakar? Juk atskirti šiokiadienius vieną nuo kito dabar taip sunku... Jie visi susiliejo kaip krūvelė kreidelių, netyčia paliktų saulės šviesoje.

— Mamyte! — nekantrumo gaidelė pasigirdo Liusės balse. Visi kiti vaikai, atsidarę užspaudžiamus Ziploc maišelius bei plastmasines Tupperware maisto dėžutes, skubiai valgė Cheerios avižinius dribsnius ir auksinės žuvelės formos traškučius. — Kur mano užkandėlė?

— Tuoj surasiu, Liuse, — patikino Sara savo nekantrią ir alkaną dukrą.

Net supratusi, kad paplotėlius paliko namie, Sara apsimetė jų ieškanti. Žiūrėti į juodą krepšio vidų buvo daug lengviau, nei pasakyti dukrai tiesą. Ji išgirdo, kaip kažkuris vaikas siurbia sulčių likučius iš kartoninio pakelio.

— Kur dingo mano priešpiečiai? — garsiai paklausė griežtas jaunas balsas.

Sarai prireikė daug drąsos pažvelgti dukrai į akis.

— Aš labai atsiprašau, mieloji, bet mamytė niekaip neranda tavo maistelio, — nedrąsiai, lėtai sušnibždėjo Sara.

Liusė nesiginčijo. Ji tik suraukė savo mažą išblyškusį veidelį, sugniaužė smulkius kumštelius, aiškiai padažnėjo jos kvėpavimas. Iš šalies atrodė, jog mergytė kaupia jėgas kitam maisto reikalavimo „operacijos” etapui. Sara gailiai pažiūrėjo į kitas moteris, kurios susidomėjusios stebėjo ir laukė, kas bus toliau.

— Atrodo, šiandien pamiršau ryžių paplotėlius, — liūdnai paaiškino Sara. — Tikriausiai palikau juos ant virtuvės spintelės.

— Vargšelė, — paguodė Šeril.

— Tai jau antras kartas šią savaitę, Sara, — priminė Marija Ana.

Tu nepakanti kale, — Sara negalėjo susilaikyti nepagalvojusi.

— Kartais tikrai sunku viską atsiminti, — pastebėjo Teresa, duodama Kortnei tūbelę jogurto ir dėžutę razinų.

Sara pažvelgė į savo dukrą, kuri vis garsiau verkšleno.

— Pasistenk nusiraminti, Liuse, — maldavo Sara.

— Ne! — sušuko mergaitė. — Nenoriu nusiramint!

— Nekelk prieš mane balso, panelyte!

— Bloga mamytė! Aš noriu valgyt!

— Dukryte, mamytė pamiršo maistelį namuose, — bandė aiškinti Sara, duodama sauskelnių maišą savo dukrai. — Imk ir paieškok pati.

Piktai pažiūrėjusi mamai į akis, Liusė griebė maišą ir į vieną krūvą ant lentinių grindų išpurtė visus jame esančius daiktus: sauskelnes, servetėles, smulkius pinigus, knygas, žaislus ir į rutuliukus susuktas vienkartines Kleenex nosines.

— Mieloji, — paprašė Sara, ramiai rodydama į netvarką ant žemės, — būk gera, sutvarkyk.

— Aš... noriu... užkanduko! — žioptelėjo Liusė. Iškart po to užtvanka griuvo. Visa savitvarda išnyko, ir maža alkana mergytė pradėjo gailiai verkti. Jos verksmas panėšėjo į mirštančio gyvūno vaitojimą. Net kiti vaikai atsisuko ir stebėjo tarsi suvokę, kad jų draugė yra tikra ašarų meistrė. Atrodė, jog jie stengėsi įgyti patirties, pagerinti įgūdžius verkimo mene.

— Vargšė mergytė, — dar kartą pasakė Šeril.

Kitos motinos tikrai žino, ką daryti tokiomis akimirkomis, — pagalvojo Sara. Tikriausiai jos visos perskaitė tą pačią knygą. Sara dvejojo, nežinojo, ką daryti. Galbūt turėjo nekreipti dėmesio į dukters liūdesį ir leisti jai išsiverkti? O gal privalėjo paimti dukrelę ant rankų ir priminti, kad ši vis dar yra mylima bei saugi? Deja, Sarai atrodė, kad kažkada ji girdėjo abu patarimus, todėl apsispręsti buvo labai sunku. Nesvarbu, kuris sprendimas jai atrodė priimtinesnis, Sara suvokė, kad norėdama surasti geriausią būdą, privalo išlikti rami, viską apgalvoti. Gera motina nestovėtų lyg įbesta, kai jos vaikas imtų klykti lyg norėdamas išgąsdinti debesis.

— Palauk, — tarė Marija Ana. Jos balsas spinduliavo neginčijamą gyvenimo patirtį ir svarią įtaką. Suprantama, Liusė iškart liovėsi verkti ir sukluso laukdama, kol Marija Ana baigs šnekėti. — Trojau, sūneli? Atiduok Liusei savo traškučius.

Niekas nenustebo, kai Trojus iškart įsižeidė. Atiduoti traškučius?

— Ne, — tarė jis nusigręždamas nuo Liusės ir savo mažu kūneliu slėpdamas sausainius.

— Trojau Džonatanai, — Marija Ana ištiesė ranką. — Duok man tuos traškučius.

— Bet, mama, jie mano, — sušnibždėjo berniukas.

— Neatsikalbinėk. Pasidalinsi su sese.

Neryžtingai, tačiau neprieštaraudamas, Trojus atidavė pakelį. Marija Ana iškart perdavė jį Liusei, kurios veide staiga pražydo kiek isteriška šypsena.

— Ačiū, — mandagiai padėkojo Sara Marijai Anai. — Tu mane išgelbėjai!

— Nieko ypatinga aš nepadariau, Sara. Tiesiog negalėjau žiūrėti, kaip Liusė kenčia, — atsakė Marija Ana.

Jei kada nors, kad ir kaip neįtikima tai būtų, viena iš motinų paklaustų Saros, kodėl ji ištekėjo, kodėl gyvena užmiestyje ir svarbiausia, kodėl visą dieną rūpinasi mažu vaikeliu, Sara atsakytų, jog dėl visko kaltas akimirksnio silpnumas. Bent jau pati tuo tikėjo. Nors toks paaiškinimas ir atrodė truputį abejotinas. Juk visas suaugusiojo gyvenimas yra nesibaigianti silpnumo akimirkų virtinė, tiesa? Dauguma žmonių tiesiog stengiasi pateisinti bendruomenės reikalavimus, kažkokiu stebuklingu būdu apsimesdami turį pasirinkimo laisvę.

Sara manė esanti išimtis. Antrame koledžo kurse ji atrado feminizmą (tuo metu, devintojo dešimtmečio pradžioje, dauguma studenčių jo vengė), pakeitusį visą gyvenimą. Po kelių savaičių Įvado į moters studijas paskaitų Sara jautėsi lyg gavusi raktą į visų ją kamavusių negandų — nuolatinės motinos depresijos, sunkių draugių paieškų, net abejingumo nuosavam kūnui — sprendimą. Su beveik karštligišku įkvėpimu Sara atsidavė Kritinėms lyčių studijoms. Gaunamos žinios jaunajai feministei teikė tokį nusiraminimą, kokio kitos bendrabučio merginos sėmėsi užsiimdamos gimnastika ar tiesiog pirkdamos naujus daiktus.

Sara ėmė lankytis Moterų centre ir visą antrąją koledžo mokslų etapą praleido politiškai aktyvių, besidominčių socialinėmis problemomis bei savo tikslų siekiančių moterų bendruomenėje. Ji pasisiūlė dirbti Pagalbos išprievartavimo aukoms linijoje, dalyvavo kitose akcijose, netgi išmoko atskirti prancūziškąjį feminizmą nuo angloamerikietiškojo. Paskutinių mokslo metų pabaigoje Sara buvo trumpai nusikirpusi plaukus, liovėsi skustis kojas, netgi pradėjo lankytis gėjų, lesbiečių bei biseksualų šokiuose ir renginiuose. Likus dviem mėnesiams iki diplomo teikimo, ji visa galva nėrė į aistringą romaną su korėjiečių kilmės amerikiete vardu Amelija, kuri rudenį ketino mokytis medicinos mokykoje Niujorke. Tas laikas Sarai virto nepaprasta savasties ieškojimo kulminacija.

Tačiau staiga, tarsi neišvengiama duotybė, koledžo laikotarpis Saros gyvenime baigėsi. Amelija persikraustė atgal į Vestčesterį, nes norėjo vasarą praleisti su savo šeima. Sara pasiliko Bostone ir įsidarbino greito maisto Starbucks užkandinėje. Juk pinigų sumokėti mokesčius ant medžių nerasi, tiesa? Tą vasarą Amelija ir Sara susitiko dar du kartus, tačiau dėl kažkokių nežinomų priežasčių tokios stebėtinai natūralios darnos bei tarpusavio supratimo, koks buvo anksčiau, merginoms pasiekti nebepavyko. Dieną prieš planuotą Saros vizitą naujajame draugės bendrabutyje, Amelija paskambino ir pranešė mananti, kad joms būtų geriau, jei daugiau nesimatytų. Medicinos mokslai itin spaudė, todėl Amelijos gyvenime neliko vietos ankstesniems santykiams.

Sara nestokojo laisvo laiko, tačiau beveik visus metus nesidomėjo meilės reikalais. Pagaliau ji ėmė draugauti su vyru, charizmatišku barmenu, kuris šiaip jau buvo estrados komikas. Būtent jis pasakė, kad Sara jam patiktų tokia, kokia yra, jei tik nusiskustų kojas. Taigi, po šios pastabos Sara vėl ėmė skustis kojas ir praleisdavo daug laiko komedijų klubuose, klausydamasi pasenusių juokelių apie skirtumus tarp vyrų (jie niekada neklausia kelio, kai nežino, kur eina!) ir moterų (jos mėgsta kalbėtis po sekso!). Kai Sara pabandė pareikšti nuomonę apie humorą, paremtą moterų diskriminacijos stereotipais, Rajanas pasiūlė jai išsitraukti iš subinės metalinį strypą ir pralinksmėti.

Išsiskyrusi su Rajanu, Sara nusprendė tęsti mokslus ir pasinerti į magistrantūros studijas. Juk tai tobula išeitis, kai trokšti pabėgti nuo velniavos, kuria virto tavo gyvenimas. Ji tikėjo, jog vėl susigrąžinusi koledžo teikiamą džiaugsmą bei jaudulį, įstengs pakeisti savo gyvenimą ir taps nors truputį panaši į brandžią asmenybę. Sara įsivaizdavo esanti jauna profesorė, galbūt feministiškų pažiūrų kino kritikė. Visaip puoselėjo šį įvaizdį. Norėjo tapti vedle ir įkvėpėja panašioms į save merginoms. Merginoms, kurios baigusios vidurinę mokyklą jautė, jog niekaip neįstengia būti laimingos. Nesvarbu, kokias galimybes joms siūlė pasaulis.

Sugrįžusi į koledžą, Sara po kelių savaičių sužinojo, jog kiti studentai pastangas, siekiant gauti filosofijos daktaro laipsnį, lygina su kelione skęstančiame laive. Bėda buvo ta, kad daugumą pareigų užėmė seni akademikai, kurie nė nemanė savo vietų užleisti jaunajai kartai. Negana to, kol universitetas studentus sėkmingai išnaudojo kaip pigią darbo jėgą, šie kažkokiu būdu privalėjo parašyti nuobodžią disertaciją, kurios niekas niekuomet neskaitys, bei surasti žmogų, kuris ją sutiktų išspausdinti. Ir tik tada, jei esi pakankamai talentingas ir jei tau nepaprastai sekasi, vieneriems metams gauni mokytojo vietą. Žinoma, tau netenka mokyti rimtų mokinių. Ne, tau paskiria mokyti atsiliekančius Oklahomos futbolo komandos žaidėjus. Tuo metu, kol vargsti klasėje už varganą atlyginimą, kurio neužtenka net nuomai sumokėti, internetas klesti ir mokiniai, kuriems tu rašei tik patenkinamus įvertinimus, meta mokslą ir kraunasi turtus pardavinėdami ir pirkdami akcijas.

Sara suprato tikrąją padėtį, todėl nesirūpino. Ji tiesiog pakeitė savo tikslus ir lūkesčius. Juk baigus studijas ji neprivalo pasirinkti gyvenimo kelio, tiesa? Ar nevertėtų kelerius metus tik skaityti knygas, lavinti mąstymą ir pagaliau pažadinti protą iš sąstingio, sukelto dėl pernelyg didelio kiekio kavos iš automato bei prastų juokelių? Juk Sara galėtų baigti magistro studijas, galbūt netgi mokyti paruošiamojoje mokykloje. Jei tik panorėtų, užsirašytų į Taikos palaikymo pajėgų būrį ar net rastų būdą, kaip įsitrinti tarp žmonių, praturtėjančių internetu.

Tačiau tikroji Saros aistra buvo mokymas. Žinoma, kai kuriems žmonėms labai patinka mokyti, nes labiau už viską pasaulyje jie mėgsta savo pačių balso skambesį. Taip pat mėgsta rodyti savo išsilavinimą, juos jaudina dėmesinga auditorija. Vis dėlto pasaulyje yra ir tokių mokytojų kaip ji. Dėstytojų, kurie paprasčiausiai nesugeba bendrauti su klausytojais. Jie nuobodžiai, be perstojo aiškina vieną ir tą pačią idėją arba dar blogiau — be jokio pastovumo keičia temas, niekaip nesugebėdami iki galo aptarti nors vieną iš jų. Jie visuomet blankiai skaito nuobodžius, iš anksto paruoštus užrašus, pasiklysta savo pačių suregztuose sakiniuose. Dieve padėk, jei tokie mokytojai bando pajuokauti! Į juos žvelgiantys veidai dažnai atrodo apduję iš nuobodulio, sumišę ar tiesiog pikti bei susinervinę. Tačiau dažniausiai mokiniai į šiuos mokytojus žvelgia kupinomis gailesčio akimis. Būtent tokias išraiškas mokinių veiduose Sara regėjo dažniausiai. Suprantama, po dviejų semestrų ji paliko mokyklą, jausdama, jog per tą laiką patyrė tiek gailesčio, kiek kiti žmonės nepatiria per visą gyvenimą.

Baigusi trumpą ir nesėkmingą mokytojos karjerą, nusivylusi Sara vėl įsidarbino Starbucks greito maisto užkandinėje. Tik šį kartą jos savivertė bei tikėjimas ateitimi buvo gerokai susilpnėję.

Ji buvo nevykėlė. Dvidešimt šešerių metų ir vis dar neišsižadėjusi dviprasmiškų seksualinių potyrių moteris, neseniai supratusi nesanti tokia gudri bei protinga, kokia’ save laikė anksčiau.

Aš skausmingai paprasta asmenybė, — kiekvieną dieną primindavo sau Sara, — kuriai lemta gyventi skausmingai įprastą gyvenimą.

Lyg patvirtindama šią skausmingą gyvenimo pamoką, tą rudenį, vieną žvarbią popietę, jos buvusi meilužė Amelija įžengė į Starbucks užkandinę. Moteris atrodė tiesiog švytinti su šalia stovinčiu išvaizdžių sutuoktiniu korėjiečiu ir prie jos krūtinės pririštu, nešiojamame krepšyje gulinčiu rubuiliu plačiaakiu kūdikiu. Dvi moterys iškart atpažino viena kitą. Amelija sustingo tarpduryje ir tiriamai nužvelgė Sarą. Ši liūdnai, tarsi pripažindama visą akimirkos emocinę svarbą ir keistumą, nusišypsojo draugei. Tačiau Amelija nė nešyptelėjo. Jos veidas atrodė pilnesnis, ne toks mergiškas — atrodė, lyg nuovargio šešėlis dengtų akis. Nė menkiausio geismo, ilgesio ar net nustebimo. Vienintelė išraiška, kurią Sara sugebėjo įžvelgti buvusios draugės veide, buvo gerai pažįstamas gailestis. Tarsi Amelija būtų koledžo naujokė, kuri nė velnio nesupranta, apie ką šneka dėstytojas. Draugė kažką sušnibždėjo savo vyrui, kuris metė greitą, nustebusį žvilgsnį Saros link. Tada jo lūpos tyliai ištarė žodį: Tikrai? Amelija gūžtelėjo lyg nesuprasdama, kaip ši graudžios išvaizdos moteris žalia prijuoste kada nors galėjo būti jos draugė. Draugė, su kuria Amelija šoko pagal Arėtos Franklin muziką vienais apatiniais, kol pagaliau abi kikendamos sukniubo ant siauros lovos. Bent jau Sara vylėsi, jog Amelija atsiminė šias akimirkas, kai darni maža draugės šeima išėjo iš užkandinės, palikdama Sarą prie kasos. Čia ji turėjo nežinia kelintą kartą dirbtinai šypsotis klientui ir aiškinti, kad šioje užkandinėje tokio dalyko — maža porcija — nėra.

Tai, — aiškins ji vėliau kitoms motinoms, — buvo silpnumo akimirka.

Žinoma, jeigu pamirštume, jog toji akimirka tęsėsi visą žiemą bei dalį pavasario. Vieną nuobodų rytą Ričardas, vidutinio amžiaus, tvarkingai apkirpta barzda ir pagarbos reikalaujančią aurą turintis vyras, kuris nuolat lankėsi kavinėje, priėjo prie Saros ir pasiteiravo, ar ši diena jai tokia pat bloga kaip ir jam. Dėl nenusakomų priežasčių Sarai atrodė, kad tai pirmas malonus dalykas, kurį per kelerius metus ji išgirdo iš žmogaus. Šitaip Sara atsidūrė šioje Dievo apleistoje žaidimų aikštelėje.

Sara atsiklaupė ir ėmė rinkti iš krepšio išmėtytus daiktus. Ji suprato, kad Liusė turėtų padėti susitvarkyti — juk trejų metų vaikas pakankamai sąmoningas, kad išsiugdytų atsakomybės jausmą — tačiau naujo konflikto grėsmė sustabdė Sarą nuo pamokos apie atsakomybę. Juk mokyti galima ir tuomet, kai vaikas bus geresnės nuotaikos, tiesa?

Kita vertus, kuo ilgiau ji rinks išmėtytus daiktus, tuo geriau: nereikės žvelgti į kaltinančius kitų motinų veidus. Tuo metu į kelių girneles smingančių aštrių pagaliukų keliamas bukas skausmas, kurio Sara manė nusipelniusi, lėtai stiprėjo ir baudė ją už užmaršumą.

Knyga Tarnaitės pasakojimas nukrito viršeliu į apačią ant vaikiškos knygelės Berensteino meškučiai lankosi pas odontologą. Šios dvi knygos Saros širdyje sukėlė keistą gėdos jausmą. Ji jautėsi tarsi viduramžių atgailautoja, kuri, norėdama atpirkti savo nuodėmes, eidavo per kaimus plakdamasi nugarą. Tikriausiai gana greit Saros krepšyje išdidžiai gulės ir odinis botagas.

— Galbūt tau reikėtų sudaryti reikalingų daiktų sąrašą? Galėtum pakabinti ant lauko durų. Šitaip prieš išeidama pamatytum jį ir patikrintum, ar nieko nepalikai, — pasiūlė Marija Ana. — Aš taip visada darau.

Šitoj aikštelėj ilgai neužsibūsiu, — pagalvojo Sara žvelgdama į viršų ir prisiversdama nusišypsoti.

— Ačiū, — pasakė ji garsiai. — Šis patarimas tikrai labai naudingas. Reikės pabandyti.

RIEDLENTININKAI

Aštuoniasdešimt vienas... Aštuoniasdešimt du...

Ketė apie ketvirtą valandą paskambino mobiliuoju telefonu. Tuo metu Aronas miegojo, o Todas darė paskutinę, trečiąją, atsispaudimų seriją.

Aštuoniasdešimt trys...

— Labas, — prašneko ji iš atsakiklio, pūpsančio pirmame aukšte. — Kaip sekasi mano dviem mylimiausiems berniukams? Ar buvo linksma baseine?

Aštuoniasdešimt penki...

— Todai, į namus negrįšiu iki pusės septynių. Vienas interviu užtruko daug ilgiau nei tikėjausi, taigi teko visą dieną vytis tvarkaraštį. Labai atsiprašau.

Jis stengdamasis neprarasti ritmo sudejavo... Aštuoniasdešimt septyni... tą dieną Todas tikėjosi prieš vakarienę suspėti šiek tiek pabėgioti... Aštuoniasdešimt aštuoni... palinko kairėn... Aštuoniasdešimt devyni... geriau išsitiesus...

— Mėsainius ir neriebius dešrainius rasi šaldytuve, tereiks pagaminti marinuotų baklažanų ir pipirų salotas su geru alyvų aliejumi. Gerai, atrodo, pasakiau viską. Aronai, būk geras berniukas ir klausyk tėčio. Mamytė tave myli. Iki pasimatymo vakare.

Devyniasdešimt du... jo rankos nuo įtampos drebėjo... Devyniasdešimt trys... tikrai norėjo pabėgioti... Devyniasdešimt keturi... sušiktas interviu... Devyniasdešimt penki... Liesi dešrainiai, koks kvailas pavadinimas... Devyniasdešimt šeši... kai vaikai pagaliau supras, kad valgė vegetariškus dešrainius... Devyniasdešimt septyni... pragaras atrodys kaip maloniausia vieta Žemėje... Devyniasdešimt aštuoni... tik du liko... Devyniasdešimt devyni... paskutinis... Šimtas... Pagaliau!

Jis pašoko nuo grindų, kūnas po trijų šimtų atsispaudimų virpėjo iš pasitenkinimo. Pasitenkinimo, kurį sukelti gali tik sunki treniruotė. Žinoma, pasaulyje yra daug pasitenkinimą žudančių ar slopinančių dalykų. Pavyzdžiui, Ketė užtrukdama darbe visiškai sugriovė jo planus. O dar tas jos nuolatinis nuovargis grįžus namo ir slegiantis kaltės jausmas, kurį motina patiria visą dieną nematydama sūnaus. Negana to, Ketė elgiasi taip, tarsi dėl visko būtų kaltas Todas. Na, gal kažkokia kaltės dalis jam iš tiesų priklausė, bet negi būtina nuolat tai priminti?

Žinoma, Todo gyvenime buvo ir išties puikių dalykų. Pavyzdžiui, ilgos vasaros dienos, pilnos dykinėjimo, popietės, praleistos prie baseino. Vyrui patiko ne vanduo, o jaunos maudymosi kostiumėlius vilkinčios mamos, kurios į baseiną vesdavosi vaikus. Todui taip pat patiko jausmas, kuris jį užvaldė dabar: nuostabus tricepsų maudimas, stiprus kraujo tekėjimas į pavargusius raumenis. Patiko, kad Aronas paprašė pagalbos tinkamu laiku. Tai kažkas įstabaus. Juk tėčio sūnui labai dažnai prisireikdavo. Laimei, Aronas nebijojo to pareikšti garsiai.

— Palauk, mažiau, — pasakė Todas. — Tuoj ateisiu.

Dažniausiai ryte, tik atsibudęs, Aronas spinduliuodavo vaikiška energija, jo akys švytėdavo švelnumu ir meile. Popiečio miegas, kad ir koks jis būtų, dažniausiai sukeldavo visiškai priešingą poveikį. Iš miegamojo Aronas išeidavo lyg apdujęs ir surūgęs kaip paauglys. Jo mėgstamiausia juokdario kepurė būdavo suplota į blyną, šlapias vystyklas kabodavo ties keliais. Netgi pats nekalčiausias klausimas ar norėtum užkąsti? galėdavo išmušti vaiką iš vėžių. Kartais kalbinamas Aronas pradėdavo piktai klykti ar net pravirkdavo. Ilgi bandymų ir klaidų mėnesiai išmokė Todą nešnekėti. Jis tiesiog pasodindavo ponaitį Paniurėlį ant kėdės, paduodavo buteliuką pieno bei pakelį perteptų Oreo sausainių ir įjungdavo Rafio koncerto įrašą.

Kol Aronas pasidėjęs galvą ant stalo snaudė, Todas pradėjo ruošti vakarienę. Išdžiovino salotų lapus ir pradėjo maišyti padažą. Paruošęs jį, ant stalo pasidėjo pjaustymo lentelę ir ėmė smulkinti pipirus bei baklažanus. Smulkino tol, kol šie tiko kepti ant grotelių.

— Tingalajo! — dainavo jis pats to nesuvokdamas. — Bėk, mano mažasis asilėli, bėk!

— Tėveeeeli! — Priešingai Rafiui, Aronas atkakliai priešinosi, kai Todas sumanydavo dainuoti kartu su įrašu. — Tu baik.

— Atsiprašau. Atrodo, vėl pamiršau.

Jei prieš dešimt mėty kas nors būtų pasakęs, kad ateis laikas, kai jis visą dieną praleis namuose, ruošdamas vakarienę ir dainuodamas vaikiškas daineles, Todas būtų manęs, kad tam žmogui trūksta kelių varžtelių. Jis buvo studentų sporto klubo narys, labai mėgo roko grupes Pearl Jam ir Buffalo Tom. Rafis tikrai nebuvo vienas iš mėgstamų atlikėjų, tačiau dabar... Dabar Todas su sūnumi Rafio gyvo garso koncerto įrašo klausėsi bent du kartus per dieną. Tai buvo jų vasaros muzika. Lygiai kaip antrame kurse pavasario semestro metu Todui ir studijų broliams — Nirvanos albumas Nevermind. Todas ne tik mintinai mokėjo dainų tekstus, bet galėjo pakartoti Rafio monologus, skambančius tarp dainų.

— Berniukai ir mergaitės, ar esate girdėję dainą apie penkias mažas antis? — Rafis laukia, kol publika nustos pritariamai šaukti. Tada jis sukikena ir sako:

— Na ką gi, šita daina bus kitokia.

Skirtingai nuo kitų pažįstamų tėvų, kurie tvirtino nekenčią savo vaikų klausomos muzikos, Todas nebijojo prisipažinti mėgstąs Rafį. Muzika buvo užkrečianti, pats atlikėjas — švelnus ir nuoširdus. Jo koncertuose nebuvo jokių kvailų maivymųsi. Maivymųsi, dėl kurių roko žvaigždės tam tikro amžiaus sulaukusiems žmonėms tapdavo atgrasios. Rafis niekada nepasipūstų, nepaliktų savo žmonos su dukra ant rankų ir niekuomet neišsitaškytų smegenų, siekdamas parodyti, kaip užknisa būti turtingam ir įžymiam.

— Tėveli, — Aronas uostė savo rodomąjį pirštą, laikydamas jį sau prieš veidą.

— Taip?

— Na..

— Kas atsitiko?

— Kažkas smirdi kakučiu.

— Oi, Aronai, kiek karty reiks kartoti...

— Aš sauskelnių neliečiau, tėveli, tikrai tikrai neliečiau, — įnirtingai purtydamas galvą bandė įtikinti vaikas.

Traukinių daužymas buvo trejų metų vaiko protui itin tinkantis žaidimas. Šis brutaliai paprastas žaidimas, kurį Aronas pats sugalvojo, reikalavo tik dviejų žiedo formos trasa stumiamų garvežių (Gordono ir Persio iš filmuko apie garvežiuką Tomą) ir linksmų važiuojantį traukinį imituojančių garsų. Žinoma, garsai tęsdavosi tol, kol du garvežiai neišvengiamai susidurdavo.

— Bum! — šaukdavo Aronas. Šis garso efektas visuomet lydėdavo susidūrimą. — Še tau, Gordonai!

— Oi, — sudejuodavo Todas, kai jo garvežys nuvirsdavo nuo bėgių. — Man skaudėjo, Persi.

Aronas visuomet kvatodavo, išgirdęs Todo įsižeidusį balsą ir kvailą britišką akcentą. Jei suvaidintų šimtą traukinio katastrofų, visus šimtą kartų Aronas suriktų Bum! ir pradėtų nevaldomai kvatotis, kai Gordonas šimtąjį kartą praneštų apie sužeidimą. (Todas visuomet būdavo Gordonas ir visuomet pralaimėdavo.) Tai buvo vienas puikus, bet kartu ir nenormalus trejų metų vaiko privalumas — jam niekas neatsibosdavo. Jei kas nors buvo gerai, tai ir likdavo gerai. Na, bent jau tol, kol sukaks ketveri.

Dėl neaiškių priežasčių Todas visiškai neprieštaraudavo automatinių traukinių daužymo žaidimo kartojimui, tačiau penkis šešis kartus skaityti tą pačią knygą ar keletą ratų žaisti kvailą stalo žaidimą Saldainių kraštas tikrai pabosdavo. Galbūt viskas dėl to, kad Aronas — berniukas. Bet kokiu atveju, vaikis jautė neginčijamą pasitenkinimą stebėdamas du kietus kūnus, didele jėga besitrenkiančius vienas į kitą.

Bum! Oi!

Žaidimas pasibaigė iškart, kai Aronas išgirdo spynoje sukamą raktą. Jis numetė Persį į šalį, pašoko ant kojų, spoksodamas į lauko duris, lyg laukdamas kažko nenusakomo.

Žinoma, Ketė buvo nuostabi, netgi ilgos darbo dienos vakare, vargingai atsidusdama ir numesdama pilną rankinę ant žemės. Ji buvo tokia moteris, kuri visuomet nustebindavo, o Todą apimdavo jausmas, kad žmona yra vis dar tokia pat nuostabi, kokią prisiminė. Net jei tai atrodė beveik neįmanoma, kai jos nebūdavo šalia.

— Mamyte! — žioptelėjo Aronas, nusitraukdamas juokdario kepurę nuo galvos ir mesdamas ją sau per petį. — Tu grįžai!

— Mano mažas berniukas, — pasakė Ketė atsiklaupdama ant vieno kelio ir plačiai, lyg sekmadieninėje mokykloje matytame plakate vaizduojamas Jėzus, išskėsdama rankas. — Kaip aš tavęs pasiilgau.

Aronas kiek galėdamas greičiau pasiledo bėgti link mamos. Berniukas atrėmė veidą į jos krūtinę, Ketė glostė Arono galvą taip švelniai, kad Todas turėjo nusisukti. Jo akys nukrypo į rankoje esantį garvežį. Atrodė, lyg irzlioje Gordono veido išraiškoje glūdėjo slapta užuomina.

— Man skaudėjo, Persi.

— Atrodo, truputį įdegei. — Tyrinėdama meilų Arono veidą Ketė nepatenkinta purtė galvą. — Nejaugi tėvelis ir vėl pamiršo patepti kremu nuo saulės?

Darbo dienomis, po vakarienės, Todas viešojoje bibliotekoje ruošdavosi teisės egzaminui. Jei būtų norėjęs, vyriškis galėjo pasilikti namie-jie su Kete įrengė mažą, garso beveik nepraleidžiantį darbo kambarį — bet savo psichinės sveikatos vardan jis turėjo nors kelioms valandoms išeiti iš namų. Gyvai žingsniuodamas pro Plezentstrito parduotuves, Todas pirmą kartą tą dieną jautėsi it laisvas suaugęs žmogus. Šiltą vasaros vakarą linksmai pėdino šaligatviu, nestūmė vežimėlio ir nesijaudino dėl tuoj pasipilsiančių valdingų trimečio sūnaus reikalavimų.

Be to, namuose jam buvo sunku susikaupti. Todą blaškė mintis, kad kažkur namuose, kažkur netoli, kikendami ir apsikabinę ar murmėdami malonius žodelius vienas kitam, net negalvodami apie jį, žaidžia Ketė ir Aronas. Kad ir kaip miela būtų, aistra tarp motinos ir sūnaus, kiekvieną vakarą nušviečianti namus, Todui atrodė truputį atgrasi. Tarsi Ketei grįžus namo Arono akyse Todas tapdavo eiliniu, dėmesio nevertu nepažįstamuoju, kuris tiesiog užima vietą. Aronas staiga pamiršdavo, kad Todas yra mylintis tėtis. Tėtis, kuris siekdamas užtikrinti sūnaus laimę ir saugumą paaukojo jam visą dieną — visą gyvenimą.

Labiausiai tėvo širdį skaudino juokdario kepurė. Visą dieną Aronas elgėsi su ja kaip su vertingiausiu turtu-ją užsimaukšlinęs valgė, žaidė, miegojo, netgi pravirkdavo, jei kas nors bent žodeliu užsimindavo apie būtinybę ją nusitraukti einant į baseiną — bet, kai tik Ketė grįždavo namo, kepurė skrisdavo kuo toliau, lyg niekam nereikalinga šiukšlė. Todas buvo beveik įsitikinęs, kad taip Aronas pareikšdavo, kad visa diena iki šios akimirkos — tėčio dienos dalis — buvo tik kvaila išdaiga. Tikroji diena prasideda tik dabar, grįžus mamytei. Brangios kelios valandos prieš miegą, kai berniukas, vaikščiodamas su varpeliais nusagstyta purpurinės spalvos kepure ant galvos, netroško visam pasauliui vaikiškai pasakyti: Eikit šikt!

Todas suvokė, jog neverta nervintis dėl tokio menkniekio. Juk juokinga, kai suaugusiam vyrui vaiko prisirišimas prie motinos kelia pavojų. Todas koledže studijavo psichologiją, todėl gerai išmanė Edipo kompleksą ir jo vystymosi fazes. Vyriškis žinojo, kad po kelių metų Aronas šį visa gožiantį prisirišimą prie motinos išaugs. Gali būti, kad paauglystėje, sutikęs Ketę prekybos centre, Aronas apsimes jos nepažįstąs. Bet, žinoma, visa tai — ateitis. O dabar Todas pavydėjo ir jautėsi vienišas. Jo širdžiai nebuvo svetimas ir pyktis. Vienintelė išeitis buvo kuo greičiau dingti iš namų.

Riedlentininkai važinėjosi netoli bibliotekos pastato. Todas atsistojo įprastoje stebėjimo vietoje, norėdamas pažiūrėti, ką jie veikia. Šį vakarą jų buvo keturi. Berniukai nuo dešimties iki trylikos metų, vilkintys šortus iki kelių, apsmukusius marškinėlius ir avintys retro sportbačiais. Šalmų virvelės pasmakrėje buvo neužsegtos arba visiškai laisvai užsegtos. Savaime suprantama, taip dėvimi šalmai galvos visiškai nesaugojo. Prieš kelias dienas Todas šią mintį išsakė garsiai. Riedlentininkų karalius, atsipalaidavęs drąsuolis, kitiems žinomas kaip Dži, jam atsakė ištobulintu tuščiu žvilgsniu, net nesiteikdamas gūžtelėti pečiais.

Grakštus ir bebaimis Dži iš prigimties buvo sportininkas. Atrodė, kad jį su riedlente sieja mistinis ryšys. Jis šokinėjo ant laiptų ir nuo laiptų ar šaligatvių, čiuožė vamzdžiais ar sienų kraštais. Jis beveik visada nusileisdavo ant kojų. Labiau žemę mėgstantys jo draugai apsiribojo pačiais paprasčiausiais triukais. Tiesa, dažniausiai jie vis tiek griūdavo ant žemės ir dejuodami trindavo skaudančius užpakalius.

Todas nesuprato, kodėl jis kiekvieną vakarą grįždavo stebėti tuos pačius vaikus, nuolat rodančius trumpą triukų programą. Jei nuoširdžiai, iš dalies jam buvo įdomu. Tai buvo lyg privalomo vaikystės kurso kartojimas. Jis pats niekada nesimokė važinėti riedlente, nes vaikystėje labiau domėjosi geriau organizuotomis ir varžytis reikalaujančiomis sporto šakomis, tačiau atėjus laikui norėjo išmokyti Aroną. Lygiai kaip ir jo tėvas išmokė jaunąjį Todą važinėti dviračiu. Maždaug prieš savaitę vyriškis buvo nuėjęs į sporto prekių parduotuvę, ketindamas nusipirkti riedlentę, bet paskutinę akimirką, pamatęs ateinantį pardavėją, išsigando. Juk joks normalus trisdešimtmetis riedlentės nepirktų.

Jei Kete būtų pamačiusi jį, stoviniuojantį po bukmedžiu, vieną ranką padėjusį ant žalios pašto dėžės, įdėmiai, lyg olimpinių žaidynių teisėjai, stebintį riedlentininkus, ji būtų radusi paprastą paaiškinimą: Todas švaisto laiką, rizikuoja savo profesine karjera ir jų šeimos ilgalaikiais finansiniais planais. Žinoma, ji būtų visiškai teisi. Vienintelis blogesnis už egzamino perlaikymą dalykas yra pats ruošimasis tam egzaminui. Tai panašu į aktoriaus pastangas mintinai išmokti teksto eilutes, kai abu — tiek Todas, tiek aktorius — žino, jog atėjus lemiamai akimirkai, nei vienas, nei kitas reikiamos informacijos neatsimins. Kita vertus, jei Todas būtų panorėjęs švaistyti laiką, ilgai netruktų. Vyriškis žinojo visus jo švaistymo būdus: bibliotekoje skaitytų žurnalus, naršytų internetą, vartytų knygas, nusipirktų ledų ir sėdėdamas ant parko suoliuko juos valgytų arba blogai nusiteikusioms Žaliojo tvenkinio antims sumaitintų bandelę. Netgi nuklystų į vidurinę mokyklą pažiūrėti rungtynių šokėjų komandos treniruotės. Po galais, dabar tos treniruotės daug seksualesnės, nei tada, kai jis mokėsi vidurinėje. Tačiau jis nieko panašaus nedarė. Jis paprasčiausiai eidavo pažiūrėti riedlentininkų.

Todas kelias savaites stebėjo Dži ir jo draugus. Kartais jis spoksodavo į vaikus visą valandą, bet nebuvo nė karto, kad nors vienas būtų jį pastebėjęs. Jie net nelinkteldavo galvos, net nesumurmėdavo sveikindamiesi. Riedlentininkai buvo atsitvėrę nuo pasaulio — niekuo nesidomėjo. Atrodė, jog išskyrus jų mažą pomėgių ratą pasaulyje nebuvo nieko svarbaus. Akys visuomet nudelbtos žemyn, bendravimas prasideda ir baigiasi vienskiemeniais žodžiais ar niurnėjimu. Kai kuris vienas iš draugijos ypač žiauriai nukrisdavo ar atlikdavo ypatingai sudėtingą triuką, jie beveik nepakeldavo akių. Netgi juos stebinčios bei kikenančios bendraamžės gražios mergaitės berniūkščių nedomino.

Tikriausiai ir aš toks buvau — kartais galvodavo Todas. — Aš tikrai buvau toks kaip jie.

Tą dieną, kai mirė motina, Todas su draugais mėtė sniego gniūžtes į mašinas. Keliai buvo slidūs, todėl sunkvežimis, kurį jie apmėtė, išvartydamas šiukšlų dėžes nuslydo į kitą gatvės galą, į Andersonų pievutę. Dauguma Todo bičiulių pabėgo iš įvykio vietos, bet jis ir Markas Tolanas liko tupėti už belapių krūmų. Jie kikeno, kai vidutinio amžiaus vairuotojas iššoko iš automobilio ir pradėjo tiesmukiškai rėkti į sausio sutemas:

— Ar dabar patenkinti!? Ar šito norėjot!?

Kai maždaug po valandos, o gal vėliau, jis grįžo namo, sušalęs, pakiliai nusiteikęs ir žvėriškai išalkęs — tomis dienomis visada norėjo valgyti — pirmas keistas dalykas, kurį Todas pastebėjo, buvo tai, kad namas nekvepėjo ruošiamu maistu. Antras dalykas — jo tėvas, kuris paprastai namo grįždavo vėlai vakare, sėdėjo ant sofos. Atrodė keistai įsitempęs, jo veide — akivaizdžiai grėsminga mina. Net prieš tėvui prabylant, Todas aiškiai suprato, kad jį sučiupo. Tačiau jis nesuprato, kaip tai galėjo atsitikti. Galbūt vienas iš draugų prisipažino? Galbūt kaimynas viską matė?

— Sūnau, atsisėsk. Mums reikia pasikalbėti.

— Čia dėl mašinos? — Todas pasiteiravo.

Tėvas tikrai nustebo.

— Ar tau kas nors pasakė?

— Ne, aš tik nujaučiau.

Todas pasiruošė išklausyti pamokymą, bet tėvas nutilo, lyg pamiršęs apie jų pokalbį.

— Tai aš kaltas, tėti. Nepagalvojau.

— Apie ką tu čia šneki? — švelniai pasiteiravo tėvas, nors jo balse buvo juntama įtampa. Atrodė, lyg jis stengtųsi likti ramus. — Tai buvo nelaimingas atsitikimas, Todai. Niekas dėl to nekaltas.

Stiprus palengvėjimo jausmas staiga virto sumišimu. Dėl kažkokių priežasčių tėvas pradėjo kalbėti apie motiną. Jo balsas skambėjo kažkaip nerangiai, beveik mechaniškai, monotoniškai. Važiavo namo iš Sirso. Blogos oro sąlygos. Išvažiuodama iš greitkelio nesuvaldė mašinos. Sulaužė apsauginę tvorelę. Automobilis apsivijo medžio kamieną. Ši frazė įstrigo Todo atmintyje. Vėliau, galvodamas apie tas akimirkas, jis negalėjo patikėti, kad tėvas tuo metu sugebėjo taip baisiai sužadinti vaizduotę.

— Apgailestauju, Todai. Viskas atsitiko taip, kaip pasakoju. Aš ką tik grįžau iš ligoninės. Gydytojai padarė viską, ką galėjo.

— Ar Džeinė jau žino?

— Po valandos reikės pasitikti ją oro uoste.

Mes tai numatėme, — pagalvojo Todas. Kiek tik siekė atmintis, jis su seserimi Džeine — toji buvo septyneriais metais vyresnė, tik pradėjusi mokytis koledže — erzindavo mamą dėl šios prastų vairavimo įgūdžių. Ji vairuodama nuolat tikrindavosi makiažą, pūsdavo lūpas ir stebėdavo savo veidą galinio vaizdo veidrodėlyje. Kartais gana ilgai nežiūrėdavo į kelią, norėdama pasiknisti rankinėje ar perjungti kitą radijo stotį.

Žiūrėk, kur važiuoji, — sakydavo jai, — o tai ką nors užmuši!

Greičiau pati užsimušiu — keistai džiūgaudama atsakydavo mama.

— Ką mes darysim? — paklausė Todas.

Vieną akimirką tėvas atrodė sutrikęs. Kelias sekundes jis spoksojo į savo ranką lyg tikėdamasis ant delno rasti atsakymą. Tada patapšnojo Todui per petį.

— Gyvensim toliau, — pasakė atgaudamas jam būdingą savitvardą. — Niekas nepasikeis. Aš noriu, kad tu ir toliau gyventum, lyg būtų nieko neįvykę. Manau, to norėtų ir mama.

Išgirdus tokius žodžius, Todui taip palengvėjo, jog jis net neabejojo tėvo išmintingumu. Praslinkus dviems dienoms po motinos laidotuvių, jis žaidė jaunučių lygos atkrentamosiose krepšinio varžybose ir pelnė septyniolika taškų. Kitą dieną našlaitis grįžo į mokyklą. Kai mokytojas įprastu, užuojautos kupinu balsu paklausdavo, kaip Todas jaučiasi, berniukas visada atsakydavo:

— Gerai.

Atsakymas būdavo toks griežtas ir atkaklus, jog niekas niekada nesistengė sužinoti tiesos. Niekam net nekilo mintis pasidomėti, ar berniukui viskas išties taip gerai, kaip jis sako, ar jam nereikia su kuo nors pasikalbėti...

Besimokydamas vidurinėje, o vėliau koledže Todas darė tą, ko iš jo tikėjosi motina ir netrukus antrąkart vedęs tėvas. Puikiai mokėsi, pasiekė gerų rezultatų sporto arenose, vaidino neturintį bėdų, laimingą vaikį, kuris kažkokiu būdu gyvenimo jam smogtą smūgį atrėmė nė nemirktelėjęs. Pagrindinis amerikietiško futbolo komandos žaidėjas, vienas geriausių mokinių. Turėjo daugybę merginų, jį priėmė į tris iš penkių teisės mokyklų, į kurias bandė stoti.

Tik po kelerių metų sukūręs šeimą, tapęs naujagimio tėvu, Todas pradėjo įtarti, kad kažkas neišspręsta ar užgniaužta slypi jo sielos gelmėse. Tas kažkas — trūkumas ar velniai žino kas — buvo kaltas dėl to, kad Todas kiekvieną vakarą lyg prilipęs stovėjo prie pašto dėžutės, stebėdamas riedlentininkus. Jis užsispyręs vylėsi, kad nors kartą kažkuris iš vaikų pasakys jam ką nors malonaus, gal net pakvies išeiti iš paunksmės ir tarp jų užimti teisėtą vietą.

IŠLEISTUVIŲ KARALIUS

— Jį reiktų tiesiog iškastruoti.

Šiuos žodžius Marija Ana ištarė taip ramiai, tarsi manytų, jog pasaulyje nėra žmonių, nesutinkančių su jos nuomone. Šeril ir Teresa visa širdimi pritarė draugei. Žmogus, apie kurį taip nepakančiai šnekėjo Marija Ana, buvo Ronaldas Džeimsas Makgorvis. Keturiasdešimt trejų metų vyras, buvęs katalikiškos mokyklos sargas, apkaltintas seksualiniais nusikaltimais. Neseniai Ronaldas su motina įsikėlė gyventi į keturiasdešimtuoju numeriu pažymėtą Mėlynių gatvės namą. Tai buvo vienas iš daugelio paprastų užmiesčio pastatų, pro kuriuos, eidamos į žaidimų aikštelę, Sara su Liuse pražingsniuodavo kiekvieną dieną.

Sara tyrinėjo šešėlių dengiamą Makgorvio — tai buvo apkūnus vyras storais, vielas primenančiais ir truputį retėjančiais plaukais bei nekantria veido išraiška-atvaizdą, nekokybiškai atspausdintą ant popieriaus lapo. Per kelias dienas šimtai tokių lapų buvo išplatinta mieste. Jie kabėjo ant telefono stulpų, styrojo iš už automobilių stiklų valytuvų, kažkas juos įkišdavo pro durų apačią. Antraštė skelbė: SĄŽININGI ŽMONĖS, SAUGOKITĖS!!! TARP MŪSŲ YRA IŠKRYPĖLIS! Įprasto dydžio tekste buvo aiškinama, jog Makgorvį apkaltino savo nuogo kūno demonstravimu viešose vietose. Taip pat perspėjime buvo tvirtinama, jog vyriškis tapo pagrindiniu įtariamuoju neišaiškintoje devynerių metų mergaitės dingimo 1995 metais Rod Ailende byloje.

— Greit ir švariai, — tęsė Marija Ana. — Reikia tiesiog jį nupjauti. Tada nesuktum galvos, kaip perspėti kaimynus..

— Žinai, ką dar reiktų padaryti? — pasiūlė Sara, stengdamasi išlaikyti tokį patį negailestingą balso toną kaip Marijos Anos. — Prikalti jo nupjautą penį virš įėjimo į pradinę mokyklą kaip įspėjimą kitiems iškrypėliams.

Gebančios suprasti sarkazmą Šeril ir Teresa mandagiai sukikeno. Marija Ana tiesiog piktai žvelgė Sarai į akis.

— Tau atrodo, kad tai juokinga?

— Tiesiog negaliu patikėti, kad nori kastruoti žmogų už netinkamą elgesį.

— Jei to užteks, kad mano vaikai būtų saugūs, tebūnie. — pasakė Marija Ana. — Beje, gali būti, kad jis nužudė žmogų.

— Jis tik įtariamasis. Šioje šalyje tai reiškia, jog žmogus nekaltas, kol neįrodyta jo kaltė.

— Kaltė buvo įrodyta. Kaip manai, kodėl jis sėdėjo kalėjme?

— Na ir kas? Jį nubaudė. Jis skolą visuomenei jau sumokėjo.

Sara labai nustebo žvelgianti į šį įvykį taip ribotai, remdamasi įstatymo raide. Kai mokėsi koledže, buvo arši kovotojų prieš pornografiją šalininkė, visa širdimi rėmė Andrėją Dvorkin ir Kateriną Makinon. Netgi parašė gerai įvertintą sociologijos kursinį darbą, kurio tema buvo Smurto neutralizavimas. Patriarchatas ir vedybinė prievarta. Tikrai nebūtų prieštaravusi, jei viena iš Moters studijų dėstytojų būtų pasiūliusi kastruoti nepagydomus seksualinius nusikaltėlius. Tačiau jos neigiami jausmai Marijai Anai tapo tokie stiprūs, kad ji jautė prievolę visuomet užimti priešingą ginčo poziciją. Jei Marija Ana būtų skatinusi švelnumą ir gerą elgesį su gyvūnais, Sara būtų rimtai svarsčiusi ginti žiaurumą.

Sarą atgrasė ne Marijos Anos idėjos, o pati jų išraiška. Jos būdavo pateikiamos visiškai užtikrintai, pasipūtėliškai, lyg moteris būtų turėjusi viską, ko kada nors tikėjosi iš gyvenimo.

Tu norėjai tokio gyvenimo? — visada norėjo paklausti Sara. — Tikrai tokio? Šios nykios žaidimų aikštelės? Visureigio? Idiotiškų aptemptų sportinių šortukų? Kartą per savaitę pasiglamžyti su vyru? Geručių vaikų, kurie virpa iš baimės vien tik išgirdą tavo balsą?

— Čik čik, — pasakė Marija Ana, vaizduodama kerpamuosius judesius smiliumi ir didžiuoju pirštais. — Problema išspręsta.

— Kai kuriose valstybėse parduotuvių vagims nupjauna rankas, — pastebėjo Sara. — Galbūt ir mums reikėtų pasimokyti?

— Parduotuvėse vagysčių skaičius tikrai smarkiai sumažėtų, — paskelbė Marija Ana, sukeldama Šeril ir Teresos juoką.

Sara suprato, kad šį ginčą pralaimėjo, bet tai buvo nesvarbu. Svarbiausia buvo tai, kad ji išdrįso pasipriešinti. Po anos savaitės nutikimo su ryžių paplotėliais moteris nebesileido Marijos Anos išgąsdinama: nusprendė padaryti galą nutylėjimams ir menamam pritarimui. Nusprendė lankytis kitoje žaidimų aikštelėje — kai tik suras tokią, į kurią galima nueiti pėsčiomis ir kurioje lankosi normalūs žmonės. Šis sprendimas leido jai nesitaikstyti su kitomis motinomis ir suteikė Sarai galimybę reikšti savo nuomonę.

— Mano brolis rodydavo savo grožybes, — staiga pasakė Teresa. — Kai buvome paaugliai. Staipydavosi ir mano miegamajame, ir ant galinės automobilio sėdynės, ir net vakarieniaujant. Visada rasdavo būdą, kad aš viską matyčiau, o aplinkiniai nė nenutuoktų, kas vyksta.

— Negi tu niekam nepapasakojai? — paklausė Šeril.

— Ne, — papurtė galvą Teresa, lyg pati nesuprasdama savo atsakymo. — Nenorėjau, kad jis patektų į bėdą. Galbūt maniau, kad jei kam nors pasakysiu, apkaltins mane. Nežinau. Jis nesiliovė, kol pradėjo lankyti koledžą.

— Tai bjauru, — pasipiktino Marija Ana. — Ar kada nors apie tai su juo kalbėjai?

— Vieną kartą, — atsakė Teresa. — Maždaug prieš penkerius metus. Kiek atsimenu, mes truputį per daug išgėrėm, ir aš užsiminiau apie tuos dalykus. Broliui atrodė, kad jis taip pasielgė vieną kartą, ir laikė kvaila išdaiga. Tačiau tiesa yra ta, kad jis kartodavo tas išdaigas gana dažnai. Ne kiekvieną dieną ar savaitę, bet pakankamai dažnai. Pamenu, aš visada bijodavau, jog ir vėl tas pasikartos. Sara neįstengė susivaldyti:

— Reikėjo jį iškastruoti.

— Tai ne tas pats, — atkirto Marija Ana. — Jis nesirodydavo nepažįstamiems.

— Bent jau mes to nežinome, — suprunkštė Šeril.

— Dabar jis turi žmoną, — pasakė Teresa. — Ji laukiasi trečio vaikelio. Iš visų mano brolių ir seserų su juo sutariu geriausiai. Tiesiog ateina parodyti...

Ką ateina parodyti — norėjo paklausti Sara, kai Šeril staiga griebė Teresos ranką.

— Žiūrėk, — tyliai, bet greitai pasakė ji.

— Ką? — Teresa instinktyviai pažvelgė link sūpynių, kur Kortnė, Izabelė ir Liusė iš eilės šliuožė nuo šliuožyklos. — Kur?

— Ten, — pasakė Šeril. — Išleistuvių karalius.

— O Dieve, — Teresa nusišypsojo, lyg ką tik išgirdusi labai gerą naujieną. — Jis grįžo.

Sara stebėjo kitas moteris, žvilgčiojančias į sūpynes, ir nekantravo pagaliau pamatyti Išleistuvių karalių. Tai buvo gražus ir paslaptingas jaunas tėvas, kuris kelias pavasario savaites dažnai lankėsi Reiburno pradinės mokyklos žaidimų aikštelėje. Vėliau staiga prapuolė. Jo dingimas Šeril, Teresos ir Marijos Anos gyvenimuose paliko gilią emocinę tuštumą. Nė diena nepraeidavo be viltingų postringavimų apie jo išnykimo priežastis ir sugrįžimo galimybes.

— Galbūt jį atleido iš darbo, — tarė Teresa nuleisdama balsą, lyg bijodama, kad žmonės neišgirstų kalbant tokia gėdinga tema.

— Tu net nežinai, ar jis turėjo darbą, — pastebėjo Marija Ana.

Išleistuvių karalius priklaupė, norėdamas ištraukti savo sūnų, mažą liekną berniuką, dėvintį rausvai purpurinę juokdario kepurę, iš dvyniams skirto vežimėlio dešiniosios sėdynės. Kairiojoje sėdynėje pūpsojo didelis minkštas meškinas. Vyras lengvai, tarsi tūkstantąjį kartą, iškėlė sūnų iš vežimėlio ir pasodino jį į juodas, guminį vystyklą primenančias kūdikių sūpynes.

— Galbūt jam reikėjo atostogų? — pareiškė savo nuomonę Šeril.

— Atostogų? Nuo ko gi jis ilsėtųsi? — pasidomėjo kiek suirzusi Marija Ana.

— Nuo Išleistuvių karaliaus pareigų? — paklausė Teresa.

— Tai purvinas darbas, — kikendama pridėjo Šeril. — Bet juk kažkas privalo jį atlikti.

Kad ir kaip kvailai skambėjo Išleistuvių karaliaus pravardė, Sara turėjo pripažinti, kad ji vyriškiui tiko kaip pataikius pirštu į akį. Jis buvo aukštas ir gerai sudėtas, ilgais banglentininko stiliumi pakirptais šviesiais plaukais. Toje geroje išvaizdoje buvo kažkas keista ir pažįstama. Jis Sarai priminė linksmus vyrukus, demonstruojančius sportinius šortus sekmadienio laikraščio reklaminiuose prieduose. Tose nuotraukose modelių rankos būdavo pasitikinčiai sukryžiuotos ant krūtinės arba žavingai ištiestos į tuščią erdvę.

Bet kuriuo atveju, suprasti, kodėl jis sukelia tokį gilų įspūdį, buvo nesunku. Dauguma darbo dienomis žaidimų aikštelėje pasirodančių vyrų niekuo neišsiskyrė — vidutinio amžiaus, barzdoti ir stori akademikai, kurie kartu su atžalomis šliuožė nuo šliuožyklos, arba seneliai, kurie pakeisdavo tėvus, kai šiems prisireikdavo staiga nuvykti į darbą. Dar geresni buvo drovūs, akių nuo žemės nepakeliantys tipai ar vyrai, dirbantys pagal laisvą darbo grafiką. Tačiau nė vienas jų nebuvo panašus į Išleistuvių karalių, kuris atrodė lyg nužengęs iš muilo operos ir turėjo vienintelį tikslą — praskaidrinti nuobodų motinų gyvenimą.

— Įdomu, kuo jis verčiasi? — paklausė Sara.

Visos moterys net nenutuokė.

— Tikriausiai prieš vesdamas jis turėjo kokį nors darbą, — toliau dėstė Sara.

— Esu tikra, kad turėjo, — sutiko Marija Ana. — Tik apie tai nešnekėjo.

— O kaip jo žmona? Ką veikia ji?

— Na, tiesą sakant, mes nė karto su juo nešnekėjom, — paaiškino Šeril.

— Netgi nežinome jo vardo, — pridūrė Teresa.

— Iš tiesų? — paklausė Sara, nes visą šį laiką manė tiesiog užėmusi Išleistuvių karaliaus vietą prie stalo, nes kitos motinos visą padėtį nušvietė būtent taip: Jis dingo po kelių dienų, kai atėjai tu.

— Visada maniau, kad jis buvo jūsų draugas.

— Jautėmės nejaukiai, — pasakė Teresa. — Juk jis-ne moteris.

— Jo akivaizdoje mes sudirgdavome, — tarė Šeril. — Reikėjo nuolat galvoti, kokius drabužius rengtis, rūpintis makiažu. Tai labai vargino.

— Tiek stengėtės ir vis tiek su juo nepasišnekėjote? — nesugebėjo paslėpti nustebimo Sara. — Nejaugi jūs septintokės?

— Mes čia ateiname ne flirtuoti, — santūriai pastebėjo Marija Ana. — Mes čia ateiname rūpintis savo atžalomis.

— Dieve, — vėl įsiterpė Sara. — Kelinti dabar metai? Juk įmanoma šnekėti su vyru neflirtuojant.

— Jis truputį mane gąsdino, — tvirtino Teresa. — Labai sunku šitą paaiškinti.

Sara žvilgtelėjo vyriškio pusėn. Jam sunkiai sekėsi gretimose, šalia sūnaus esančiose sūpynėse pasodinti kimštą meškiną. Kai pagaliau pavyko, jaunasis tėvas pradėjo supti abejas sūpynes. Atrodė, kad tiek vaikas, tiek meškinas nusipelnė vienodo Išleistuvių karaliaus dėmesio.

— Kam tas dvigubas vežimėlis? — paklausė Sara. — Ar jis turi antrą vaiką?

— Mes matėm tik vieną, — tarė Šeril.

— Jis labai mielas, — pridėjo Teresa. — Ta kvaila kepurė.

Galbūt jie neteko vaiko, — svarstė Sara, mąstydama apie galimą tragediją. Kaip beširdiška būtų paslapčia šnibždėtis apie vyrą, kuris ant savo pečių neša baisų gedulo svorį. Sąžiningumo dėlei, reikia pastebėti, kad vyriškis toli gražu neatrodė prislėgtas. Jis linksmai pamėgdžiojo kaimo gyvulių balsus ir tuo pat metu sukdamas aštuonetą lakstė tarp sūpynių. Vaidyba buvo stebėtinai įtikinama — ypač gerai jis vaidino viščiuką. Vaidmenys buvo atliekami garsiai, be suaugusiems vyrams būdingo gėdos jausmo. Liusei vaidinimas pasirodė įdomus, taigi ji paliko smėlio dėžę, ketindama stebėti įdėmiau.

— Mamyte! — sušuko ji. — Pasupk mane!

Dažniausiai Sara stengdavosi dukrą nuo supimosi atkalbėti. Ją dažnai užhipnozuodavo sūpynių judėjimas ir tuomet įtikinėjimai liautis virsdavo sudėtingomis papirkinėjimo ir grasinimų kupinomis derybomis, kurios baigdavosi neišvengiamu pykčio protrūkiu. Tačiau dabar visa tai Sarai atrodė tikras niekis prieš galimybę parodyti kitoms motinoms, jog su gražiu vyru įmanoma elgtis kaip su žmogumi, jog nebūtina jį laikyti supaprastintu sekso objektu. Ji lėtai, apsimestinai dvejodama, atsistojo nuo suoliuko.

— Gerai, mieloji, tuoj ateisiu.

— Palauk, — sušnibždėjo Teresa. Jos rankinė buvo atsegta. Moteris kažko joje ieškojo.

— Ko? — paklausė Sara.

Teresa parodė savo piniginę, šypsodamasi kaip mokinukė.

— Jei gausi jo telefono numerį, duosiu penkis dolerius.

Mažas berniukas atsainiai stebėjo Liusę, kai ši beveik kartu su juo ėmė suptis gretimose sūpynėse. Tada jis pasisuko į Sarą su stebėtinai rimta veido išraiška, kuri visiškai netiko prie varpeliais papuoštos juokdario skrybėlės.

— Kiek jai metų? — paklausė vaikas.

— Liuse, mieloji? — įkalbinėjo Sara. — Pasakyk maloniam berniukui, kiek tau metų.

Liusė purtė galvą. Ji taip elgadavosi, kai nesutikdavo daryti tą, kas leistų laisvai, be nepatogumų ir pastangų bendrauti.

— Aš trys! — nė kiek nenusiminęs, kad mergaitė tyli, sušuko mažasis juokdarys. Pabrėždamas tokį svarbų pareiškimą, jis parodė tris pirštus.

— Jo gimtadienis buvo vasarį, — maloniai šypsodamasis pridėjo Išleistuvių karalius. Iš arti jo veido bruožai atrodė ryškesni, nei Sara manė. Akys buvo truputį per arti viena kitos, sąkandis — kiek netaisyklingas. Trūkumai darė jį šiek tiek žmogiškesnį. — Tiesa, vis dar turime bėdų su ėjimu ant puoduko.

— Gali nepasakoti, — sukikeno Sara. — Liusei treji sukako balandį. Argi netiesa, mieloji?

Liusė nei patvirtino, nei paneigė šio motinos teiginio. Ji tik spoksojo į berniuką. Mergaitės veide buvo matyti nuostaba ir siaubas.

— Na, ji truputį drovi, — paaiškino Sara.

— Aronas — ne, — tarė Išleistuvių karalius. — Jis tikras čiauškalius.

— Mano močiutė gyvena Naujajame Džersyje! — ilgiau negalėdamas nutylėti šio nuostabaus dalyko, pareiškė berniukas. — Ji neturi baseino.

— Močiutė Floridoje turi, — paaiškino tėvas.

— Tau patinka plaukioti? — pasiteiravo Sara.

— Man nepatinka rykliai, — atrėmė Aronas. — Jie gali apkandžioti.

— Neklausyk, ką jis pliauškia. Jam labai patinka maudytis. Beveik kiekvieną dieną einam į miesto baseiną, — pasakė Todas, atkišdamas ranką. — Beje, mano vardas — Todas.

— Sara.

— Anksčiau nesu tavęs čia matęs.

— Čia vaikščioti pradėjau tik prieš kelias savaites. Prieš tai lankydavausi aikštelėje, kur stovi sena, girgždanti, besisukanti supynė. Žinai, ta, prie ledų parduotuvės.

Tą aikštelę Todas žinojo gerai. Jis su Aronu mėgo keisti aikšteles kas kelios savaitės. Dėl įvairovės. Žinoma, jis galėjo pagrįstai tvirtinti, kad kai kurių aikštelių publika draugiškesnė.

— Tu pirma, kuri čia su manim šneka, — žvelgdamas kitų motinų pusėn, tarė vyriškis. Kitos motinos neslėpdamos smalsiai juos stebėjo. Joms atrodė, jog Sara ir Todas yra lyg atvaizdai kino ekrane.

— Mariau, tu jas nervini, — pareiškė Sara. — Jos nepratusios žaidimų aikštelėje matyti išvaizdžius vyriškius.

O Dieve! Negali būti, kad šitą pasakiau, — pagalvojo ji. — Aš su juo flirtuoju!

Todas mąsliai priėmė jos nuomonę. Jis neparaudo ir nebandė prieštarauti Saros komplimentui. Sara manė, kad tokios malonios išvaizdos žmonėms, kaip jis, nėra reikalo apsimesti nustebusiam, kai aplinkiniai tave giria.

— Truputį keista, — pripažino Todas. — Čia nėra tiek namuose sėdinčių tėvų, kiek įsivaizdavau.

— Ką veikia tavo žmona? — pasiteiravo Sara.

— Ji kuria filmus. Šiuo metu suka dokumentinį apie Antrojo pasaulinio karo veteranus. Žinai, apie Didingiausiąją kartą ir kitus dalykus.

— Gelbstint eilinį Rajaną, — pasakė Sara.

— Tomas Brokou [* Didingiausioj! karta (The Greatest Generation) - terminas, kilęs iš Tomo Brokou (Tom Brokaw) bestselerio pavadinimo, vartojamas apibūdinti jaunesniosios G. L kartos (G. L - amerikie

čiai, gimę tarp 1901-1924 m., kovoję Antrajame pasauliniame kare, o vėliau sąlygoję vadinamąjį Kūdikių bumą) atstovus, gimusius JAV maždaug tarp 1911 m. ir 1924 m], — sutiko Todas.

— Bet kuriuo atveju, mano nuomone, labai gerai, kad tu esi čia. Nežinau nė vienos priežasties, dėl kurios vyras negalėtų rūpintis namais bei vaikais.

— Aš prieš dvejus metus baigiau teisės mokyklą, — trumpai dvejojęs pakeitė temą Todas. — Tačiau niekaip nepavyksta gauti advokato licencijos. Susikirtau jau du kartus.

— Gauti licenciją labai sunku, — purtydama galvą pasakė ji. — Džonas F. Kenedis jaunesnysis irgi turėjo tokią pačią bėdą.

Todas pajuto simpatijos tvinksnį. Tą patį tvinksnį, kurį jis jausdavo kiekvieną kartą, kai žmonės, norėdami jį pralinksminti, paminėdavo buvusio JAV prezidento nesėkmes. Vargšas vaikinas prarado tėvą nukritus lėktuvui. Nejaugi to negana? Ne, žinoma, ne. Kenedis privalėjo tapti visų licencijos negaunančių advokatų simboliu.

— Nežinau, — burbtelėjo jis. — Kai tik galvoju apie egzaminą, pilve pajuntu baimę. Tai panašu į vieną iš tų košmarų, kuriame suvoki, jog visą semestrą nesimokei matematikos, o jau atėjo laikas baigiamajam egzaminui.

— Galbūt tu tiesiog nenori būti teisininkas?

Atrodė, kad ši mintis Todą sukrėtė iki širdies gelmių.

— Na, nežinau, gal... Ketė ir aš sutarėme, kad jei dar kartą susimausiu, teks imtis kitos profesijos.

Išpažindamas nesėkmes jis atrodė toks dalykiškas... Panašu, jog jis visiškai jų nesigėdija. Dauguma vyrų elgtųsi visiškai kitaip. Ričardas tikrai elgtųsi kitaip. Sara svarstė, ar Todas visuomet toks atviras? O gal jis galvojo, kad Sara yra labai gera klausytoja? Bet kuriuo atveju jis tikrai nebuvo gąsdinantis. Vyriškis atrodė truputį vienišas, kaip ir daugelis jos pažįstamų motinų, visiškai pasirengęs atverti širdį bet kam, kas nors kiek juo domisi.

— Negalėjau nepastebėti tavo vežimėlio, — tarė ji. — Turi antrą vaiką?

— Ne, tik Aroną. Vežimėlį nusipirkom kiemo išpardavime. Papildoma sėdynė pagelbėja vežant daržoves ar dar ką nors. Bent jau anksčiau padėdavo. Dabar ją užima didysis meškinas.

— Liusė nesutinka sėstis į vežimėlį. Tenka visur eiti pėsčiomis. Tris kvartalus nueiname per pusvalandį.

Jie supo vaikus ir plepėjo penkiolika minučių, kol pagaliau Todas žvilgtelėjo į laikrodį ir nustebo, kad jau popiet. Priešingai nei Sara, jis atrado efektyvų būdą, kad nuviliotų Aroną nuo sūpynių. Po penkių minučių perspėjimo, jis garsiai pranešinėdavo apie kiekvienos minutės pabaigą. Paskutinius dešimt pastūmimų tėvas ir sūnus su užsidegimu skaičiuodavo kartu. Tada Todas Aronui leisdavo suptis tol, kol sūpynės sustodavo. Jis iškeldavo iš sūpynių ir į vežimėlį pasodindavo didįjį meškiną. Būtent tada, stebėdama Todą, segantį saugos diržą ant beformio meškino pilvo, Sara pajuto netikėtą liūdesį.

Neišeik, — pagalvojo ji. — Nepalik manęs vienos.

Tartum išgirdęs jos mintis, Todas atsitiesė ir smalsiai, lyg norėdamas užduoti asmenišką klausimą, nusišypsojo.

— Ką gi, buvo malonu su tavim šnekučiuotis, — pastebėjo jis.

— Man irgi.

Ji tylėdama stebėjo, kaip jis paėmė Aroną už rankų ir pabandė ištraukti iš sėdynės. Berniuko koja užstrigo sėdynės apsaugoje, tad Sara skubiai, nesuspėjus Todui paprašyti pagalbos, ją išlaisvino.

— Ačiū, — pasakė vyras.

— Nėra už ką. Visko pasitaiko. Kartais man atrodo, kad Liusė taip elgiasi tyčia.

Kol Todas sodino sūnų į vežimą, Sara žiūrėjo į didįjį meškiną, kurio snukyje buvo sustingusi laukinio siaubo išraiška. Atrodė, lyg meškinas mato kažką siaubinga, bet neįstengia prisišaukti pagalbos. Sara nepagalvojusi prašneko:

— Matai tas tris moteris? — paklausė ji, kaip galima atsargiau rodydama link užkandžių stalo. — Žinai, kaip jos tave vadina?

— Kaip?

— Išleistuvių karaliumi.

— Oi, — lyg įžeistas krūptelėjo Todas. — Kaip baisu.

— Tai komplimentas. Tu svarbus jų fantazijų pasaulio veikėjas.

— Gali būti, — dvejodamas atsiliepė jis. — Gerai, kad nesugalvojo ką nors baisesnio.

— Viena iš jų pažadėjo man penkis dolerius, jei gausiu tavo telefono numerį, — išpyškino savo narsos priblokšta Sara.

— Penkis žalius? — nusišypsojo Todas. — Galim pasidalinti per pusę?

— Gal kaip nors ir sutarsim.

Todas apieškojęs savo drabužius nieko nesurado.

— Gal turi rašiklį?

Sara žinojo, kad kažkur sauskelnių maiše yra šratinukas, bet nenorėjo eiti atgal iki stalo. Be to, ji sumanė geresnę išeitį.

— Žinai, kas jas išverstų iš klumpių? Jei mane apkabintum, būtų daug geriau už telefono numerį.

Abu keletą sekundžių stovėjo it stabo ištikti. Pagaliau Saros pasitikėjimas savimi ėmė nykti. Bet tada Todas žengė link jos. Išleistuvių karaliaus veidas spindėjo mėlyno dangaus fone. Jis nusišypsojo, droviai išskėsdamas rankas.

Sarai buvo svetimas aukšto žmogaus apkabinimas. Ji prispaudė savo veidą prie vyriškio raktikaulio. Atsidūrė nepatogiai arti prakaito dėmės, kuri plėtėsi Todo pažastyje. Moteris užuodė nuo jo kūno sklindantį sūrų kvapą, kuris ją keistai ramino.

— Visai neblogas jausmas, — sušnibždėjo jis.

Ji kiek galėdama linktelėjo ir prisiglaudė šiek tiek stipriau. Atrodė, lyg jiedu šoktų lėtą išleistuvių šokį. Nugarą atsukusi į užkandžių stalą, Sara tegalėjo įsivaizduoti siaubą, kurį sukėlė šis apkabinimas. Ji pasuko galvą į šoną ir pažvelgė aukštyn.

— Žinai, kas būtų tikrai juokinga?

Prisimindama tą dieną, ji nebuvo tikra, ar Todas ką nors atsakė. Galbūt jis linktelėjo, ar neaiškiai pritardamas sumurmėjo. Bet kokiu atveju, jis padarė tiksliai tą, ką ji norėjo pasiūlyti. Viskas vyko taip, tarsi Todas jos mintyse būtų perskaitęs kiekvieną tos akimirkos detalę.

Pirmasis bučinys buvo dvejojantis, tik pusiau rimtas, tarytum abu vaidintų pjesėje. Tačiau antrasis, be abejonės, buvo tikras. Švelnus, bet stiprus, sukeliantis lengvus virpulius. Toks bučinys tobulai tiktų antros valandos nakties atsisveikinimui prie bendrabučio durų. Žaidimų aikštelėje, vidurdienį ir tarp dviejų beveik nepažįstamų žmonių, jis buvo gana beprotiškas. Laimei, vienas iš jų turėjo užtektinai nuovokos atsitraukti. Keista, bet Sara niekaip negalėjo atsiminti, kuris iš jų taip pasielgė.

— Dieve, — sumurmėjo ji.

Todas pliku dilbiu brūkštelėjo per burną. Jis buvo išraudęs.

— Oho, — ištarė.

— Geriau eik, — patarė jam Sara.

Vyriškis linktelėjo ir, netaręs nė žodžio, nužingsniavo lėtai futbolo aikšte stumdamas vežimėlį. Sara stebėjo tolstančią plačią Todo nugarą kaip galėdama ilgiau, tada atsisuko į nejudančiose sūpynėse sėdinčią dukrą, kurį stebėjo tą patį vaizdą, kaip ir ji.

— Eime, Liuse, — tarė Sara.

Pirmą kartą motinai ją iškeliant iš sūpynių kėdės, Liusė nesiginčijo. Tylėdamos ir susikibusios už rankų jos grįžo prie stalo. Artėdama prie kitų motinų, Sara kojose pajautė silpnumą, tačiau veidas spindėjo pasididžiavimu bei gėda. Šeril ir Teresa spoksojo į ją iš nuostabos visiškai sustingusiais veidais. Marija Ana atrodė įsiutusi.

— Esu tikra, kad tavo dukrai šis vaizdelis pasirodė labai pamokantis.

— Jo vardas — Todas, — atsakė. — Jis — teisininkas. Beje, jis labai malonus ir mielas žmogus.

SUSIRŪPINUSIŲ TĖVŲ KOMITETAS

Aronas atrado savo penį. Kai tik turėjo laisvą akimirką — žiūrėdamas televizorių ar, sakykime, klausydamas pasakos-jo ranka visada keliaudavo pietų kryptimi, o veidas tapdavo užsisvajojęs ir švelnus. Šis naujas pomėgis labai paspartino ėjimo ant puoduko treniruotes. Todėl dieną namuose berniukas jau mūvėdavo apatines kelnaites (naktį ir viešumoje jam vis dar reikėjo sauskelnių teikiamo saugumo). Kadangi labai dažnai tekdavo kuo greičiau bėgti į tualetą, Aronas dėvėjo tik apatines kelnaites. Viršutinių kelnių nesimaudavo. Lengvo priėjimo ir tamprios gumos ties liemeniu sąjunga viliojančiai kvietė Arono ranką keliauti žemyn. Savaime suprantama, berniukas buvo daugiau nei laimingas, galėdamas paklusti kvietimui beveik be pastangų.

Kadangi Todas ir Ketė vaikų auginimo knygose skaitė, jog vaikų masturbacija yra dažnas ir nepavojingas dalykas, bei tikėjo, jog žmogus turi išimtines nuosavybės teises į savo kūną, sūnaus nuo naujojo įpročio atpratinti nesistengė. Tačiau kartais juos apnikdavo abejonės:

— Ar tu būdamas mažas taip darei? — paklausė Ketė. Jie stebėjo, kaip Aronas, žiūrėdamas vaizdajuostę apie Klifordą, didžiulį raudoną šunį, nerūpestingai glostė savo mažytį vyriškumą.

— Nemanau, — pasakė Todas. Jam buvo labai sunku prisiminti ankstyvąją vaikystę. Kai tik bandydavo, vienintelis vaizdas, kuris išryškėdavo, būdavo virš jo kybantis motinos veidas. Ji apkamšo jį lovoje. Tokia visa švytinti, mylinti. Kartais Todui atrodė, kad vis dar jaučia jos meilę.

— Aš tai tikrai taip nedariau, — pasakė Ketė. — Mano mama sakydavo, kad ten labai nešvaru, ir net neleisdavo tos vietos liesti. Žinoma, ji neleisdavo ir nykščio čiulpti. Bandydama nuo to atpratinti, netgi mano pirštus dažydavo tuo šlykščių, tirštu tepalu.

— Čiulpti nykštį visiškai normalu! — pareiškė Todas, imituodamas Daktarą Rutą, kuris Ketei taip patiko. Daktarą Rutą jis mėgdžiodavo, kai mylėdamasis norėdavo, kad žmona atsipalaiduotų ir leistų išmėginti ką nors nauja (Visiškai nomalu dėti antrankius!). Tai buvo viena iš jos mieliausių silpnybių (bent jau anksčiau). Jei Todas sugebėdavo įtikinti, jog abejonių keliantys veiksmai telpa į „normalaus elgesio rėmus”, ji sutikdavo daryti beveik viską. — Ta pat visikai nomalu susijauditi pamačius dideli raudona šunį! — Ketė mandagiai sukikeno, tačiau jos protas jau svarstė kitas problemas.

— Beje, — tarstelėjo ji, — ar šiandien mokėtės skaičiuoti?

— Nelabai, — prisipažino Todas.

Ketė neseniai įsigijo priešmokyklinį Matematikos linksmybių rinkinį. Ji norėjo, kad Aronas nuo vaikystės susidomėtų skaičiais: atpažintų skaitmenis, sugebėtų suskaičiuoti iki šimto, gal net galėtų atlikti nesudėtingus sudėties veiksmus. Žinoma, kaip ir kiekviena užsiėmusi motina, ji nusprendė, jog sutuoktinis tobulai tinka mokyti sūnų. Deja, Todas nesižavėjo šiuo Ketės sprendimu. Jis neslėpdavo, jog nejaučia jokio susidomėjimo tokia užmačia. Dėl Dievo meilės, juk tam vaikui tik treji metai! Kai galvoja apie linksmai praleistą laiką, berniuko vaizduotėje iškyla daužomi traukiniai. Jam tikrai nerūpi matematika!

— Būtų gerai, jei pabandytum, — pasakė ji. — Aš tenoriu, kad jis suprastų pagrindinius ir pačius paprasčiausius veiksmus. Juk jei mes negabūs matematikai, tai nereiškia, kad Aronas privalo jos vengti.

— Matematika man sekėsi, — prieštaravo Todas. — Na, gal išskyrus algebrą. Atrodė, lyg kažkas slopintų mąstymą. Nesvarbu, kiek mokydavausi, niekaip nesuprasdavau temos.

Ketė atsigręžė į Aroną.

— Mielasis... — pašaukė ji. Kol Aronas atkreipė dėmesį, Ketei teko pakartoti kreipimąsį du kartus — kaskart vis garsiau. — Gal eisim mokytis matematikos? Kai baigsis Klifordas?

Aronas linktelėjo ir nusisuko į televizorių. Todas matė, jog tą akimirką berniukas būtų sutikęs daryti beveik viską. Todas pabučiavo Ketę į skruostą ir pasakė:

— Na, ką gi, laikas pradėt mokytis.

— Tai kaip sekasi? — nesėkmingai stengdamasi atrodyti natūraliai, paklausė ji.

— Neblogai, — atsakė. — O ką?

— Nežinau, tiesiog kartais labai dėl tavęs jaudinuosi. Jaudinuosi ir dėl mūsų, — paaiškino Ketė.

Todas dar kartą ją pabučiavo. Šįkart į kaktą.

— Tikrai nėra dėl ko jaudintis.

Todas visiškai nesuprato riedlentininkų manevrų tikslo. Jie nebuvo savaime aiškūs, kaip, pavyzdžiui, kamuolio sukimas ant vieno piršto. Kartais net buvo sudėtinga suprasti, ką tie berniūkščiai bandė padaryti. Jei jiems ir pavykdavo, niekas nepaaiškėdavo.

Pavyzdžiui, šiąnakt riedlentininkai treniravosi lėtai važiuodami. Staiga netikėtai pritūpdavo it banglentininkai, tada truputį pašokdavo į orą. Jei riedlentininkas buvo įgudęs, lenta tarytum prilipdavo prie jo sportbačių. Nusileidęs ant žemės jis važiuodavo toliau. Jei berniukui įgūdžių trūkdavo, riedlentė nukrypdavo į šalį ir ratukais į viršų ar apačią trenkdavosi į asfaltą. Nelygu, kur nusileisdavo riedlentininkas — ant lentos ar ant asfalto — riedlentė sukeldavo minkštą arba stiprų garsą.

Žinoma, sklandus nusileidimas būdavo geriau nei skausmingas griuvimas. Bet nejaugi tokia pratimo esmė? Net tobulai atlikus pratimą, jis atrodė nesudėtingas, nevertas pastangų, kurias berniukai dėjo, siekdami jį išmokti. Nepaisant to, vienas paskui kitą jie lyg sapne važiuodavo, pritūpdavo ir šokdavo į viršų, nusileisdavo ar nukrisdavo. Nepaliaujamai ir su vaikišku užsispyrimu bandė sėkmingai atlikti šią betikslę užduotį.

Atrodė, tarytum visi berniukai sakytų tą patį: Nežinau, kodėl taip darau, bet tęsiu tol, kol suaugsiu veikti ką nors kita.

Ne pirmą kartą per kelias pastarąsias dienas Todas užsimerkęs suvaitojo, prisimindamas bučinį prie sūpynių. Jis vis dar negalėjo patikėti, kad tai tikrai įvyko. Visiškai viešoje vietoje, stebint visoms motinoms ir mažamečiams vaikams. Beje, Aronas buvo ypač susidomėjęs tuo, ką matė. Todas jam atsainiai paaiškino, kad tai buvo tik suaugusiųjų apsimetinėjimo žaidimas, kurį jie kartais žaidžia. Bet Sara Todą ne tik pabučiavo. Ji stebėtinai atvirai prie jo prisispaudė kūnu, murmėdama kažką padrąsinančio ir patenkinto tiesiai jam į lūpas. Dar truputėlį, ir Todas būtų uždėjęs rankas ant Saros užpakalio. Laimei, atsiminė, kur jie stovi. Kai jis atsitraukė, moteris atrodė lyg apdujusi ir nusivylusi. Todas vos nepakvietė moters išgerti „kavos” jo namuose. Tiesa, iš ko ta „kava” būtų gaminama, jis nežino. Juk namuose du trimečiai vaikai.

Praėjo savaitė, tačiau Todas Saros nesutiko. Kitą rytą jis su sūnumi sugrįžo į Reiburno mokyklos žaidimų aikštelę, bet rado ją tuščią. Nebuvo netgi trijų įkyrių jį Išleistuvių karaliumi vadinančių moteriškių. Po kelių dienų jos grįžo, bet kai Todas pasiteiravo apie Sarą, apsimetė nieko nežinančios. Nudavė, kad nežino nei jos pavardės, nei adreso.

— O kodėl jūs klausiat? — pareiškė valdinga moteris į dantų krapštukus panašiomis kojomis. — Man atrodė, jūs gana gerai pažįstate vienas kitą.

Sara nepasirodė miesto baseine, nors Todas atsiminė jai sakęs, jog su Aronu vidudienį dažniausiai būna ten. Vyriškis suprato, kad Sara visai neskuba su juo dar kartą susitikti ir pereiti į antrąjį aikštelės fantazijos tarpsnį. Nesvarbu, koks jis būtų. Todas nusprendė, jog galbūt taip ir geriau. Juk jis visai nenorėjo užmegzti romano. Jis tik norėjo ją dar kartą pamatyti. Gal truputį pasišnekėti apie tai, kas atsitiko. Išsiaiškinti, ar moteris jautėsi taip pat nepatogiai kaip ir jis.

Todas negalėjo išmesti prakeikto bučinio iš galvos. Viskas buvo taip nerealu... Jis kelis mėnesius svajojo apie kažką panašaus — kiekvieną kartą, kai Penthauso forume tekdavo kalbėtis su patrauklia jauna mama — esu 31 metų namus prižiūrintis tėvas ir jūs niekuomet nepatikėsite, kas man atsitiko žaidimų aikštelėje — o dabar tai tikrai atsitiko. Jautėsi taip, tarytum staiga jis vėl tapo paaugliu, sugrįžo į laikus, kai seksas buvo ne įprastas ir kasdienis dalykas, o kažkas paslaptinga, besikeičiančio. Galimybė, galinti pasitaikyti bet kurią akimirką. Net kai jos visai neieškai. Žinoma, dažniausiai būdavo priešingai... Nuėjai į vakarėlį ir... Bum! Štai ir viskas. Prekybos centre, McDonald’s restorane, netgi bažnyčioje! Kažkokia mergina tau nusišypso, ir diena nušvinta visomis vaivorykštės spalvomis.

Viena iš santuokinio gyvenimo bėdų, kurios Todui trukdė laimingai gyventi, buvo tos visaapimančios galimybės jausmo praradimas. Žinoma, jis įgijo leidimą kiekvieną naktį miegoti su nuostabia moterimi. Galėjo ją pabučiuoti kada tik panorėjęs (na, beveik...). Bet kartais dėl įvairovės buvo visai smagu pabučiuoti kokią kitą moterį. Šiaip sau, tik įrodant, kad jis vis dar gali sau tą leisti. Todui nerūpėjo, kad Sara buvo ne to tipo, kuris jam patinka, žmogus. O turint galvoje Ketės ilgas kojas ir nuostabius plaukus, ji netgi nebuvo ypatingai graži. Pasitaikius progai, Ketė galėjo atrodyti kaip manekenė. Kita vertus, Sara buvo žemo ūgio, kiek berniokiškos figūros, šiek tiek iššokusiomis akimis ir visuomet atrodė truputį suirzusi. Jos plaukai styrojo šiurkštūs ir nepaklusnūs, antakiai — tankūs. Na ir kas? Ji skaitė Todo mintis ir lyg mintinai išmokusi scenarijų, kurio jis net neatsiminė parašęs, puolė jam į glėbį.

— Ei, iškrypėli!

Todas krūptelėjo ir ruošdamasis gintis pakėlė rankas, kad atmuštų smūgį. Mikroautobusas privažiavo taip tyliai (arba vyriškis buvo giliai susimąstęs), kad stovintysis prie medžio pastebėjo jį tik tada, kai šis užstojo riedlentininkus ir išdygo prieš akis.

— Tai sakai, mėgsti mažus berniukus? — erzinanti gaidelė vairuotojo balse buvo kiek aiškesnė, todėl Todas atsipalaidavo ir bandė atpažinti vairuotoją, kuris, siekdamas palengvinti šią užduotį, iškišo galvą pro langą. Atsiminti plačiam, tvirtam veidui priklausantį vardą užteko kelių sekundžių.

— Jėzau, Lari, nejuokauk šitaip!

Laris Munas buvo tėvas, su kuriuo Todas praeitą vasarą porąkart kalbėjosi, lankydamasis Stiuarto gatvės žaidimų aikštelėje, bet nuo to laiko daugiau nesusitiko. Tvirto sudėjimo, storu kaklu vyriškiui buvo per trisdešimt. Anksčiau jis dirbo policininku, bet atsistatydino dėl negalios. Keista, bet Todas niekaip nesuprato, kokia gi ta negalia.

— Tu užsiėmęs? — paklausė jis.

— Tiesą sakant, turėčiau ruoštis mokytis, — Todas pakėlė knygų krepšį, lyg norėdamas pagrįsti (net ir sau neįtikimą) teiginį. — Kitą mėnesį laikysiu teisės egzaminą.

— O tu jo nelaikei pernai?

— Laikiau, — atsakė Todas. — Pats matai, kaip pasisekė.

Laris nusijuokė, priimdamas šį Todo paaiškinimą kaip išdaigą. Jis atidarė mašinos duris ir tarė:

— Lipk vidun. Turiu geresnį sumanymą.

Laris nuvalė keleivio sėdynę, numesdamas futbolo kamuolį ir žiūronus ant galinės sėdynės ir paduodamas Todui pluoštą mėlynų popieriaus lapų.

— Neprieštarausi? — pasakė. — Bandau jų nesulamdyti.

Todas iškart atpažino perspėjimus apie iškrypėlį. Vien tik per pastarąją savaitę jis pats gavo tris tokius: vieną rado pašto dėžutėje, antrą, įdėtą į sekmadienio laikraštį, ir trečią, įmestą į automobilį pro pravirą langą. Mažas prierašas lapo apačioje skelbė: sumokėta Susirūpinusių tėvų komiteto lėšomis.

— Tu komiteto narys? — paklausė Todas.

— Aš ir esu komitetas. Tiesiog komitetas skamba geriau, nei sumokėta Lario iš Heizelio aveniu lėšomis.

— Kaip sužinojai apie tą išsigimėlį?

— Yra tam skirta interneto svetainė. Valstija privalo paskelbti gyvenamąsias seksualinių nusikaltėlių vietas. — Laris klausiamai pažvelgė į Todą: — Nejaugi tu neperžiūri tos svetainės?

— Tik retkarčiais, — prisipažino Todas.

— Mano nuomone, normalūs žmonės turi teisę žinoti, jei Česteris Tvirkintojas kraustosi gyventi į gretimą namą, tiesa?

— Juk Makgorvis negyvena gretimame name...

— Ne gretimame, bet pakankamai arti. — Lario veidas patamsėjo. — Manau, valdžia turėtų jį iškastruoti — ir neliktų problemos.

Todas kiek įmanoma labiau neįpareigojančiai, stengdamasis neišduoti savo šiek tiek švelnesnės pozicijos, linktelėjo. Po kelių sekundžių tylos Todo ausys pagavo pažįstamus tyliai grojančios muzikos garsus.

— Esi Rafio gerbėjas?

— Ką? — atrodė lyg Larį nustebino klausimas.

— Čia juk Rafis, taip? Didėlė graži planeta?

— Ai, šūdas, — paspaudė EJECT mygtuką. — Po kiek laiko net nebepastebiu, kokios muzikos klausausi.

— Tiesą sakant, kai kurios jo dainos man visai patinka. Na, žinai, kelios dainos. Tikrai nesu jo gerbėjų klubo prezidentas, — įsikišo Todas.

Laris neatsakė ir Todas suabejojo, ar jis ne per daug šnekus. Dar labiau suglumo, kai, sustojus prie šviesoforo, Laris ėmė apžiūrinėti jo kūną.

— Gerai atrodai, — tarė. — Vaikštai į sporto salę?

Ot šūdas, — pagalvojo Todas.

Jis jautėsi kaip idiotas. Be to, užplūdo gėdos jausmas. Žmogus privažiavo prie jo automobiliu, pavadino jį iškrypėliu, pakvietė sėsti į mašiną ir važiuoti nežinia kur. Negana to, jis neklausinėdamas įsėda į minėtą mašiną. Net penkiametis vaikas žino, kad negalima taip elgtis! — Daug bėgioju, — paaiškino Todas. — Darau atsispaudimus, atsilenkimus ir panašiai.

— Neįtikėtina. — Laris nusišypsojo ir stipriai, bet draugiškai kumštelėjo Todui ranką. — Ieškojau tavęs kelis mėnesius, o kai pagaliau nusivyliau, štai tu ir čia. Stovi kampe lyg išsipusčiusi kekšė bėdžių kvartale.

— Kodėl ieškojai? — Todas nusprendė praleisti tokį vaizdingą palyginimą pro ausis, nes šis nieko gera nežadėjo. — Norėjai manęs ko nors paprašyti?

— Vyrukams tai patiks, — daugiau sau nei Todui pasakė Laris.

Vyrukams? Kokiems dar vyrukams? — nelinksmai pagalvojo Todas. Jis jau rengėsi klausti, kai Laris staigiai pasuko link vidurinės mokyklos sporto komplekso, kuris buvo gerai apšviestas ir prigužėjęs žmonių — senyvo amžiaus žmonės, vaikščiojantys trasa, keli paaugliai, žaidžiantys lakroso kamuoliu, dvi kinės, netoli reikmenų būdelės praktikuojančios taiči. Nepaisant to, kad Laris vėl spoksojo į jo kojas, Todas atsisakė savo ankstesnių įtarimų.

— Gerai, kad avi sportbačius, — pasakė buvęs policininkas.

Kad ir kokia sėkminga bei džiugi futbolininko Todo karjera vidurinėje mokykloje suvešėjo tokioje prastoje aikštėje, net patys nostalgiškiausi prisiminimai neįstengė jos pagerinti. Artūro Rajano pravarde Smūgis stadiono žolė buvo reta, tarp trisdešimties jardų linijų nuolat plytėjo plikos dėmės. Per išleistuvių iškilmes ir svarbias varžybas senasis ūkvedys bandė plikas vietas paslėpti purkšdamas dažus, pagamintus iš daržovių. Ši organinė žemės uždanga dvidešimt dviejų žaidėjų kojų spaudimą atlaikė taip pat gerai, kaip ir balti milteliai, kuriais žymėdavo aikštės ribas. Po pirmo ketvirčio juos pastebėti buvo labai sunku, todėl žaidėjai, teisėjai ir žiūrovai laikėsi menamų aikštės ribų. Negana to, aikštė labai blogai džiūvo. Po smarkaus lietaus, trunkančio apie valandą, ji virsdavo batus nuo kojų nutraukiančia pelke. Nelaimei, tai atsitikdavo tada, kai stengdavaisi išsisukti nuo stipraus gynėjo smūgio.

Žaisti šioje aikštėje būtų buvę daug maloniau, — pagalvojo Todas tik įžengęs į Belingtono Bombonešių stadioną, kuris priminė meno kūrinį. Mėlynai žalia, dirbtine žole užklota danga, kuri iš keturių pusių apšvietus, spindėjo Karibų jūros tyrumu. Kruopščiai nubraižytos aikštės ribos, jardų numeriai. Netgi su tuščiomis tribūnomis ir puse tuzino aikštės viduryje apšilinėjančių žaidėjų, stadionas atrodė didingai. Jis tarsi spinduliavo nesuvokiamą švelnumą, kurio banga kaipmat užplūdo Todo vidurius.

— Oho, — pasakė Todas. — Čia tai bent.

— Jis išties puikus, — sutiko Laris. — Vienintelis trūkumas — kietas grindinys. Ne ką minkščiau būtų žaisti ant cemento.

Pamatę Larį ir Todą vyrai liovėsi mankštintis ir susirinko vienoje vietoje. Kaip ir Laris, visi jie vilkėjo sportinius šortus ir marškinėlius priekyje su užrašu SERGĖTOJAI. Jie atvirai spoksojo į artėjantį Todą. Keista, bet jų bendras tyrinėjimas atrodė mažiau intymus nei Lario.

— Kas jis toks? — pasidomėjo vyriškis, kurio plati krūtinė prilygo statinei. Jo nosis atrodė taip, tarytum būtų kelis kartus lūžusi, o plaukai buvo nukirpti trumpai it kokio rikiuotės seržanto. Laris viena ranka per pečius apkabino Todą.

— Jis puolėjas, apie kurį jums pasakojau.

Todas labai nustebo, kad apie jį kažkas kažką pasakojo. Jis vangiai atsiminė Lariui pasakojęs kelias mėgstamiausias futbolo rungtynių istorijas, bet aiškiai pasakė, kad paskutinįkart žaidė prieš dešimt metų. Dabartiniame gyvenimo tarpsnyje jis buvo toks pats septintokas, koks ir puolėjas.

— Sakei, kad jis persikraustė, — prabilo maždaug metro septyniasdešimties centimetrų ūgio, tačiau Maiko Taisono sudėjimą turintis plikagalvis juodaodis vyras. Savo marškinėlius jis nusikirpo taip, kad jų apačia būtų gerokai aukščiau liemens, ir visi regėtų fitneso žurnalų viršeliui tinkančius pilvo raumenis.

— Netyčia jį sutikau, — paaiškino Laris. — Prie bibliotekos.

— Tikiuosi, kad jis toks geras, kaip tu tvirtini, — pasakė liesas vyras su ortopediniu įtvaru ant vieno kelio.

— Žaidė koledže, — pasakė Laris. — Juk negali jis būti labai prastas žaidėjas.

Kažkodėl Todas nemanė, kad dabar laikas aiškinti, jog jis nebuvo pagrindinis žaidėjas, o kad koledžas, kuriame žaidė, labai mažas. Vilkėdamas šortus ir marškinius, jis jautėsi kaip civilis.

— Atrodo, kažkas pamiršo man kai ką paaiškinti, — pasakė Todas. — Kas jūs tokie?

— Mes esam Sergėtojai, — paaiškino Seržantas.

— Mes esam policininkai, — pridūrė juodaodis.

— Mes žaidžiame trijų apygardų Vidurnakčio kontaktinio futbolo lygoje, — pridėjo Laris. — Dauguma miestų turi tokias komandas.

— Mūsų puolėją žmona privertė palikti komandą, — paaiškino vyras su kelio įtvaru. — Matai, jis patyrė per daug smegenų sukrėtimų.

Kiti Sergėtojai piktai įsispoksojo į prakalbusįjį. Atrodė, kad jis išdavė paslaptį.

— Sukrėtimų? — pasakė Todas. — Manau, jūs sakėt, kad leidžiamas kontaktas?

— Šiurkštus kontaktas, — pasakė Laris. Jo komandos draugams šis pareiškimas pasirodė juokingas.

— Iš esmės priešininką leidžiama pargriauti, — seržantas prašneko komiškai nosiniu balsu. Jei Todas nebūtų žiūrėjęs tiesiai į jį, būtų galėjęs prisiekti, kad vyriškio nosis sužnybta skalbinių segtuku. — Kontaktu mes jį vadiname tik dėl draudimo.

— Mums tikrai reikia puolėjo, — pasakė iki tol tylėjęs hipopotamas, panašus į angeliuką.

— Kodėl mums nepabandžius kelių paprastų perdavimo derinių? — pasiūlė Laris.

Todas laukė, kol pradės veikti jo sveikas protas. Jis turėjo daug galimų pasiteisinimų.

Mano žmona dirba naktimis. Man reikia ruoštis didžiajam egzaminui. Aš nesugebėsiu vidurnaktį neužmigti, jau nekalbant apie futbolo žaidimą. Aš nekenčiu smegenų sutrenkimų...

Todui patiko stovėti ant didelio turkio spalvos kilimo, būti apsuptam vyrų, kurie save vadina sergėtojais. Daug geriau nei sėdėti bibliotekoje ar stebėti dvylikamečius, važinėjančius riedlente. Jis jautėsi taip pat, kaip prieš pabučiuodamas Sarą. Jautėsi, lyg pasaulis jam ką tik suteikė naują jaudinančią galimybę.

— Tik leiskit man truputį apšilti, — tarė jis.

Pasibaigus treniruotei Laris pakvietė Todą išgerti po bokalą alaus ir atšvęsti jų naują sąjungą. Todas buvo beatsisakąs, bet apsigalvojo: buvo beveik dešimta valanda-koks skirtumas. Juk jis išgerdavo ne kasdien.

— Į sveikatą, — pakėlė Laris bokalą. — Šiandien aikštėje atrodei išties gerai.

— Tikrai? — tyrė jo veidą Todas, ieškodamas nenuoširdumo ženklų. — Kai kam taip neatrodo.

— Kam? Toniui Korenčiui? — Laris nuvijo šalin Todo rūpestį. — Jis geras vyrukas. Atiduotų tau paskutinius savo marškinius.

Todo susidūrimas su Korenčiu — rikiuotės seržantu sulaužyta nosimi — įvyko treniruotės pabaigoje. Jis geru spiraliniu perdavimu pasiuntė kamuolį, kurį nesunkiai sugavo Deveinas Rodžersas (žemaūgis juodaodis vaikinas, kurį Todas numatė kaip būsimą gaudytoją), tuomet Korenčis pasinaudojo situacija ir parvertė puolėją ant žemės. Beje, sakydamas, kad grindinys labai kietas, Laris neklydo. Atrodė, lyg Todas būtų parverstas ant ką tik sustingusio cementinio grindinio.

Todas nesusižeidė, tačiau vos įstengė atgauti kvapą. Šiaip taip atsistojęs ant kojų, vyriškis piktai pažvelgė į savo užpuoliką. Šis stovėjo išskėtęs rankas, pravėręs burną ir tarsi visa povyza rėkė: kas per šūdas? Korentis priėjo artyn, lyg norėdamas muštis, tada pažvelgė Todui į veidą.

— Kas nors nepatinka? — pasiteiravo.

— Pargriovei pavėluotai.

— Vargšelis.

— Šiurkštus elgesys su puolėju. Bet kuris teisėjas būtų stabdęs žaidimą.

— Lygoje nėra teisėjų.

Todas nežinojo, ką atsakyti.

— Gal galėtum truputį švelniau? — Korentis tik nusijuokė. — Manai, Auditoriai bus švelnesni? O gal Prižiūrėtojų komandos vyrai paprašys leidimo prieš tave griaudami?

— Tu turėtum būti mano komandos draugas.

— Čia tau ne vaikų lyga, ase. Arba kenti ir žaidi toliau, arba neši savo subinę iš aikštės. Supratai?

Laris patarė Todui nesirūpinti. Pasakė, kad Korentis tiesiog jį tikrina. Norėjo perprasti, ar Todas tinka komandai.

— Jis buvęs jūrų pėstininkas, — paaiškino Laris. — Senosios mokyklos atstovas.

Todas tik papurtė galvą, primindamas sau giliai nekvėpuoti. Kai tik per giliai įkvėpdavo, jis pajusdavo aštrų skausmą šonkauliuose.

— Nieko keista, jog buvęs puolėjas paliko komandą.

— Mažylis Skotis Morisas, — nepakančiai ištarė Laris jo vardą. — Koks ištižėlis. Po tokio smūgio, kokį patyrei tu, jis net nebūtų atsikėlęs.

Todas, dėkodamas už pagyrimą, linktelėjo. Nepaisant Korečio smūgio, treniruotė pasisekė visai neblogai. Jis kamuolį mėtė geriau nei tikėjosi-visi atsispaudimai atsipirko-ir nustebo, atradęs po ilgos pertraukos išlikusius futbolininko įgūdžius.

— Pažįstu tik kelis žaidėjus, kurie gali mesti kamuolį bėgdami, — tęsė Laris. — Atrodei kaip Džonas Elvėjus.

— Ačiū, — Todas buvo pamalonintas. — Tiesą sakant, savo žaidimą visada modeliavau pagal Elvėjų.

— Na, galiu patikinti, kad tai matyti, — Laris pakvietė barmeną. — Ei, Vili! Gal dar po vieną man ir mano naujajam puolėjui?

Kai tarp antro ir trečio alaus bokalo Todas pasiteiravo apie Lario vaikus, bičiulio nuotaika staiga subjuro. Todas juos atsiminė iš žaidimų aikštelės. Jie buvo stambūs, didžiagalviai ir labai panašūs į tėvą.

— Berniukams viskas gerai, — pasakė Laris. — Bet dažnai pykstuosi su žmona.

Todas nebandė išsiaiškinti smulkmenų. Jis Lario gerai nepažinojo, net nematė jo žmonos ir nenorėjo kištis į svetimus reikalus. Tačiau, nepaisant to, Laris buvo linkęs šnektelti.

— Džoana mano, kad aš turėčiau susirasti darbą. Ji mano, jog aš per jaunas ir per sveikas visą dieną dykinėti namie.

Jis klausiamai pažvelgė į Todą. Atrodė, kad Laris norėtų išgirsti Todo nuomonę. Jis manė, kad prieš patardamas turėtų geriau suprasti problemos priežastis.

— Kodėl išėjai iš policijos? Jei šis klausimas ne itin asmeniškas, žinoma...

Laris, atrodo, nuoširdžiai nustebo, išgirdęs šį klausimą.

— Nori pasakyti, tu nežinai?

— Niekada nepasakojai...

— Maniau, visi žino, — paaiškino Laris.

Todas tik papurtė galvą ir laukė, kol buvęs policininkas prašneks. Laris susimąstęs gurgštelėjo alaus ir pažvelgė Todui į akis. Jis tyliai, nors aplink nebuvo nieko, kas galėtų nugirsti, pareiškė:

— Aš buvau tas policininkas, nušovęs vaikį, — tarė Laris. — Prekybos centre.

Todas iškart suprato. Tai įvyko prieš kelerius metus, maždaug tuo metu, kai gimė Aronas. Vietos policininką nusiuntė į Belingtono prekybos centrą ištirti pranešimą apie juodaodį paauglį, besinešiojantį ginklą. Tik įėjęs į parduotuvę ginkluotas policininkas pamatė eskalatoriumi kylantį įtariamąjį. Policininkas iškart pradėjo vytis įtariamąjį, galiausiai užspeitė jį prie meksikietiškų paplotėlių kiosko Taco Bell. Vaikis bandė siekti ginklo. Tai pastebėjęs policininkas šovė. Tik paleidęs mirtinus šūvius policininkas suprato, kad paauglio ginklas netikras. Tai buvo pigus plastmasinis revolveris iš parduotuvės, kurioje visos prekės kainuoja vieną dolerį.

Piliečių teisių gynimo grupuotės sukėlė didelį skandalą tvirtindamos, jog jei vaikas (nors tik trylikos metų, bet jau aukštesnis nei metras aštuoniasdešimt centimetrų) nebūtų buvęs juodaodis, jo niekada nebūtų nušovę. Žinoma, nusikaltimo tyrimas parodė, kad policininkas viską atliko tiksliai pagal mirtinos jėgos naudojimo taisykles. Po šios išvados istorija iš vietinių žinių dingo.

— Jėzau, — pasakė Todas. — Tai siaubinga.

— Aš vis dar sapnuoju košmarus, — prisipažino Laris. — Jo vardas Antuanas Harisas. Pasirodo, jis buvo geras vaikis. Labai liesas, klasės juokdarys. Jam atrodė, kad mojuoti kaubojišku pistoletu labai juokinga.

— Tu nežinojai. Pistoletas galėjo būti ir tikras.

— Man diagnozavo potrauminio streso sindromą, — pasakė Laris. — Trys skirtingi psichiatrai. Štai kodėl išėjau iš policijos. Nebegalėjau dirbti to darbo.

— Ypač po to, kas nutiko.

— Metus, gal dvejus Džoana neprieštaravo, kad sėdžiu namuose. Dabar ji įsitikinusi, kad aš tiesiog tingiu.

— Gal turėtum pabandyti dirbti ką nors kita? — pasiūlė Todas.

— Pavyzdžiui? — atkirto Laris. — Gal dirbti liftininku prekybos centre?

— Galėtum grįžti į mokyklą.

— Šneki kaip mano žmona, — atrodė, kad Laris bandė tvardytis. — Aš mylėjau savo darbą. Nenoriu dirbti nieko kita.

Todas nuosekliai paaiškino, kaip pasiekti jo namus, bet, atrodo, Laris kažką ne taip nugirdo. Iš Maloniosios gatvės jis išsuko mylia per anksti. Dabar jie važiavo prie Reiburno mokyklos susikertančių vingiuotų gatvių tinklu.

— Ne ten įvažiavai, — pasakė jam Todas. — Aš gyvenu toliau. Prie parko.

Laris jį ignoravo. Jie lėtai slinko tylaus rajono gatve, kurioje spietėsi kolonijinio stiliaus dviaukščiai. Tikras šeimų rojus. Koks panašus šis rajonas į Todo gimtąjį... Kiemuose palikti triratukai, ritulio tinklai, pakabinti įvažiavimuose į kiemą, virš laukujų durų išdidžiai besisupantys futbolo kamuoliai.

— Įsivaizduoji, jie leido čia gyventi tam niekšui?

— O, rupūže, — pasakė Todas. — Čia juk Mėlynių gatvė.

Laris kandžiai sukikeno.

— Gal reiktų iškrypėliui duoti ir dieninį vaikų priežiūros centrą?

Laris sustojo priešais mažą baltą namą, pažymėtą keturiasdešimt ketvirtu numeriu. Senovinis lauko šviestuvas apšvietė gerai prižiūrimą pievelę. Gėlių lysvės po išraižytomis langinėmis suteikė prieštvaniniam pastatui nepakartojamą vaizdą. Tarytum žvelgtum į seną pageltusią nuotrauką. Laris, nutraukdamas nakties tylą, triskart paspaudė automobilio signalą. Atrodė, kad jis kvietė iškrypėlį išeiti iš namų, tikėdamasis, jog Makgorvis išeis ir įsės į jų mašiną.

— Kodėl taip padarei? — paklausė Todas.

— Tiesiog leidžiu jam žinoti, kad aš čia.

Laris atsigrįžo į galinę sėdynę, pasiėmė žiūronus ir nutaikė juos į langą išraižytomis langinėmis. Todui atrodė, jog bičiulis truputį perlenkia lazdą. Pro langą aiškiai matėsi dvi melsvos televizoriaus šviesos apšviestos galvos.

— Noriu, kad atmata žinotų, jog aš jį stebiu.

Laikas automobilio prietaisų skydelio laikrodyje bėgo... Penkios, dešimt, penkiolika minučių. Todas norėjo važiuoti namo. Ketė tikriausiai jaudinosi, jį atkakliai kvietė gamta. Tačiau atrodė, kad Laris visai nenusiteikęs baigti stebėjimą.

— Neįtikėtina, — sumurmėjo. — Jis tiesiog sėdi ir žiūri Leno šou, kaip visi normalūs žmonės.

Todas galėjo išreikšti savo nuomonę, bet jį sulaikė vienas dalykas. Keleivio elgesio kodeksas. Jis jautė, kad tą akimirką, kai įlipo į automobilį, atidavė vakaro vadeles vairuotojui į rankas. Kad ir ką jis bedarytų, statymus siūlė vairuotojas.

— Pameni tą skautę, kuriai jis parodė savo „daiktą”? — paklausė Laris. — Ji buvo mano draugo duktė. Vis dar neatsigavo.

— Jis apsinuogino skautei matant?

— Miela mergaitė. Tiesiog pardavinėjo sausainius, — Laris nuleido žiūronus žemyn. — Džoana mano, kad tas iškrypėlis mane apsėdo. Ji įsitikinusi, kad jei turėčiau darbą, tai pro šią vietą penkis ar šešiskart per dieną nevažinėčiau.

Laris numetė žiūronus ant galinės sėdynės ir paėmė saują ant Todo kelių gulinčių plakatų.

— Bet aš savotiškai jaučiu, lyg tai būtų mano darbas, — pasakė jis. — Durų kišenėje yra ritinys lipnios juostos. Gali paduoti?

Kai Todas įžengė į miegamąjį, Ketė vis dar nemiegojo. Ji slėpėsi už storos biografinės Eizenhauerio knygos. Aronas miegojo šalia motinos.

— Kur buvai? — paklausė ji vaidindama, kad jai visai neįdomu.

Akimirką Todas svarstė, ar pasakyti tiesą, jog vietoj to, kad ruoštųsi egzaminui, jis vakarą praleido su būriu policininkų, žaisdamas futbolą, bet staiga rado tinkamesnį atsakymą.

— Tapau Susirūpinusių tėvų komiteto narys, — pasakė jis. — Mes platinam perspėjimus apie tą išsigimėlį Mėlynių gatvėj.

Tiksliau sakant, jis visai nemelavo. Na, bent jau antroji dalis buvo visiška tiesa. Jie dalino perspėjimus. Laris tuziną jų priklijavo ant iškrypėlio namo lauko durų. Todas skrajutes mėtė iš važiuojančios mašinos ir gerokai prišiukšlino gatvę. Iš tiesų jam netgi buvo gana linksma. Vėjas traukė popierius iš rankos. Todas stebėjo, kaip lapai sklendžia ir neria žemėn.

Ketė padėjo knygą ir ėmė dėmesingai stebėti Todą. Tokį dėmesingumą jis patirdavo labai retai. Vyriškis maloniai nustebo, kai pamatė, kad ji vilki juodus, beveik permatomus naktinukus. Gerai įsižiūrėjęs net galėjo pamatyti žmonos spenelių šešėlius. Deja, malonumas greitai sumenko, pagalvojus (visai ne pirmą kartą), kad Ketė seksualius drabužius dažniausiai dėvėdavo tuomet, kai likdavo namuose viena su Aro nu. Kai Todas būdavo šalia, jai itin patiko labai plačios keistos spalvos kelnės ir kelius siekiantys marškinėliai.

— Prisimeni Larį Muną? — tęsė jis. — Tą atsistatydinusį policininką iš vandens parko?

— Tą, kur dvynukus augina?

— Taip. Tai jo sumanymas.

— Maniau, tu jo nemėgsti.

— Galiu taikstytis su juo arba visai nieko nedaryti. Tačiau šitas komitetas man atrodo labai naudingas. Man baisu net pagalvoti, kad toks iškrypėlis gyvena mūsų mieste.

Ketė žvilgtelėjo į Aroną, kuris vilkėjo pižamą su morkomis ir triušiukais.

— Žinau, — švelnai liesdama sūnaus kaktą, atsakė ji. — Man bjauru vien apie tai pagalvojus.

Todas labai energingai prausėsi po dušu. Energija atsirado todėl, kad jis tikėjo turįs neblogą progą pasimylėti su žmona. Visos žvaigždės buvo gerai išsidėsčiusios: Ketė nemiegojo ir dėvėjo juodus apatinius, Aronas giliai miegojo. Kas gi, išskyrus lengvą šonkaulių skausmą, galėtų juos sustabdyti?

Štai ko mums reikia, — galvojo jis, dvigubai greičiau nei paprastai valydamasis dantis. — Kažko, kas atitrauktų mano mintis nuo to bučinio.

Todas skausmingai suprato, kad jie su žmona nesimylėjo jau tris savaites. Pirmiausia ji susirgo mėnesinėmis, vėliau pervargdavo darbe. Vienas iš jų dažniausiai būdavo per daug pavargęs vakare, o rytais Aronas visuomet slampinėdavo aplink. Jis buvo pasiruošęs nutraukti bet kokią jo nedominančią fizinio kontakto apraišką. Prieš maždaug šešis mėnesius jiems kažkaip pavyko pasodinti Aroną prie televizoriaus, kol jie dalijosi brangiu, gal truputį skubotu, pusvalandžiu antrame aukšte. Todas dar atsiminė, kaip gerai jis po to jautėsi. Vaikščiojo po namus kaip karalius, apsivilkęs chalatą. Siurbčiojo kavą ir reikšmingai susižvalgydavo su žmona. Deja, tai tebuvo vienkartinis dalykas. Nuo to karto vos tik jis (tai darydavo tik Todas) pasiūlydavo Aronui eiti pažiūrėti televizorių, kol mamytė ir tėvelis pailsės, jų mažasis prižiūrėtojas kaipmat užuosdavo klastą ir reikalaudavo vieno iš jų draugijos ant sofos prieš televizorių.

Nusprendęs, kad subtilumui dabar ne laikas, Todas, apsijuosęs vien tik rankšluosčiu, su aiškiai matomais vyriškais ketinimais, išėjo iš vonios. Vienintelis dalykas, kurį jis turėjo padaryti, tai buvo nepažadinant perkelti sūnų į nuosavą lovą. Kai tik Todas nuklojo antklodę ir ruošėsi iškelti sūnų iš lovos, žmonai išsprūdo vos girdimas prieštaravimas.

— Prašau, nereikia...

Todas atsitiesė, jo viltys beveik išnyko.

— Na, jau, Kete, kiekgi mes turim apie tai ginčytis? Jam jau treji metai. Vaikas turi pradėti miegoti vienas.

— Žinau, — suburbėjo žmona. Jos balsas buvo melancholiškas, atrodė, lyg ji žinotų, kad stoja į kovą, kurią kažkada turės pralaimėti. — Tiesiog jis guli taip patogiai.

— Savo lovoj jam bus lygiai taip pat patogu.

— Man patinka, kai jis šalia, — ji meilės kupinu žvilgsniu žvelgė į sūnų ir purtė galvą lyg žinodama, kad Todas teisus, bet neįstengdama kovoti su savo jausmais. — Nejaugi tu nemyli jo mažo šilto kūnelio?

O kaip aš? — norėjo paklausti Todas. — Kaip mano didelis šiltas kūnas?

— Kete, man tiesiog pabodo atsibusti su jo koja prieš veidą.

— Bet argi jis ne tobulas? Ar pasaulio istorijoje buvo tobulesnis veidelis?

Į tokį klausimą buvo tik vienas teisingas atsakymas. Ir, be to, Todui visai patiko, kai sūnus miegojo su jais. Ypač, kai berniukas būdavo ką tik išsimaudęs ir kvepėjo muilu. Pirmiesiems saulės spinduliams prasiskverbus pro langą, jis laimingais atsibusdavo ir prašydavo tėvų jį pakutenti. Kai nebegalėdavo kentėti, maldaudavo liautis.

— Jis gražus velniūkštis, — turėjo pripažinti Todas.

— Žinau, — pasakė Ketė. — Jis mano mažas tobulas vyras.

Todas nusimetė rankšluostį, užsimovė apatinius ir atsigulė į žmonos ir miegančio vaiko užimtą lovą. Prieš išjungdama šviesą, Ketė pasilenkė virš Arono pabučiuoti Todą. Jis atsirėmė ant alkūnių. Pasikėlė užtektinai, kad galėtų greitai žvilgtelėti į jos krūtis. Net po penkerių santuokos metų, jos vis dar jaudino Todą.

— Labos nakties, — sukuždėjo žmona.

— Labos nakties, — atsakė Todas.

MĖLYNIŲ GATVĖ

Ronis net nesistengė padėti.

— Gerai, — pasakė, — Kaip tau patiktų šitai? Turintis antsvorio bei plinkantis buvęs kalinys, kuris kramto nagus, rūko lyg kaminas, mėgsta vaikų pornografiją ir ramiai naktis leidžia prie televizoriaus.

— Visai nejuokinga, — pasakė Mei.

— Aš nejuokavau.

— Roni, atsimink - kas nebando, tas negeria šampano. Reikia žiūrėti į šviesiąją pusę.

— Šviesiąją pusę? Kodėl iškart nesakei? Pažiūrėkim... Aš neturiu darbo, neturiu draugų, visi manęs nekenčia. Manau, nieko nepamiršau.

— Tu turi draugų, — tvirtino Mei, bet vos tik ištarusi šiuos žodžius, norėjo atsiimti juos atgal.

— Tikrai? Įvardink nors vieną.

Ji įtemptai pagalvojusi atsakė:

— Kaip Edis Kolona?

— Mes su juo draugavom dešimtoj klasėj. Jei dabar susitiktume, tikriausiai spjautų man į veidą.

— Tikriausiai turėjai draugų toj... toj... įstaigoj, — Mei balsas suvirpėjo. Jai buvo labai sunku pasakyti žodį kalėjimas. — Juk gyvenai ten trejus metus.

— O taip, — pasakė Ronis. — Buvau ypač populiarus.

— Tu patinki gydytojai Linton, — tęsė ji. Tiesą sakant, ir pati nesuprato, kodėl jautė turinti spausti sūnų kalbėti skausminga tema.

— Jai mokėjo už tai, kad mane mėgtų. Jei valstija būtų nustojusi siųsti jai čekius, nemanau, kad kas nors būtų mus pamatę kartu.

— Nejaugi ji nesakė, kad tu labai protingas?

— Taip pat ji sakė, kad aš esu neįprastai klastingas ir kad man negalima patikėti vaiky.

— Na, aš tikrai žinau, kad tu patinki Bertai, — tai nebuvo visiška tiesa, bet Mei nenorėjo pralaimėti ginčo. — Ji pati taip sakė. Prieš kelias dienas.

— O! Iškart pasijutau daug geriau. Kaip malonu turėti užtarėją bjaurią seną bobą.

— Berta — mano geriausia draugė. Nešnekėk apie ją taip nepagarbiai.

— Žinai, kodėl ji tave mėgsta, mam? — Ronis į ją žiūrėjo tuo griežtu, negailestingu žvilgsniu. Tuo, kuris ją kartais labai išgąsdindavo. Atrodė, lyg jis matytų tavo sielos gelmes. — Ar kada nors pagalvojai apie tai?

— Nereikia, — pasakė Mei. — Nekalbėk šitaip.

Ronis lėtai iškvėpė plaučiuose susikaupusį orą ir rankomis užsidengė veidą. Vaidindamas gerą berniuką, guodžiamai nusišypsojo.

— Labai atsiprašau, mam. Žinau, kad stengiesi. Tik kartais tos pastangos viską tik pablogina.

Iš tikrųjų Mei negalėjo jo kaltinti, jog sūnus buvo pesimistiškai nusiteikęs. Pakako ir to, kad tikra sesuo atsisakė su Roniu kalbėtis ar prileisti artyn prie savo vaikų. Be to, jis niekaip negalėjo rasti darbo. Ronio nepriėmė dirbti nei šiukšlių rinkėju, nei picos išvežiotoju. Jam netgi neleido parduotuvėje pakuoti pirkinių. Visose anketose puikavosi klausimas apie teistumą. Jei meluodavai, turėdavai bėdų su policijos pareigūnais, jei sakydavai tiesą, tavęs paprasčiausiai nepriimdavo. Negana to, kažkas nuolat platino plakatus su Ronio nuotrauka. Kažkas skleidė bjaurų gandą, esą Ronis yra kaltas dėl prieš penkerius metus nutikusio mergaitės dingimo. Tačiau policija viską ištyrė. Jį kvietė tris kartus. Vieną kartą apklausė net FTB, tačiau niekas nepasikeitė. Jei Ronis būtų buvęs kaltas, būtų jį suėmę, tiesa?

— Nagi, — paragino Mei, rodydama Belingtono registro reklamų skiltį. — Čia yra du stulpeliai vienišų moterų skelbimų, o vyrų — tik keletas. Turi visas galimybes.

Ronis prisidegė cigaretę ir pažvelgė į Mei nustebusiu žvilgsniu. Tokiu pačiu, kaip ir paauglystėje. Atrodė, lyg jis stebėtų niekada anksčiau Žemėje nematytą fantastinį gyvūną.

— Nežiūrėk į mane taip, — paprašė ji. — Kodėl viena iš tų moterų nenorėtų susitikti su tokiu maloniu žmogumi kaip tu?

— Aš nesu malonus žmogus, — burbtelėjo Ronis. — Aš — didžiausia Žemės padugnė.

— Tu padarei nusikaltimą, — pripažino Mei. — Bet tai nereiškia, kad nesi malonus žmogus.

— Mam, aš turiu psichoseksualinių sutrikimų.

— Tau jau geriau, — pasakė Mei. — Jei nebūtų geriau, tavęs būtų neišleidę.

— Išleido, nes privalėjo.

Ronis prisidegė naują cigaretę, siurbdamas ją lyg vaikas, pro šiaudelį geriantis kokį nors gėrimą. Mei pradėjo panikuoti. Galbūt tuoj prasidės astmos priepuolis? Jos inhaliatorius buvo antrame aukšte, prie lovos, šalia dantų protezų stiklinės. Ji gailėjosi, kad nepasiėmė prietaiso kartu su savimi.

— Gal būtų lengviau normaliai elgtis, jei susirastum bendraamžę merginą.

— Nenoriu bendraamžės merginos, — pasakė Ronis. — Norėčiau, kad būtų kitaip, bet negaliu.

— Pažiūrėk šitą, — ragino Mei rinkdama bet kurį skelbimą. Net su skaitymo akiniais šriftas buvo labai sunkiai įžiūrimas. Mielų žalių akių geraširdė, trisdešimt trejų metų moteris ieško vyriškio draugystei ir galbūt kam nors daugiau. Pirmenybė teikiama nerūkantiems. Vajė, šita netinka. Kaip šita? Apkūnios figūros mama, vyresnė nei keturiasdešimt. Mėgsta šokti svingą, serialą „Visi myli Reimondą" ir tingius sekmadienio rytus.

— Apkūnios figūros, — sukikeno Ronis. — Tikriausiai sveria kokius šimtą trisdešimt kilogramų. Juočkiui vyrukui iš kalėjimo ji visai patiktų.

— Na ir kas, kad ji stambi? Gal ji labai maloni? Gal vertintų žmogų, kuris suteikė jai progą ir nesmerkė dėl jos išvaizdos? Gal nekreiptų dėmesio į tavo trūkumus?

Ronis dar kartą užsitraukė dūmą ir pro nosį išpūtė dvi tvarkingas dūmų kolonas. Lygiai kaip kadaise jo tėvas. Jei Pitas būtų buvęs malonesnis ir labiau patikimas, Mei nujautė, kad Ronis būtų buvęs laimingesnis vaikas. Gal kiti vaikai nebūtų prie jo kibę, o gal jis tiesiog būtų mokėjęs apsiginti. Deja, jos buvęs vyras buvo melagis, apgavikas, žiaurus girtuoklis, mėgęs kibti prie kitų žmonių. Ronis buvo jo mėgstamiausias taikinys. Kai Pitas pagaliau juos paliko, Mei pamanė, kad artėja pasaulio pabaiga. Tačiau dabar Mei buvo įsitikinusi, kad taip daug geriau.

Ronis nusileisdamas gūžtelėjo.

— Gerai, mam. Padarysiu tave laimingą. Pabandysiu. Tik vienas pasimatymas, sutariam? Karjeros iš to tikrai nedarysiu.

Moteris suprato, kad Ronis iš jos lengvai šaiposi, bet juk tai geriau negu nieko. Juk nenormalu, kai suaugęs vyras gyvena su motina, neturi jokių pomėgių, išskyrus laikraščių skaitymą bei televizoriaus žiūrėjimą. Tarytum vis dar sėdėtų kalėjime. Vienintelis skirtumas buvo tas, kad sūnus ilgai važinėdavo senu dviračiu. Tai vertė ją nerimauti, nes Ronis niekada nepasakydavo, kur ir kodėl važiuoja. Aišku, dviratis buvo geriau nei mašina, tiesa? Ji visai nenorėtų, kad sūnus važinėtų automobiliu ar furgonu. Aišku, sportas jam taip pat išėjo į naudą. Jis visada skundėsi kalėjimo maistu, bet grįžo priaugęs beveik septynis kilogramus.

Roniui reikėjo merginos, ir Mei nusprendė ją surasti. Jei sūnaus gyvenime būtų maloni moteris, galbūt jis neeikvotų tiek laiko, iš savo miegamojo pro žiūronus stebėdamas rajono vaikus. Jis tą visada neigė, bet motina žinojo, ką sūnus veikia. Jei jis kada nors vestų (Kodėl gi ne? Juk veda patys įvairiausi žmonės! Liliputai, puspročiai, žmonės be rankų ar kojų...), ji galėtų ramiai mirti žinodama, kad nereikia stebėti sūnaus ir saugoti jį nuo bėdos. Kartais Mei jautėsi tokia pavargusi... Ji tenorėjo akimirkos poilsio, tenorėjo pakelti kojas viršun ir pailsėti. Argi nenusipelnė bent to? Po viso ilgo, rūpesčių kupino gyvenimo? Prieš užmigdama, ji dažnai galvodavo apie kapines. Jos atrodė maloni vieta. Visur auga žolė ir gražūs medžiai, o ir kaimynai nelaikytų jos raupsuotąja. Ji atvertė užrašų knygelę ir pradėjo rašyti.

— Tavo šypsena labai maloni, — pasakė ji. — Pradėkime nuo to, gerai?

Kaip paprastai, Berta, nešina pirkinių krepšiu, atėjo kaip tik pietų metu.

— Štai vaisių sultys, — garsiai pasakė ji, tuo pat metu gudriai mirktelėdama. — Atnešiau vaisių sulčių, kaip ir liepėte, ponia Makgorvi.

Dėl kažkokių priežasčių Berta vyną atkakliai vadino „vaisių sultimis”. Iš pradžių Mei manė, kad Berta taip daranti dėl kaimynų (nors tai buvo ne jų reikalas), bet, pasirodo, kad tai tik vienas iš Bertos juokelių, kurių turėjo visą podėlį. Dauguma jų buvo varginantys ir beveik nejuokingi, bet Mei juos priėmė kaip kainą, kurią tenka mokėti už Bertos draugiją. Dievas mato, Mei teko iškęsti ir baisesnių dalykų.

— Kur Princas? — paklausė Berta, žvilgtelėdama į svetainę. — Vėl laksto su triratuku?

Beveik iškart, kai Ronis grįžo namo, Berta dėl polinkio į dykinėjimą pradėjo jį vadinti Princu. Mei aiškinimai, kad Ronis darbo neturi ne dėl savo kaltės, Bertos nesustabdė. Ji tik juokdavosi iš tokių pateisinimų. Jos nuomone, Ronis gyveno pavydėtinai gerai. Suaugęs vyras be jokių pareigų, gyvenantis iš motinos pajamų, visą dieną valgantis traškučius ir žiūrintis kabelinę televiziją bei besielgiantis kaip karališkosios šeimos narys.

— Jis sportuoja, — pasakė Mei, nors abi moterys puikiai suprato, kad Ronis nekentė Bertos, taigi savo pasivažinėjimus derino su jos vizitais.

— Kažkas labai gardžiai kvepia, — Berta uostinėjo orą. — Ką nors kepi ant grotelių?

— Ne, — užginčijo Mei. — Valgysim tuno sumuštinius.

— Ir gersim vaisių sultis, — pasakė Berta. — Nepamiršk vaisių sulčių.

Kol nedraugavo su Berta, Mei dienos metu alkoholio nevartojo. Tiesą sakant, ji išvis gėrė labai retai. Tačiau pietų metu Mei nusprendė mėgautis vynu. Iš dalies ji palaikė draugiją Bertai, kuri nemėgo gerti viena, bet pagaliau priprato prie alkoholio sukelto lengvo apsvaigimo, net jei po piety ji kartais skųsdavosi galvos skausmu ar nuovargiu. Mei nuomone, tai tebuvo maža, bet pelnyta privilegija.

Pirmąkart Bertą Mei sutiko prieš ketverius metus apygardos kalėjime, kuriame abiejų sūnūs laukė teismo. Lankymų kambaryje buvo sunku vienai kitos nepastebėti. Dvi senos baltaodės moterys jaunesnių ir tamsesnių moterų jūroje. Kai tik jų akys susitikdavo, Mei droviai bei užjaučiamai nusišypsodavo, bet vengė prisistatyti. Ronio byla sulaukė gana nemažo visuomenės dėmesio. Sausainius pardavinėjančios skautės byla virto gardžiu kąsneliu žurnalistams. Mei jautė santykių su kitais žmonėmis atšalimą. Draugai liovėsi skambinę, kaimynai sveikindamiesi nemojavo. Jos pačios duktė prišnekėjo siaubingų, tačiau tikriausiai teisingų dalykų apie Ronį. Žinoma, Mei manė, kad tokių dalykų nevalia pasakoti už šeimos rato ribų. Tėvas Ortega netgi pasiūlė jai nebesilankyti bingo vakarėliuose. Žinoma, kol viskas nurims. Mei neskubėjo susipažinti su naujais žmonėmis ar atsidurti situacijoje, kurioje turėtų aiškinti, kas ji tokia ir ką veikianti apygardos kalėjime.

Pirmoji ledus pralaužė Berta. Vieną vėjuotą pavasario dieną ji pasekė Mei iš stovėjimo aikštelės ir pradėjo plepėti kaip su sena drauge. Pritardama moters žodžiams Mei mielai būtų ištarusi: amen. Berta pasakojo apie siaubą, kurį motina jaučia, kai jos vaikas sėdi užrakintas. Juk jis vis dar tebėra mažas berniukas. Moteris kalbėjo, kaip sunku kitiems žmonėms suprasti, kad galima mylėti savo sūnų po to, ką jis padarė, kaip sunku kitiems žmonėms suprasti ryšį tarp motinos ir vaiko. Tuomet ji pradėjo dejuoti apie sunkią sekmadieninę kelionę iš Belingtono į teismo rūmus, kai autobusai važinėja taip retai. Net nespėjusi visko apgalvoti, Mei pasisakė taip pat gyvenanti Belingtone ir pasisiūlė parvežti Bertą namo.

Kelias kitas savaites Mei vežiojo naująją draugę ir į kalėjimą, ir namo, kol Bertos sūnų Aleną nuteisė šešiems mėnesiams už suvirinimo aparato vagystę ir bandymą jį parduoti tikrojo savininko pusbroliui. Tai nebuvo jo pirmas nusižengimas. Tuo laiku Berta per pietus jau ėmė lankytis Mei namuose. Iš pradžių tik draugės pakviesta, vėliau impulsyviai ir galiausiai — beveik kiekvieną dieną. Mokslo metų metu Berta dirbo pėsčiųjų perėjoje prie Reiburno mokyklos. Suprantama, ji turėjo porą laisvų valandų tarp pietų pertraukos ir pamokų pabaigos. Kodėl gi nepraleidus jų su Mei?

Tiesą pasakius, Mei vertino Bertos draugiją. Ne dėl to, kad labai mėgo naująją draugę (Bertą buvo labai sunku mėgti), bet todėl, kad žmogui reikėjo draugijos. Jei neturėdavo su kuo kiekvieną dieną pasikalbėti, pajusdavo kažkokią keistą tuštumą. Na ir kas, kad Berta plaukus dažėsi vario spalva ir per daug gėrė (Mei visiškai nepritarė gėrimui pamokų metu) ar piktai juokavo ir retai rasdavo ką gera pasakyti apie bet kurį žmogų? Niekas kitas, išskyrus dukrą, su Mei šiomis dienomis nebendravo. Tiesa, jos duktė Kerol užsukdavo kartą per mėnesį. Tačiau ji nuolat skundėsi Roniu ir bandė Mei įtikinti, koks jis atgrasus. Diana Taringer iš kito gatvės galo, kurią Mei kadaise laikė gera drauge, apsimetė jos nė nepastebinti, net kai jų vežimėliai beveik susidūrė prekybos centre. Taigi Mei teko pasirinkti. Ir ne tarp Bertos ir šeimos, ne tarp Bertos ir kokio nors mielesnio žmogaus, bet tarp Bertos ir nieko. Pasirinkti buvo visai nesunku.

— Jis žino, kur paslėptas lavonas, — atkakliai tvirtino Berta. — Jį išduoda tos suktos mirksinčios akutės.

Mei nemėgo galvoti apie Garį Konditą [* Kongresmenas Garis Konditas (Gary Adrian Condit) - amerikiečių golitikas, demokratas, 2001 m. įsivėlęs į skandalą dėl 23-ejų metų Candros Levi (Chandra Levy) dingimo. Maždaug po metų nužudytos merginos palaikai buvo aptikti. G. Kondito kaltė iki šiol neįrodyta, o byla tebėra nebaigta. Iš politinės arenos kongresmenas pasitraukė po pralaimėjimo rinkimuose 2003 m], todėl šnekėti apie jį buvo dar nemaloniau. Dingusi mergina, gedintys tėvai, nenubaustas žudikas — tai buvo per daug siaubinga. Kita vertus, Berta negalėjo sustoti kalbėjusi ta tema...

— Net jei ant kaktos būtų užrašas kaltas, tai nieko nebūtų pakeitę. O dar jo miela laiba žmonelė, kuri visaip palaikė tą padugnę.

Ką dar ji galėjo daryti? — norėjo paklausti Mei. — Ką dar vargšelė galėjo daryti, jei jį mylėjo?

— Turiu naujienų kongresmenui Pajacui, — nusukdama antro vyno butelio kamštelį pasakė Berta. Per įprastus pietus ji galėjo išgerti tris ar keturis butelius. — Jo šūdas smirdi, kaip ir visų kitų.

— Prašau, — pasakė Mei. — Nesikeik.

— Tikiuosi, moteriai leis aplankyti jį kalėjime. Esu tikra, kad dėvėdamas kalėjimo kombinezoną jis atrodys nuostabiai. — Vien nuo tos minties Bertą suėmė juokas. — O kas išpaišė įvažiavimą į jūsų garažą?

Šį klausimą ji išpyškino staigiai ir sausai, kad Mei suprastų, jog ji nebešneka apie kongresmeną Haudį Dudį, prireikė kelių sekundžių.

— Išpaišė? Kaip suprasti išpaišė?

— Nori pasakyti, nepastebėjai? — Berta nesugebėjo nuslėpti blogų žinių perdavimo teikiamo malonumo. — Aną naktį kažkas nupiešė naują grafiti.

— O, ne! Ar jis labai bjaurus?

— Tik vienas žodis, — pasakė Berta. — Deja, nelabai gražus.

Mei bandė keltis nuo kėdės, bet persigalvojo. Žodis... Ji numanė, koks jis. Palauks. Gadinti malonius pietus ir be reikalo nervintis nebuvo tikslo.

— Na ir įžūlūs žmonės, — sumurmėjo ji.

— Šiandien skanus tunas, — pagyrė Berta, nors suvalgė tik kelis mažyčius kąsnelius. — Čia StarKist?

— Ne. Fasuoti parduotuvėj, — atsakė išsiblaškiusi Mei.

— Aš parduotuvėje gamintų produktų neperku, — smarkiai purtydama galvą pareiškė Berta, tarsi kadaise būtų labai pasimokiusi. — Sutaupai kelis skatikus, bet negali ramiai valgyti.

— Produktas tas pats, — užginčijo Mei. Ji beveik nekreipė dėmesio į kivirčą. Juk kaskart valgydamos tuną jos ginčydavosi iš naujo. — Tiesiog priklijuoja kitą etiketę.

— Nebūk naivi, — tvirtino Berta. Staiga ji pastebėjo stalo vidury gulinčią užrašų knygelę su ant jos padėtu raudonu parkeriu. — Kas čia?

— Ronio pažinčių skelbimas. Reikia surasti jam merginą.

— Mmm, — Berta atrodė nustebusi. Ji prisimerkė ir garsiai perskaitė: — Vienišas, baltaodis, keturiasdešimt trejų metų, gražių akių ir mielos šypsenos vyras ieško moters. Mėgsta važinėti dviračiu ir ilgai vaikščioti paplūdimiu. Aš nesu tobulas ir nesitiku, kad tu būsi tobula.

— Ką manai? — paklausė Mei. Jai skelbimas skambėjo visai neblogai.

Berta kelias minutes pasvarstė ir papurtė galvą.

— Šitaip nieko nepavyks. Reikia parašyti: malonios išvaizdos.

— Norėjau. Ronis neleido.

— Tikėk manim, — pasakė Berta. — Jei to neparašysi, visos manys, kad jis tiesiog bjaurus.

— Aš sakiau tą patį. Betgi pati žinai, koks jis kartais būna užsispyręs.

Berta nusiėmė rašiklį ir greit pataisė skelbimą.

— Imk, — pasakė ji. — Dabar ir lazda nuo jų neatsigins.

Mei, stovėdama vidudienio saulėje, žiūrėjo į ant kiemo asfalto parašytą žodį. Ji tikėjosi kito žodžio. Tarsi kas būtų pakirtęs kojas.

— Kur žmones moko manierų? — svarstė ji. — Šis miestas buvo labai malonus.

— Jis niekada nebuvo toks, — atkirto Berta. — Visi tiesiog apsimesdavo.

— Bet išpaišyti įvažiavimą į garažą?..

— Tikriausiai paaugliai, — svarstė Berta. — Pirmiausia jie miške prisigeria, tada krečia eibes.

— Ne, čia to psichopato su furgonėliu darbas. Jis labai dažnai spausdamas signalą važiuoja pro šalį ir klijuoja plakatus.

Mei žinojo, kad Ronis, išvažiuodamas iš namų, matė užrašą. Tikriausiai jis net per užrašą pervažiavo. Mei tikėjosi, kad tai nesugadino sūnaus nuotaikos ar neįstūmė į dar gilesnę depresiją.

— Nueisiu į ūkinių prekių parduotuvę, — pasakė ji. — Paprasčiausiai uždažysiu užrašą juodais dažais.

— Galiu paskolinti tau ginklą, jei nori, — pasiūlė Berta. — Alenas turi tris.

— Net nežinočiau, kaip jį laikyti.

— Visai nesunku, — tarė Berta. — Išmokyčiau per kelias minutes.

Mei papurtė galvą. Ji net nenorėjo pagalvoti apie ginklus. Ji norėjo galvoti apie tą dieną, kai atsikraustė į šį namą. Tai buvo labai seniai, prieš trisdešimt penkerius metus. Ji laukėsi Kerol, Ronis tik pradėjo lankyti mokyklą. Tai buvo jos pirmas nuosavas namas.

Net tada gyvenime vietos iliuzijoms nebuvo. Net tuomet ji puikiai suprato, kad ištekėjo ne už to vyro. Iš pradžių jis buvo žavus girtuoklis, bet po vestuvių visas žavesys išgaravo. Taip pat žinojo, kad jos sūnui mokykloje bus sunku. Kažkas charakteryje ar išvaizdoje vertė žmones jo nemėgti.

Bet, nepaisant visko, Mei puoselėjo viltį. Jie persikėlė į nuosavą namą jaukiame rajone prie geros mokyklos. Galbūt čia viskas klostysis kitaip; galbūt čia jie bus laimingi. Ankstyvą vakarą ji stovėjo ant pievelės ir meldė Dievą, kad jos šeima Mėlynių gatvėje būtų laiminga, kad jos santuoka sutvirtėtų, kad jos vaikai užaugę būtų sveiki ir perspektyvūs žmonės.

Štai kokios buvo jos maldos pasekmės: žodis VELNIAS, užrašytas didelėmis raidėmis purškiamais oranžiniais dažais. Nuo to žodžio link jos namo durų vedė didelė oranžinė rodyklė.

— Dieve, padėk mums, — siekdama Bertos rankos ištarė moteris.

RAUDONAS BIKINIS

Džina Makginis, neseniai pensijon išėjusi antros klasės mokytoja, kuri gyveno gretimame name, tvirtai žengė ant Saros durų kilimėlio.

— Pasirengusi eiti? — Džina buvo energinga, tvirta moteriškė, trykštanti nenugalimai optimistišku charakteriu. Suprantama, su septynmečiais vaikais ji sutarė labai gerai. Kelis paskutinius mėnesius dvi moterys kiekvieną dieną, po vakarienės, eidavo sportiškai pasivaikščioti. Gana greit šie pasivaikščiojimai tapo mėgstamiausia Saros dienos dalimi. Ji nekreipė dėmesio net į begalinį Džinos plepumą. — Lauke pučia superpuikus vėjelis.

— Gal galėtume kelias minutes palaukti? — paprašė Sara. — Ričardas vėl užsidaręs darbo kambaryje.

Netrukus jos abi puikiai žinojo, jog išėjimą iš namų teks atidėti bent pusvalandžiui, nes Ričardas intensyviai kažką dirbo kambaryje. Ričardo, kuris metų metus buvo aršus šventos teisės į poilsį ir erdvę apmąstymams šiuolaikinėje visur skubančioje vartotojiškoje visuomenėje gynėjas, gyvenime staiga atsiradęs darboholiškumas buvo labai keistas. Nepaisant to, kiekvieną dieną Džina pas Sarą ateidavo lygiai septintą valandą. Jos vyras Timas, pensijon išėjęs žmogus, amžinai nepatenkintas bambeklis, žiūrėdamas žinias net apsiputodavo iš pykčio, o kai imdavo murmėti apie korumpuotus politikus ir visuomenės mažumas, Džina stengėsi pasprukti kuo toliau nuo namų. Ji pasidėjo atsineštus svarmenis ant pievelės ir nusekė paskui Sarą vidun.

— Laaaba diena! — dainingai sušuko Džina. — Ar maža miela mergaitė yra namie?

— Šiandien ji labai prastos nuotaikos, — perspėjo Sara. — Niekaip nepavyko prikalbint pamiegoti po pietų.

— Oi, mieloji, — net sužinojusi, kad Liusei reikia persodinti kepenis, ji nebūtų atrodžiusi labiau užjaučianti. — Vargšelė.

— Vargšė mamytė, — Sara pataisė jos klaidą. — Juk kenčiu tai aš. Ji visiškai pamišusi. Kaip Dostojevskio veikėjas.

Tačiau ta maža mergaitė, kuri iškišo gaivą iš svetainės, atrodė labiau panaši į Normano Rokvelo [* Normanas Rokvelas (Norman PercevelRockwell, 1894-1978) -XX a. amerikiečių dailininkas, pagarsėjęs kasdienio gyvenimo scenų vaizdavimu], nei į epilepsija sergančio ruso tvarinį. Pamačius lankytoją, jos veide nušvito plati šypsena. Ji prilėkė prie Džinos ir puolė į glėbį. Abi atrodė kaip oro uoste susitikusios įsimylėjėlės. Džina šmukštelėjo Liusės plaukus, atsiklaupė ant vieno kelio ir ilgai, lyg svarstydama, pažvelgė trimetei mergaitei į akis.

— Ar šiandien miegojai?

Liusė liūdnai papurtė galvą.

— Ar esi mieguista?

Liusė vėl papurtė galvą. Šįkart karštai neigdama bet kokį miego trūkumą. Nepaisant vynuogių sulčių dėmių aplink lūpas, ji atrodė labai žavingai — lyg plačiaakė benamė mergytė, vilkinti Barbės chalatėlį (Ričardo motinos dovaną, kurios Sara labai nemėgo, taigi, savaime suprantama, Liusė tiesiog dievino).

— Tikriausiai ji kažkaip įgavo antrą kvėpavimą, — pastebėjo Sara.

— Džiaugiuosi tai girdėdama, — pasakė Džina. — Nes jei būtų pavargusi, tai aš negalėčiau įteikti dovanos.

Liusė iškart dėmesingai sukluso.

— Kokios dovanos? — pasidomėjo mergaitė.

Džina apsimetė, kad kažką išgirdo, ir sukluso.

— Gali būti, kad klystu, bet galėčiau prisiekti, jog girdėjau šuns lojimą. Sara, nejaugi nusipirkot šunį?

Liusė klausiamai pažvelgė į savo motiną. Juk namie galėjo būti šuo, apie kurį ji nieko nežinojo, tiesa?

— Bent jau aš tikrai nepastebėjau jokio šuns, — pasakė Sara.

— Galbūt tas garsas sklinda iš čia, — Džina apsuko savo ypač didelį ant liemens kabantį krepšį taip, kad pagrindinis skyrius būtų tiesiai prieš Liusės akis. Krepšys — įmantrus daiktas. Jame buvo keli skyriai, du vandens butelių ir žibintuvėlio laikikliai. Jei kas nors paklaustų Saros nuomonės, ji pasakytų nesuprantanti, koks velnias Džiną privertė ant užpakalio nešioti tokį didelį ir atsikišusį daiktą.

— O Dieve, — Džina lėtai atitraukė užtrauktuką. Plačiai užsimojusi ji įkišo ranką krepšin ir ištraukė mielą mažą haskį su ant vienos ausies kabančia širdies formos etikete. — Žiūrėk, ką radau.

— Pupinukas! [* Pupinukas (angl. Beanie) - populiari pliušinių žaislų linija; iš esmės tai yra maža kokio nors gyvūnėlio formos pliušinė pagalvėlė, pripildyta polistirolo rutuliukų] — sušuko Liusė, norėdama apie savo dovaną pranešti visam rajonui.

— Jo vardas Nanukas, — pasakė Džina. Liusė linksmai suverkšleno, kai buvusi mokytoja padavė mergaitei pliušinį šuniuką.

— Tikrai nereikėjo... — pastebėjo Sara.

— Nupirkau vieną Taileriui, — paaiškino Džina. Taileris buvo jos keturmetis Sietle gyvenantis vaikaitis. Ji berniuką pamatydavo tik dukart per metus, bet pasakodavo apie jį kiekvieną dieną, o balandžio mėnesį pradėdavo pirkti kalėdines dovanas. — Žinau, kad Liusė juos taip pat renka.

— Pasielgei tikrai apdairiai, — Sara pasisuko į dukrą. — Pasakyk Džinai ačiū.

— Ačiū, Džina, — švepluodama minkščiausiu, saldžiausiu balsu pasakė Liusė. Jos veide buvo palaiminga dėkingumo išraiška, kuri privertė Sarą krūptelėti. Galima pagalvoti, jog tai pirma Liusės gauta dovana... Siaubas!

Ką jis ten taip ilgai veikia? — svarstė Sara, kai pusė aštuonių atėjo ir praėjo. Moteriai nerūpėjo, kad jos vyras taip užsiėmęs. Sarą nervino paprasčiausia neteisybė. Ričardo kiaurą dieną nebūdavo namuose — jis elgėsi kaip suaugęs, bendravo su žmonėmis, gerame restorane pietavo su klientais. Nejaugi dabar negalėtų išjungti to prakeikto kompiuterio ir išeiti pasivaikščioti? Juk šis pasivaikščiojimas buvo vienintelis dalykas, kurio Sara laukė. Nejau taip sunku praleisti vieną valandą su savo trejų metų dukrele? O gal ji per daug reikalauja?

Bent Džina dėl to nesirūpino. Visą pusvalandį ji kartu su Liuse klūpėjo ant kilimo ir padėjo mergaitei supažindinti Nanuką su kitais dvidešimt septyniais pupinukais. (Kokiu būdu Liusė jų tiek daug surinko?) Dabar abidvi pliušinius gyvūnėlius rūšiavo pagal „amžių”, nurodytą ant etikečių su vardais. Keista, bet Džina nuoširdžiai mėgo Liusę. Tai Sarą nustebindavo kiekvieną kartą, kai tik pamatydavo jas kartu. Žinoma, Liusei viskas buvo gerai. Tiesiog Sara nebuvo įpratusi apie dukrelę galvoti kaip apie itin mielą mergaitę.

Liusė čia niekuo dėta. Sara per daug laiko praleisdavo su dukrele. Savaime suprantama, jos viena kitai labai įkyrėdavo. Pavyzdžiui, šiandien, nuo šešių valandų trylikos minučių ryto, jos buvo sulipusios lyg Siamo dvynės. Triskart valgyta, dukart užkandžiauta, penkiskart pakeistos sauskelnės; kelionė į prekybos centrą (susierzinimo priepuolis prie kasų), truputis nevaisingo laiko ant puoduko, vizitas į karuselių parką (kurio Sara nekentė, bet neturėjo kito pasirinkimo, nes Marija Ana paskelbė ją persona non gratta Reiburno mokykloje), tuzinas Berensteinų meškučių” [* Berensteinų meškučiai (The Berenstein Bears) -vaikiškų knygelių serijos personažai, antropomorfinių lokių šeimyna, kurią sukūrė Sta- nas ir Janas Berensteinai] knygelių, pilnų dusinančių banalybių ir bjaurių iliustracijų (Liusė jas dievino ir nesutikdavo skaityti jokių kitų knygelių), šiek tiek piešimo pirštais, maudynės, jokio popiečio miego, vėlyvos popietės staigmena (Liusė į unitazą įmetė dėžutę kreidelių, o Sara turėjo jas išžvejoti). Tokia buvo mamytės dienos santrauka.

Ką, po velnių, jis ten taip ilgai veikia?

Pusvalandis vaikų TV laidos Mėlynius spėja buvo vienintelis laikas, kurį Sara galėjo skirti sau. Galbūt paskaityti laikraštį, gal paskambinti senai draugei, atlikti kelis jogos pratimus. Deja, dabar ji sėdėjo ant sofos šalia Liusės ir fantazavo apie berniukišką laidos vedėją Stivą. Jis atrodė tas vaikinas, su kuriuo Sara galėtų visai neblogai sutarti. Jis Sarai priminė ją pačią.

Protingas, tačiau truputį pasyvus žmogus, kuris kažkaip atsidūrė vaikų pasaulyje. Stivas perdaug aiškiai tarė žodžius, o ne itin nuoširdžiai girdamas laidos žiūrovus (Oho! Tu labai protingas!), vaipėsi kaip įmanydamas. Neseniai žaidimų aikštelėje pradėjo sklisti gandas, kad Stivas turi problemų su narkotikais. Tiesą sakant, kas galėtų jį dėl to kaltinti? O, Stivai, pabėk su manim! Galėtume kelias dienas, rūkydami kreką, slėptis pigiuose nakvynės namuose.

Koks graudus vaizdelis! Ji fantazavo apie savaitgalį su vyru, kuris dėvi regbio marškinėlius ir bendrauja su mėlynu animaciniu šunimi. Antra vertus, tai buvo geriau nei nepaliaujamai galvoti apie Todo bučinį. Gražuolis koledžo berniukas. Ir ką ji sau galvojo? Džina atitraukė akis nuo pliušinių gyvūnėlių, kuriuos dabar juodvi su Liuse rūšiavo pagal spalvą.

— Klausyk, popiet mačiau UPS siuntų gabenimo sunkvežimį, — pareiškė ji. — Jau gavai maudymosi kostiumėlius?

— Pagaliau, — atsakė Sara.

— Na? — Džina atrodė pernelyg susidomėjusi. — Koks įvertinimas?

— Dar nespėjau pasimatuoti.

— Tai matuokis dabar. Noriu pažiūrėti, kaip jie atrodo.

— Nemanau, kad derėtų... — bandė atsisakyti Sara.

— Nagi, — susiraukė ir ant šlaunų pasidėjo rankas Džina. — Jau seniai įstojau į surauktų sijonų klubą. Noriu pamatyti, kaip atrodo tikras maudymosi kostiumėlis.

Sara puikiai suprato, kad išsisukti nepavyks. Taigi, ji pasiėmė dar neišpakuotą dėžę į vonią ir pradėjo nusirenginėti. Gailėjosi išvis užsiminusi apie kostiumėlius. Paprasčiausiai negalėjo susilaikyti. Tuo metu, beveik prieš dvi savaites, jos galva buvo pilna minčių apie Todą, ir pokalbis apie maudymosi kostiumėlius buvo tinkamiausia tema. Juk ji neketino aiškinti savo staigaus susidomėjimo viešu baseinu.

Vienintelis ją sulaikantis dalykas buvo penkerių metų senumo Speedo maudymosi kostiumėlis. Visus tuos metus iki bučinio ji manė, kad kostiumėlis yra pakankamai išvaizdus. Tačiau po bučinio, vos ji kostiumėlį pasimatavo, vaizdas, kurį pamatė veidrodyje, atvėrė akis ir moteris suprato, koks bjaurus senasis apdaras. Po tokios žavios akimirkos žaidimų aikštelėje ji įžeistų Todą pasirodžiusi vilkėdama seną mėlyną, vienos dalies maudymosi kostiumėlį, su iš po jo kyšančiais gaktos plaukais (žinoma, plaukai buvo atskiras rūpestis, bet tai nieko nekeitė). Ji svarstė, ar į baseiną eiti vilkint gatvės drabužius, ar kokią nors suknelę. Dar viena išeitis buvo paslėpti maudymosi kostiumėlį po dideliais marškinėliais. Deja, jos fantazijoje tokiems vaizdiniams vietos neatsirado. Norint jaustis vertai scenarijaus, kurį susikūrė, reikėjo gražaus maudymosi kostiumo.

Kitą rytą ji nusivedė Liusę į parduotuvę. Kadangi Liusė nekentė parduotuvių, išvyka buvo siaubinga. Sara beveik neturėjo laiko apžiūrėti maudymosi reikmenų, nes turėjo stebėti Liusę. Kai pagaliau išsirinko, ji nutempė dukrelę į matavimosi kambarį ir liepė ramiai sėdėti, kol pati ant savo pilkų, vilnonių, dosnaus kirpimo kelnaičių matuosis kostiumėlius. Deja, kelnaitės vis išlįsdavo iš po apatinės bikinio dalies ir sugadindavo efektą. Pirmasis kostiumėlis tobulai apgulė šlaunis, tačiau atrodė trimis dydžiais per didelis ties krūtine. Antrasis tobulai tiko ties krūtine, bet apačioje atrodė kaip bulvių maišas. Jos manymu, trečiasis tiko visai neblogai. Jis buvo vienos dalies, juodas, su labai gilia iškirpte bei ovalinėmis skylėmis šonuose. Sara išėjo iš matavimosi kabinos, iš trijų pusių apsuptos veidrodžių, kad pasitartų su pardavėja. Ši kurį laiką dvejojo.

— Aš šito nepirkčiau, — galiausiai sumurmėjo moteris.

Grįžusi į matavimosi kambarį, Sara labai išsigando, nes pastebėjo, kad Liusė kažkur dingusi. Stengdamasi nepanikuoti, ji pradėjo garsiai šaukti dukrelę vardu. Neišgirdusi atsakymo, patikrino visas gretimas matavimosi kabinas, atidarydama atrakintas duris bei žvilgtelėdama pro užrakintų durų apačią. Įvairiai apsinuoginusioms moterims jos elgesys nepatiko.

— Gal matėt mažą mergaitę? — klausinėjo Sara. — Jai ant kelio užklijuotas tvarstis.

Staiga lyg iš giedro dangaus plykstelėjo mintis apie perspėjamuosius plakatus — Tarp mūsų yra iškrypėlis! Ji supanikavo.

Vis dar vilkėdama kostiumėlį, išlėkė iš persirengimo kabinos ir pradėjo basomis lakstyti po parduotuvę.

— Liuse? Kur tu? — šaukė ji. Kai tik kiti pirkėjai sumišusiais žvilgsniais pažvelgdavo į ją, moteris griebdavosi už galvos ir suvaitodavo: — Aš pamečiau savo dukrą! — Ji įsivaizdavo Ronaldą Džeimsą Makgorvį, glostantį Liusei galvą ir vaišinantį ją ledais. Liusė dievino ledus.

— Liuse? Kur tu?

Elektros prietaisų skyriuje Sarą sustabdė jaunas juodaodis apsaugos darbuotojas. Jis uždėjo rankas jai ant pečių ir liepė nusiraminti. Tada paaiškino, jog Liusė saugi ir pastebėta prie kasų.

— Mes ją stebim, — pasakė jis. — Gal tiesiog grįžkite į persirengimo kabiną ir apsirenkite.

Tą vakarą, pasakodama istoriją Džinai, apie Liusės dingimą neprasitarė. Sara tiesiog skundėsi, kaip sunku rasti tinkamą maudymosi kostiumėlį, kai tenka ieškoti vienai, jau nekalbant apie paieškas su dukrele, sekančia iš paskos.

— Man tikrai reikia naujo, — pasakė ji. Vos šie žodžiai išskrido iš lūpų, pati nustebo dėl savo jausmingo balso. — Senasis man visiškai nebetinka.

— Kodėl tau neužsisakius krūvos kostiumėlių iš katalogo? — pasiūlė Džina. — Mano marti visada taip daro. Kai Liusė užmigs, galėsi juos pasimatuoti ir netinkamus nusiųsti atgal. Sutaupytum daug laiko.

Kadangi beveik visą suaugusiosios gyvenimą Sara vilkėjo vienspalvius, vienos dalies kostiumėlius, kataloge randamų stilių ir spalvų gausybės ragas ją labai nustebino. Pasirodo, kad bikinis grįžo madon. Viršutinės kostiumėlio dalys buvo pačios įvairiausios: nuo berankovių marškinėlių imitacijos iki paprasčiausių juostelių; na, o apatinės siūlėsi bet kokiu atveju pridengti pasturgalį — vienos labiau, kitos mažiau. Kai Sara apsiprato su pasirinkimo gausa, jautėsi kaip išlaisvinta iš skurdaus paprastų parduotuvių pasirinkimo kalėjimo. Pagaliau suvokė, kad dabar tikrai joks pardavėjas į ją keistai nespoksos, pastebėjęs, jog ji įdėmiai apžiūrinėja, jų nuomone, jos amžiaus ir sudėjimo moteriai netinkančius modelius.

Parduotuvėje ji net nesvajotų apie ekstravagantiškų ir seksualių kostiumėlių matavimąsi (jei jau prakalbome, tai greičiausia ji neišdrįstų jų vilkėti viešumoje). Rinkdamasi kostiumėlį, moteris galvojo tik apie Todą. Jis be marškinėlių sėdėtų šalia baseino, žolyne, ant patiesto rankšluosčio. Išskyrus juodu, visame komplekse buvo tuščia. Todas, neslėpdamas susijaudinimo, stebėtų, kaip ji, visa varvėdama, išlipa iš baseino. Jos figūra spindėtų, kaip juodu bikiniu vilkinčios Afroditės. Telefonu užsakinėdama bikinį, Sara jautė beveik gėdingą jaudulį: tariant VISA kortelės numerį, jos balsas drebėjo.

Kadangi kostiumėlius pristatė tik po šešių dienų — verčiau būtų sumokėjusi už skubią siuntą-užsidegimas spėjo išblėsti. Kuo daugiau laiko praslinkdavo, tuo nerealesnė ir nesuprantamesnė Sarai atrodė ši situacija. Kaip ji galėjo leisti? Kodėl nepažįstamajam leido šitaip elgtis? Blogiausia, kad visi vaikai ir motinos matė jų bučinį. Blogiausia, kad matė ir Liusė. Ačiū Dievui, Liusė visiškai dėl bučinio nesirūpino. Ji netgi apie jį neužsiminė. Nepaisant to, kartais Sara visiškai suprato Mariją Aną, Šeril ir Teresą. Kodėl gi jos turėtų su ja šnekėti po to, ką ji iškrėtė? Kaip jos tą, kas įvyko, paaiškino savo vaikams?

Net jei baseine užtektų drąsos vilkėti maudymosi kostiumėlį, kodėl galvoja, kad toks vyras kaip Todas iš tikrųjų nori ją matyti? Kas ji tokia? Moteris įsivaizdavo, kaip jis, pamatęs ją, krūpteli. Kaip jis nusivilia, išvydęs jos mažas krūtis, pasibaisi, pažvelgęs į atstumiančius riebalus po bamba? O kas, jei vyras su ja elgtųsi kaip Artūras Malounis? Ką ji tada darytų?

Artūras Malounis buvo prakaulus vidurinės mokyklos teatro trupės nuoboda, nesveika oda ir pomėgiu juoktis iš savo paties išdaigų. Sara pamatė jį priešpaskutinių mokslo metų rudenį, kai žiūrėjo moksleivių spektaklį Komivojažieriais mirtis [* Bene garsiausia amerikiečių dramaturgo ir eseisto Artūro Milerio (Arthur Miller, 1915-2005) pjesė]. Tuomet šešiolikmetis Artūras stebėtinai tikroviškai suvaidino Vilį Lomaną, ir Sara nusprendė, kad jis privalo būti jos vaikinas. Nors ir stokodama patirties ji stengėsi kiek įmanydama vadovautis flirto taisyklėmis. Mergina įkyriai spoksojo į jį per anglų kalbos pamokas, vienintelį bendrą dalyką, ir įsiminė visą tvarkaraštį, siekdama keliskart per dieną „netyčia” susidurti su juo koridoriuje. Kartais, kai ji su Artūru persimesdavo vienu kitu žodeliu, Sara nepamiršdavo pagirti vaikino rengimosi stilių ar priminti kokį nors jo pasakytą protingą posakį. Retsykiais pasiteiraudavo, ką jis planuoja veikti savaitgalį, ar matė tą ar kitą filmą; tačiau tokie dėmesio ženklai vaikino neveikdavo. Atrodė, lyg jis būtų apgaubtas nematomo šydo.

Po kelis mėnesius trukusių bevaisių ir žeminančių pastangų, sėkmė pagaliau nusišypsojo Pavasario šokių maratono, skirto paremti sergančius raumenų distrofija, metu. Sara atėjo, vilkėdama klostuotą sijoną, pūkuotą megztinį ir avėdama sandalais. Čia sukiojosi ir Artūras. Tik gaila, kad jis atrodė kaip ne itin vykusi Džeimso Dino kopija — visaip slėpė marškinėliuose suvyniotą cigarečių pakelį — ir visą vakarą praleido kalbėdamas su dešimtoke Bete D’Adarijo, garsiai besijuokiančia didžiakrūte mergina. Šioji žvingavo taip, lyg visam pasauliui skelbtų, kokia ji laiminga. Bet vos tik Betė iškeitė Artūrą į futbolininką, Sara suprato, jog nevalia praleisti tokios progos. Ji nuskubėjo prie nelaimingo atstumtojo Artūro, kuris stovėjo prie žiūrovų tribūnų ir piktai timpčiojo išbalintus džinsinio švarko kraštus, ir kaipmat pasisiūlė palydėti jį namo. Vaikinas nelabai norom sutiko.

Kelyje Artūras pralinksmėjo. Žinoma, priežastis buvo ta, kad Sara glaudėsi prie jo ir vis kartojo, koks jis geras aktorius, kokia garsi kino žvaigždė jis bus. Artūrui laimėjus pirmąjį „Oskarą”, miestas pagrindinėje gatvėje jo garbei surengs paradą. Pagaliau, kai vaikinas pakankamai atsipalaidavo, mergina pateikė labiausiai tą naktį ją dusinusį klausimą.

— Kodėl aš tau nepatinku?

— Tu man patinki, — prieštaravo jis.

— Nemeluok, — pasakė ji jam. — Tu manai, kad aš visai nieko. Tu pats nežinai, ar aš tau patinku. Skirtingai nei Betė.

— Man nepatinka Betė, — piktai atrėžė jis. Su atgal sulaižytais plaukais Artūras atrodė dar panašesnis į žebenkštį nei paprastai ir bent spuogai tamsoje buvo ne tokie pastebimi. — Ji tokia bukagalvė.

— Su ja šnekėjai visą vakarą. Man netarei nė žodžio.

— Net nežinojau, kad atėjai.

— Matai? — nustebo ji. — Jei aš tau patinku, būtum mane pamatęs. Aš tave visą vakarą stebėjau. Net nešokau. Visiškai nieko neveikiau. Laukiau, kol atkreipsi į mane dėmesį.

Artūras atrodė nustebintas ir sujaudintas šios išsakytos minties.

— Atsiprašau, — pasakė ir savo nuostabai ją apkabino Vasaros gatvės viduryje (aplink nebuvo nė gyvos dvasios). Sara beveik apsiverkė.

— Leisk man išpirkti kaltę.

Vaikinas bučiavo ją ant šalto metalinio suoliuko iš organinio stiklo suręstoje pavėsinėje greta traukinių stoties, kuri nakčiai buvo uždaroma. Jų pirmojo bučinio intymumas — Sara jautė vakarienės metu Artūro suvalgytų brokolių skonį — vienas iš kelių nuoširdžiai šokiruojančių atsitikimų jos gyvenime.

Dieve. — galvojo ji. — Aš įsisiurbiau į Artūro Malounio liežuvį... Ir man tai patinka! — Tai buvo bjauru, bet tuo pačiu metu ir jaudino. Šių dviejų pojūčių samplaika buvo tokia galinga, kad kai jo šaltos rankos ne visai švelniai sugriebė merginos dešiniąją krūtį, Sara net nepagalvojo priešintis.

— Atsiprašau, — sumurmėjo ji.

— Dėl ko?

— Jos tokios mažos. Betės daug didesnės.

— Gal užsičiauptum ir nešnekėtum apie Betę?

Kai jis pavargo tyrinėti krūtis, pamėgino pakišti ranką po sijonu. Ji Artūrą sustabdė ne dėl to, kad to nenorėjo — pati nežinojo, ko nori, bet todėl, kad jai atrodė, jog viskas vyksta pernelyg greit. Greičiau, nei jie buvo pasiruošę.

— Atsiprašau, — sumurmėjo Sara.

— Nieko tokio, — atsiduso jis. — Geriau jau eisiu. Reikia pailsėti prieš testą.

— O Dieve, — atsiduso Sara. — Visai apie jį pamiršau.

— Svarbiausia mūsų gyvenime, — pasakė jis. — Kaip galėjai pamiršti?

— Tu dėl to kaltas, — burbtelėjo Sara.

Tai išgirdęs Artūras susirūpino. Matyt, vaikinui atrodė, kad jei dėl jo kaltės mergina pamiršo apie akademinių gabumų testą, tai jis mažiausiai vertas pagarbos. Nepaisant to, jis visą laiką laikė Sarą už rankos, palydėjo namo ir pievelės pakrašty, linkėdamas labos nakties, pabučiavo.

Tą naktį mergina negalėjo užmigti, ryte negalėjo pažvelgti į pusryčius. Sėdėdama tėvo mašinoje, ji jautėsi silpna ir paklaikusi. Tėvas, dalindamas seniai žinomus patarimus, situacijos irgi nepagerino. Jis patarė pirmiausia atsakyti į lengvesnius klausimus, atmesti aiškiai neteisingus atsakymus, niekada nepalikti neatsakytų klausimų. Tuo metu ji stengėsi neiškišti pro važiuojančio automobilio langą galvos ir nesurikti naujojo vaikino vardo visam miestui.

Tuzinas jos bendraklasių buvo išsirikiavę prie pagrindinio vidurinės mokyklos įėjimo, be jokių pastangų ji pastebėjo Artūrą, nes ryšys tarp jų buvo stiprus. Jis stovėjo bemaž eilės pradžioje ir rimtai šnekėjosi su geriausiu draugu Metu.

Jis šneka apie mane, — išdidžiai pagalvojo Sara. Ji drąsiai, kaip tik mergina gali, žengė prie vaikinų.

— Niūri, — pasakė Metas.

— Liūdna, — pritarė Artūras. — Melancholiška.

Kaip tik tuo momentu Sara patapšnojo jam per petį.

— Aš tokia laiminga, — paskelbė ji. — Negaliu liautis šypsotis.

Artūras kelias sekundes į ją spoksojo, lyg stengdamasis atsiminti jos vardą. Tą rytą jis skutosi, todėl ant jo odos buvo matyti įpjovimo žymių.

— Gal galim pasišnekėti vėliau? — paklausė jis. — Dabar aš kaip ir užsiėmęs.

Jis atsuko jai nugarą — Artūras vilkėjo tą patį džinsinį švarką, — kaip ir aną naktį, — ir Sara aiškiai pajuto, kad vaikino nebeturi.

Durys atsidarė, ir mergina kaip avis paskui visus įėjo vidun. Vienintelis dalykas, apie kurį ji galėjo galvoti, antro numerio pieštuku pildydama testo lapus, buvo galimos atstūmimo priežastys.

Ar aš nepakankamai graži? Aš blogai bučiuojuosi? Gal reikėjo leisti jį po sijonu? Gal dėl visų tų priežasčių išsyk?

Kad ir kaip keista būtų, viskas išsisprendė. Testą ji išlaikė gerai, daug geriau nei tikėjosi. Betė sudaužė Artūrui širdį, taigi vaikinas šliauždamas grįžo pas Sarą, kuri susitikinėjo su juo visą vasarą, o tada patyrė kerštingą išsiskyrimo malonumą.

Štai kas ją glumino. Artūras Malounis nebuvo svarbi jos gyvenimo figūra. Geriausiu atveju, jis buvo lyg mažas įrašas meilės istorijos paraštėje, paauglys — ne pernelyg išvaizdus, kuris vieną dieną ją pabučiavo, o kitą — jau gailėjosi taip pasielgęs. Apie jį negalvojo nuo tos dienos, kai baigė mokyklą. Taigi, svarstė ji tomis keistomis dienomis, kai laukė, kol atveš maudymosi kostiumėlius, kodėl neišeina galvoti apie nieką kitą, išskyrus jį?

Gėlėtas bikinis su juostelėmis buvo kvaila mintis. Tai aišku net asilui! Bikinis it žnyplėmis suspaudė jos krūtinę ir neturėjo reklamuojamų „biustą didinančių” savybių. Vilkėdama gėlėtus drabužius, Sara jautėsi nepatogiai. Tarsi visam pasauliui skalambytų: laba diena, aš vilkiu „gėles”.

Juoda liemenėlė su palaikančiomis vielelėmis atrodė kiek geresnė — ir ne tokia gėdinga — bet ji buvo vienu dydžiu per maža. Atramos negailestingai įsirėžė į šonkaulius ir turėjo į korsetą panašų poveikį. Jai buvo keista prisiminti Viktorijos laikų pagalvėles ir žieduotus sijonus, dėvint tokį, tų laikų moralės normų neatitinkantį, drabužį.

Trečioji liemenėlė jai patiko labiausiai. Ji buvo paprasta, bet kartu ir viliojanti. Atvėrė kuklų, bet vis tiek provokuojantį diafragmos vaizdą. Tik bėda, kad spalva visiškai netinka. Ją galima vadinti „paraudusiu saulėlydžiu”, bet, moters nuomone, ji buvo rausva. Sara nedėvėjo rausvų drabužių.

Dieve... — pagalvojo Sara. — Kas man yra? Aš nedėviu gėlėtų drabužių. Nedėviu ir rausvų... — Ji atpažino sekinantį vidinį balsą. Jis viskam prieštaraudavo. Visą gyvenimą tas balsas tūnojo galvoje, stabdė progresą, neleisdamas rizikuoti ir išsilaisvinti iš tramdančių rėmų.

Magistrantūros studijų metu Sara parašė darbą, kuriame Kamilę Paliją [* Kamilė Palija (Camille Anna Pagliuy g. 1947 m.) - garsi amerikiečių kultūros veikėja, profesorė, rašytoja ir dėstytoja, feministė ir visuomenės kritikė] vadino „netikra feministe”, nes ji aukštino seksualinę kelių ypatingų moterų galią vietoj to, kad sutelktų dėmesį ties bendra patriarchaline moterų priespauda. Ją ypač nervino Palijos beveik adoruojantis požiūris į dainininkę Madoną. Ko paprasta moteris: sekretorė, padavėja, namų šeimininkė, prostitutė galėjo išmokti iš turtingos, įžymios, gražios savimylos, kuri turi viską, ko tik užsigeidžia.

Tačiau neseniai Sara priėjo išvadą, kad moterys, ar bent ji, turi daug ko išmokti. Madona nesakė: oi ne, aš turbūt negalėčiau užsimaukšlinti šitų kaušelių ant krūtų. Oi ne, aš turbūt negalėčiau pozuoti kaip nuoga keliautoja autostopu. Ji visada sakė taip: kaubojiškos skrybėlės — žinomai Seksas su Jėzum — kodėl gi ne? Motinystė — taip pat visai nieko. Kai vienas vaidmuo pasendavo, ji tiesiog išsirinkdavo naują. Sara suprato, kad tai buvo išsilaisvinimo forma. Tik laikina, ne visiems tinkama, bet pakankamai tikra tiems, kam užtenka vaizduotės. Tiesa buvo ta, kad iš patriarchalinės visuomenės gniaužtų visos moterys ištrūks negreit, taigi iki tol — kiekviena už save — geriausias sprendimas.

Ketvirtas išbandytas kostiumėlis buvo raudonas bikinis. Jo spalva — kaip saldžiojo obuolio. Viršutinė dalis buvo gana maža, „nesutvirtinta”, pasak katalogo, tačiau krūtys maloniai tilpo dviejuose medžiaginiuose trikampiuose. Apatinės dalies stilius vadinosi „berniukiški šortai,” kurie siūlė „erdvią priedangą”. Šortų berniukiškumas išryškino jos moteriškumą, pabrėžė šlaunų ir užpakalio linijas, paslėpė viršutinėje šlaunų dalyje esančius netobulumus. Kad ir kaip keista būtų, atrodė neblogai. Gal net dar geriau. Na, bent jau kaip gimdžiusiai moteriai, kuriai gresia ketvirta dešimtis.

Reikėtų dažniau vilkėti raudonus drabužius, — galvojo Sara, stebėdama savo atvaizdą ant vonios durų kabančiame dideliame veidrodyje.

Kai ji įėjo į svetainę ir atsistojo modelio poza, vieną ranką laikydama ant šlaunies, o kitą — už galvos, Liusė ir Džina sutartinai pažvelgė viršun. Liusė sušnairavo, o Džina iš nuostabos net išsižiojo.

— Ak, — pasakė ji Liusei. — Nejau mamytė neatrodo seksualiai?

Liusė kelias sekundes galvojo. Tada linktelėjo. Bet jos pritarimas buvo bandymas įtikti. Atrodė, lyg būtų nesupratusi klausimo.

Staigiai iškvėpdama orą, Džina pakėlė svarmenis viršun.

— Keista, kad paminėjai Dostojevskį, — pasakė ji. — Kaip tik dabar knygų klube skaitom Nusikaltimą ir bausmę.

Nusikaltimas ir bausmė? — susierzino, stengdamasi spėti paskui Džiną. — Knygos mėgėjų grupei ta knyga per daug intelektuali.

— Tik ne mums, — Džina išstūmė svorius tiesiai nuo krūtinės. — Mes skaitom tik klasiką. Praėjusį mėnesį skaitėm Seserį Kerę.

— Kaip jums gerai, — išdrožė Sara. — Praėjusiais metais kelios mamos iš žaidimų aikštelės bandė mane prikalbinti jungtis prie jų grupės. Vienintelės jų skaitomos knygos buvo Opros brukami romanai.

— Mes — mokyklos mokytojai, — pasakė Džina, lyg tai paaiškintų visus skirtumus.

— Nuėjau į vieną susitikimą, o pusė moterų net nebuvo perskaičiusios knygos. Jos tiesiog norėjo sėdėti ir šnekėti apie savo vaikus. Juk mokiausi magistrantūroje. Jei neketini kalbėti apie knygas, nevadink susirinkimo Knygos mėgėjų grupe.

— Mes labai intelektualiai diskutuojame, — pareiškė Džina. — Tau reikėtų ateiti kitą mėnesį. Skaitysim Ponią Bovari. Galėtum būti mano mažoji sesuo.

— Mažoji sesuo?

— Mes stengiamės įtraukti jaunesnes moteris. Vadinam jas mažosiomis seserimis, — numojo ranka lyg nevertą diskutuoti temą. — Man labiau patiktų, jei būtum mano viešnia.

— Pagalvosiu, — viduje dejuodama, atsakė Sara. Ji mažiausiai pasaulyje troško leisti vakarus su būreliu pensijon išėjusių mokyklos mokytojų, šnekančių apie Floberą. — Esu įsitikinusi, kad mano požiūris skiriasi nuo jūsų.

— Tai ir yra visa esmė, — paprotino Džina. — Mums šviežias kraujas labai praverstų.

Jos baigė savo įprastą trijų mylių ratą per parką ir naujas statybvietes. Džina visą tą laiką kilnojo svarmenis ir šnekėjo apie Knygos mėgėjų grupę. Ji beprasmiškai smulkiai apibūdino kitas nares, paminėjo jų išsilavinimą ir šeimų istorijas, nevengdama pabrėžti netgi žavių asmeninių keistenybių. Bridžita šnekėjo trijomis kalbomis ir išmaišė visą pasaulį. Patraukli, bet labai reikli Alisa buvo ištekėjusi trečią kartą. Reginos sūnus, kuris visuomet siekė aukštų rezultatų visose gyvenimo srityse, buvo Fortune 500 kompanijos finansų direktorius. Džozefina buvo linksma, bet labai užsispyrusi. Jos atmintis dabar prastesnė nei anksčiau. Lorel dalyvaudavo tik vasarą ir rudenį. Kitą metų dalį ji buvo golfo sirgaliaus žmona Bokoje.

— Stengiausi prikalbinti Timą pabandyti žaisti golfą, — pasakė moteris, kai abidvi pasuko į savo gatvę, — bet jis nesutiko, mat yra per daug užsiėmęs, nes visą dieną sėdi namie ir žiopso į televizorių, taip leisdamas savo smegenims pavirsti pliurze. Sunku patikėti, bet prieš dvidešimt metų jis buvo laikomas žaviu ir protingu žmogumi.

Kai Džina pradėdavo skųstis savo vyru, ją sustabdyti buvo labai sunku. Daugelis pasivaikščiojimų baigdavosi Sarai pakvietus Džiną atsigerti šalto vandens. Senyvai moteriai atsigėrus, Sara turėdavo kaip terapeute klausytis valandos trukmės skundo, jog Timas nesugeba susitaikyti su mintimi, jog yra pensininkas. Šįkart Sarą išgelbėjo stebėtinas atsitiktinumas: Teresa iš žaidimų aikštelės sėdėjo ant jos namo prieangio pirmojo laiptelio, aiškiai laukdama, kol galės pasišnekėti.

— Turėsiu atsiprašyti, — pasakė Sara Džinai. — Atrodo, turiu svečių.

Sara kitų motinų nematė nuo tos dienos, kai pasibučiavo su Todu. Kitą rytą bei dar du kartus po to ji ateidavo į Reiburno mokyklos aikštelę, bet pastovios lankytojos buvo dingusios. Pikniko stalas — tuščias. Net jei būtų atsiuntusios registruotą laišką, situacija nebūtų aiškesnė.

Jai nerūpėjo Marija Ana ir Šeril; be tų moterų Sarai buvo tik paprasčiau gyventi, tačiau ji ilgėjosi Teresos - jas siejo ypatingas ryšys — svarstė, ar nereikėtų jai paskambinti ir pasiaiškinti. O dabar štai Teresa čia. Jos apsilankymas leido suprasti, kad viskas pamiršta ir atleista. Sara nesugebėjo sulaikyti beviltiškos šypsenos.

— Ak, — pasakė ji. — Kokia viešnia!

— Tikiuosi, neprieštarauji, — pasakė Teresa. — Tavo vyras sakė, kad gali grįžti bet kurią akimirką.

— Malonu tave matyti. Gal galiu pasiūlyti puodelį arbatos? Ar dar ko nors?

Teresa papurtė galvą.

— Galiu užtrukti tik kelias minutes. Tik norėjau tave perspėti. Žinai tą vyrą? Iškrypėlį? Jis važinėjo dviračiu žaidimų aikštelėje. Apžiūrinėjo vaikus.

— O Dieve, — išsprūdo Sarai. — Ar policija žino?

— Nieko negali padaryti. Jis nepažeidžia įstatymų, — kandžiai nusijuokė ji. — Tikriausiai laukia, kol jis ką nors nužudys. Tik pamaniau, kad turėtum žinoti. Manau, visi turim būti labai atsargūs.

— Ačiū, kad perspėjai. Pasielgei labai puikiai. — Sara akimirką sudvejojo. — Tikrai nenori arbatos?

— Kad ne...

— Nagi. Užtruksi tik minutę.

Teresa atsistojo.

— Atsiprašau, Sara. Nemanau, kad tai gera mintis.

— Aš nenorėjau jo pabučiuoti, — leptelėjo Sara. — Net nežinau, kaip tai atsitiko.

Teresa gūžtelėjo, lyg tai būtų buvusi sena istorija.

— Geriau aš eisiu namo, — švelniai tapšnodama Saros ranką, tarė ji. — Maikas rūpinsis.

Išėjus draugei, Sara gana ilgai sėdėjo prieangyje. Jautėsi kaip paskutinė kvailė ir stebėjo nuo žemės kylančius jonvabalius. Ji manė, kad Teresa atėjo atsiprašyti ar kartu su Sara pasijuokti, kokia kalė gali būti Marija Ana. Tikėjosi, kad jos susitaikys, išgers arbatos ir ras būdą vėl būti geros draugės. O ši atėjo tik perspėti Sarą apie dviračiu važinėjantį iškrypėlį.

Gailėjosi tą akimirką nepaprašiusi cigaretės, nes dabar neturėjo ką veikti. Jai reikėjo grįžti vidun pas Ričardą. Tam ji buvo ne visai pasirengusi. Vis dar neatleido už tai, kaip jis elgėsi, pagaliau nulipęs iš savo darbo kambario. Vyriškis vilkėjo atsagstytus marškinius, o akys buvo lyg apkvaitusios. Jos taip atrodydavo, kai Ričardas prie kompiuterio praleisdavo per daug laiko. Tik įžengęs į svetainę, pareiškė, kad ji galinti eiti pasivaikščioti. Tai sakydamas žiūrėjo tiesiai į žmoną, bet atrodė, kad jis nemato. Atrodė, kad raudoną bikinį, kuris jai tobulai tiko, vilkinti žmona liko visiškai nepastebėta.

KUR TU, PO ŠIMTS VELNIŲ, BUVAI?

Lario skrajutės atliko savo darbą. Bėgant savaitėms, Ronaldo Džeimso Makgorvio gyvenimas Belingtone virto didelio skandalo priežastimi. Vietiniuose ir regioniniuose laikraščiuose pasirodė daug straipsnių; net Liudininko žinios rašė apie „masinę priešpriešą tarp šiaip jau ramios užmiesčio rajono bendruomenės ir seksualinio nusikaltėlio”.

Kuo daugiau, skaitydamas laikraščių straipsnius, Todas sužinojo apie Makgorvį, tuo labiau suprato ir pritarė Lario pykčiui ir priešiškumui. Makgorvį buvo tris kartus suėmę už lytinių organų rodymą mažamečiams bei vieną kartą už seksualinį priekabiavimą (dėl nežinomų priežasčių šis kaltinimas teismo nepasiekė). Labiausiai gąsdinantis buvo kaltinimas, už kurį Ronaldo Makgorvio nesuėmė.

Holė Kolapinto, gyvenusi Žaliąjame Slėnyje, buvo devynerių metų mergytė, kuri 1995 metų pavasarį dingo, eidama iš mokyklos. Mergytės likimą galima buvo tik nuspėti. Niekas jos, įlipančios į mašiną ar su kuo nors kalbančios, nematė. Kūno taip ir nerado. Ji, kaip žurnalistai mėgo sakyti: „tiesiog išnyko”.

Mokyklos sargas Ronaldas Džeimsas Makgorvis, Holės motinos siūlymu, greit tapo pagrindiniu įtariamuoju. Ponia Kolapinto prasitarė, kad jos dukrelė keliskart skundėsi kaip „bjauriai” į ją žiūrėjo valytojas. Taip pat moteris pasakojo, kad Holei einant į tualetą, jis dažnai įsiverždavo į patalpą. Vyras teisinosi turįs išplauti grindis ar pakeisti tualetinį popierių. Ponia Kolapinto apie savo rūpesčius pranešė mokyklos vadovybei, kuri pareiškė valytojui griežtą papeikimą ir perspėjo vyrą ateityje būti atsargesniam.

Tyrėjai, kurie kvotė sargą, pasakė, kad jis mergaitės dingimo metu alibio neturėjo. Vyriškis gyveno vienas, o tą dieną darbe nepasirodė dėl ligos. Tvirtino visą dieną miegojęs namuose, tačiau neatsirado nė vieno asmens, galinčio paliudyti apie jo buvimo vietą iki kitos dienos ryto, kai jis kaip visuomet pasirodė Palaimintojo Atpirkėjo pradžios mokykloje.

Makgorvis atkakliai tvirtino esąs nekaltas. Jis bendradarbiavo su policija, vėliau net su FTB. Sutiko būti tardomas be advokato, netgi sutiko būti tikrinamas melo detektoriumi. Teisėsaugos sistema melo detektoriaus testą apibūdino kaip neaiškų bei dviprasmišką. Deja, nebuvo nieko, kas ką nors galėtų padaryti: techniškai šnekant, nesuradus kūno, nebuvo įvardytas nusikaltimas. Tai tebuvo eilinė dingusio žmogaus byla. Bėgant laikui, istorija visiems atsibodo ir buvo pamiršta.

Tačiau Žaliojo Slėnio gyventojai niekada neabejojo Makgorvio kalte, taigi stengėsi jo gyvenimą padaryti kiek įmanoma nemalonesnį. Apklausti asmenys apie šį epopėjos skirsnį tikslesnių detalių nepateikė.

— Niekas kažko baisaus jam neiškrėtė, — aiškino vyras. — Veikiau keletą mažų šunybių, kad primintų, jog Slėnyje yra nepageidaujamas.

— Žmonės jam skambindavo telefonu ir rėždavo, ką apie jį galvoja, — prisiminė moteris.

— Nemanau, kad kas nors jam atvirai grasino, — pasakė policijos viršininkas. — Bent jau aš apie tai nieko nežinau.

Praslinkus šešiems mėnesiams po Holės dingimo, Makgorvis paliko darbą pradinėje mokykloje ir kartu su motina gyventi persikraustė į Belingtoną. Po dvejų metų jį suėmė už incidentą su skaute ir nuteisė trejiems metams kalėti. Dabar jis grįžo.

Pastebėjęs šio įvykio sukeltą susidomėjimą, Belingtono meras sušaukė skubų miesto gyventojų susirinkimą. Problema buvo didesnė, nei manė Todas: visos į mokyklą vedančios gatvės buvo pilnos tėvų. Atrodė, kad rugsėjo pirmoji atėjo pora mėnesių anksčiau nei įprasta.

Laris aiškiai paprašė Todą vilkėti Sergėtojų marškinėlius, juk tą vakarą vis tiek vyks treniruotė, taigi jis nenustebo, pamatęs prie įėjimo stovinčius bei lygiai taip pat kaip ir jis apsirengusius komandos draugus. Tiesa, Todas nustebo, kai Laris liepė jiems vorele žygiuoti į salę. Ten jis Sergėtojus išrikiavo tiesiai prieš sceną. Jie atrodė kaip prezidentą saugantys slaptosios tarnybos agentai. Laris liepė jiems ant krūtinės sukryžiuoti rankas ir visai nesišypsoti. Net jei kas ir vykusiai pajuokautų.

Todas stovėjo toli dešinėje tarp Tonio Korenčio ir Deveino Rodžerso. Abu stovėjo plačiai išskėtę kojas, jų veido išraiškos kažkaip vaizdavo ramybę ir budrumą. Todas pabandė sekti jų pavyzdžiu, bet suprato, kad tai nėra lengva. Apsimetėlio savimonę kamavo įvairiausios mintys, jis jautėsi lyg vaikas, persirengęs tėvų drabužiais. Per kelias paskutines savaites Todo narystė Sergėtojų komandoje tapo tvirta ir tikra, tačiau jis jautėsi nenusipelnęs visiško komandos draugų pasitikėjimo. Vyras buvo nuėjęs į dvi treniruotes, ir abi buvo labai varginančios bei sunkios-daug derinių mokymosi, fizinio pasirengimo pratimų, grumtynių dėl kamuolio. Tačiau, kai treniruotės baigdavosi, niekas, išskyrus Larį, nepatapšnodavo jam per petį. Niekas, išskyrus Larį, jo nepakviesdavo bare išgerti alaus. Kiti komandos draugai geriausiu atveju mandagiai linktelėdavo ar nenoromis pamojuodavo ranka. Jie buvo policininkai, o jis — ne. Viskas paprasta.

Todas pasisuko link potencialaus sąjungininko Deveino.

— Kodėl mes čia? — sušnibždėjo jis.

Deveinas gūžtelėjo pečiais, lyg nežinotų. Atrodė, kad jam net nerūpi.

— Juk reikia kažkur būti, — atsakė jis.

Salė buvo sausakimša. Todas atpažino daug veidų, kuriuos matė per pastaruosius pusantrų metų su Aronu aplankytose žaidimų aikštelėse. Bendru tėvų požiūriu, jei tu nereiškei savo nuomonės apie seksualinius nusikaltėlius ir nereikalavai paaiškinimo, kokių priemonių imasi miesto valdžia, siekdama užkirsti tolimesnį vertingos nuosavybės naikinimą, tu nebuvai doras pilietis ir geras tėvas.

— Gal reikėtų prie miesto ribos pakabinti naują ženklą? — visai auditorijai entuziastingai pritariant, pasiūlė įpykęs vyras. — Sveiki atvykę į Belingtoną — iškrypėliams pakantų miestą!

Ant scenos stovintys valstybės tarnautojai: meras, policijos viršininkas bei mokyklos psichologas kantriai kartojo tuos pačius patarimus. Mes savo vaikus galime ganėtinai apsaugoti, žinodami kur ir su kuo jie leidžia laiką. Nesiųskite be palydovų mažų vaikų į parduotuvę, neleiskite neprižiūrėtiems vaikams eiti pas draugus, gyvenančius kitoje gatvės pusėje. Ramiai laikykitės šių atsargumo priemonių ir nekurkite panikos atmosferos. Vaikystė turėtų būti ne nerimo, bet nerūpestingumo laikas. Policijos viršininkas pranešė apie žaidimų aikštelių bei parkų priežiūros sustiprinimą bei atidų Makgorvio veiklos stebėjimą.

Po pusvalandžio tokių kalbų, Todo dėmesys susilpnėjo. Jis pradėjo galvoti apie Ketę ir jos keistai blankią reakciją, kai Todas pranešė žaisiąs futbolą.

— Futbolo treniruotės? — paklausė ji. — Apie kokias treniruotes tu čia kalbi?

— Sergėtojai, — rodydamas į tą dieną Lario duotus marškinėlius, pasakė jis. — Aš — naujasis puolėjas. Todėl kiekvieną ketvirtadienį grįšiu vėlai.

— Maniau, įstojai į tėvų komitetą.

— Įstojau. Čia tie patys žmonės. Mes esam stebėtojų grupė — futbolo komanda. Tikriausiai reikėjo suprantamiau paaiškinti.

Ketė nenuliūdo. Ji, lyg patvirtindama tai, ką seniai įtarė, ilgiau nei įprastai linksėjo.

— Dabar man reikia kažko... fiziško, — tęsė jis, atsakydamas į nepateiktą klausimą. — Pastaruoju metu jaučiausi lyg apimtas depresijos.

— Gerai, — pasakė ji. — Nesvarbu.

Gal ji tiesiog pavargusi, — galvojo jis. Pastaruoju metu ji dirbo veteranų ligoninėje, įrašinėjo Antrojo pasaulinio karo veteranų pasakojimus. Jų istorijos ją giliai sukrėtė. Todas net nenumanė, kokios buvo tos istorijos, nes žmona su juo beveik apie nieką, išskyrus Aroną, nešnekėjo. Aroną ir teisės egzaminą.

Todas suprato, kad jų santykiai lėtai, stabdžių neturinčia mašina riedėjo link skardžio. Ketė buvo įsikalusi į galvą, kad kai tik Todas gaus advokato licenciją, vėl viskas bus puiku. Jis gaus gerai mokamą darbą dideliame mieste esančioje stambioje advokatų kontoroje, pagaliau jie galės nusipirkti namą. Pabaigusi savo dokumentinį filmą, Ketė daug daugiau laiko praleis su Aronu. Po kurio laiko svarstys galimybę susilaukti dar vieno vaikelio.

Šis scenarijus buvo malonus, išskyrus vieną dalyką — ar Todas išlaikys teisės praktikos egzaminą. Ir nepasakysi, kad jis negalėtų išlaikyti. Juk baigė teisės mokyklą, tiesa? Tiesiog šiomis dienomis jam buvo sunku susikaupti.

Gal galėčiau dirbti policininku? — žvelgdamas į Deveiną, galvojo jis. Šiame darbe buvo kažkas akivaizdžiai jaudinančio. Vagių gaudymas, jų suėmimas vidury gatvės... — O gal ugniagesiu, — tai taip pat būtų visai neblogai. Bėgant į degantį pastatą ar lipant kopėčiomis su kūdikiu ant rankų išsiskiria adrenalinas... Kodėl jis apie tai nepagalvojo anksčiau? Kodėl jam atrodė, kad kiekvieną dieną vilkėti kostiumą ir tyrinėti autorių teises ar leisti dienas, bandant pasinaudoti mokesčių įstatymuose esančiomis spragomis, yra smagu? Kas per suaugusio vyro gyvenimas?

Jis galvojo ir apie Sarą. Tik prabėgomis. Pastebėjo tris jos drauges: aptemptų elastinių kelnių karalienė drožė priekyje, o kitos dvi cimbino iš šonų pagarbiu atstumu. Saros kartu nebuvo.

Nuo bučinio praėjo beveik mėnuo, taigi Todo minčių tas nuotykis neužvaldė. Jis vis dar ieškodavo Saros baseine ar prekybos centre, tačiau daugiau iš įpročio, o ne reikalo, nesitikėdamas dar kada nors ją sutikti. Kai moterį prisimindavo, jo širdis beviltiškai, melancholiškai tvikstelėdavo. Atrodė, lyg Sarą būtų trumpai pažinojęs prieš daugybę metų (vienos nakties nuotykis koledže), lyg ji būtų natūraliai atkeliavusi ir dingusi iš jo gyvenimo, nei atsisveikinusi, nei nenuoširdžiai pažadėjusi kada nors susitikti.

Dėl šios priežasties Todas neatpažino Saros, kai ši susirinkimo metu įkišo galvą salėn. Jis pastebėjo naują žmogų, bet atidžiau neįsižiūrėjo: ji jam buvo tiesiog monotonijos pagyvintoja, ganėtinai graži, jauna, tarpdury stoviniuojanti bei nedrąsiai, lyg ne ten pataikiusi, susirinkimą stebinti moteris.

Pagaliau jis atpažino Sarą — tai įvyko, kai ji žengė į salę gana pažįstama eisena, o gal figūra pasirodė pažįstama. Jis jautėsi nusivylęs, mat per ilgai vaizduotėje piešė moters portretą. Galiausiai nusprendė, kad dėl nusivylimo kalta apranga. Aikštelėje ji atrodė mergaitiškai, vilkėdama apdribusias kelnes ir suglamžytus marškinėlius. Jos plaukai buvo pašėlusiai susivėlę. Atrodė, lyg prieš išeidama iš namų ji įkišo galvą į elektros lizdą. O dabar buvo tvarkinga — kaip suaugusi, į pasimatymą einanti moteris. Ji segėjo ilgą juodą sijoną, vilkėjo baltą aptemptą palaidinę. Jos plaukai buvo sušukuoti atgal ir, ko gera, (jis iš taip toli negalėjo įžiūrėti) net buvo pasidažiusi lūpas.

Priekinėse eilėse buvo laisvų vietų, bet ji, tikriausiai nenorėdama atkreipti į save dėmesio įpusėjus susirinkimui, eidama per salės vidurį, atsistojo prie sienos salės gale, kur keli pavėlavę žmonės stovėjo lyg veidrodinis Sergėtojų atvaizdas. Ji kelias sekundes žvelgė į sceną, kažką sušnibždėjo šalia stovinčiam vyriškiui. Jis atsakė; Sara linktelėjo ir vėl žvelgė į priekį.

Kai jų akys susitiko, Todas pajautė apčiuopiamą ryšį. Vyras savo jausmų negalėjo tiksliai apibūdinti. Atrodė, kad jį kažkas krestelėjo, bet tuo pačiu metu jį užvaldė ir jaudulys. Tikriausiai Sara jautėsi taip pat, nes staiga atsitraukė, lyg pora nematomų rankų būtų pastūmusios ją į sieną. Tuomet pažvelgė į jį. Žvilgsnis buvo įžeistas, klausiamas. Atrodė, lyg teirautųsi: kur tu, po šimts velnių, buvai? Todą akimirksniu užvaldė kaltės pliūpsnis, kad kelių savaičių išsiskyrimas įvyko dėl jo kaltės, lyg būtų žinojęs, kur ją rasti ir demonstratyviai neatėjęs. Vienintelis atsakymas, kurį galėjo jai pateikti, buvo nežymus, gailingas gūžtelėjimas pečiais. Jis atsiprašė, bet pats nežinojo už ką.

Pakilo šnekėti aptemptukių karalienė Marija Ana. Ji buvo apsirengusi išeiginiais drabužiais. Vilkėjo juodas kelnes ir per didelę šilkinę palaidinę. Laikysena buvo tiesi, o balsas atrodė malonus: nebuvo girdėti įsakinėjančių balso tonų.

— Mano vardas Marija Ana Mozer, — pareiškė ji. — Aš norėčiau žinoti, ar miesto rotušėje yra žmogus, kuris ieškotų teisėto pono Makgorvio iškeldinimo iš Belingtono būdo. Pavyzdžiui, ar nekilnojamo turto inspektorius negalėtų jo name rasti kokių nors pažeidimų ir iškeldinti jį? Ar miestas nesugebėtų surasti būdą, kad paskelbtų jo namą miesto nuosavybe dėl to, kad jame kažkada gyveno įžymi asmenybė?.. — ji dvejodama nutilo. Todas pastebėjo, kaip kalbančioji nesėkmingai bando nuslėpti šypseną. — Jei ne, tai gal mes galėtume jį įsodinti į traukinį ir išvaryti iš miesto, — tęsė ponia Mozer.

Marijos Anos akivaizdžiam pasitenkinimui, visa salė garsiai plojo. Todas paniekinamai užvertė akis ir pasisuko į Sarą tikėdamasis, kad moters veido išraiška sutaps su jo. Deja, ten Saros jau nebuvo. Jos kūno vietą užėmė dėmė ant sienos. Pašnairavęs į duris, jis pamatė, kaip jos užsiveria.

Dvejojo tik vieną sekundę prieš nuspręsdamas ją vytis. Norėjo išvengti viso mėnesio nesimatymo, negalėjimo sužinoti, kodėl moters žvilgsnis buvo pilnas kančios, ką jis padarė, kad ji jautėsi įskaudinta. Jis manė galėsiąs tyliai išsmukti iš salės, bet tesuspėjo ton pusėn žengti gal porą žingsnių, kai Tonis Korentis pagriebė jį už marškinėlių apykaklės. Jis kaip tėvas pačiupo į judrią gatvę bėgantį vaiką.

— Ei, — sušnibždėjo Korentis. — Ką darai? Negali dabar išeiti.

Todas buvo bepradedąs aiškinti, bet Tonio veido išraiška privertė jį apsigalvoti. Žengdamas atgal į rikiuotę, jis ant krūtinės sukryžiavo rankas ir nedėmesingai žvelgė į erdvę. Kaip buvo liepta.

Įlipęs į Lario automobilį, Todas pajuto keistą kvapą. Niekas neapsiriktų dėl tos smarvės. Jis pasitikrino savo sportbačių padus, bet jie buvo švarūs.

— Visai geras susirinkimas, — paskelbė Laris, sėsdamasis į vairuotojo sėdynę. Jis pakėlė ranką, leisdamas Todui „duoti penkis”. — Pagaliau atkreipėme jų dėmesį.

— Tik užtruko per ilgai, — pastebėjo Todas. — Maniau, niekada nesibaigs.

Sarai išėjus, klausimai ir atsakymai tęsėsi visą valandą. Todas negalėjo patikėti, kad jis visą laiką lyg geras kareivis stovėjo prieš sceną. Jam reikėjo pasakyti, kad Korentis rūpintųsi savo reikalais ir išeiti paskui ją, bet kvailys, netaręs nė žodžio, pakluso. Atrodė, kad trenkta futbolo komanda jam būtų buvusi svarbesnė nei bučiuota moteris, su kuria norėjo pasikalbėti. Kada jis tapo toks bestuburis? Automobilyje tvyranti smarvė stiprėjo. Ji jam simbolizavo kaltinimą bailumu, kosminiu negebėjimu pasiaukoti tinkamą akimirką.

— Tai buvo pirmas žingsnis, — linksmai pasakė Laris. — Tikrai tvirtas pirmas žingsnis. Toliau reikia palaikyti spaudimą.

Kai tik Laris užvedė variklį, Todas atidarė langą. Tai nepadėjo.

— Nemalonu tai sakyti, Lari, bet kažkas čia nelabai kaip kvepia.

— Negali būti, — atsakė Laris.

— Pauosčiau batus. Aš nekaltas, — pasakė Todas.

— Aš irgi nekaltas, — patikino jį Laris. — Tai bagažinėje esantis šuns šūdo krepšys.

Vyrams grįžtant iš treniruotės, Laris, kaip visada, pasuko į Mėlynių gatvę. Prieš savaitę jis purškiamais dažais ant Makgorvio kiemo grindinio užrašė vaikų tvirkintojas. Savaitę prieš tai jis, stovėdamas pievelėje, apmėtė langines kiaušiniais. Abu kartus Todas sėdėjo mašinoje ir tyliai nepritardamas stebėjo vandalizmą. Laris neprašė padėti. Tai jam priminė brolijos dienas, kai broliai Todo akivaizdoje kvailai pokštaudavo nesitikėdami, kad jis dalyvaus ar pritars. Jiems buvo svarbu, kad jis būtų šalia, kai jie klijavo vazą ant šuns galvos ar mėtė smiginio strėlytes girtuokliui į užpakalį.

Todas puikiai suprato neprivaląs čia būti. Jis galėjo namo pareiti pėsčiomis ar parvažiuoti mašina. Tačiau jis ir toliau buvo Lario keleivis ir priverstinis draugužis. Kartais bandydavo save įtikinti, kad jis tiesiog saugo komandos draugą, stebi jį, prižiūri, kad šis nepadarytų ką nors tikrai beprotiška. Kartais svarstė, ar tik jis nesąs bailys, ar tik tikrieji jausmai Lariui nėra stipresni, nei pats sau norėjo pripažinti.

— Ar galėtum man paduoti tą krepšį? — paklausė Laris. — Jis už tavęs, ant grindų.

Šuns šūdas buvo plastikiniame prekybos centro maiše, kuris atrodė lyg pripildytas purvo.

— Dieve! Lari, šitas maišas sveria visą toną.

— Turiu draugą Gyvūnų priežiūros draugijoje. Durų kišenėje yra degaus skysčio.

Laris neskubėjo, nesielgė, kaip žmogus, darąs kažką pasalūniška, neteisėta. Jis prie Makgorvio laukujų durų priėjo it paštininkas, atnešęs paštą. Ant kilimėlio numetė maišą, ramiai apipylė jį skysčiu, tada degtuku padegė. Tikrumo dėlei, jis užpurškė dar degaus skysčio — ugnis kilo ir leidosi kaip ant kepsnių grotelių — tada keliskart paskambino į duris, apsisuko ir ramiai grįžo atgal į mašiną. Jiedu, stebėdami atidaromas paradines duris, laukė.

Duris atidarė ne Makgorvis. Gęstančios, bet vis dar pavojingos liepsnos apšvietė seną, vilkinčią chalatą moterį, kuri rankoje laikė kavos puodelį. Ji kelias sekundes pastovėjo, įvertino situaciją, tada ramiai uždarė duris. Atrodė, kad ant kilimėlio degantys šūdai buvo kažkas, su kuo ji tiesiog privalėjo gyventi ir kas atsitikdavo kiekvieną dieną.

II dalis

Ponia Bovari

SEKSO DIENORAŠTIS

Ričardas kaltės jau nebejautė. Netgi susijaudinimas — skaudus dvejojimas bei laukinis kelių pastarųjų savaičių laukimas — beveik išblėso. Vienintelis jam likęs jausmas buvo ramus abejingumas. Atrodė, lyg jis save stebėtų iš tolimo atstumo, lyg svarstytų galimybę padaryti ką nors, kas sustabdytų jį nuo veiksmų, kurių vėliau tektų gailėtis.

Ričardas žinojo, kad sustoti seniai buvo nebe jo galioje, kad jis nuėjo per toli. Be to, iš gyvenimo išmoko, kad kovoti su savo troškimais yra beprasmiška. Šią kovą jis visada pralaimėdavo, taigi priešintis buvo neprotinga. Tik veltui sugaišdavo laiką. Geriau buvo iškart pasiduoti, klysti ir gyventi toliau.

Nors ir ironiška, bet jis įtemptai priešinosi savo polinkiams. Dėl priimto sprendimo kentėjo kelias savaites. Svarbiausia kančios priežastis buvo ta, kad Ričardas negalėjo susitaikyti su savo troškimu. Kasdien jis juokėsi iš savęs ir galvojo:

Tau šito nereikia. Tau negali reikėti. Tu nesi toks iškrypėlis> kuris iš interneto užsisakinėja mūvėtas kelnaites.

Juk jis — vedęs vyras. Jei jis norėtų neplautų moteriškų apatinių, jam tereikėtų pasiknisti skalbinių krepšyje. Tačiau lengvai prieinamos kelnaitės jam erotinio susidomėjimo nekėlė. Jos tebuvo nešvarūs žmonos apatiniai. Kelnaitės, kurias jis gavo tą dieną — balto šilko, su žaliais taškeliais — buvo kitos rūšies. Jas mūvėjo kita moteris, taigi Ričardą šitai jaudino.

Kelnaitės vis dar buvo Ziploc šaldymo maišelyje — Ričardui labai patiko toks naminis įpakavimas — tokiame, kuris po įspaudu turi baltą juostelę. Ant šios juostelės, kurioje vartotojo patogumui turėjo būti parašyta maisto rūšis bei užšaldymo data, pakreiptomis į šoną, gundančiomis raidėmis buvo parašyta: mūvėta pasileidėlės Kei, birželio 2 dieną 2001 metais. Mėgaukis!!!

Viduje, kartu su pirkiniu, buvo vokas su kelnaites dėvinčios pasileidėlės Kei nuotrauka. Ten buvo detalus tos dienos seksualinės veiklos dienoraštis. Visą tai Ričardas žinojo prieš atidarydamas siuntinį; prieš užsakydamas prekę, jis ilgai elektroniniu paštu bendravo su Kei. Moteris nuodugniai paaiškino jam visą procesą. Vienintelis dalykas, kurio jis nežinojo, buvo žodžiais neišreiškiamas. Paslaptis, kuri jam tuoj bus atskleista.

Žmogėnas galėjo nesunkiai įsivaizduoti, ką jį pamatę žmonės dabar sakytų: tą patį, jei bendradarbis Rėjus būtų transvestitas ar gretimame name gyvenantis Tedas slapčia metro stotelėse užsiiminėtų seksu su nepažįstamais vyriškiais. Jie, išgyvendami įprastą pramogos, gailesčio bei pasitenkinimo savimi jausmų gamą, papurtytų galvas ir pasakytų:

Cha cha cha, vargšas Rėjus. Cho cho cho, vargšelis Tedas. Na, bent jau aš ne toks. Tačiau mes norim to, ko norim, — galvojo Ričardas. — Ir nieko negalim pakeisti.

Jis paskutinįkart pažvelgė į kompiuterio ekraną. Stačiakampio formos, mažiau nei pusę galimos vietos užimančiame lange, buvo Ričardo mėgstamiausia pasileidėlės Kei fotografija. Ji nuoga sėdėjo prie savo kompiuterio — įdėmiai įsižiūrėjęs, galėjai pastebėti, kad ekrane nuotrauka lygiai tokia pat, kaip ir tavo — ir pasukusi per petį galvą šypsojosi. Ji atrodė labai draugiškai. Tas vaizdas jį visuomet nuginkluodavo.

Ei — atrodė, sakė ji. — Nejaugi nelinksma?

Maloniai stebino, kad Ričardo rankos, atidarius siuntinį, beveik nedrebėjo.

Interneto svetainę pasileidelekei.com jis atrado beveik prieš dvejus metus vienam klientui, atlikdamas tiriamąjį darbą. Ričardas dirbo konsultacijų firmoje, kuri specializavosi vadybos ir prekių ženklų srityje. Jis bandė sugalvoti naują prekės ženklo „Y2K” variantą. Ši frazė prieš naujo tūkstantmečio atėjimą visiems buvo atsibodusi. Sudarinėdamas sąrašą svetainių pavadinimų, kuriuose buvo naudojama kažkokia trijų logotipų ženklų kombinacija, jis staiga pastebėjo tinklalapį su skaitmenine moters nuotrauka. Toji moteris nebuvo nei labai jauna, nei labai graži. Tiesiog atsukusi nugarą į saulėlydį, stovėjo paplūdimyje. Galbūt jis net nebūtų atkreipęs dėmesio į kiek arklišką veidą bei atgal sušukuotus plaukus, jei ne dalykas, kad ji, palaidinę pakėlusi aukštyn, rodė natūralias — ir kaip jam tada dingojosi — ne tokias ir patrauklias krūtis. Labas! — šviesiomis rožinėmis raidėmis blankiame mėlyname fone skelbė antraštė. — Aš pasileidėlė Kei. Trisdešimt šešerių metų, ištekėjusi, biseksuali, ekshibicionistė, aktyviai propaguojanti svingerių gyvenimo būdą. Norėdamas daugiau paskaityti ar daugiau sužinoti, kaip unikaliai tyrinėju man Dievo suteiktą seksualumą, spausk čia.

Tuo metu Ričardas lindėjo darbe, jo biuro durys buvo plačiai atvertos, koridoriuje knibždėjo žmonės, tačiau jis nuorodą vis tiek paspaudė. Kei balse buvo begėdiškumo (juk ji vadino save „pasileidusią” ) ir banalumo („aktyviai propaguojanti svingerių gyvenimo būdą”; „man Dievo suteiktą seksualumą”) mišinys, kuris jį sudomino. Kažkokiu neaiškiu, intuityviu būdu jis pajautė tikrą, kiek sutrikusį, tiesiai jam kalbantį žmogų.

Ši svetainė iš kitų pornografijos svetainių daugiau išsiskirti negalėjo. Juk svetainėse už jaunų moterų, dideliais, dirbtiniais papais, balsų slėpėsi gobšūs vyriškos lyties verslininkai:

— Labas. Mano vardas — Amanda, aš mėgstu čiulpti bybį!

Skiltyje „Apie mane sužinok daugiau” Ričardas rado dažniausiai užduodamus klausimus ir Kei atsakymus į juos. Atsakymų glaustumas priminė prieš maždaug trisdešimt metų išmoktą katekizmą, priimant Pirmąją Komuniją.

K: Ar tu ištekėjusi?

A: Taip.

K: Ar vyras palaiko tokį tavo gyvenimo stilių?

A: Žinoma. Jis taip pat svingeris, deja, ne biseksualas (atsiprašau, vyrukai!).

K: Ar tai tavo vienintelis darbas?

A: Ne, aš korporacijų profesionalė. Turiu aukštesniuosius technikos bei verslo vadybos diplomus.

K: Ar tau nebaisu, kad tavo verslo partneriai ras šią svetainę?

A: Ką aš veikiu laisvalaikiu (šioje svetainėje), yra mano asmeninis reikalas, neturintis nieko bendra su profesine veikla.

K: Kokios sekso rūšys tau labiausiai patinka?

A: Visokiausios! Normalus, bi, grupinis, telefoninis, masturbacija. Taip pat man patinka į sekso žaidimus integruoti namų apyvokos reikmenis, žaislus bei daržoves.

K: Ar tu šią svetainę sukūrei dėl smagumo, ar dėl pinigų?

A: Dėl abiejų priežasčių! Argi tai ne amerikietiškoji svajonė?

Kai Rėjus, klausdamas, ką užsakyti pietums, pabeldė į duris, Ričardas buvo įpusėjęs katekizmą. Ramiai, bet skubiai Ričardas išmetė pasileidėlę Kei iš ekrano ir toliau tęsdamas dienos darbus Rėjui pasakė norįs mažos Cezario salotų su vištiena porcijos. Jis kelis mėnesius negalvojo ir nesilankė Kei svetainėje, bet jo galvoje sėkla jau buvo pasėta. Vyras žinojo, kad ji egzistuoja, kur ją rasti.

Kaip ir daugelio vyrų, Ričardo požiūris į pornografiją buvo dvilypis. Viena jo dalis buvo atsakingas žmogus, kuris dėl moralinių paskatų nepritarė pornografijos kūrimui. Ši dalis puikiai suprato, kad pornografijos pramonė išnaudoja ir žaloja jaunas moteris. Kita jo dalis buvo susijaudinęs paauglys, kuris manė, kad žiūrėti, kaip nuogos moterys daro neįprastus dalykus, yra nuostabu.

Kai sugriuvo jo pirmoji santuoka, Ričardas išgyveno periodą, kurio metu buvo daugiau ar mažiau priklausomas nuo pornografinių filmų. Kaip tūlas pilietis į mikrobangų krosnelę deda pakelį spragėsiu, taip Ričardas naktimis, sėdėdamas savo mažame niūriame name, į vaizdo grotuvą dėdavo Nešvankių debiutančių 3 vaizdajuostę. Daug gyvenimo valandų praleido stebėdamas nepažįstamų besikrušančių žmonių porą. Jis buvo pornografijos aistruolis, puikiai sugebantis prie šaldytuvo diskutuoti apie atitinkamus Ninos Hartli ir Heter Hanter privalumus bei skirtumus. Žinoma, į pokalbį šia tema jis neįpainiojo nė vieno žmogaus.

Po kurio laiko vyriškis nuo tokios veiklos pavargo. Siužeto panašumas, teatrališkas dejavimas, siautulinga muzika. Ką aš darau? — paklausė jis savęs. — Ar toks mano gyvenimo tikslas? Varomas staigaus moralinio užsidegimo, jis visas vaizdajuostes išmetė į šiukšlių dėžę, nuvažiavo į už kelių kvartalų esančią statybvietę ir išmetė visas jas į šiukšlių konteinerį. Šis savęs išvalymo maištas leido jam jaustis žvaliam ir teisingam.

Prasidėjo neįprastai geros fizinės bei psichologinės sveikatos laikotarpis. Ričardas pradėjo lankyti sporto klubą, pradėjo mokytis jogos, vėl ėmė skaityti knygas. Kai nebeblaškė fantazijų moterys iš televizijos ekrano, jis ėmė pastebėti moteris, kurias sutikdavo dieną. Tarp jų buvo ir surūgusi, bet aiškiai protinga užkandinės kasininkė, kuri, jo nuostabai, pirmąkart pakvietus ją į pasimatymą, sutiko.

Tačiau pastaruoju metu pasileidėlė Kei tapo problema. Jis per dažnai apie ją galvojo, kelis kartus per dieną lankėsi jos svetainėje. Netgi apleido darbą ir šeimą ir iki ankstyvo ryto sėdėdavo prie kompiuterio, rašydamas lyriškus elektroninius laiškus, kurių niekaip neprisivertė išsiųsti. Atrodė, kad jis būtų grįžęs į vidurinę mokyklą ir įsimylėjęs mergaitę iš chemijos klasės, tačiau žinojęs, kad niekuomet neišdrįs su ja pasikalbėti. Tiesa, šįkart jam visai nereikėjo kurstyti savo fantazijos. Ji buvo lengvai pasiekiama kompiuterio ekrane. Šios fantazijos buvo suglaustos ir tvarkingai saugomos kompiuterio kietajame diske.

Kai kurie Kei pomėgiai jam atrodė labai keisti, netgi atgrasūs. Pavyzdžiui, Kei mėgo virtuvės įrankius: menteles, kepsnių šakutes ir panašius dalykus. Kai kurie jos pomėgiai, kaip kad persirengimas maža mergaite ir žaidimas su balionais, buvo nepaaiškinami. Tačiau kas gi toks buvo Ričardas, kad turėtų teisę smerkti pasileidėlę Kei? Kei keliavo po nacionalinius parkus ir istorines vietas — Redvudo mišką, Pilietinio karo mūšių vietas, kur ji be apatinių bei su aukštai užkeltu sijonu pozuodavo prie paminklo ar ženklo. Ji turėjo gausią sekso žaisliukų kolekciją, kurią naudodavo visais įmanomais būdais. Svetainėje mirgėjo tūkstančiai Kei atvaizdų — vienos ar su įvairiausiais gerbėjais. Kolekcijoje buvo serija įsimintinų „karštos vonios atsitikimo”, kurį ji patyrė su aštuoniais pasileidėlės Kei fanų klubo vyriškosios lyties nariais, nuotraukų. Jauniausias vyras atrodė lyg ką tik baigęs vidurinę, vyriausias — lyg trumpam pabėgęs iš senelių prieglaudos. Kei neprieštaravo; ji lygiai taip pat draugiškai, linksmai ir tiesiai pasirūpino visais aštuoniais vyriškiais. Ji atrodė labai puikiai — derėjo paradoksalus dalykas — rujojančios kalės ir mielos moters samplaika.

Malonumas — Ričardo nuomone, svyravo ties nekaltumo riba-tiesiog spinduliavo jos veide. Kai žmonės būdavo paniurę ar savanaudžiai, tai aiškiai išduodavo jų šypsenos. Todėl kiekvienam, be abejonės, buvo aišku, kad Kei yra labai maloni. Netgi tada, kai ji su šampano buteliu išdarinėjo neįmanomus dalykus. Ji tiesiog darė tą, ką norėjo, ir nesigėdydama bei neatsiprašinėdama savo malonumu dalijosi su visu pasauliu. Ričardas svajojo turėti jos lygio moralės ir proto aiškumą. Tokiu būdu išvengtų klaidų, o jo veidas neatrodytų nuolat įsitempęs bei pasalūniškas. Jei Ričardas būtų atviresnis bei sąžiningesnis, jo šypsena būtų panašesnė į Kei. Kupina gerumo, laiminga, pasitikinti savimi.

Tačiau, kad ir koks artimas jai būtų jautęsis, kad ir kaip gerai manė ją pažįstąs, jis niekaip negalėjo peržengti vienos kliūties — ji egzistavo tik kaip skaitmeninis vaizdas. Ričardas niekuomet negirdėjo moters balso, niekada nelietė odos, niekada jos neprajuokino. Kuo ilgiau jis svarstė nelygybės klausimą, tuo mažiau jį patenkino Kei nuotraukos. Kartais, siekiant susijaudinti, jam tekdavo peržiūrėti keletą, kartais net šimtus nuotraukų, kai anksčiau užtekdavo vienos. Galiausiai Kei užvaldė beveik visą Ričardo laiką.

Kelnaitės buvo skirtos šiai padėčiai ištaisyti. Jis manė, kad jos gali suteikti ryšį su tikrąja moterimi ir jos fiziniu kūnu, išlaisvinti jį iš nuotraukų monotonijos. Galbūt pora šniukštelėjimų viską paskubintų, ir jis galėtų leistis apačion pas nekantraujančią žmoną ir dukrelę.

Nepaisant to, kad pirmoji Ričardo santuoka truko beveik dvidešimt metų, iš pat pradžių buvo aišku, kad ji nesėkminga. Jos pagrindas buvo rimtas nesusipratimas. Pegė pastojo koledže paskutinio semestro metu, tai buvo 1975 metai, dveji metai po Rou ieškinio prieš Veidą, tačiau jie, paveikti žalingos paskutinio kurso studentų drąsos, nusprendė pasirinkti „sunkų, bet teisingą bei garbingą vietoj gėdingo ir lengvo sprendimo”. Iš tiesų tai buvo Pegės mintis. Ričardas tenorėjo, kad ji pasidarytų abortą, tačiau pasakyti taip ir neišdrįso.

Tyla ir pasyvumas — taip gyvenimą keičiantis įvykis jį stipriai sutrikdė. Jis Pegės nemylėjo ir nenorėjo tapti tėvu, tačiau, nepaisant to, nesipriešindamas vedė ir susitaikė su tėvystės našta. Negana to, „kūdikis” tapo dvynukėmis. Užauginti dvynukus buvo sunki užduotis. Net Pegė neįsivaizdavo tokių sunkumų. Susiklosčiusios šeimyninės aplinkybės buvo chaotiškos ir negailestingos, kad, tik įpusėjęs trečią dešimtį, Ričardas suprato, kaip stipriai jį piktino šeima. Jis pyko dėl to, kad tapo savotiškai įkalintas korporacijų nuobodulio rate, kai tuo metu kurso draugai keliavo po Aziją, uostė kokainą madinguose klubuose bei šoko su moksleivėmis, kurios atrodė vyresnės nei buvo.

Šiame gyvenimo kelio kilometre Ričardas turėjo vakarinės mokyklos verslo magistro laipsnį ir keletą profesinių pergalių, kurių dauguma buvo greito maisto srityje. Du žymiausi jo pasiekimai buvo Mažoji sūrio bombos pica™ ir Dvigubas mėsainis™. Jis gana daug laiko praleisdavo verslo kelionėse ir nevengdavo trumpų viešbučio romanų bei ilgų santykių su priimamojo sekretore Čikagoje. Deja, šis romanas iširo, kai jis antrus metus iš eilės pamiršo merginos gimtadienį. Ji atsiuntė Pegei ilgą informatyvų laišką. Prie laiško buvo pridėtos kelios stebėtinai smulkiai parašytos dienoraščio ištraukos.

Kai bomba sprogo, jo dukros buvo dešimtokės; Ričardas su Pege nusprendė kartu gyventi, kol merginos baigs mokyklą. Keista, bet, nepaisant to, kad jie retai miegojo vienoje lovoje ir socialinius kalendorius stengėsi kaip įmanoma atskirti, jiems, kaip porai, tie paskutiniai dveji metai buvo patys laimingiausi. Kažkas su santuokos nutraukimo data juos pavertė dosnesniais žmonėmis, nei anksčiau — žmonos blogosios savybės nebuvo tokios blogos, kai žinojai, jog jų kęsti iki gyvenimo galo nereikės. Po skyrybų savo buvusiai žmonai netgi jautė tikrą prieraišumą, porąkart per savaitę pasiteiraudavo, kaip jai sekasi.

Dėžėje esančiame voke rado ne vieną, bet tris polaroidines pasileidėlės Kei, vilkinčios taškuotas kelnaites, nuotraukas. Ant kiekvienos iš jų buvo kažkas parašyta. Ant pirmosios (Labas, Ričardai!) beveik nuoga Kei stovėjo prieš savo drabužių spintą. Šukuodamasi atrodė nepaprastai mąsliai. Antrojoje vilkėjo berankovę turkio spalvos suknelę ir sėdėjo mašinoje — durys atviros, viena koja viduje, kita išorėje — negalėjai nepastebėti jos tarpkojo (Tikiuosi, šita tave užkaitins!). Trio baigėsi pasilenkusios ir pro tarpkojį į kamerą žiūrinčios Kei fotografija (Meilė ir bučiukai, p. K.). Pridėtas sekso dienoraštis buvo parašytas tokia pačia mergaitiška rašysena ant paprasto geltono popieriaus lapo:

7.00 ryto — atsikėliau ir pradėjau... Pirmas dienos orgazmas (sidabrinis vibratorius)... mmm... greitas dušas

7.30 ryto — užsimaunu Ričardo kelnaites.

8.00 ryto — kava restoranėlyje Java House... Sėdžiu prie lango, taigi galiu tarpkojį parodyti praeinantiems verslininkams. Tikiuosi, jiems patinka taškeliai!

8.30 ryto-vėl įstrigau eismo kamštyje... Kodėl nepasimasturbavus? (Ak, o tos kelnaitės ir šlapios!)

Nuo 9.00 ryto iki 12.00 vidudienio — darbas (nupieštas surauktas veidelis)

12.14-pietų seksas su drauge Trude iš Personalo skyriaus — kiek gi jai telpa! (cha cha)

12.46 — tuno sumuštinis su neriebiu majonezu, dietinė kola.

1-5 vakaro — dirbu (susiraukęs veidelis).

6 vakaro — masturbuojuosi gamindama vakarienę (kepsnys truputį apdegė).

8-11 vakaro — viešbučio kambario orgija su pasileidėlės Kei fanų klubo nariais — o nariai visai neblogi! (didžiąją laiko dalį kelnaičių nemūvėjau, bet grįždama namo vėl užsimoviau).

12 vidurnaktis — itin nuvargau nusimauti kelnaites, bet vienam orgazmui jėgų DAR užtenka (patikimas mėlynas vibratorius).

7 ryto — keliamės ir pradedam... nusimaunam vakarykštes kelnaites, vis dar šlapias ir labai kvapias, uždarome krepšyje, skirtame geram draugui RIČARDUI.

P. S. Palikau autografą.

Prieš susitikdamas su Sara, Ričardas išsiskyrusio vyro gyvenimo malonumais mėgavosi dvejus metus. Dėl to jie iškart puikiai sutarė, tačiau Ričardas įtarė, kad jų staigus intymumas atsirado ne dėl tikro ryšio, bet dėl to, kad jie abu buvo vieniši ir jiems reikėjo pagalbos. Tuo metu jį traukė Saros kandus humoro jausmas, jos jaunatviškas kūnas bei paslaptingas seksualumas (ji tvirtino esanti „iš esmės normali”, bet dažnai pasakodavo apie korėjietę moterį, kurią buvo įsimylėjusi koledže). Atrodė, kad ji vertina jo bendravimo gebėjimus, jo liberalias politines pažiūras, ir, nors ji niekada neužsiminė, pažadą išgelbėti ją iš greito maisto užkandinės bei ilgalaikį finansinį stabilumą. Na, bent jau iki tada, kai jo dukros baigs koledžą.

Kai ji pastojo, jie buvo susituokę beveik metus. Šįkart Ričardas nejautė dvilypumo — jis susijaudindavo, vos tik pagalvojęs apie vaiko atėjimą į šį pasaulį ir galimybę ištaisyti dvynių auginimo klaidas (dukros kaltino Ričardą dėl skyrybų ir atsisakė su juo kalbėtis, tačiau mielai priėmė iš jo pinigus). Jis sau ir Sarai prisiekė dalyvauti auginant Liusę. Nusprendė mažiau dirbti, daugiau laiko praleisti namie. Jis mokys žaisti futbolą, mašinoje dainuos dainas, organizuos įsimintinus gimtadienio vakarėlius. Jis ėmė lankyti parengiamuosius Lamazės gimdymo kursus, skaitė daugybė knygų apie vaikų auginimą, dalyvavo Saros gimdyme, nuostabiame, bet kartu nerimą keliančiame, siaubingame ir beveik amžinai trunkančiame procese, kurį pirmąkart pražiopsojo, vaikščiodamas ligoninės laukiamajame, kaip Rikis Rikardo. Tada, kai gimė dvynukės, dalino kitiems susirūpinusiems tėvams cigarus.

Bent jau pirmaisiais metais jis tikrai stengėsi. Kalbėjo apie naujiems tėčiams privalomus dalykus ir keitė vystyklus. Tačiau kartais jis pagaudavo save svajojant, kad Liusė būtų berniukas. Jis jau turėjo dvi mergaites, kam gi buvo reikalinga trečia? Kartais lietingą savaitgalį, sėdėdamas namuose su kūdikiu ant rankų, jis suprasdavo vėl jaučiąs pažįstamą apmaudą bei klaustrofobiją. Jis ir vėl jautėsi kaip jaunuolis, veltui švaistantis geriausius savo gyvenimo metus.

Žinoma, jo seksualinis gyvenimas taip pat-nukentėjo. Kaip gi jis galėjo apie tai pamiršti? Sara buvo per daug pavargusi. Jai skaudėjo spenelius, ji net negalėjo apie tai pagalvoti. Kai jis pasiūlė vaiką palikti pas močiutę ir trumpam pabėgti į kokią Karibų jūros salą, žmona į jį pažiūrėjo kaip į beprotį.

— Mano motina vos geba pasirūpinti savimi, — pasakė ji.

— Kaip ji rūpinsis naujagimiu?

Kaip tik tuo metu jis pradėjo žvalgytis po svingerių tinklalapius internete ir galvoti: kodėl gi ne? Turėtų būti visai linksma. Jis atspausdino jų gyvenamojoje vietoje vykstančių „namų vakarėlių” sarašą ir nusprendė pasiūlyti Sarai dalyvauti, kad pažiūrėtų, kaip ten viskas vyksta. Jie myli biseksualias moteris, — jis sakytų Sarai. Tau nereikės daryti nieko, ko nenori. Tačiau nulipęs žemyn su ja pasišnekėti, pamatė žmoną, sėdinčią prie virtuvės stalo ir melžiančią pieną iš kairiosios krūties su garsia elektrine pompa. Tuo pat metu vartė laikraštį, buvo išblyškusi ir pavargusi. Vieną akimirką jis jautė kažką panašaus į panieką.

Jis negalėjo atsigauti supratęs, kad neteisingai išsiaiškino savo paties norus. Jis manė, kad jam pavyks tobulėti ir tapti geresniu žmogumi, tačiau vienintelis dalykas, kuris pavyko — pakartoti tas pačias klaidas. Tik šįkart į pasaulį žiūrėjo atmerktom akim, galėjo rinktis, taigi ir kaltino tik save.

Deja, kelnaitės taip, kaip jis tikėjosi, neveikė. Joms netrūko žadėto aromato-tai tikrai nebuvo problema — tiesiog kvapas neatskleidė to savito ir žadinančio Kei seksualumo. Galėjo būti, kad jas mūvėjo bet kuri pasaulio moteris, o tarp jų ir Sara.

Tai Ričardui visiškai nepalankiu laiku pakišo gąsdinančią mintį: o ką, jei Kei jų nemūvėjo? Savo svetainėje ji tvirtino kelnaites duodanti tik atsidavusiems lankytojams kaip savo meilės ženklą, bet Ričardas nebuvo įsitikinęs šio teiginio nuoširdumu. Juk Kei turėjo verslo diplomą. Norint, kad kelnaitės būtų pelningos, reikėjo jas pardavinėti urmu. Tokiu atveju ji niekaip negalėjo vilkėti tik vieną porą per dieną.

Jei aš būčiau Kei — galvojo jis, — aš pasamdyčiau kelnaičių nešiotojas.

Įsivaizduoti prakaito spaudimo įmonę, pilną nuobodžiaujančių moterų, kinių ir Lotynų Amerikos siuvėjų, kurios siūdamos vilki taškuotus apatinius, jam buvo visai nesunku. Po darbo dienos jos atsargiai įdeda kelnaites į plastikinį krepšelį kartu su išgalvotu „sekso dienoraščiu”. Koks kvailys Ričardas?

Jis prispaudė kelnaites prie burnos bei nosies ir giliai įkvėpė, siekdamas išmesti iš galvos tuos komercinius paistalus. Dabar ne laikas galvoti apie verslą, nes jo kelnės voliojosi ant grindų, o rankos buvo išteptos vazelinu.

Tai Kei kelnaitės, — mintyse skandavo jis. Jos priklauso Kei. Bet, kai tik įsivažiavo, pagalvojo: O gal ne? Gal visai ne jos?

Kiek ilgai jis sprendė šią dilemą, kol galiausiai ji prarado prasmę, tiksliai pasakyti buvo sunku. Vienodais laiko tarpais jo akys lakstė nuo dienoraščio prie nuotraukų, o po to į kompiuterio ekraną, kur Kei buvo pasilenkusi per Niagaros krioklių apsauginį turėklą, šiek tiek pakėlusi suknelę, leisdama fotografuoti nuogą užpakalį. Jis giliai kvėpavo, siurbė jos esybę sau giliai į plaučius, į kraują...

— Hm.

Jis staigiai pasuko galvą, kelnaites vis dar spausdamas prie apatinės veido dalies. Sara stovėjo tarpdury, jos sumišusi veido išraiška balansavo tarp pasibjaurėjimo ir nuostabos.

— Dar ilgai užtruksi? — paklausė ji. — Labai norėčiau kuo greičiau išeiti iš namų.

Ričardas suprato, kad atsitiko kažkas siaubingai gėdinga, tačiau jautė baisų susierzinimą dėl to, kad jį pertraukė.

— Galėjai ir pasibelst, — pasakė jis.

Jo žodžius prislopino apatiniai.

— Beldžiausi.

Jam prireikė didelių valios pastangų bandant nusiimti kelnaites nuo galvos.

— Atsiprašau, — pasakė. — Užtruks tik minutę.

— Manau, mums reikia pasišnekėti, — pasakė moteris, tačiau, jo dideliam palengvėjimui, netarusi nė žodžio išėjo iš kambario ir uždarė duris.

ELEKTROS AUDRA

Pirmąkart Sara ir Todas pasimylėjo vėlyvos popietės metu, siaučiant audrai, Saros svetainėje ant šiurkštaus kilimo. Tuo metu miegamojo lovą buvo užėmę Liusė ir Aronas, kurie, grįždami iš baseino, jų tėvų džiaugsmui užmigo vežimėlyje.

— Tai nuostabu, — energingai, bet kartu ir jausmingai sušnibždėjo Todas. Greit jo kūno sukamajį judesį Sara pripažins firminiu Todo seksualiniu manevru.

— Mes smirdim chloru, — atsakė ji. Nepaisant moters karšto troškimo amžinai mėgautis ta akimirka, atsijungti nuo pašalinių minčių ir įvykių, — graibydama tvirtus Todo užpakalio raumenis Sara galvojo apie savo vyrą. Keturiasdešimt septynerių metų Ričardas buvo ganėtinai lieknas, tačiau jo šikna suglebusi. Net tada, kai jų seksualinis gyvenimas buvo pakankamai neblogas, Sara apie tą savo vyro kūno vietą stengėsi negalvoti. Ją paliesdavo nebent atsitiktinai.

— Aš dievinu tavo raudoną bikinį, — sukuždėjo jai Todas.

— Ačiū, — sumurmėjo ji.

Staiga, įpusėjęs judesį, jis sustojo. Blankiai skaudi išraiška nušvietė jo įdegusio veido bruožus. Atrodė, lyg jis stengtųsi atsiminti kongresmeno, už kurį balsavo, pavardę.

Mano pirmas išvaizdus vaikinas, — galvojo Sara. Ji norėjo, kad Artūras Malounis, Amelija, Rajanas ir visi kiti ją kada nors įskaudinę žmonės stebėtų šią akimirką per televiziją. Todas savo milžinišką, mielą, aptemusį veidą laikė virš jos.

— Jautiesi kalta? — paklausė jis.

Sara dvejojo. Ji mielai būtų papasakojusi, kaip jos vyras tapo kelnaičių fetišistu, tačiau laikas tokiai išpažinčiai neatrodė tinkamas. Apie tai kalbėti su Ričardu buvo pakankamai sunku. Sunku buvo išlaikyti ramią veido išraišką, kai jis bandė paaiškinti, jog kelnaites užsisakė darbo reikalais. Jis tvirtino tiriąs pardavimus internetu ir rinkodaros modelius, sakė, netyčia leidęs smalsumui nugalėti sveiką protą. Sara apgailėtiną alibį priėmė mandagiai. Moteris jo gailėjo, bet kartu jautėsi keistai laisva, nes užtikusi vyrą, uostantį kitos moters apatinius, išsilaisvino iš santuokos įžadų jungo.

— Na, — pasakė ji Todui, — maniau, kad gailėsiuos, bet nesigailiu.

— Aš gailiuosi, — išlemeno jis.

O Dieve, — pagalvojo ji. — Štai ir prasideda. Įsijungė kažkoks primityvus vidurinės mokyklos laikų gynybos mechanizmas, ir jai šį prisipažinimą pavyko priimti su ramia, truputį smalsia veido išraiška. Tuo pat metu joje kaupėsi staigus liūdesio priepuolis. Štai ir ta scena, kai jis nulipa nuo manąs ir pradeda rautis nuo galvos plaukus.

— Jaučiuosi tikrai bjauriai, — tęsė jis. Tada jis gūžtelėjo pečiais, lyg tai tebūtų mažytė ir nereikšminga smulkmena. — Ir ką man dabar daryt?

Sara prisivertė nesišypsoti.

— Galėtum truputį greičiau, — lengvai pliaukšteldama jam per šlaunį, paragino Sara. — Vaikai gali bet kurią sekundę atsibusti.

Žavėtinu greičiu jis vėl pradėjo sukamuosius judesius. Sara negalėjo nesijuokti.

— Kas tu toks? — juokdamasi ir nustebusi paklausė ji. — Žmogus Suktukas?

Prieš jam atsakant grėsmingas griaustinis sudrebino namą. Atrodė, lyg dangus būtų sprogęs tiesiai virš jų. Meilužiai sustingo vietoje, jų veidai pasisuko link laiptų. Jie nekantriai laukė, kol iš antro aukšto pasigirs verksmas.

— Tęsk, — praėjus kelioms sekundėms, maldavo ji. — Viskas gerai.

Jis puolė tęsti savo ankstesnių veiksmų, tačiau staiga sustojo-

— Tu mane pavadinai Žmogumi Suktuku?

— Tai komplimentas, — patikino ji Todą.

Praėjusią savaitę į baseiną Sara atėjo puikiai suprasdama, kad siūlosi Todui. Jos ketinimuose nebuvo nieko kuklaus ar net subtilaus. Ji vyriškį pastebėjo prieš duodama bilietą kasininkui. Todas su sūnumi buvo užėmę gerą, netoli baseino esantį, po šešėliais paslėptą žolės plotą, kuris nebuvo nei per arti, nei per toli nuo tualetų. Tik įėjus į vidų, ji drąsiai nuvedė Liusę prie Todo. Atrodė, lyg jai vieta priklausytų taip pat, kaip ir Todui. Ji pasitiesė rankšluostį ant žolės šalia Todo ir iškart pradėjo krepšyje ieškoti kremo nuo saulės. Jį radusi Sara žvilgtelėjo į kaimynus. Bemarškinis tėvas skaitė žurnalą Vyrų sveikata, sūnus vilkėjo Pramuštgalvių maudymosi šortus bei juokdario kepurę. Dvigubame vežimėlyje, kaip ir seniau, buvo didysis meškinas, kurio veide švietė pasibaisėtina išraiška, lyg numatytų artėjančią katastrofą, tačiau nesugebėtų jos sustabdyti.

— O, žiūrėk, mieloji, čia tas mielas mažas berniukas iš žaidimų aikštelės.

— Jis blogas berniukas, — niūriai pasakė Liusė.

Aronas masalo nepagriebė. Jis režisavo susidūrimą tarp šiukšlių sunkvežimio ir naftos tanklaivio. Šią sceną jis kūrė vartodamas savitus garso efektus, ore tvyrojo mirtinai rimto susikaupimo aura.

— Nejau tau nepatinka jo kepurė?

— Ji kvaila.

Tai atkreipė Arono dėmesį. Jis įsispoksojo į Liusę:

— Tu pati kvaila, — pareiškė jis.

— Aronai, — subarė Todas. — Taip šnekėti nemandagu.

— Kvaila, kvaila, kvaila, — beveik negirdimu balsu murmėjo berniukas.

Sara nusišypsojo ir lyg atsiprašydama gūžtelėjo pečiais.

— Tikiuosi, neprieštarauji. Liusės labai jautri oda. Jai reikia būti pavėsyje.

— Nė kiek, — žurnalu numušdamas aplink jį skraidančią musę, pasakė jis. — Malonu vėl tave matyti.

Sara privertė Liusę ramiai stovėti, kol susikaupusi ją tepė vandeniui atspariu SPF 45 kremu nuo saulės. Kremo kliuvo ir ant nykščių galiukų ir ausų kraštų. Kai jos dukrelė pradėjo kreidėlėmis spalvinti knygutę, Sara nusivilko savo laisvus marškinėlius ir pati tepėsi kremu. Bet ji norėjo kažkokio seksualesnio tepalo. Kūdikių aliejaus ar jos jaunystėje buvusio populiaraus kokosais kvepiančio losjono, tinkamo, kai pirmąsyk raudonai įdega oda. Ji pasisuko Todo pusėn ir lyg prašytų pusbrolio ar brolio paprašė:

— Ar galėtum patepti man nugarą?

— Žinoma.

Pasisukdama link jo, per petį padavė plastikinį kremo buteliuką. Lenkdamasi į priekį, nužėrė nuo pečių plaukus. Ji žinojo, kad plaukai — viena iš vertingų jos išvaizdos detalių. Kelias akimirkas jautėsi kaip modelis, pozuojantis fotosesijoje.

Vyras nepersistengė. Nugarą ir pečius Todas trynė dalykiškai ir dailiai. Nematė reikalo trinti juosmens ir nepasidavė jokioms kitokioms pagundoms.

Ir, nepaisant to, ji jautėsi lyg ragaudama uždraustojo rojaus obuolio.

Jei ji būtų buvusi nuoga, niekas nebūtų pasikeitę.

— O, Dieve, — sušnibždėjo ji.

— Gali nepasakot, — pridūrė jis.

Tą akimirką aiškiai, kaip kad žino savo vardą, ji suprato, kad jie anksčiau ar vėliau bus meilužiai. Iš tikrųjų jie neturėjo pasirinkimo; tarp jų tvyrojo kažkoks mįslingas grynas seksualinis ryšys, kokio ji gyvenime nebuvo patyrusi.

Taip ji galvojo pirmadienį. Atėjus penktadieniui, jos nuomonė ta tema pakrypo šimto aštuoniasdešimties laipsnių kampu.

Tai niekada neįvyks, — pati sau sakė ji. — Gal taip ir geriau.

Dėl šių minčių kaltas buvo ne pranykęs susižavėjimas; atvirkščiai, jis net sustiprėjo. Šis gulintis ant vaivorykštinio rankšluosčio vyras, užsimaukšlinęs ant galvos beisbolo kepurę, panėšėjo į šviesiaplaukį Amerikos dievą. Jo besikilnojantis liemuo įspūdžio tikrai nemenkino. Gulėti šalia, negalint palaižyti ar paliesti, kiekvieną dieną buvo nauja erotinių kankinimų serija.

Tačiau netrūko ir kompensacijų. Ji ilgą laiką gyveno jų netikėto bučinio prisiminimu, taigi pamiršo, kaip lengva su Todu kalbėti. Moteris pamiršo, koks nuginkluojamai atviras buvo, kalbėdamas apie savo problemas ir trūkumus. Sara pamiršo jo savybę priimti žmones tokius, kokie jie yra, savybę kiek galima ilgiau mėgautis žmonių draugija.

Diena po dienos jie sėdėjo šešėlyje, dalijo užkandžius ir retkarčiais nutraukdavo vaikų nesutarimus. (Vaikus, neturinčius kito pasirinkimo, sujungė netvirta draugystė.) Tuo metu jiedu šnekėdavo apie savo vaikystes, dalykus, apie kuriuos buvo girdėję radijo ar televizijos laidose, apie juos supančius žmones. Kai vaikams buvo per karšta ar per daug nuobodu, nuvesdavo juos į baseiną ir tęsdavo pokalbį vandenyje liemens gylyje. Kartais jie apsikeisdavo vaikais. Todas mokė Liusę plaukti šuniuku, kol Sara apyšiurkščiai žaidė su Aronu: kilnojo lengvą kaip plunksnelė berniuką iš vandens ir į vandenį. Kepurės varpelių tilindžiavimas maišėsi su berniuko lengvabūdišku juoku, kai imdavo plačiai mojuoti rankomis.

Taip linksma moteriai jau seniai nebuvo. Tris kartus nepažįstamieji gyrė jos gražią šeimą, ir Sara „pamiršo” ištaisyti jų klaidą. Vieną dieną, kai jiedu su Todu valgė didelę vynuogių kekę, Sara pamatė Mariją Aną ir plačiai pamojavo. Prieš dirbtinai nusišypsodama Marija Ana akimirką dvejojo-jos akis dengė akiniai nuo saulės, ant galvos pūpsojo milžiniška šiaudinė kepurė. Ji lėtai, lyg keltų didelį švino gabalą, pakėlė ranką ir skausmingai pamojavo.

Kad ir kaip Sara troško Todą suimti už žandų ir pabučiuoti, sutrypti bet kokias mintis, kad jie draugai, leidžiantys kartu nuobodžias dienos valandas, taip pat stipriai moteris troško nesugriauti nekalto ir tylaus įvaizdžio, kurį ji su Todu buvo sukūrę kitų šeimų akyse. Jei jie būtų užmezgę romaną, viskas būtų turėję nugrimzti į pogrindį, į daug liūdnesnę ir sudėtingesnę būtį. Taigi ji sutiko su tokiais mainais: melancholišką rankos paspaudimą ketvirtą valandą dienos už mažą žolės lopinėlį, truputį kremo nuo saulės ir įdomius pokalbius, kitaip sakant — gerą dieną prie baseino.

Taip daug priklauso nuo oro, — vėliau galvojo ji. Pirmoji savaitė buvo tokia nuostabi ne tik dėl ypatingai stiprios tarpusavio traukos, bet ir dėl to, kad kiekviena diena buvo labai saulėta ir sausa, temperatūra laikėsi apie trisdešimt laipsnių. Kai apmąstydavo tos dienos įvykius, jai atrodė, lyg kosminė pritarimo šypsena būtų teikusi vieną palaiminimą po kito.

Idilė baigėsi tos savaitės niūrų savaitgalį, kai užsispyrusi karščio banga įsitvirtino mieste. Pirmadienis ir antradienis alsavo žiaurumu, temperatūra aukštesnė nei trisdešimt laipsnių. Oras buvo drėgnas, taigi ir taip garbanoti Saros plaukai atrodė dar baisiau. Pamažu kaitra iš „nepakeliamos” virto „žudančia”. Baseinas buvo pilnas žmonių. Šešėlių apgaubtas plotas, kurį Sara vadino „jų vieta”, buvo užimtas anksčiau atėjusių žmonių. Lyg to nebūtų buvę gana, Liusė buvo labai kaprizinga, Aronas apsnūdęs, o Todas tegalėjo šnekėti tik apie nežmonišką karštį. Tai jam suteikė pranašumą, nes Sara nesugebėjo diskutuoti jokia tema.

Atėjus trečiadieniui, visas pasaulis atrodė paniuręs. Debesys karojo žemi ir sunkūs, žadėjo lietų, bet niekaip neprisiruošė šio pažado ištesėti. Baseine vanduo buvo gana drungnas, taigi atgaivos visiškai neteikė. Todas pirštu nusibraukė nuo antakio prakaitą.

— Visai juokinga, — pasakė. — Žiemos viduryje net negalėtum tokios dienos įsivaizduoti. Net jei galėtum, ji atrodytų visai viliojanti.

Sara vos surado jėgų linktelėti.

Turėtume eiti į kiną, — galvojo ji. Jie galėtų prekybos centre pažiūrėti Snipif vaikučius, porą valandų pasimėgauti oro kondicionieriaus teikiamais malonumais. Tačiau šios minties garsiai neištarė. Kažkodėl ji atrodė per daug pavojinga, pernelyg panaši į pasimatymą.

— Tai veikia ir priešingai, — tęsė jis. — Tokiomis dienomis, kaip ši, tikėti vasario šalčiais beveik neįmanoma. Žinai, Valentino dienos savaitė, kai nesinori net eiti iki mašinos, — jis papurtė galvą. — Atsimeni tas vinilines sėdynes? Tas pats būtų buvę, jei nuogas sėdėtum ant ledo lyties.

— Kaip norėčiau... — sumurmėjo Sara.

— Jautiesi lyg negyvas, — minutę pagalvojęs, pridėjo jis.

— Tu čia apie vinilines sėdynes kalbi?

— Ne. Kalbu apie tai, kad numirei ir bandai prisiminti, kaip jauteisi būdamas gyvas. Tai tas pats, kaip karščiausią metų dieną galvoti apie žiemos šalčius. Žinai, kad taip iš tikro buvo, bet vis vien tuo netiki.

— Iš tiesų tai savotiškai guodžia, — pastebėjo Sara. — Visada maniau, kad, kai mirsi, nesugebėsi apie nieką galvoti. Juk nebūtų kam galvoti.

— Tai labai slegianti mintis.

— Tik jei esi gyvas, — pasakė ji. — Jei esi miręs, tau visai nerūpi.

Todas pažvelgė į dangų. Jo balse pasigirdo Sarai nepatinkantis inkščiantis skambesys.

— Oro prognozė sakė, kad protarpiais palis. Dar nekart nelijo.

Ai, koks skirtumas, — galvojo ji. — Tiesiog imsiu ir pakviesiu jį į kiną. Net neturim sėdėt vienas šalia kito. Bet tada kažkas ją išblaškė. Galbūt oro virpesiai? Žemas perspėjamas murmesys. Viena iš tų akimirkų, kai tu ir daug kitų žmonių staiga pažvelgiate ta pačia kryptimi, nors nė vienas iš jūsų nežino priežasties.

Belingtono miesto baseinas buvo įkurtas žole apaugusioje pakalnėje, milžiniškas, bet išlaikantis brangakmenio formą, vandens telkinys, apsuptas betono taku. Grupė žaismingų paauglių merginų, vilkinčių mielus, beveik jas nedengiančius bikinius, deginosi ant betoninio tako, tačiau visi kiti žmonės buvo įsitaisę žolėtoje pakalnėje, turinčioje daug natūralių platformų, kurios kūrė amfiteatro įspūdį.

Tvankią trečiadienio popietę Sara, Todas ir vaikai sėdėjo daug arčiau baseino nei paprastai, nes nespėjo užimti savo įprastinių vietų po išsikerojusiu ąžuolu. Jie galėjo nekliudomi apžvelgti didelį vandens plotą. Matė kairėje pusėje esančioje seklumoje sėdinčius kūdikius, viduryje kamuoliu žaidžiančius vidurinės mokyklos mokinius, dešinėje nuo tramplino šokinėjančius ir salto atliekančius bebaimius paauglius.

Bet, kaip ir dauguma ją supančių žmonių, Sara tuo metu į vandenį nežiūrėjo. Jos žvilgsnis — jai atrodė nesustabdomai — krypo į ant šoninio kelio šalia gelbėtojo kėdės stovintį vyrą. Jo veidas buvo susirūpinęs, atrodė, kad jis ieško tuščio žolės lopinėlio aplink kaklą susuktam rožiniam rankšluosčiui patiesti.

Pirmiausia moteris pagalvojo, kad į jį žiūri dėl kiekvienoje rankoje laikomų šviesiai oranžinių nardymo plaukmenų bei tos pačios spalvos aukštai ant kaktos užmauto akvalango. Retai žmonės, eidami į viešą baseiną, naudoja tokius ryškiaspalvius reikmenis. Net jei visi žmonės taip elgtųsi, šis vyriškis į tokį nebuvo panašus. Jis buvo nesveikai išblyškęs, antsvorio turintis vyras, kuris padarė dvi klaidas. Pirmą — nesivilkdamas marškinėlių, antrą — vilkėdamas baisios spalvos maudymosi glaudes su šiurpiu tropinių gėlių raštu. Glaudžių ornamentas klaikiai rėžė akį pilkame cemento fone. Šių klaidų derinys skyrė jį iš minios. Tačiau Sara, dar kartą pažvelgusi į jo keistai pažįstamą veidą, suprato, jog į jį spokso dėl visiškai kitokios priežasties.

— O, Dieve, — pasakė ji.

— Kas yra?

— Ten jis, — nuleisdama balsą ir pirštu rodydama į vyriškį, sušnibždėjo ji. — Pats žinai kas.

Todas prisimerkė.

— O, Jėzau. Jo neturėtų čia būti. Man visiškai nerūpi, kad taip karšta.

Instinktyviai Sara pasisuko pažiūrėti, kaip laikosi mechanikus žaidžiantys vaikai. Liusė buvo mechanike. Kai Aronas padarė vieną avariją, ji tyrė sudaužytas mašinas, klausė jų variklių žaisliniu stetoskopu, o po to bučiavo, kad mašinėlės geriau jaustųsi. Po tokios procedūros jos vėl buvo tinkamos avarijoms. Sara, vedina švelnumo antplūdžio, ištiesė ranką ir švelniai prispaudė ranką prie dukrelės prakaituoto skruosto. Liusė, susinervinus dėl sutrukdymo, ranką nustūmė atgal.

Kai Sara atsisuko atgal, Ronaldas Džeimsas Makgorvis sėdėjo prie baseino krašto, movėsi ant kojų plaukmenis. Rankšluostis buvo numestas šalia jo. Tada nuleido akvalangą ant veido ir nosies, patikrino, ar gerai laikosi. Beveik nepriversdamas vandens raibuliuoti, kojomis priekin įslydo į vandenį.

Iš pradžių į jį niekas nekreipė dėmesio. Paplūdimio kamuolys, Makgorviui ruonio greičiu plaukiant pro šalį, šokinėjo ore. Plaukmenys jo kelyje paliko raibulių kelią. Jam neriant į gilesnius vandenis, paaugliai nuo tramplino šokinėjo į vandenį. Staiga nuo kalno papėdės pasigirdo isteriškas moters balsas:

— Džimi! Džimi Mančinai! Greit marš iš baseino!

Liesas vaikis, gal dešimties metų berniukas, dvejodamas artėjo link balso.

— Tučtuojau, Džimi!

Pasigirdo kitas balsas:

— Rendelai, Džiuljeta! Jūs taip pat!

— Šeila!

— Pablai!

— Markai! Markai Stepanekai!

Visi puolė masiškai trauktis — viskas vyko labai greitai. Seklioji pusė ištuštėjo žaibiškai — nekantrios motinos lėkė su išsigandusiais kūdikiais ant rankų. Vyresni vaikai neskubėjo išlipti iš vandens, bet, neilgai trukus, ir jie paliko vandens telkinį. Vanduo tekėjo jų kūnais ir kaupėsi ant žemės. Visoje kalno teritorijoje suaugusieji traukė mobiliuosius telefonus ir skambino policijai.

Gal kokias penkias minutes Makgorvis visame milžiniškame baseine buvo vienas. Jis nardė dugnu: kartkartėmis lėtai iškildavo įkvėpti oro ir vėl nerdavo atgal į gilumą. Kai pagaliau pavargo, gulėdamas ant nugaros plūduriavo vandens paviršiuje. Jo bjaurios glaudės kabojo aplink liemenį, blyškus pilvas kyšojo virš vandens paviršiaus kaip negyvenama sala. Visą tą laiką akvalangas buvo ant veido, taigi Sara negalėjo pastebėti, ar jis buvo įžūlus, susigėdęs, o gal tiesiog nepastebėjo fakto, kad, jam atėjus, baseinas ištuštėjo, lyg pasirodžius rykliui.

Kai policijos mašina įvažiavo į stovėjimo aikštelę-ji buvo prie giliausios baseino vietos, už aukštos vielinės tvoros — Aronas ir Liusė pastebėjo, kad vyksta kažkas svarbaus. Jie nutraukė mechanikų žaidimą ir patogiai įsitaisė savo tėvams ant kelių.

— Vaikai neplaukioja, — pasakė Liusė.

— Kodėl policija? — svarstė Aronas.

Sara, nežinodama, kaip paaiškinti susidariusią situaciją, klausiamai pažvelgė į Todą. Bet, prieš nuskambant atsakymui, moteris, akivaizdžiai mėgstanti kištis ne į savo reikalus, sukudakavo:

— Baseine yra labai blogas žmogus. Policija jį sulaikys.

— Kodėl blogas? — paklausė Liusė.

— Jis negeras vaikams, — paaiškino Sara. — Bet tau neverta jaudintis.

Tuo metu du policininkai — vyresnis baltasis bei jaunesnis juodaodis įžengė į baseino teritoriją pro gelbėtojų atidarytus vartelius. Sukaitę ir blogos nuotaikos, jie nužingsniavo taku iki rausvo Makgorvio rankšluosčio. Sustoję prie jo, pažvelgė į vienišą plaukiką. Tačiau jų žvilgsnyje buvo daugiau pavydo nei profesinio susidomėjimo. Sara negirdėjo jų kalbantis, tačiau Makgorvis priplaukė prie jų. Vyrui sunkiai sekėsi išlipti iš baseino, taigi juodaodis policininkas jį ištraukė, o baltasis faras padavė rankšluostį.

— Kas ten tokie? — paklausė Aronas. — Jam ant kojų.

— Plaukmenys, — atsakė Todas. — Jie padeda greičiau plaukti.

Policininkai šnekėjo, Makgorvis, šluostydamasis rankšluosčiu, linksėjo. Akvalangas vis dar dengė pusę jo veido. Baltaodis policininkas gūžtelėjo. Juodasis beveik švelniai palietė Makgorvio petį. Neatrodė, kad jis bus suimtas. Jei nebūtų žinojusi esmės, ji būtų pamaniusi, kad jie — draugai. Policininkai nejudėdami stebėjo, kaip Makgorvis apsisuko ir ėmė žingsniuoti išėjimo link, jo plaukmenys garsiai šlepsėjo į grindis. Tačiau, žengęs vos kelis žingsnius, jis sustojo jų nusiauti, netvirtai bandydamas išlaikyti pusiausvyrą: išsilaikyti ant vienos, paskui ant kitos kojos. Pagaliau jis nusitraukė ir akvalangą. Tuomet pasisuko kalvos pusėn, išskėsdamas rankas, lyg aktorius teatre į publiką. Jo balsas buvo garsus ir gailus. Atrodė, kad jis nori, jog visi išgirstų:

— Aš tik bandžiau atsivėsinti!

Kai Makgorvis išėjo, plaukikai skubiai grįžo į vandenį. Tai buvo milžiniška baseino invazija, padorūs Belingtono gyventojai vėl paskelbė jį savo nuosavybe. Griebdami vaikus už riešų, Sara ir Todas prisijungė prie minios veržimosi vandenin. Jie kartu su kitais piliečiais bėgo nuo kalvos žemyn, tada tvarkingoje eilėje laukė savo eilės praeiti pro saugos rampą, siekdami įlipti į, jų nuomone, didžiausią pasaulio vonią.

Nepaisant perpildyto baseino ir gluminančio vandens šiltumo, ore tvyrojo lengvabūdiška atmosfera. Atrodė, kad bendra kelias pastarąsias dienas baseino lankytojų jausta baimė pagaliau išgaravo. Suaugusieji dalyvavo linksmuose taškymosi karuose. Jie, atsitrenkę vieni į kitus, nusišypsodavo. Atsirado paplūdimio kamuolys ir visi suprato, kad reikia jį kuo ilgiau išlaikyti virš vandens. Kai jis pagaliau palietė vandens paviršių, pasigirdo, kaip šimtai nusivylusių balsų sudejavo.

Linksmybės tęsėsi tik kelias minutes, kol debesys pradėjo tamsėti. Pirmąkart, kiek siekė atmintis, atsirado silpnas vėjelis ir visų nustebusios, tačiau dėkingos akys pakilo į dangų. Visi džiaugėsi dideliais, kaip maži akmenukai, į vandens paviršių besitrankančiais lietaus lašais. Vaikai, iškišę liežuvius, lakstė po teritoriją. Jie džiaugėsi lygiai taip pat, kaip ir iškritus pirmam sniegui. Trenkė griaustinis. Ne itin baisus, tiesiog paprastas, iš dešinės sklindantis bosinis griausmas.

— Prašom palikti baseiną, — skelbė iš garsiakalbio sklindantis balsas. — Visi į krantą! Draudžiama plaukioti per audrą!

Plaukikai sudejavo, bet pakluso. Ir vėl Sara su Todu buvo bandos dalis. Tik šįkart jie tempė vaikus ant kalvos. Kai tik pasiekė rankšluosčius, ėmė skubiai rinktis daiktus. Dar vienas griaustinis jų tempą tik paspartino. Antrasis už pirmąjį buvo daug garsesnis, ir jį sekė žaibo blyksnis. Liusė suverkšleno ir įsikibo motinos kojos.

— Viskas gerai, mieloji, — keldama Liusę ant rankų, tarė Sara.

— Neši ją? — paklausė Todas.

— Taip bus greičiau. Ji bijo... pats... žinai... ko.

— Tai beprotybė, — pasakė jis. — Paprasčiausiai įsodink ją į vežimėlį. Palydėsim tave namo.

Kitas griaustinis privertė Liusę rangytis mamos rankose, ji nepatogiai apkabino motinos kaklą. Žaibas žybtelėjo iškart po to griaustinio. Jis geltonai žaliame fone reiškė, kad reikia skubėti.

— Bet tau visai ne pakeliui.

— Mes visai neprieštaraujam, tiesa, Aronai?

Aronas skeptiškai pažvelgė į vežimėlį.

— O kaip dėl meškino?

— Jis nedidelio lietaus nebijo.

Saros nuostabai, Liusė sutiko važiuoti vežimėlyje. Jos įprastą panieką vaikiškam transportui sumenkino noras kuo greičiau parsigauti namo, be to, važiuoti kartu su draugu turėtų būti smagu, ar ne? Ji apsikeitė vietomis su minkštu žaislu, kurio dirbtinis kailis Saros kūnui kėlė ne ką geresnį pojūtį, nei dukrelės prakaituota oda.

Kelionės metu lietus itin nesustiprėjo. Todas spėriai stūmė vežimėlį, Sara sekė iš paskos, stengdamasi rasti būdą nešti milžinišką meškiną, nepažvelgdama į jo nepatenkintą snukį.

— Na, štai mes ir čia, — stebėdamasi, kad per dešimt minučių pasiekė namus, tarė Sara. Paprastai ji užtrukdavo pusvalandį.

Jausdama palengvėjimą, padavė meškiną Todui ir apėjo aplink vežimėlį. Pasilenkusi ištraukti dukrą iš vežimėlio, ji staiga suprato, kodėl vaikai buvo tokie tylūs.

— Tai neįtikėtina, — sušnabždėjo Sara. — Ji niekada nesnaudžia.

Tai buvo mielas vaizdas. Arono ranka gulėjo ant Liusės šlaunies; mergaitės galva atremta į jo petį. Liusė čiulpė savo nykštį ir lūpomis skleidė palaimingus garsus.

— Aronas miegos kokias dvi valandas.

Vėjas, įspėdamas apie audros pradžią, šnarino medžių lapus ir lyg atsukus čiaupą prapliupo stipri liūtis.

— Geriau užeik vidun, — timpteldama vidun Todą, pasakė Sara. — Negaliu tau leisti tokiu oru eiti namo.

Kiaurai peršlapę jie nunešė vaikus į miegamąjį, paguldė ant Saros (jos palengvėjimui) paklotos lovos. Vis dar čiulpdama nykštį, Liusė apsivertė ant pilvo ir atkišo savo mažą užpakalį. Ji vilkėjo geltonai oranžinį maudymosi kostiumėlį su rauktu sijonėliu, kuris užsivertė į viršų, atidengdamas kūdikiškus mergytės šlaunų lašinukus. Aronas gulėjo ant nugaros, jo rausvai purpurinės kepurės spygliai buvo išsiskleidę kaip ir berniuko kojos bei rankos. Jis turėjo subtilų bruožą — stebuklingai ilgas blakstienas, kokių suaugę vyrai niekada neturi.

Sara ir Todas, kaip jiems atrodė, ilgai stovėjo šalia lovos krašto, stebėjo miegančius vaikus, klausėsi į namo stogą barbenančių lietaus lašų. Bijojo net pažvelgti į vienas kitą. Saros burna buvo perdžiūvusi, maudymosi kostiumėlis maloniai gaubė liemenį. Kai Todas galiausiai prabilo, jo balse buvo girdimas gana aiškus drebulys.

— Juk mes nepadarysim nieko beprotiška, taip?

Akimirką Sara galvojo. Ji jautėsi lengva, beveik besvorė. Bijojo, jog gali pakilti nuo grindų.

— Nežinau, — sušnibždėjo, paimdama jį už rankos. — Tau teks smulkiau apibūdinti, kas yra beprotiška.

VAKARINĖS VARŽYBOS

Atidaromųjų Sergėtojų prieš Auditorius rungtynių dieną Todas virto tikru nervų kamuoliu. Auditoriai buvo mokesčių inspekcijos darbuotojai, kvalifikuoti finansininkai ir dabartiniai Vidurnakčio kontaktinio futbolo lygos čempionai. Nepaisant to, kad rungtynės turėjo prasidėti tik neįsivaizduojamai vėlyvą dešimtą valandą vakaro, Todas atsikėlė šeštą ryto. Vos pramerkęs akis, jis gavo pilną rungtynių dienos jaudulio dozę, taigi negalėjo suvalgyti daugiau nei du kąsnius pusryčiams Ketės iškeptų vaflių.

— Atsiprašau, — pasakė jis. — Nesu alkanas.

Ketė atidžiau pažvelgė į Todą.

— Blogai jautiesi?

— Viskas gerai. Tiesiog iš galvos niekaip neišeina vakaro rungtynės.

Ketės žvilgsnis atšalo. Atšaldavo visuomet, kai tik Todas bandydavo jai pasakoti apie Sergėtojus. Tiesą sakant, jis dėl to žmonos nekaltino; suprato, jog ji sugrįžimą į organizuotą futbolą laikė paprasčiausiu savanaudiškumu, kažkokia ankstyva vidutinio amžiaus krize. Jis žinojo, kad Ketė mano, jog futbolas kelia grėsmę jų šeimai, nes trukdo jam ruoštis teisės egzaminui (ji nežinojo, kad minėtas ruošimasis trukdavo taip trumpai, kad jokios futbolo rungtynės jo trukmės sutrumpinti negalėjo). Nepaisant to, jis būtų įvertinęs šypseną ar padrąsinantį žodį, kokį nors menkutį palaikymo ženklą. Kai Todas mokėsi vidurinėje mokykloje, rungtynių šokėjos jam miegant papuošdavo medžius tualetiniu popieriumi ir spalvota kreida ant įvažiavimo į garažą prirašinėdavo drąsinančių žinučių: Varyk, Todai! Mes mylim Nr. 12! Patriukšmaukim! Paskutiniais vidurinės metais Amanda Morisei, smulki mergina seksualiai atsikišusiais dantimis, prieš Padėkos dienos rungtynes įsmuko į jo miegamąjį ir pažadino, pačios žodžiais tariant, „nučiulpimu, nešančiu sėkmę”. Tais laikais visas pasaulis žinojo, kad rungtynėse žaidžia Todas.

— Man jau trūksta apatinių, — raportavo Ketė. — Gal galėtum šiandien išskalbti drabužius?

Todas pažadėjo išskalbti. Jis nusišypsojo, džiaugdamasis priežastimi nors truputį jos nemėgti. Šios priežastys sumažino kelias pastarąsias savaites dėl išdavystės jaučiamą milžinišką kaltės jausmą.

— Kaip dėl vakarienės? — paklausė ji. — Ką nors sugalvojai?

— Negaliu pagalvoti net apie pusryčius.

— Nesvarbu, ką gaminsi, tik jokių makaronų, — pareiškė Ketė. — Mes valgom per daug makaronų.

— Maniau, tau jie patinka.

— Taip ir yra, — surinkdama indus ir nunešdama juos į plautuvę atsakė ji. — Tai ir yra bėda. Gana greit galėsiu ant savo užpakalio pardavinėti vietą reklamai.

Žmonai šluostant bei dedant į indų lentyną puodelius ir lėkštes, Todas įdėmiai išstudijavo jos užpakalį. Ketė vilkėjo darbinius drabužius: vasarinį švarkelį, mėlynus berankovius marškinėlius ir sidabriškai žvilgantį bei dailiai jos klubus gaubiantį sijoną. Žmonės aiškiai galėjo matyti, koks nuostabus jos kūnas, o ir apranga neatrodė vulgariai. Žmonos kojos buvo lieknos ir atletiškos, gracingi blauzdų raumenys keistai pabrėžė paprastų plokščių sandalų praktiškumą. Jam norėjosi pastebėti, kad ji priaugo svorio — tarsi tai būtų pasiteisinimas dėl to, jog jis dulkina kitą — tačiau Ketės užpakalio kaip reklaminės lentos niekas greitu metu tikrai nenaudos.

Ar aš ant jos pykstu? — svarstė Todas. Jei pyksta, tai paaiškina jo kitaip nepaaiškinamą elgesį. Tačiau priežasčių pykčiui bemaž neturėjo. Ji Todą mylėjo ir gerai su juo elgėsi. Jis geresnės motinos savo vaikui ar supratingesnės ir kantresnės gyvenimo partnerės nebūtų radęs nė su žiburiu. Žinoma, jis ją nuvylė, jei jau kalbam apie tai; jis nuvylė ir pats save, bet Ketė jam nepriekaištavo. Jųdviejų seksualinis gyvenimas nebuvo toks, kaip anksčiau, bet priežastis buvo ta, jog Ketė turėjo mažai laisvo laiko. Jei būtų pavykę pabėgti ir savaitgalį praleisti dviese, Todas neabejojo, jog būtų „dirbę”, kaip tą vasarą po koledžo baigimo. Tą vasarą jie pirmąkart gyveno kartu ir kai kada sekmadieniais iš namų išsvirduliuodavo tik ketvirtą ar penktą valandą dienos.

Ketė uždarė indų plovyklę ir atsisuko.

— Šiandien nenoriu eiti į darbą, — pranešė jam žmona.

Todas mąstė apie galimybę ignoruoti, atsakyti tuo pačiu žmonos rodomu abejingumu, Todui kiekvieną kartą užsiminus apie rungtynes, tačiau nenorėjo nusileisti iki tokio žemo keršto lygio.

— Ir kodėl gi?

— Ligoninėje imsiu interviu iš karo veterano, — prieš tęsdama ji žvilgtelėjo Arono pusėn. Šis sėdėjo ant grindų priešais šaldytuvą ir ruošė kovą tarp magnetų. Kaip tik tada braškės formos magnetas stipriai daužė vietinį nekilnojamojo turto pardavimo agentą. — Jis Ivo Džimoje prarado abi kojas.

— Jėzau.

— Tai dar ne pats baisiausias dalykas, — lyg visos kitos veido išraiškos būtų netinkamos, nusišypsojo ji. — Jis nuolatinio neigimo būklės. Tiki, kad yra 1944 metai ir kad jis toks pats žmogus, kaip ir buvo tada. Iš esmės jis — septyniasdešimt penkerių metų kojų neturintis vyras, kuris tiki esąs sveikas paauglys.

— Galbūt tai nėra taip blogai, — tarstelėjo Todas.

— Suprantu, ką nori pasakyti, — sutiko ji. — Tačiau ne viskas yra taip, kaip manai. Jis nesupranta, kodėl jo nelanko tėvai, ir baisiai pyksta ant savo merginos, kuri neatsako į jo laiškus.

Kaip beveik kiekvieną dieną, Todas, galvodamas apie tai, kaip nuvertino savo žmoną, siurbčiojo kavą. Kai jie susitiko koledže, manė, jog ji apsimetėlė. Graži mergina, kuri paviršutiniškai domėjosi poezija ir tapyba bei bandė atrodyti intelektualesnė nei buvo iš tikrųjų. Net kai ją priėmė į režisūros mokyklą, jis manė, kad ji leido laiką laukdama, kol jiedu galės pradėti tradicinį aukštesniosios vidurinės klasės užmiesčio gyvenimą: jis visą dieną ars didelėje teisės firmoje, o ji, prieš pasiimdama vaikus iš darželio, vaikščios į sporto salę, greito maisto užkandines. O dabar, po dešimties metų, ji vasarą leido veteranų ligoninėje, imdama interviu iš traumuotų karo dalyvių. Tuo metu jis visą dieną gulėjo prie baseino, tobulino savo įdegį ir ieškojo bėdų.

— Žinai ką? Jis mane nuolat kviečia į pasimatymą. Nori važiuoti pašokt.

— Juokauji, taip?

— Man tiesiog plyšta širdis, — Ketė vėl žvilgtelėjo į Aroną, tada atgal į Todą. — O mums atrodo, kad turim rūpesčių, — tyliai, kad tik Todas girdėtų, sukuždėjo ji.

Nesvarbu, kada Todas ir Aronas ateidavo į baseiną, Sara ir Liusė dešimčia ar penkiolika minučių pavėluodavo. Jis nesuprato, kaip Sarai tai pavyksta, bet vargu, ar tai buvo paprastas atsitiktinumas. Greičiau Saros būdas parodyti, kad ji nėra itin nekantri.

Kiekvieną dieną Todas laukė jos šešėlyje ir stengėsi save įtikinti, kad kerai praėjo, kad jis pagaliau atgavo sveiką protą ir suprato, kad šie santykiai buvo neverti kainos, kurią mokėjo jiems išlaikyti: rizikavo savo santuoka dėl moters, kurią vos pažinojo ir kuri net nebuvo jo skonio, ir dar blogiau — į apgavystę įtraukė vaiką. Kartais jis mintyse repetavo išsiskyrimo kalbas, tiradas tarpusavy nieko bendra neturinčių vapalionių — daugiausia nuvalkiotas dainų ir filmų frazes, kurias sudėjo į laikinai tinkamą grandinę: mes tikriausiai išprotėjom, Sara, nutraukim viską, kol kas nors nenukentėjo, gal, jei nebūtų įtraukti vaikai, man labai sunku, Sara, aš noriu, kad mes liktume draugai...

Tačiau tuomet jis pamatydavo kartu su Liuse ateinančią Sarą. Ji plačiai šypsojosi, moters šiaudinis krepšys linksmai siūbavo prie šono ir visos repetuotos frazės sprogdavo lyg muilo burbulas.// čia! Kaip tik laiku! Jis pasimėgaudamas žiūrėjo, kaip ji šalia išskleidžia rankšluostį, nusivelka mėlyną paplūdimio chalatą-Sara jį įsigijo už kelių dienų po jų romano pradžios-ir parodo savo raudonąjį bikinį. Vienintelis dalykas, kuriam jis galėjo ryžtis — purtyti galvą. Kiekvieną kartą Todas nenoromis pripažindavo, jog jo susižavėjimas Liusės motina nė iš tolo nenyko. Savo nuostabai suprato, kad Saros trokšta lygiai taip pat stipriai kaip ir vakar.

Tai Todą stebino, nes bet kuriame kitame gyvenimo etape jis net nebūtų antrąkart į ją pažvelgęs, net nebūtų turėjęs užtektinai vaizduotės, kad nekreiptų dėmesio į Saros aštrių bruožų ne visai gražų veidą ir tikrai netobulą kūną. Kodėl gi jam turėjo pakakti fantazijos? Jis visada priklausė tam vyrų tipui, kurie draugaudavo su gražiomis, tuščias veido išraiškas rodančiomis merginomis, kurių kojos, atrodė, augo iš pažastų; arba su seksualiosiomis didelių rudų akių ir neįtikimai papingomis žemaūgėmis; arba su būsimomis manekenėmis, liaunomis azijietėmis, karštuolėmis, kurioms praėjus pro šalį visi jas pamatę vyrai svajingai dūsaudavo; arba su merginomis, kurių gyvenime nuo vienuolikos metų nebuvo nė vienos be vaikino nugyventos dienos; arba su gražuolėmis, prie kurių kiti vaikinai net bijojo prieiti. Jam niekada neteko prisitaikyti ar daryti išlygų, su kuriomis kiti žmonės romantiškų santykių pradžioje būna priversti susitaikyti. Jis niekaip neįsisavino pamokos, kurią Sara dėstė kiekvieną dieną: grožis nėra svarbiausias dalykas; tarp žmonių vyksta paslaptingi reiškinai, glūdintys po oda ar net už kūno ribų. Jis didžiavosi savimi, nes smarkiai troško Saros. Jausmai leido jaustis labiau subrendusiam, lyg praplėtusiam savo akiratį. Jis jautėsi taip, lyg būtų nukeliavęs į tolimą pasaulio kraštą ar išmokęs vertinti egzotinius patiekalus.

Todą visuomet trikdė dviejų senų besimylinčių žmonių vaizdas. Jų nukarę, pigmentinėmis dėmėmis nusėti kūnai, iš ten, kur visai neturėtų, augantys plaukai, keisti kvapai, nemalonus mirties artumo jausmas. Kartais Ketė apie tai pajuokaudavo. Moteris klausdavo, ar jis vis dar manys, kad ji yra patraukli, kai iškris dantys, o papai beveik kadaruos pažeme. Žinoma, jis pritardavo, kaipgi kitaip jis galėjo atsakyti į tokį klausimą? Tačiau tiesa buvo ta, kad Todas net negalėjo įsivaizduoti senos Ketės ar savęs seno, raukšlėtą Ketės kūną užgulusio vyro. Negraži Ketė iš tiesų visai nebūtų Ketė. Tačiau kartais, kai jis mylėdavosi su Sara, keistas pakilus jausmas nuvilnydavo kūnu ir vyriškis akimirksnį tikėdavo, kad net jiems esant aštuoniasdešimt penkerių metų bedančiais seneliais, jis galėtų sėkmingai ją dulkinti. Tą akimirką Todas manė, kad jų kūnų išvaizda reikšmės neturi. Tačiau šių minčių jis garsiai nereiškė, nes įtarė, jog Sara tokio komplimento nesuvoktų.

Nesvarbu, kaip dažnai ją drąsindavo, ji drovėjosi savo išvaizdos. Nuolat manė nesanti verta Todo. Ji visąlaik šnekėjo, koks gražus Todas — gražūs žandikauliai, platūs pečiai ir t.t. — ir iškart vardindavo savo trūkumus: pažeistus plaukus, didelį pilvą, stebėtiną spenelių tamsumą.

— Dievinu tavo burną, — sakydavo ji, — tačiau nekenčiu savo ausų.

Sara gyrė gelsvus pūkelius ant jo dilbių ir dantis, tada peikdavo savo apatinėje nugaros dalyje esančią duobelę. Tavo pirštai tokie gražūs. Mano atrodo kaip dešrelės.

Moteris labai stengėsi, siekdama jam atrodyti graži, ir jį jaudino šitos pastangos. Vieną dieną Sara pasidažydavo lūpas, kitą-įsiverdavo auskarus. Ji išsipešiojo antakius, stilingai nusikirpo plaukus. Chalatas. Platforminiai sandalai. Todo futbolo rungtynių dieną ji pasirodė pasidariusi pedikiūrą. Sara tuo nesigyrė, tiesiog ištiesė kojas į priekį ir pradėjo krutinti savo mažus nykščius. Metalo mėlynumo nagų lakas pavertė juos į keistos formos šauktukus, apverstus žemyn galva.

Dieną prieš, kai Todas bandė pačiulpti jos pirštus, moteris susierzino.

— Ne, — greitai ištraukdama pėdos pirštus Todui iš burnos tarė ji. Tai buvo pirmas kartas, kai šis žodis nuskambėjo dviejų savaičių trukmės gana plataus seksualinių tyrinėjimų maratone. Visi šie eksperimentai vyko įprastinio vaikų vėlyvo popiečio miego metu.

— Kas ne taip?

— Mano pėdos bjaurios. Tu nenori jų kišti į burną.

— Aš visai nieko prieš, — tvirtino jis.

— Na, užtat aš prieštarauju.

Mintis, kad Saros pėdos nėra jos pasididžiavimas, buvo visiškai teisinga. Pirštai buvo trumpi ir platūs, atrodė beveik kaip akmens amžiaus žmogaus. Ji ypač drovėjosi savo pirštų nagų. Keli iš jų buvo sustorėję ir keistai nuspalvinti grybelio. Net dabar, kai jie buvo profesionaliai nukirpti ir nušveisti, vis vien neatrodė visiškai tvarkingi.

— Visai nereikėjo to daryti, — pasakė jis.

— Norėjau, — atsakė ji. — Patinka?

Jis greit patikrino, ką veikia vaikai. Aronas rodė Liusei savo plastikinių dinozaurų kolekciją, net leido palaikyti mažiau svarbius eksponatus. Todas savo kojos nykščiu švelniai paglostė Saros keltį.

— Man labai patinka, — sušnibždėjo jis. — Dešimt mažų ledinukų.

Tą popietę Todui pirmąkart sunkiai sekėsi išlaikyti erekciją. Tame nebuvo nieko asmeniška: tiesiog jo galvoje skambėjo vidurinės mokyklos futbolo trenerio balsas primindamas, kad mylėtis prieš rungtynes — bloga mintis.

— Vyrai, — penktadienio treniruotės pabaigoje sakydavo treneris Bridenas, — nuo dabar iki rytojaus jūs privalot savo mažuosius mikius laikyti paslėptus. Tie keli laimingieji, kurie turit šaunias merginas, pasakykite joms, kad veikia griežta „jokių žaidimų” politika. Tie, kurie karštai draugauja su ponu delnu ir jo penkiais broliais, nuoširdžiai patariu leisti jiems pailsėti. Dievas mato, jie to nusipelnė. Man rytoj aikštėje reikės piktų, alkanų karių. Užsisvajojusiems meilučiams linkstančiais keliais futbolo aikštėje nėra ką veikti.

Tada treneris šyptelėjo ir pasakė:

— Norėdamas išreikšti paramą, iškilmingai prisiekiu kitas dvidešimt keturias valandas vengti bet kokio fizinio kontakto su ponia Briden. Žinoma, tie, kurie turėjo nelaimę pažinti ponią Briden, supras, kad iš tiesų aš visiškai nesiaukoju.

Treneris Bridenas neatrodė labai patikimas. Jis buvo labai reiklus, senamadiškas, žemas, storakaklis vyras, kuris keistai kalbėjo ir kurio abejotinas kalbas apie žmogaus kūną-apšilimo metu galima susižeisti, niekada rungtynių metu nereikia ryti vandens, skausmas yra geras dalykas — jaunesni, labiau išprusę treneriai greit paneigė. Todas suprato, kad priešrungtyninis sekso draudimas buvo toks pat prietaras, kaip patarimas nelaipioti kopėčiomis ir valandą po valgio neplaukioti. Tačiau, jei galėjo išvengti, jis stengėsi tų dalykų nedaryti.

— Kas atsitiko? — paklausė Sara. Ji stovėjo keturpėsčia ir kreipėsi į jį per petį. — Ar kažką darau ne taip?

— Ne tu kalta. Tiesiog aš truputį išsiblaškęs.

Ji stengėsi vyrui padėti, įkalbėjo atsigulti ant nugaros, užsimerkti ir atsipalaiduoti. Ji pradėjo, lėtai judėdama žemyn, laižyti jo krūtinę. Šonkauliai, bamba, tada dar žemiau. Jam labai patiko, kol Todas atsiminė, kaip prastai jis žaidė Padėkos dienos varžybose — vargani penki perdavimai iš šešiolikos ir trys perimti kamuoliai — po Amandos Morisei netikėto nučiulpimo. Jis nerimąstingai atsimerkė.

— Nieko tokio, — pasakė jis, susiraukdamas ir iš visų jėgų stengdamasis susitvardyti. — Tu neturi to daryti.

— Bet aš noriu.

Jis atsirėmė ant alkūnių.

— Gal galėtume šiandien pailsėti?

Ji pakėlė galvą ir ranka nusibraukė veidą.

— Jei to nori.

Sara atrodė tokia sukrėsta — jie niekada anksčiau „nesiilsėjo”, todėl Todas jautė turįs paaiškinti situaciją. Droviai papasakojo apie pirmąsias Sergėtojų rungtynes ir pasiguodė, kad jo pozicija komandoje dar nėra tvirta. Kai kurie žaidėjai (jie policijos vyrai, kartu perėję ugnį ir vandenį) manė, kad jis tėra gražuoliukas, kuris patyręs spaudimą išsigąs, o Todas buvo pasiryžęs įrodyti, kad draugai klysta, įrodyti, kad jis tinka jų komandai.

— Aš visada nervinuosi prieš rungtynes, — pridėjo jis. — Vidurinėje apsivemdavau persirengimo kambaryje. Taip mano kūnas atsikratydavo įtampos.

— Aš mokykloj tai pat vemdavau, — prisipažino Sara. — Mano kūnas taip atsikratydavo per didelio maisto kiekio.

Jis nebuvo įsitikinęs, ar ji juokauja, taigi atsaką išreiškė tik mandagiu kikenimu.

— Esu tikras, kad skamba juokingai, — atsiduso jis. — Aš suaugęs vyras. Turėčiau galvoti apie svarbesnius dalykus nei futbolo rungtynės.

— Visai nejuokingai, — pasakė moteris. — Nė kiek ne juokingiau nei mano susirūpinimas bjauriais pirštais.

— Tavo pirštai labai gražūs.

Ji pasilenkė ir pabučiavo jo kaktą.

— Šiandien būsi nuostabus.

— Nežinau, — prisipažino jis. — Nežaidžiau dešimt metų. Tai svarbi gyvenimo dalis. Toks aš buvau vidurinėje, netgi koledže — Puolėjas supereržilas. Kai baigiau žaisti, tiesiog sustojau. Net ne pasiilgdavau žaidimo. Tačiau dabar, kai vėl imu žaisti, negaliu suvaldyti jausmo, lyg nuo šių rungtynių priklausytų kažkas svarbaus.

Visą šį laiką jis, susidėjęs rankas už galvos, gulėjo ant nugaros ir žiūrėjo į nuogas Saros krūtis, simpatišką veidą. Tai buvo patogus būdas žiūrėti į moterį.

— Aš tau pavydžiu, — pasakė ji. Beveik išsiblaškiusi vieną koją permetė per vyro liemenį ir atsisėdo. Tada pradėjo lėtai judinti klubus. Slapias moters griovys apsupo jo minkštumą. — Aš visa tai pražiopsojau. Buvau viena iš gudročių. Dramos būrelis. Anglų literatūra pažengusiems. Aš apsimečiau niekinanti striksės, bet iš tikrųjų joms pavydėjau.

— Kodėl?

Jos kvėpavimas šildė meilužio ausį, jo balsas buvo duslus.

— Nes jos turėjo tave.

Todui ir vėl sukietėjo — daug pastangų neprireikė. Sara pasilenkė priekin, ranka įvedė jį vidun. Vyras į išorę išlenkė nugarą ir pakėlė moterį viršun. Ji priešinosi šiam judesiui.

— Turi mane dabar, — sukuždėjo.

Nuo pat pirmosios treniruotės kartu su Sergėtojais Todas klausėsi nerimastingų gandų apie jų pirmųjų rungtynių priešininkus, kurie plačiai buvo laikomi žiauriausia ir geriausia lygos komanda. Jis antrąkart prie tų gandų mintimis negrįžo, kol nepamatė aikštėn žengiančius Auditorius. Žaidėjai buvo didesni ir piktesni vieni už kitus. Jie atrodė kaip konkurso Misteris Steroidas finalininkai. Penki iš jų — baltaodžiai, du — juodaodžiai; visi ant galvų mūvėjo nailonines gangsterių stiliumi užrištas skareles.

— Jėzau, — pasakė Todas. — Jie tikrai finansininkai?

Aikštės viduryje komandos pasisveikino; žaidžiant tik septyniems žaidėjams kiekvienoje komandoje, kapitonų nereikėjo. Auditorių veidai buvo lyg iškalti iš akmens — ritualo metu neištarė nė žodžio. Jie atrodė kaip sunkiasvoriai boksininkai, svėrimo ceremonijos metu bandantys išgąsdinti priešininką. Todas manė, kad kietų vyrukų vaidinimas juokingas, tačiau kartu juto ir baimės šaltuką paširdžiuose. Staiga galvoje ėmė suktis mintis, kad galbūt jis neria ten, iš kur išplaukt sveikam gali ir nepavykti. Jis gailėjosi, kad leidosi Saros prikalbinamas seksui.

O ne, — galvojo jis, — aš užsisvajojęs kinkadrebys, meilutis velvetiniu švarku.

Metus monetą Sergėtojams teko gynybinės pozicijos. Auditoriai rengėsi puolimui. Todas ir Deveinas atsitraukė grąžinti spyrį. Kaip tik tuo laiku Todas pajuto sveikintiną adrenalino antplūdį. Tai buvo biologinis kūno atsakas į aikštės šviesas, vartų stulpus ir jardų linijas bei supratimą, kad tuoj dideli, piktai nusiteikę vyrai lėks jo pusėn. Jam neberūpėjo, kad žiūrovų aikštėje nėra, kad niekam, išskyrus žaidėjus, nerūpi, kas atsitiks aikštėje. Nuo dvylikos jardų linijos, ant kurios stovėjo Todas, jausmas buvo lygiai toks pat tikras, kaip ir bet kuriose anksčiau Todo žaistose rungtynėse.

Nei teisėjo, nei švilpuko. Auditorių smūgiuotojas tiesiog pakėlė dešinę ranką ir kertamuoju judesiu, signalizuodamas varžybų pradžią, nuleido ją žemyn. Tada pribėgo prie kamuolio (jo komandos draugai bėgo iš šonų) ir spyrė jį aukštai į dangų. Kelias akimirkas stadiono šviesos paslėpė kamuolį, taigi Todas jo nematė. Po kelių akimirkų jį vėl išvydo. Mažas šokoladinis kiaušinis greit sukosi ir su kiekvienu apsivertimu vis didėjo. Jis lengviau atsiduso — ir jautėsi susigėdęs šio palengvėjimo — matydamas, kad kamuolys krenta link Deveino, kad atsakomybė tenka ne jam.

Tuo metu, kai Todas pradėjo judėti į priekį, ieškodamas ką blokuoti, Auditoriai lėkė per aikštę šaukdami kažkokį keistą kauksmingą kovos šūksnį. Atrodė, lyg jie būtų nuožmių vietinių karių gentis, siekianti atkeršyti už kažkokį seną įžeidimą. Tai buvo gąsdinantis garsas; jį girdėdamas Todas jautėsi nuogas ir beginklis. Staiga nustebo supratęs, kad šalmo ir kitų apsaugų stovi futbolo aikštėje. Tačiau stovėjo neilgai. Vienas auditorius, bėgdamas pro šalį, smogė jam į veidą kieta kaip uola alkūne. Kitas Todo pamatytas vaizdelis buvo kosmosas; galvoje tuščiai spengė, lyg visos mintys būtų visiškai iššluotos; laimei, jo kūne šio jausmo nebuvo nė ženklo. Na, bent jau iki tol, kol labai didelis sportbatis numynė ranką ir įspaudė į grindinį lyg gesinamą cigaretę. Todo žvilgsnis nuo sportbačio nukrypo aukštyn. Bato savininkas buvo linksmai atrodantis juodaodis vyrukas masyviomis šlaunimis.

— Ė, — pasakė Todas, — galėtum nusirupūžinti man nuo rankos?

— Galėčiau, — parodydamas auksinį dantį, nusišypsojo milžinas. — O kur stebuklingas žodelis?

Kai užmigo Aronas, Ketė nustebino pati save, paskambindama motinai. Paprastai, kai ji imdavo nerimauti dėl santuokos, rėmėsi į savo vyresniosios sesers Kler ar koledžo kambario draugės Ėmės petį. Jos abi buvo užjaučiančios, labai geros klausytojos, beje, taip pat aistringos Todo gerbėjos. Esmė, kurią jos dažnai primindavo Ketei, buvo ta, kad jai pasisekė ištekėti už gražaus, protingo ir geraširdžio vyro, sutikusio likti namuose ir rūpintis jų mažamečiu vaiku, kol ji tuo metu įgyvendina savo dokumentinių filmų kūrėjos svajonę. Na ir kas, jei jam sunkiai sekėsi išlaikyti egzaminą? Džonas Kenedis jaunesnysis tą egzaminą taip pat išlaikė ne iš pirmo karto, juk taip?

— Labas, mama.

— O, labas, mieloji, — Mardžorės balsas skambėjo sutrikusiai, ji turėjo pakelti toną, kad Ketė ją išgirstų per televizoriaus garsą. — Jau vėlu. Kas nors ne taip?

— Man viskas gerai.

— Man taip visai neatrodo.

— Viskas gerai, — tvirtino Ketė. — Tiesiog norėjau pasisveikinti.

— Palauk. Turėjau jį rankoje prieš sekundę.

— Ką?

— Prakeiktą nuotolinio valdymo pultelį. Kur, po šimts velnių, jis dingo?

Dėl tų pačių priežasčių, dėl kurių ji išsipasakodavo Kler ir Emei, ji niekada su savo motina nešnekėdavo apie santuokines problemas. Jos pirma reakcija į problemą nebuvo ginti žentą ar drąsinti dukterį. Jos pirmoji reakcija, sąmoninga ar ne, buvo visiškai priešinga: sėti liūdesį, išaukštinti bet kurios tave neraminančios bėdos svarbą, o galiausiai, jei tik pavykdavo, įtraukti kitą į jos pačios liūdesio liūną, vien tik dėl to, kad jai trūko draugijos.

Ketės tėvas Rikas nuo Mardžorės pabėgo po trijų vaikų ir šešiolikos santuokos metų. Jis pabėgo ne pas jaunesnę ar seksualesnę moterį — priežasties, kuri būtų buvusi bent jau suprantama, — bet pas penkeriais metais už Mardžorę vyresnę kaimynę. Toks pažeminimas — būti išmainytai į Geil Roberts, vidutinio amžiaus išsiskyrusią, kaip kaminas rūkančią moteriškę ortopediniais batais — padarė nepagydomą žalą moters psichikai. Ji buvo šventai įsitikinusi, jog visi vyrai yra melagiai ir kad santuoka tėra žiaurus pokštas, kurio atomazga užgriūna to nesitikinčias žmonas.

— Štai, — nutilus televizoriui, pasakė Mardžorė. — Dabar geriau. Tai kaip mano mažiukas?

— Puikiai. Dabar miega prie pat manęs. Toks mielas.

Ketės žvilgsnis nukrypo į Aroną. Jo šonkauliai po plona oda atrodė tokie trapūs, jo galūnės buvo smulkios ir pažeidžiamos. Tačiau, nepaisant to, jai buvo visai nesunku jį įsivaizduoti kaip aukštą, stiprų, suaugusį ir gražų, kaip jo tėvas, vyrą. — Ką žiūri?

— Ką tik prasidėjo Ligoninės priimamasis. Mokyklos autobusas pateko į avariją. Baisi avarija.

— Galiu paskambinti vėliau, kai baigsis.

— Nieko tokio. Esu anksčiau mačiusi šitą seriją.

Ketė tylėjo laukdama, kol mama pateiks kitą neišvengiamą klausimą.

— Tai kur Todas?

— Išėjęs.

— Negali būti, kad biblioteka dirba taip vėlai.

— Ai, jis ne bibliotekoje, — paaiškino Ketė. — Jis su draugais žaidžia futbolą.

— Futbolą?

— Jis prisiplakė prie kažkokios komandos. Jie be apsaugų griauna vieni kitus.

— Bet dabar dešimta valanda.

— Gaila, nematei jo prieš išeinant iš namų. Negalėjo valgyti vakarienės, negalėjo įprastai kalbėti. Jaudinosi, lyg žaistų kokio svarbaus turnyro finale.

— Sakei, griauna?

— Jokių šalmų ar apsaugų.

— Jam pasiseks, jei nenusisuks sprando.

— Jei nusisuks, — nukirto Ketė, — tegul pas mane verkdamas negrįžta.

Po šio sakinio trukusios tylos metu Ketės mintyse išryškėjo keistai plačiai prasižiojusio, invalido vežimėlyje sėdinčio ir kūdikių maisto laukiančio Todo atvaizdas.

— Galiu kai ko paklausti? — pratarė Mardžorė. — Manai, jis užmezgė romaną?

— Romaną? — nusišaipė Ketė. — Jis žaidžia futbolo komandoje.

— Mieloji, — atsargiai kantriu balsu pradėjo Mardžorė. — Jis tau dumia akis. Niekas tokiu paros metu futbolo nežaidžia.

— Tie bukagalviai žaidžia. Jis pareina namo permirkęs prakaitu, visas kūnas nusėtas mėlynėmis ir įdrėskimais.

— Jei jau taip sakai... Tačiau atsimeni, kaip tavo tėvas pradėjo žaisti golfą? Nusipirko naujas lazdas ir pradėjo šeštadieniais keltis vos tik prašvitus? Pasirodė, kad golfo laukuose jis daug laiko tikrai neleido.

— Aš ne dėl romano jaudinuosi, mama. Todui kažkas negerai. Jis daugiau nebešneka apie ateitį, net apie ją negalvoja. Atrodo, lyg būtų įstrigęs vienoje vietoje, lyg nesuprastų, kad nekontroliuoja savo gyvenimo.

— Nori, kad atvažiuočiau į svečius? Galėčiau jį prižiūrėti, kol tu dirbi, pasirūpinčiau, kad jis neįsiveltų į bėdą.

Ketė, rodydama telefonui vidurinį pirštą, susiraukė. Juk žinojo, kad žmoniškai pasikalbėti su motina yra beviltiška, kad pokalbis, kuriame ši turėtų susitaikyti su faktu, jog ne kiekvienas vyras yra jos buvusio gyvenimo partnerio kopija, pasirodo, neįmanomas. Net ir jis nebuvo toks monstras, kokiu jį pavertė Mardžorė. Kad ir kokie būtų buvę jo trūkumai, tėvas su Geil užmezgė ilgalaikius ir meile grįstus santykus. Jai sergant emfizema ir chronišku artritu vienu metu, tėvas ją slaugė. Kai tik ji juos aplankydavo, Ketė jaudinosi stebėdama, kaip jis rūpinasi ta vargše moterimi, kaip atsargiai reguliuoja deguonies baliono spaudimą, tikrina, ar plastikiniai vamzdeliai nosyje laikosi taisyklingai, kaip laiko jos ranką, kai ji, sėdėdama ant sofos, sunkiai gaudo orą.

— Žinai ką, mama? Nereikėjo man tavęs trukdyti savo rūpesčiais. Juk tu turi ir savų problemų.

— Viskas gerai, — linksmai pasakė Mardžorė. — Man visai nesunku. Esu laiminga galėdama padėti.

Auditorių gynėjas pradėjo keiktis pirmojo komandų susidūrimo metu. Tai buvo gal metro aštuoniasdešimties ūgio piktas raumenų kalnas, sveriantis apie šimtą kilogramų. Jo plaukai buvo nukirpti labai trumpai, o veidą puošė velnioniškai atrodanti barzdelė.

— Mieloji, — mojuodamas Todui, kai Sergėtojai baigė pasitarimą ir artėjo prie susidūrimo linijos, pasakė gynėjas. — Štai čia.

Todas jį ignoravo žvilgčiodamas kairėn bei dešinėn, mėgindamas įsitikinti, jog jo komandos draugai pasiruošę. Gynėjas, kaip signalizuodamas sraigtasparniui, virš galvos sukryžiavo rankas. Jo marškinėlių rankovės buvo nuplėštos ir buvo matyti vienliniais raštais ištatuiruoti groteskiškai išsipūtę bicepsai.

— Ar šiandien dėl manęs nusiskutai pizę?

Todas ženklais liepė Deveinui atsitraukti arčiau šoninės linijos. Kai aikštėje tėra keturiolika žaidėjų, atsiranda daug laisvos vietos.

— Žinai, mėgstu glotnias kales.

— Žalias 42! Žalias 42! — Todas, laukdamas perdavimo, laikė rankas prie Lario užpakalio. — Denk! Denk!

Jis apsimetė perduodąs kamuolį Bartui Viljamsui, tada pasuko dešinėn, apsižvalgė laukdamas, kol Deveinas pasieks aikštės vidurį. Akies kampučiu jis pamatė Larį, apėjusį gynėją, kuris buvo daug stipresnis ir greitesnis už jį. Išgirdęs žingsnius Todas paskubomis išmetė kamuolį, padarė nevykusį suktuką, kuris, žinojo, yra per trumpas. Jis nematė, kaip kamuolys nusileidžia; gynėjas partrenkė jį ant žemės, kol kamuolys vis dar buvo aukščiausiame skrydžio taške. Todas, atsitrenkęs į dirbtinę žolę, išgirdo save dejuojant.

— Tu tokia miela, — stodamasis ir besiremdamas į Todo galvą, pasakė gynėjas. — Gal norėtum pagimdyti man vaiką?

Kai atbėgo Laris ir padėjo jam atsistoti, Todas vis dar gulėjo ant žemės gaudydamas orą. Rausdamas iš gėdos, Laris suspaudė Todo petį ir nubraukė purvą nuo marškinėlių.

— Aš kaltas. Praleidau bloką. Daugiau taip neatsitiks.

Po to viskas riedėjo nuokalnėn. Kartais tu tiesiog esi daug silpnesnis, valdomas priešininkų. Todas šį jausmą atsiminė iš vidurinės ir koledžo laikų; jausmas buvo panašus į sapną, kur nesvarbu, ką darei tu ar tavo komanda, — priešams į tai nusispjauti. Tavo komandos draugai trankėsi į kitus, tačiau kiti nekrito ant žemės. Tobuli perdavimai tapo neįkandami slidžiarankiams gaudytojams, o priešininkai pagaudavo neįmanomai sudėtingai perduotus kamuolius, lyg jų delnai būtų buvę ištepti klijais. Sergėtojams nesisekė viskas, ko tik bandė imtis. Auditoriai metodiškai žygiavo per aikštę ir kontroliavo vis didesnį plotą, o iki rungtynių pabaigos liko vis mažiau laiko.

Po kurio laiko tu nustoji jaudintis dėl rezultato ir pradedi rūpintis savo garbe. Todui tai reiškė gynimąsi nuo gynėjo, kurio, atrodė, buvo pilna visur ir kalėjimo kalės motyvą žmogėnas vystė iki nemalonių ribų. Jis sakė komplimentus Todo gražiai burnai, graibė užpakalį ir nepaliaujamai siūlė po rungtynių palinksminti po tribūnomis.

— Pamylėsiu tave švelniai ir lėtai, mieloji. Ne taip, kai tie kiti nevėkšlos.

Dėl to, kad komandos turėjo taip mažai žaidėjų, nebuvo jokių keitimų net dėl sužeidimų. Visi turėjo žaisti tiek gynyboje, tiek puolime. Gynyboje Todas buvo laisvasis gynėjas, pozicija, kuri jam suteikė šansą dažnai griauti gynėją ar bent jau atsilyginti, kai pargriaudavo jį patį. Krumpleliu nosin — ten. Keliu į stuburą — šen. O ne, atrodo, netyčia trenkiau tau alkūne į pilvą. Kuo daugiau jis trankėsi, tuo lengviau jam sekėsi. Po kiek laiko jis jau nesirūpindamas trankėsi į kitus žaidėjus, lyg sužeisti priešininką būtų buvę svarbiau nei išsaugoti savo paties sveiką kailį. Žinoma, tai ir buvo gerų futbolo rungtynių paslaptis.

Tuomet jis surado progą: situaciją, apie kurią jo pozicijos žaidėjai sapnuoja naktimis. Jo priešas bėgo aikšte ir šoko gaudyti blogai perduoto kamuolio, o kadangi rankos buvo iškeltos virš galvos, kūnas pasirodė visiškai neapsaugotas. Todas pašoko į orą, taikydamasis į vyrą, o ne kamuolį. Du sunkūs, greitai judantys kūnai atsitrenkė vienas į kitą, kaip dalelyčių greitintuve besidaužantys atomai. Jo kūnas atsitrenkė tiesiai į gynėjo pilvą, vos žemiau šonkaulių. Uf! Garsas buvo toks, kaip suspaudus sulčių pakelį ar iš maišo spaudžiant orą. Jie abu nukrito; tik Todas atsistojo.

Garsiaburnis gynėjas gulėjo ant nugaros, kaip žuvis žiopčiojo ant trisdešimties jardų linijos. Todas nešoko nugalėtojo šokio ar kažko panašaus. Jis pasilenkė, kol jo veidas buvo keliais coliais nuo gynėjo, ir meiliai įžnybė vyrui į žandą.

Todas futbolą žaidė pakankamai ilgai, kad žinotų, jog už tokį malonų momentą vėliau teks sumokėti. Sąskaitą jam pateikė po dviejų serijų, kai įpykęs gynėjas užpuolė jį už nugaros, apkabino, pakėlė į orą ir vertu Pasaulinės imtynių federacijos smūgiu trenkė jį žemėn. Kadangi rankos nenaudingai kabojo jam prie šonų, turėjo kritimą stabdyti veidu. Ant dirbtinės dangos (ji buvo tokia minkšta, kaip plonu popieriumi dengtas granitas) jis paliko visai nemažą kiekį odos ir nustebo pajutęs, jog visi dantys liko burnoje.

Jis gulėjo susirietęs, verkšleno iš skausmo kaip mažas šunelis, o gynėjas stovėjo virš jo ir riaumojo kaip Tarzanas. Todas gudriai atmerkė akis ir manė sugebėsiąs atremti bet kokį purviną smūgį, taigi aiškiai matė, kaip Laris Munas ramiai priėjo prie gynėjo ir dešine ranka stipriai smogė jam į galvą. Tai buvo stiprus, techniškas smūgis, kuris Džiunglių karalių išvertė iš kojų. Rungtynės baigėsi iškart po kilusių muštynių. Rezultatas: 26:0. Auditorių naudai.

Ketė gulėjo atsibudusi, jos ranka ilsėjosi ant Arono peties ir kilnojosi kartu su jo kvėpavimo ritmu. Ji vis dar jautėsi kalta dėl skundo motinai. Mardžorė niekada to nepasakė, bet niekada nemėgo Todo ir nelaikė šeimos nariu. Uošvė įtariai žiūrėjo į jo gerą išvaizdą bei linksmą būdą, bruožus, kuriuos ji laikė vyro asmenybės trūkumais. Vidutiniškai atrodantys kvailiai kėlė didesnių bėdų, kaip ji išmoko iš savo patirties, ir ji jautė keistą pasitenkinimą dėl Todo nesėkmių laikant advokato egzaminą. Atrodė, lyg būtų visą laiką žinojusi, kad jis nepakankamai geras. Ketė tikriausiai pyko ant sutuoktinio daug labiau nei manė anksčiau, jei šitaip jį išdavė didžiausiam priešui.

Labiausiai ją liūdinantis dalykas buvo tas, kad ji net nepasakė motinai visos tiesos. Pokalbis skambėjo taip, lyg ją būtų nervinęs futbolas, galimybė susižeisti, žaidimo beatodairiškumas, jų ir taip komplikuoto gyvenimo statymas į dar didesnį pavojų.

Tačiau tai visai nebuvo problema. Ketė nebuvo viena iš tų, kurie manė, kad gyvenimas galėtų-ar net turėtų-būti visai be rizikos, apsaugotas nuo bet kokios blogų pasekmių galimybės. Ji suprato, kad kartais reikia padaryti kažką beprotiška, net potencialiai pavojinga savo sveikatai-važinėtis motociklu, iššokti iš lėktuvo, žaisti amerikietišką futbolą be apsauginių priemonių — norint priminti sau, ką reiškia gyventi. Moteris sukūrė ilgą sąrašą dalykų, kuriuos ji atliks vos tik paskutinis vaikas išvažiuos į koledžą — kelionė į karo zoną buvo pačiame sąrašo viršuje — ji net nesiruošė pasmerkti mylimo vyro dėl pavojingų pojūčių troškimo.

Dalykas, kuris ją tikrai užkniso, buvo tas, koks laimingas buvo Todas, tapęs komandos nariu. Paskutines kelias savaites jis buvo tarsi kitas žmogus, tarsi pagaliau iškeldinęs liūdną nepažįstamąjį, kuris visą pavasarį gyveno jo kūne, kiekvieną dieną stropiai vaikščiojo į biblioteką ir pasimokęs grįždavo į namus. Nuo tada, kai įstojo į Sergėtojus, jis daugiau šypsojosi, klausėsi, ką ji kalbėjo, klausinėjo apie darbą. Pokyčius galėjo įžvelgti net jo judesiuose. Jis judėjo lengviau, energingiau, kaip susijungęs su jaunesniuoju savimi — nerūpestingu berniuku, kurį ji pamilo koledže. Ji turėjo būti laiminga, stebėdama šiuos pokyčius, tačiau vietoj to juto gėdą ir liūdesį. Ji suprato, kaip stipriai spaudė savo vyrą pateisinti jos viltis.

Aš jį tokiu paverčiau, — galvojo ji. — Aš iščiulpiau jo gyvenimą.

Ji buvo ta, kuri drąsino vyrą mokytis teisės mokykloje, nepaisydama jo nuolatinių abejonių šio sprendimo teisingumu. Taip pat ji nuolat prašė paskutinį kartą pabandyti išlaikyti egzaminą, paskutinį kartą pasistengti išlaikyti egzaminą, į kurį jis tiek daug įdėjo pastangų. Bet kurią akimirką per pastaruosius šešis mėnesius ji galėjo, ištarusi vos vieną žodį, paleisti Todą iš jo privataus nesėkmių pragaro, tačiau to nepadarė.

Ji netarė nė žodžio.

Ji taip elgėsi todėl, kad buvo bailė. Ketė tą puikiai suprato. Ji buvo savanaudė asmenybė, kuri norėjo gyventi laimingą menininkės gyvenimą, išvengdama nemalonaus finansinių aukų paketo, kuris buvo beveik neišvengiamas. Ji turėjo draugų iš kino režisūros mokyklos laikų, žmonių, kurie, sulaukę trisdešimties, vis dar gyveno aptriušusiuose Bruklino ar Somervilio butuose su kambario draugais! — atsisakė vesti ir susilaukti vaikų, neturėjo sveikatos draudimo, važinėjo vos riedančiomis mašinomis ir vis dar bandė pasiekti savo jaunystės svajonę: kurti sąžiningus, nekomercinius, socialiai svarbius filmus. Ši svajonė, einant metams, tapo vis labiau neįtikėtina.

Priešingai nei jos kurso draugai, Ketė pasirinko kompromisų kelią. Ji išmėgino visą visuomeninės televizijos darbuotojo grandinę. Pradžioje ji buvo paprasta asmeninė asistentė, vėliau — garso technikė, tada — redaktorė, pagaliau — režisieriaus asistentė, kuri praleido neįsivaizduojamai ilgą laiko tarpą, dirbdama prie labai nuobodžių projektų (ketvirta Kabinėjimosi ir šaipymosi dalis, Išsami penkių dalių bandžos istorija). Laikui bėgant, ji gavo galimybę režisuoti savo pačios projektą — Sužeisti, bet išgyvenę. Pamiršti Ramiojo vandenyno karo didvyriai. Tema nebuvo labai originali, netgi jos nedomino — ji sąmoningai, gal netgi truputį ciniškai įtikino televizijos vadovybę joti ant šalį drebinančios užuojautos Antrojo pasaulinio karo didvyriams bangos, tačiau moteris žinojo, kad šis filmas buvo svarbus jos karjeros taškas, tramplinas kur nors aukščiau ir geriau.

Visą tą laiką Ketės slaptas koziris buvo mintis, kuri saugojo ją nuo sudėtingos ir žeminančios televizijos batų laižymo ir ekonominės ją kamuojančios nevilties - kaip gi mes nusipirksim namą, išvažiuosim atostogų, išleisim vaikus į gerą koledžą ir t.t. Ją saugojo tikrumas, kad Todas bus gerai apmokamas advokatas, uždirbs tiek pinigų, jog jų šeima galės gyventi taip, kaip nusipelnė, ir tuo pačiu metu suteiks Ketei galimybę pagimdyti daugiau vaikų (ir daugiau jais rūpintis), kurti tik tada, kai ji to norės ir tik tada, kai projektas jai atrodys įdomus bei reikšmingas. Vienintelis jos kelyje stovintis dalykas buvo kvailas testas.

Moters planas — toks kuklus, toks įmanomas — buvo toks suprantamas, jog ji negalėjo atsisakyti. Netgi tuomet, kai dėl šio plano jos vyras jautėsi nelaimingas. Gal futbolas jam padės. Galbūt jis pažadins Todą iš snaudulio ir suteiks energijos ir pasitikėjimo savimi, kurio jam reikės, norint trečiu bandymu išlaikyti egzaminą. Jei viskas įvyktų būtent taip, Ketė neprieštarautų: jie į paskutinius dvejus metus žiūrėtų kaip į menką dėmelę jų bendro gyvenimo paveiksle. Šis laikotarpis tebūtų buvęs privalomas sunkumų laikotarpis. Deja, kitu atveju, viskas galėjo virsti niūriu susirūpinimo ir stagnacijos periodu, laiku, kai jų gyvenimo planai griūna.

Jam pavyks, — sakė ji sau, versdamasi ant nugaros ir žiopsodama į pilką lubų juodumą. — Jei tik norės, jam pavyks.

Nepaisant pralaimėjimo ir deginančio veido skausmo — dešinysis skruostas degė taip, lyg prispaustas prie karštos keptuvės-Todas po rungtynių bare jautėsi savotiškai linksmas. Juk nežaidė itin nuostabiai — aikštėje pridarė klaidų. Ne, gera nuotaika atsirado todėl, kad jis neišsigando priešininkų. Jis nesiskųsdamas priėmė smūgius ir kiek galėdamas stipriau trenkė atgal. Jis įžiūrėjo naują pagarbos liepsnelę policininkų žvilgsniuose, peties tapšnojimuose, mėginimuose įtraukti į pokalbį. Didysis Todai! Ką geri, drauguži? Bandymų laikotarpis pagaliau baigėsi, jis buvo tikras komandos narys.

— Žmogau, — lyg seno požiūrio bokso treneris stovėdamas už jo ir masažuodamas raumenis, kalbėjo Tonis Korentis. — Rytoj ryte jausiesi kaip sužeistas šunelis.

— Advilis, — patarė Deveinas. — Advilio tabletės ir ledas. Ledas ir Advilio tabletės.

— Nepamiršk Ben-Gay tepalo, — pridėjo Pi tas Olafsonas.

— Ir jei niekas kita nepadės, — pasakė Bartas Viljamsas, — visada gali paprašyti komandos gydytojo pagalbos. — Bartas nuo stalo viduryje gulinčio padėklo paėmė stikliuką ir padavė Todui. — Daktaras Danielsas. Jo draugai vadina jį Džeku.

— Už gerąjį gydytoją, — pakėlė taurelę Todas ir vienu gurkšniu išgėrė joje buvusį viskį. — Net dabar jaučiuosi geriau.

Sergėtojai vienas po kito išėjo, kol bare liko tik Todas ir Laris Munas. Laris atrodė prastai; tai Todas pastebėjo, jiems vos atsisėdus prie stalo. Jis be perstojo gėrė pastarąsias pusantros valandos, prie pokalbio prisijungdavo tik tada, jei kas nors jam mesdavo tiesioginį klausimą.

— Ačiū, kad užtvojai tam asilui, — pasakė jam Todas. — Man rodos, kad jis ruošėsi šokti man ant galvos.

Laris, skausmingai nustebęs, pažvelgė viršun. Jis patraukė maišą ledo nuo kairės akies, kuri buvo tokia ištinusi, kad ja ką nors matyti buvo beveik neįmanoma. Riaušių metu vyras buvo pagrindinis Auditorių taikinys.

— Neturėtum man dėkoti. Turėtum spjauti man į veidą.

— Ką čia paistai?

— Niekaip negalėjau užblokuoti to vyruko. Jis mane visą naktį žudė. — Laris nudelbė akis kaip mažas berniukas, kurį pagavo krečiant eibes. — Aš tave nuvyliau. Nuvyliau visą komandą.

— Šneki nesąmones. Stengeisi iš visų jėgų.

— Aš lėtas, storas ir silpnas. Jis su manim darė, ką norėjo.

— Viskas jau baigėsi, — pasakė Todas. — Pamiršk.

Laris prispaudė ledo maišelį prie akies ir kelias sekundes spoksojo į Todą.

— Nedrįsk man aiškint, ką pamiršti ir ką atsiminti, gerai?

Todas žvilgtelėjo sau į riešą, kur, jei nebūtų pamirštas namuose, kabotų jo laikrodis.

— Žinai ką? — pasakė jis. — Manau, jau turėtume važiuoti namo.

Todas nemanė, kad Lario būklė tinkama vairuoti, tačiau nenorėjo jo dar labiau pykdyti. Iki namų buvo visai netoli, gatvės gana tuščios.

— Aš tave nuvyliau, — ieškodamas, kur įkišti raktelį, užsispyręs kartojo Laris. — Tai viskas, ką sugebu. Nuvilti žmones.

Laris padavė Todui ledo maišelį. Visai negalvodamas, Todas prispaudė jį prie nubrozdinto veido. Jam iškart palengvėjo. Labiau nei jis tikėjosi.

— Savo šeimą, komandą, vyrus, su kuriais dirbau, — Lariui pagaliau pavyko užvesti mašiną. — Nepasitikėk manim, nes nuvilsiu.

— Per stipriai reaguoji, — pasakė jam Todas. — Visiems pasitaiko juodų dienų.

Laris dvejojo, prieš palikdamas stovėjimo aikštelę. Jis kelis kartus pažiūrėjo į abi kelio puses, tada, kaip piko valandos metu, atsargiai įvažiavo į gatvę.

— Džoana mane paliko, — paskelbė jis. — Pasiėmė vaikus ir išvažiavo pas mamą.

— Dieve, Lari. Tai tikriausiai labai sunkus smūgis.

— Aš to nusipelniau. Aš ir mano palaida burna. — Todas patikslinimo neprašė, bet Laris jį vis vien suteikė. — Pavadinau ją supista kale. Tiesiai prie vaikų.

— Kodėl?

— Tiesiog buvau prastos nuotaikos.

Laris be jokios aiškios priežasties paspaudė greičio pedalą. Atrodė, kad jie dalyvautų Maloniosios gatvės drago lenktynėse. Jo automobilis stebėtinai greit įsibėgėjo iš vietos; greitis iki 50-ies km/h pakilo per kelias sekundes. Kai Laris prieš raudoną šviesoforo signalą nuspaudė stabdžius, Todas atsipalaidavo, bet kartu ir nustebo.

— Taigi dabar man šakės, — pasakė Laris. — Advokatai, teismai dėl globos teisių bei alimentų. Tada ji ištekės už kito vyro, ir kažkoks nepažįstamasis augins mano vaikus. Štai kas atsitinka tokiems šikniams kaip aš.

— Gal dar pavyks susitaikyti? Gal galėtumėt eit pas šeimos psichologą ar dar kur nors.

— Tas kelias jau nueitas. Neliko apie ką šnekėti.

Užsidegė žalia šviesa. Laris lyg nepažinodamas rajono ir vėl važiavo lėtai. Todas jautėsi pavargęs ir truputį apdujęs; jis ieškojo savo apdujusiame prote kokios nors temos, kuri nebūtų susijusi su rungtynėmis arba jo draugo šeimyninėmis problemomis. Jis norėjo šnekėti apie Sarą, apie jų santykių keistumą, apie tai, kaip jie užpildė gyvenimo kontūrus - rytas ir naktis priklauso mano šeimai, bet diena — Sarai, tačiau kažkas jam sakė, jog Laris visai netinkamas pašnekovas. Tada galvon toptelėjo kita tema. Apie ją vis tiek planavo užsiminti.

— Girdėjai apie iškrypėlį? Neseniai jis sumanė nusimaudyti viešajame baseine.

— Ką? — Laris staigiai pasuko galvą link Todo, nekreipdamas dėmesio į kelią. — Kas tau taip sakė?

— Pats mačiau. Per karščio bangą.

— Viešajame baseine? Ten pilna vaikų. Ten net mano berniukai kartais lankosi.

— Buvo ten tik tąkart. Nemanau, kad būtų dar kada pasirodęs. Netikiu, kad grįš.

Laris tiesiog purtė galvą ir šnabždėjo, lyg kažkas būtų buvę labai labai blogai. Net prieš jam paspaudžiant akceleratorių ir atliekant policininkų U formos posūkį prieš gyvūnų parduotuvę, Todas suprato, kad verčiau jau jis būtų patylėjęs.

Pastaruoju metu Ketė dažnai galvojo apie vieną įvykį iš praeities. Akimirką, kai ėmė neaiškiai suprasti, kad jos ir Todo likimai gali susijungti. Tai įvyko koledžo trečio kurso pavasario semestro metu, paskaitoje, kuri vadinosi Amerikos šeimos sociologija.

Jie nebuvo visiškai nepažįstami. Dvejus su puse metų lankė tą pačią mažą mokyklą ir turėjo keletą bendrų pažįstamų. Taip pat kartais susidurdavo mažame kaimiškame studentų miestelyje. Jie nusišypsodavo ir mesteldavo vienas kitam kelis žodžius. Elgėsi kaip žmonės, kurie gyveno tame pačiame pasaulyje, bet buvo priėmę nebylų sprendimą niekuomet nesusidraugauti.

Bent jau Ketė šį sprendimą priėmė labai anksti, pirmo kurso metu. Apie nuostabų futbolininką ji girdėjo nuo pat pirmosios nakties bendrabutyje, kai jos trys kambario draugės nusprendė pasidalyti informacija apie žmones, su kuriais tą dieną susipažino. Kai buvo užsiminta apie Todą, visos merginos pradėjo įkvėptai apie jį šnekėti.

— O, Dieve, ar tu jį matei?

— Jis toooks karštas.

— Ar tik jis neatrodo panašus į tą gražuoliuką, reklamuojantį Dž. Kriu kolekcija? — draugiškai paklausė Emė, žvilgčiodama į Ketę ir laukdama pritarimo. — Tą blondiną?

Ketė gūžtelėjo pečiais, negalėdama išreikšti savo nuomonės. Ji buvo vienintelė grupės narė, kuri nė akies krašteliu nematė nuostabiojo, pasirodo, netgi visur esančio Todo. Ėmės akys mąsliai susiaurėjo.

— Žinai ką? — paklausė ji Ketės. — Tau reiktų pakviesti jį į pasimatymą. Judu geriausiai atrodantys žmonės visoj klasėj. Jūs būtumėt, kaip čia geriau pasakius, tobula porelė. Ar aš klystu?

Kitos kambario draugės sutiko, ir Todas buvo iškart paskelbtas Ketės tariamu vaikinu. Ai šiandien mačiau tavo vaikiną, — sakydavo viena iš jų: tavo vaikinas dabar biologijos laboratorijoje.

Tačiau vienintelis dalykas, kurio užteko Ketei įsitikinti, kad jos „vaikinas” toks niekada nebus, buvo vienintelis vakarėlio metu vykęs pokalbis. Taip, Todas buvo gražus, tačiau jis labiau panėšėjo ne į asmenybę, bet į žmonių tipą. Jis įkūnijo žavingo mokinio ir sportininko tipažą. Tokių vyrukų Sara vidurinėje mokykloje turėjo į valias. Ji į koledžą įstojo nešvaistyti laiko su kitu tokiu vaikinu. Komandos kapitonu, vyruku, kuris turi daugiausiai galimybių pajusti sėkmės skonį.

Ne, Ketei eržilai buvo atsibodę. Ji vengė išsipusčiusių vyrukų, kurie nemokėjo nieko daugiau, išskyrus girti savo pasirodymą vakarykštės dienos rungtynėse. Ji ieškojo nevalyvo, ne tokio išvaizdaus, meniško ir protingo vaikino. Jis galėjo būti ilgai nesiskutęs, galėjo mūvėti prekybos centro išpardavime pirktais marškinėliais. Svarbu buvo tai, kad jis padėtų jai pavirsti rimtu žmogumi. Tokiu žmogumi, kokiu Ketei buvo lemta tapti. Asmenybe, kurios jos tuščiagalvės draugės iš vidurinės net neatpažintų.

Antro kurso pabaigoje ji jau buvo draugavusi su bliuzo gitaristu, abstraktaus impresionizmo tapytoju, žolę rūkančiu fotografu, antropologijos studentu, kuris pėsčiomis perėjo Australiją. Kurį laiką kiekvienas ją jaudino, tačiau kai susidomėjimas išblėso, ji turėjo pripažinti, jog koledžo bohemos sluoksnio atstovai ją norėjo pažinti taip pat stipriai, kaip ir futbolininkai. Jie visai netroško ištisas valandas diskutuoti apie meno istoriją ar aborigenų kultūrą; jie tenorėjo prispausti ją prie žemės ir nuplėšti drabužius.

Trečio kurso pradžioje ji sutiko Džeisoną. Jis buvo žemaūgis, garbanotais plaukais vaikinukas, kurio tėvai dirbo istorijos profesoriais Viskonsino valstijos koledže. Jis buvo aistringas, kategoriškas marksistas, visame studentų miestelyje vienas vienintelis toks, kuris degė aistra socialiniam teisingumui ir nepasotinamam diskusijų troškuliui. Visą rudenį jiedu su Kete iki vėlyvos nakties nemiegodavo, gerdavo juodą kavą ir diskutuodavo apie politiką. Jie nesutarė beveik visais klausimais — Džeisonas tikėjo, jog rytų vokiečiai Berlyno sieną pastatė pagrįstai ir kad, pavyzdžiui, proletariato diktatūra negali būti laikoma priespauda besiremiančia valstybės valdymo forma — tačiau esmė buvo ne ta. Jis buvo pirmas protingas vyras, kuris su Kete elgėsi kaip su lygia, kuris išklausė jos nuomonę ir stengėsi prieštarauti, remdamasis logiškais savo paties argumentais. Jis nesielgė taip, lyg jų diskusijos būtų įžanga į kažką daug svarbesnį. Džeisonui pats svarbiausias dalykas buvo šnekėti. Jis niekada neflirtavo, niekada nebandė jos pabučiuoti, ignoravo jos vis labiau akivaizdesnes užuominas.

Tikriausiai nė nereikia sakyti, kad ji beprotiškai įsimylėjo Džeisoną. Kažkada teikę malonumo pokalbiai apie maosizmą ir sandinistų revoliuciją tapo erotinės kančios priežastimi. Galiausiai Kete to kęsti daugiau negalėjo. Ji vieną penktadienio vakarą nugirdė Džeisoną degtine ir nusitempė į lovą. Seksas buvo toks geras, kokio ji ir tikėjosi — intensyvus ir švelnus vienu metu, pilnas meilių žvilgsnių ir šnibždamų žodelių. Tai buvo fizinis ir emocinis dialogas. Kai jie baigė, Ket bakstelėjo vaikinui pirštu krūtinėn ir pareikalavo pasakyti, kodėl jis taip ilgai delsė. Džeisonas susiraukęs nusigręžė.

— Nežinau, — murmėjo jis. — Tai kvaila.

— Ką? Man gali papasakoti.

Jis prisivertė pažvelgti jai į akis.

— Tu man per aukšta, — tarė jis.

Ji garsiai susijuokė: ir tai viskas?

— Džėjau, — pasakė Ketė. — Aš tik maždaug aštuoniais centimetrais aukštesnė už tave.

— Greičiau dešimčia.

— Na ir kas? Man nerūpi.

Ketė laukė, kol jis sutiks su jos nuomone, bet jis niekaip neprisivertė.

— Sakyk, ką tik nori, — pasakė jis. — Kai mergina aukštesnė už vaikiną, jų pora atrodo visiškai idiotiškai.

— Idiotiškai kam?

— Žmonėms. Visiems.

— Dieve, — suvaitojo ji, — tu, revoliucingas socialiste. Dalini komunistų laikraščio Dieninis darbininkas egzempliorius. Nuo kada tau rūpi, ką apie tave galvoja žmonės?

— Tai mane tiesiog nervina, Kete. Žmonės juoksis. Ir jie juoksis ne iš tavęs.

— Tegul juokiasi, — sušnibždėjo Ketė, pasilenkdama į priekį ir jį pabučiuodama. — Tegul kvailiai juokiasi.

Jie stengėsi nenutraukti santykių, tačiau neištvėrė nė mėnesio. Džeisonas nesutiko kviesti merginos į pasimatymus, net nerizikuodavo viešai laikyti už rankos, nes bijojo apsijuokti, nesivedė jos ir šokti. Vietoj ginčų apie dialektinį materializmą, jie ėmė pyktis dėl Ketės pastovių bandymų jį „nustelbti”: eidama į vėlyvus sekmadienio pusryčius ji avėjo kaubojiškus batus. Galiausiai jis Ketę paliko dieną po Kalėdų atostogų. Dėl to labai atsiprašinėjo.

— Aš idiotas. Tikriausiai gailėsiuosi visą gyvenimą.

— Tada apsigalvok, — šaukė ji, liedama karštas bei žeminančias ašaras. — Aš išmesiu batus. Neprašysiu kartu vaikščioti į šokius.

— Atsiprašau, — tarė jis. — Tiesiog mums nieko nepavyks.

Po mėnesio jos gyvenimą kiton kryptin, nors Ketė vis dar stengėsi atsigauti nuo išsiskyrimo, pakreipė paskaita. Profesorius, kuris priminė lokį ir anksčiau buvo radikalas, o dabar nešiojo storą pilvą ir pilkai baltą barzdą, vaikščiojo pirmyn ir atgal prie lentos, ant kurios užrašė mįslingą tezę: Lyčių reikalavimai. Konfliktas. Neišsprendžiama problema?

— Šiuo konkrečiu momentu, — pasakė jis. — Manau, teisinga sakyti, kad mes patiriame apibrėžimų nestabilumo erą. Visą teisingos ir lygios santuokos modelį jūsų karta turi kurti iš naujo. Jūsų karta neturi kito pasirinkimo: tik iš naujo išrasti ratą ir atrasti naujų būdų vyrui ir moteriai gyventi kartu ilgoje ir laimingoje santykių kelionėje.

Iliustruodamas savo mintį, profesorius surengė greitą studentų apklausą. Jis pasidomėjo, kiek iš jų tikisi susituokti ir turėti vaikų. Maždaug pusė auditorijos pakėlė rankas. Jis patenkintas ir kantriai laukdamas žiūrėjo į savo mokinius. Akimirką abejojusi, Ketė taip pat pakėlė ranką.

— Maždaug trys ketvirčiai visos klasės. Skamba beveik teisingai.

Tada profesorius pasiteiravo, kiek merginų, iš esančių klasėje, tikisi augindamos vaikus dirbti visą darbo dieną. Maždaug pusė būsimų motinų pakėlė rankas viršun. Ketė buvo tarp jų.

— Gerai, — tęsė profesorius. — Skaičius maždaug teisingas. Tai moterų, kurios tikisi pasukti tradiciniu vyro gyvenimo keliu, kiekis. Kitą klausimą užduodu tik iš smalsumo. Keli iš jūsų, vyrai, sutiktumėte likti namuose ir auginti vaikus, kol jūsų žmonos dirbtų? Keisti sauskelnes, ruošti valgį ir skalbti?

Vaikinai apsidairė — dauguma jų buvo futbolininkai. Tai iliustravo profesoriaus pelnytą reputaciją, kaip dėstytojo, kuris negailėjo pažymių ir skyrė nedaug namų darbų. Žaidėjų šypsenėlės tarsi bylojo: tai jau taip. Tiesiog nekantrauju šypsenėlėmis. Merginos purtė galvas ir vartė akis.

— Ar yra nors vienas vaikinas, kuris sutiktų?

Tą akimirką visa klasė atsisuko į Todą, kuris sėdėjo galinėje eilėje, tarp dviejų komandos draugų. Kitaip nei draugų, Todo ranka buvo aukštai pakelta.

Iš pradžių Ketė manė, jog jis tikriausiai juokauja, krečia pokštus, kad pralinksmintų draugus. Ji kelerius metus buvo Todui visiškai abejinga, nes vaikinas tvirtai įsikibęs laikėsi koledžo žvaigždės įvaizdžio. Kaip ir tikėtasi, virto koledžo merginų, aistringų sporto gerbėjų, fantazijų ir dūsavimų objektu. Ne paslaptis, jog tokių merginų koledže buvo visas pulkas.

Klausyk, neprošal būtų ir užaugti, — pagalvojo Sara.

Lyg atsakydamas į jos pageidavimą, Todas pažvelgė tiesiai merginai į akis ir nusišypsojo. Ne manieringai, pašaipiai, kaip ji tikėjosi, tačiau mielai ir paslaptingai. Lyg atsiprašydamas už tai, jog nebuvo toks žmogus, kokio ji tikėjosi, už tai, kad nesugebėjo pateisinti jos paprastų lūkesčių.

Aš nejuokauju, — bylojo jo veidas.

Atmintis savotiškai pakeičia praeitį, tam tikri įvykiai tampa svarbesni ir įsimintinesni, nei tuo metu, kai vyksta. Būtent taip ir atsitiko tą niūrią kovo dieną jų trumpo, tylaus bendravimo metu sociologijos paskaitoje. Susižvalgymas netruko ilgiau nei porą sekundžių, per kurias Ketė nejautė nieko, išskyrus malonią galimybę pradėti naują flirtą. Tačiau po dešimties metų, gulėdama šalia miegančio sūnaus, ji manė, jog viskas, kas įvyko vėliau — visas jų gyvenimas — tilpo į tą vieną akimirką: pakelta Todo ranka, jo akys, žvelgiančios į Ketę, atrodė lyg piršlybos.

— Štai ir jis, panelės, — paskelbė profesorius švelniu, bet nuoširdžiai nustebusiu balsu. — Štai vyras, kurio jums reikia.

Senyva moteris duris atidarė po trečio skambučio. Ji neatrodė nustebusi, kai pamatė du vyrus, kurie pusę trijų ryto stovėjo prie jos durų. Vienas buvo pamušta ir ištinusia akimi, kitas laikė prispaustą ledo maišelį prie skruosto.

— Ko norit? — paklausė moteris. Jos žvilgsnis buvo aštrus ir atsargus. Tikriausiai ji nebuvo užmigusi.

— Labas vakaras, Ponia Makgorvi, — Lario balsas skambėjo kaip malonaus girtuoklio, vyruko, kuris neapgaudinėja nieko, išskyrus save patį. — Mes svarstėm, ar Ronis namuose.

— Palikit jį ramybėj, — staiga tarė ji.

— Mes tenorėjome jį trumpam sutrukdyti, — labai kukliai, maloniu balsu, prašė Laris. — Tik trumpai paplepėsim.

Ponia Makgorvi pasisuko į Todą taip, lyg jis būtų ją užkalbinęs. Šis gūžtelėjo pečiais, tačiau vienintelis dalykas, kurį jis tikrai norėjo padaryti — tai atsiprašyti už tokį vėlų vizitą, už kiaušinius, plakatus ir degantį šūdų maišą. Vargšė moteris, stovėdama tarpduryje, atrodė tokia liūdna ir pavargusi. Apie jos amžių bylojo nelygus kvėpavimas, nukarusios rankos, slenkantys žili plaukai, aplink ištinusias kulkšnis apvynioti tvarsčiai. Jei moteris būtų turėjusi dantų protezus, Todas būtų patikėjęs, jog jie plūduriuoja kažkokioje stiklinėje. Staiga jo galvon toptelėjo mintis, jog ji ne ką vyresnė nei jo pamotė, kuri tris kartus per savaitę žaidžia tenisą, nuolat lankosi pas masažistą, akupunktūros specialistą ir asmeninį trenerį. Vien tik Helenos dantims išleistų pinigų galėjo užtekti tam, kad keli vaikai baigtų koledžą.

— Čia mano namas, — aukštai iškėlusi galvą griežtai pasakė senyva moteris. — Sumokėjau visas įmokas ir pati sprendžiu, kas mano namuose nelaukiamas.

Laris prisidengė rankomis burną, tarsi kalbėtų į garsintuvą. Jo balsas skambėjo žaismingai, bet kartu ir reikliai.

— Eėė! Ei, Roni! Tempk čia savo nesveiką iškrypusią subinę!

Ponia Makgorvi bandė užtrenkti duris jam prieš veidą, bet Laris jas sustabdė koja ir atvėrė dar plačiau. Tvankus, kietai virtų kiaušinių ir peleninės kvapas rietė nosį ir nemaloniai susimaišė su vasaros nakties vėsa.

— Iškviesiu policiją, — grasino moteris.

Laris tik nusijuokė.

— Girdėjau, kad jiems labai patinka vaikų tvirkintojai.

Atrodė, lyg jos plaučiuose nebėra oro.

— Ronis nieko nenuskriaudė. Kodėl nepaliekat jo ramybėj?

— Ronis skautės nepaliko ramybėj. Manai, jis nusipelnė daugiau supratingumo nei suteikė tai mergytei? O kaip mažoji Holė?

Prieš poniai Makgorvi atsakant, koridoriuje už jos nugaros išdygo pats Ronis ir nustebęs ėmė mirksėti. Vilkėjo pižaminius marškinius trumpomis rankovėmis ir mėlynas darbines kelnes. Jis atrodė kaip nevykėlis, vidutinio amžiaus keistuolis beviltiška šukuosena ir nerangia susisukėlio laikysena. Atrodė, lyg tikėtųsi kiekvieną akimirką būti primuštas. Todui pasirodė sunku susieti jį su žmogumi, kurį jis matė baseine. Akvalangą ir plaukmenis dėvintis įsibrovėlis, kuris kėlė siaubą suaugusiems ir vaikams, buvo visai nepanašus į dabar prieš jį stovintį ir pižamą vilkintį nevykėlį.

— Viskas gerai, mam, — jis žengė į priekį, švelniai užstodamas mamą nuo lankytojų. — Galiu jums kuo nors padėti, ponai?

— Ei, — pasakė Laris, — negi neparodysi man savo pimpalo?

Ronis atrodė, lyg rimtai svarstytų tokią galimybę, bet papurtė galvą.

— Gaila, — Laris nutaisė sumišusią veido išraišką. — Tiesiog man sakė, kad mėgsti rodyti savo bybį kiekvienam, kas paskambina į duris.

Todas susigėdęs nudelbė akis į grindis ir įsispoksojo į senolės batus. Viename iš jų buvo išpjauta skylė, skirta nykščiui.

— O gal aš tau per senas? — svarstė Laris. — Gal rodai tik mažiems vaikams? Ar viskas taip ir vyksta?

Todas bandė kovoti su kylančiu gailesčiu Makgorviui, įsivaizduodamas jo nusikaltimą, bet vaizduotė jį apvylė. Gal jis duris atidarė jau numautomis kelnėmis, o gal pirma pašnekėjo su skaute, nupirko pakelį mėtinių saldainių ir tada iš kelnių išleido savo mažą siurprizą? Ar bandė ją liesti? Baimė ir siaubas mergaitės veide buvo lengviau įsivaizduojami. Mažoji Holė — Todas net nenorėjo galvoti apie ją.

— Klausyk manęs įdėmiai, tu smirdantis šūdo gabale. — Laris griebė Ronį už ausų ir truktelėjo, kol jo veidas atsidūrė tiesiai buvusiam policininkui prieš akis. — Laikykis kuo toliau nuo miesto baseino, supratai? Arba aš pats asmeniškai viską sutvarkysiu taip, jog neturėsi jokio pimpalo, kurį galėtum kam nors rodyti. Ar aš kalbu aiškiai?

Todas švelniai paėmė Larį už rankos.

— Einam, Lari. Važiuojam namo. Manau, jis tave aiškiai suprato.

— Sušiktai tikiuosi, kad suprato. — Laris prieš stumdamas jį į motiną atsikrenkštė ir spjovė Roniui į veidą. — Viską supratai, kiaušagalvi?

Ronis linktelėjo. Jo veidas buvo tuščias, lyg niekas jam nė trupučio nerūpėjo. Sprendžiant iš vyriškio elgesio, jis net nesuprato, jog kito vyro seilės bėga jo nosimi.

— Tada gerai, — Laris giliai įkvėpė, pakėlė įsivaizduojamą skrybėlę senosios moters pusėn. Ji viena ranka laikė užsidengusi burną ir itin stengėsi nepravirkti. — Linkiu labos nakties, ponia Makgorvi.

KNYGOS MĖGĖJŲ GRUPĖ

Sara ir Džina į liepos mėnesio Belingtono Moterų beletristikos draugijos susitikimą atvyko pirmos. Susirinkimas vyko Lelijų terasos gatvėje, šešiabučiame name, kurio kieme driekėsi sodas ir tyvuliavo baseinas. Kompleksas buvo daug mielesnis ir uždaresnis nei Sara manė, turint galvoje, jog šalia vinguriavo judri į Belingtono centrą vedanti gatvė.

Šeimininkė Bridžita buvo šviesių akių, tvirta moteris, vilkinti havajietišką Afrikos motyvais išmargintą suknelę. Jos šukuosena atrodė, lyg ją būtų netikėtai užklupęs aklas kirpėjas žaislinėmis žirklėmis. Ji apkabino Džiną, tada negalvodama žengė prie Saros, užmerkė akis ir griebdama jauną moterį į savo atsikišusias pagalves, murkė iš pasitenkinimo.

— Kaip gerai pagaliau su tavimi susipažinti, — murmėjo ji, lyg Sara būtų buvusi nepažįstama šeimos narė. — Mes nekantraujam išgirsti tavo nuomonę.

Ji palydėjo jas į svetainę — erdvų, pripildytą meno kūrinių ir vakaro saulės apšviestą kambarį. Šalia svetainės baldų kambaryje stovėjo ir virtuvinės kėdės, sustatytos aplink pilną vyno, sūrio, vaisių ir krekerių kavos stalelį.

— Tai kaip tau patinka naujas butas? — paklausė Džina.

— Dievinu jį, — stengdamasi atidaryti balto vyno butelį, atsakė Bridžita. — Jau jaučiuosi visai kaip namie.

— Neseniai atsikraustėte? — paklausė Sara. — Visai taip neatrodo.

— Vasarį, — Bridžita susiraukė, iš butelio kaklelio traukdama kamštį. — Mano vyras mirė praėjusį rudenį.

— Užjaučiu.

Bridžita filosofiškai gūžtelėjo pečiais.

— Man taip palengvėjo pabėgus iš to prigrūsto seno namo, — ji pripildė tris taures Chardonnay ir dvi iš jų padavė Džinai ir Sarai. — Ten tiesiog trūkdavo oro.

Bandydama nekreipti dėmesio į kamščio liekanas taurėje, Sara gurkštelėjo vyno ir pagalvojo apie savo motiną, kuri vis dar gyveno apipelijusiame, sename Vesterlio gatvės name, vieninteliame tame kvartale. Ji nebepažino kaimynų ir ištisas dienas leisdavo kaip kalinė užsidariusi name, nuleidusi žaliuzes, uždariusi langus. Ji manė, jog muilo operų herojai yra tikros asmenybės ir svarstė, kodėl vysta jos gėlės.

— Gal ir aš čia persikraustysiu, — pasakė Džina. — Žinoma, jei kas nors atsitiks Timui.

— Lelijų terasoje gyvena vienos našlės, — lyg tai būtų juokinga, šypsojosi Bridžita. — Keturios iš mūsų dirbome mokykloje — mokytojavome, Elena buvo socialinė darbuotoja, o Doris — namų šeimininkė. Tiesa, ji turi mokslinį laipsnį, kurį įgijo Smito koledže.

— Ar jūs visos gerai sutariate? — paklausė Sara.

— Dažniausiai sutariam. Tik šią vasarą mūsų santykiai buvo šiek tiek įtempti, nes baseine yra vandens šildytuvas, o aš visai nemėgstu jo naudoti. Šaltas vanduo daug geriau gaivina.

— Ypač, jei plaukioji nuoga, — lyg žinodama kažką, apie ką kitos nieko nenutuokė, pajuokavo Džina.

Bridžita nusijuokė.

— Aš net maudymosi kepurėlės nesimaunu. Aš tokia nusikaltėlė...

Džina, apžiūrinėdama namo interjerą, apsidairė aplink.

— Tikriausiai malonu, kai nereikia kuopti kitų žmonių mėšlo.

— Ir gali valgyti, ką tik nori! — Bridžita ant krekerio uždėjo didelį ožkos sūrio gabalėlį. — Mano buvęs vyras, Artas, Dieve, sergėk jo sielą, manė, jog jo gyvenimo misija — pasiekti, kad mano kūnas būtų lieknas... — Bridžita pritariamai pažvelgė žemyn ir nužvelgė savo kūno putlumą. — Ar mano kūnas sutvertas būti lieknas?

Džina įmerkė morką į mėtų ir česnakų padažą. Jos balse buvo vos pastebima įtampos gaidelė.

— Tai kaip sekėsi Provanse?

Bridžita greit užjaučiamai žvilgtelėjo į Džiną.

— Dieviškai. Nenorėjau grįžti. Manau, kad širdyje aš esu Prancūzijos valstietė.

— Ji važiavo su Regina ir Alisa, — Sarai paaiškino Džina. — Su jomis susipažinsi vėliau.

— Grįšime kitais metais, — Džina pasakė Bridžitai. — Šįkart tu privalėsi važiuoti kartu.

Džina pasisuko Saros pusėn.

— Timas man neleido važiuoti. Sakė, jog per brangu.

— Gyvenimas per trumpas, — iššniokštė Bridžita. — Kam tas senas pirdžius taupo pinigus? Karstui su šilkinėmis paklodėmis?

— Superpremijinei kabelinės televizijos pakuotei, — Džinos balsas nebuvo panašus į juokaujantį. — Tikriausiai jis ant to fotelio ir numirs. Perjunginėdamas pirmyn ir atgal kanalus tarp Čerčilio biografijos ir dėmių valiklio reklamos.

— Artas namuose žiūrėdavo daug laidų apie sportą, — liūdnai šyptelėjo Bridžita. — Aišku, pats niekada nesportavo.

— Aš niekada negyvenau viena, — pasakė Džina. — Nebuvau viena nė vienos dienos.

— Kartais jaučiuosi kiek vieniša, — sutiko Bridžita, tačiau Sarai atrodė, jog ji tiesiog stengiasi pralinksminti Džiną. — Tačiau tai ir yra vienas geriausių šito būsto privalumų. Jei nori pabendrauti, aplink visuomet yra žmonių. Doris ir aš pradėjom lankyti keramikos pamokas. Galėtum prisijungti ir tu.

— Gal ir prisijungsiu, — pasakė Džina.

Bridžita nukreipė savo dėmesį į Sarą.

— Džina sako, kad tu turi filosofijos daktarės laipsnį. Mes jaučiamės pagerbtos, kad nutarei prie mūsų prisidėti.

— Galima sakyti, jog aš laipsnio neturiu, — gailėdamasi turinti ją nuvilti, paaiškino Sara. — Aš baigiau lankyti visas paskaitas, bet neparašiau disertacijos.

Bridžita nekreipė dėmesio į šią pastabą.

— Man labai įdomu, — prabilo ji. — Tau knyga patiko?

— Sunku atsakyti, — pradėjo Sara. — Ji mane taip stipriai sukrėtė, jog pasakyti, kad patiko ar ne, būtų neteisinga. Suprantat, ką turiu galvoje? Perskaičius tą knygą, mano jausmai tapo gilesni.

Bridžita liko patenkinta tokiu moters atsakymu. Ji ištiesė ranką virš stalo ir suspaudė Saros ranką.

— Manau, sutarsim visai gerai, — pasakė ji.

Nuaidėjo durų skambutis. Bridžita padėjo taurę ant stalo ir ganėtinai sunkiai pakilo iš sofoje išspaustos gilios įdubos.

— Išgerk daugiau vyno, — eidama link durų, palietusi Saros petį, tarė ji. — Tokiu būdu mūsų pokalbiai būna gyvesni.

Džina, prieš dar kartą pripildydama taurę, pažvelgė Saros pusėn. Jos žvilgsnis tarsi bylojo: aš juk tau sakiau.

— Matai? — pasakė ji. — Nejau nesidžiaugi, kad tave čia atitempiau?

Jau kelias savaites vakarinių pasivaikščiojimų metu Džina be perstojo prašė, kad Sara perskaitytų Ponią Bovari. Ar ji nusipirko Stigmulerio vertimo egzempliorių? Ar jau pradėjo knygą skaityti? Ar ji galvojo apie penkis klausimus, kuriais visos „mažosios sesės” buvo prašomos prisidėti prie diskusijos?

Dar prieš kelias dienas atsakymas į kiekvieną iš šių klausimų buvo aiškus ne. Tai todėl, jog Sara jautėsi verčiama skaityti tą knygą - juk ji nesutiko būti Džinos „mažąja sese”. Dėl šios priežasties moteris skaitymą kiek galima atidėliojo. Juk galėjo atsirasti kokia nors netikėta priežastis: galbūt Ričardas išvyks į skubią verslo kelionę, o gal peršals Liusė; gal Sara apaks ar ją partrenks autobusas.

Ji bijojo ne tik knygų klubo susitikimo, bet ir pačios knygos. Ji Ponią Bovari perskaitė koledže, ruošdamasi seminarui, pavadintam Seksizmas literatūroje. Jame buvo aptartos visos strategijos, kuriomis vyriškos lyties autoriai amžių eigoje naudojosi, siekdami pavaizduoti silpnas ir sumenkintas moteriškos lyties veikėjas. Ema Bovari buvo eksponatas Nr. 1 — kartu su Ofelija ir Izabele Arčersvajinga, pasyvi, narciziška asmenybė, pavergta paralyžiuojančių buržuazinių „meilės” ir „laimės” sąvokų, visiškai ir be išimties priklausanti nuo vyrų, turinčių ją išgelbėti iš tuščio ir beprasmio gyvenimo. Taip pat ji nusisuko nuo seserijos teikiamos paguodos: neturėjo draugių, skriaudė tarnaitę bei žindyvę, nekreipė dėmesio į savo vargšę mažą dukrelę.

Net jei Sara būtų norėjusi grįžti prie šios depresiją keliančios knygos, jai nebūtų buvę lengva. Nepaisant pikantiškos kūrinio temos, Ponia Bovari buvo parašyta detaliai, veiksmas knygoje vystėsi lėtai; kaip ir bet kuris devynioliktojo amžiaus romanas, ji reikalavo daug skaitytojo laiko ir gilaus susikaupimo. Nuo tada, kai prasidėjo jos ir Todo romanas, moteriai išsivystė kažkoks dėmesio išlaikymo sutrikimas. Sara pakeldavo laikraštį, perskaitydavo porą pastraipų, o jos protas nuklysdavo į kelionių fantaziją, kur ji ir Todas, be jokių vaikų, visiškai laisvi — du įsimylėjėliai, besijuokiantys perpildytame autobuse Indijoje, siurbčiojantys šampaną pirmos klasės traukinyje Europoje, riedantys greitkeliu per valstijas raudoname bestogiame automobilyje, iš kurio sklinda du radijo dainai pritariantys balsai. Vėl perskaitydavo tas pačias dvi pastraipas ir vėl jos protas nuklysdavo į pasivaikščiojimą po maisto parduotuvę. Ten kartu su Todu pildė vežimėlį šviežiais makaronais, riebiu viščiuku, nuodėmingais desertais, australišku vynu. Vis labiau nervindamasi prisiversdavo galvoti apie laikraštį, bet jai visai nerūpėjo ryklio išpuolis Floridoje, elektros dingimas Kalifornijoje, Džordžo Bušo meilė Teksaso rančai. Viskas, apie ką ji įstengė galvoti, buvo slėpynės senovinio kino teatro balkone, jos šlaunimi aukštyn kylanti Todo ranka, kai tuo metu ekrane kavalerija veržėsi į Vakarų prerijas. Pagaliau ji numetė laikraštį šalin ir įjungė televizorių, kuris atrodė daug artimesnis fantazijų pasauliui, be to, jos taip neteisė.

Žinodama, jog neprilygsta Floberui, ji susitaikė su tuo, jog reikės sėdėti susitikime, valandą ar dvi pavartyti romaną, sukurti kelis klausimus ir grupinės diskusijos metu netarti nė žodžio. Tačiau tai, kas atsitiko šeštadienį, ją rimtai išgąsdino. Norėdama prasiblaškyti, ji atsivertė Ponią Bovari ir atrado visiškai kitokį romaną nei tą, kurį prisiminė.

— Kaip atrodo tavo žmona?

Todą nustebino šis klausimas. Vien jau todėl, jog tuo metu jis laižė Saros bambą.

— Mano žmona?

— Moteris, su kuria gyveni šitame name? — pasakė Sara, bandydama juokauti tema, kurią svarstė lyg apsėsta. — Ta, su kuria miegi kiekvieną naktį?

— Kaip ji atrodo? — skeptiškai pakartojo Todas.

— Man tiesiog smalsu.

Po kelių bandymų išsisukti nuo atsakymų Todas ėmėsi ją apibūdinti kaip nusikaltimo įtariamąją — metro ir aštuoniasdešimties centimetrų ūgio, tiesių rudų plaukų, rudų akių, jokių matomų randų ar tatuiruočių... Tačiau Saros tai netenkino.

— Ji graži?

Vyras gana įtemptai svarstė atsakymą, lyg dėl žmonos grožio galima būtų ginčytis. Sarą tai padrąsino.

— Tikriausiai, — pasakė jis. — Objektyviai šnekant.

— Ji gražuolė.

— Mes vedę. Aš apie ją taip negalvoju.

— O kaip kiti vyrai? Jei ją pamatytų einančią gatve, ar manytų, kad ji gundanti?

— Priklauso nuo vyro. Tikriausiai.

— Turi nuotrauką?

Aiškiai bandydamas nukreipti Saros dėmesį, Todas ją išbučiavo nuo gomurio iki krūtinkaulio. Lengvai truktelėjęs bikinio liemenėlę, išlaisvino kairiąją krūtį ir žaismingai liežuviu, pažadindamas iš dieninio miego, sprigtelėjo spenelį.

— Nagi, — neatstojo ji. — Juk piniginėj turi žmonos nuotrauką?

— Jėzau, — sutrikęs pažvelgė aukštyn Todas. — Kodėl tau taip rūpi?

Sara pajuto šiltą gėdos raudonį skruostuose. Ji žinojo, kad šis pavydas, jaučiamas moteriai, kurios niekuomet nebuvo mačiusi, kuri jai nieko bloga nepadarė, buvo blogas ženklas.

— Nežinau, — prisipažino svarstydama, ar tik neapsiverks. — Norėčiau, jog nebūtų.

Todas, tildydamas lyg mažą vaiką, prispaudė prie lūpų pirštą. Žiūrėdamas tiesiai į akis, kitą ranką pakišo po moters kelnaitėmis ir siekė pakliūti tarp šlaunų, švelniai iš apačios apglėbė ir nestipriai kėlė ranką aukštyn. Kai tik vyras ten paliesdavo, ji visuomet nustebdavo, nes prisilietimo teikiamas malonumas buvo daug stipresnis, nei ji kada nors tikėjosi. Ji, palikdama jam daugiau vietos, išskėtė kojas.

— Ji tikra gražuolė, — įkišdamas vieną, po to antrą pirštą vidun, prisipažino Todas, — tačiau grožis šiais laikais pervertinamas.

Tuo metu Sara šios pastabos beveik nepastebėjo, nes pasidavė stiprių kūną užliejusių pojūčių lavinai. Tačiau vėliau, naktį, ji pastabą atsiminė: grožis šiais laikais pervertinamas. Jis norėjo ją paguosti, tačiau trečią valandą nakties šis sakinys paveikė visiškai kitaip. Jis turėjo gražią žmoną, tikrą gražuolę, kuri kaip tik dabar miega šalia jo, jų kojos susipynusios po antklode. O kur buvo Sara? Plačiai atsimerkusi tamsiame kambaryje klausėsi gergždžiančio ir varginančio žmogaus, kurio ji nebelaikė savo vyru, kvėpavimo. Grožis pervertinamas. Tokį aiškiai idiotišką dalyką ramiu veidu galėjo pasakyti tik tas, kam grožis yra savaime suprantamas dalykas.

Ričardas savaitgaliais mėgo ilgiau pamiegoti; kai Sara šeštadienio rytą išėjo iš namų, palikdama Liusę su dubenėliu Cheerios dribsnių ir įjungtu televizoriumi, liepusi ko nors prisireikus žadinti tėtį, Ričardas vis dar gulėjo lovoje.

— Mamytė turi reikalų, — pasakė ji.

Jos pirma stotelė buvo Starbucks greito maisto užkandinė. Šios vietos ji kiek galėdama atkakliau vengė. Kelerius metus po to, kai metė darbą restorane, vien tik kaštoninis interjeras, kavos dėžės, pilnos priedų lentynos, lankytojai, išsirikiavę į eilę kaip narkomanai metadono klinikoje — galėjo jai sugadinti visą dieną, atgaivinti platų proto rūsyje paslėptų atsiminimų asortimentą, kurį dengė keli apsauginiai dulkių sluoksniai. Taip pat ji jausdavosi, pamačiusi savo senąją vidurinę, kai kurdavo išradingus būdus, siekdama išvengti būtinybės eiti pro mokyklą. Tačiau ji blogai miegojo ir kentėjo silpną galvos skausmą, kurį išgydyti galėjo tik rimta kofeino dozė.

— Didelį kavos, — pasakė Sara kasininkei, pankiškos išvaizdos merginai juoda pažo šukuosena ir auskaru liežuvyje.

— Didelį kavos, — paduodama milžinišką popierinį puoduką monotoniškai pakartojo mergina.

— Nesirūpink, — guodžiamai nusišypsojo Sara. — Amžinai čia nedirbsi.

— Ne taip ir blogai, — atsakė mergina, kaip išdaigininkę įtariai tyrinėdama Sarą.

Sara žinojo, jog Todo adresas telefonų knygoje buvo Andželinos kelias 24. Namą ji rado gana nesunkiai ir sustojo, kaip jai atrodė, vėsiame uosio šešėlyje, ties 19 numeriu pažymėtu namu. Siurbčiodama kavą ir klausydamasi NPR radijo Savaitgalio šou, ji atsilošė į sėdynę ir žiopsojo į namą, kuriame gyvena jos vaikinas.

Namas nebūtų buvęs ypatingas, tiesiog paprastas kolonijinio stiliaus statinys, jei nebūtų buvęs perskirtas į du tokius pačius kooperatinius butus. Namą skyrė mėlynai geltona juosta. Vietoj pievelės kiemas leidosi į du rūsio garažus. Kitoje kiemelio pusėje betonuoti takeliai vedė prie dviejų identiškų slenksčių, ant kurių kabojo numeriai 24 ir 26. Ant didesnio numerio durų buvo pakabinta šiaudinė skrybėlė.

Sara neturėjo nustebti pamačiusi, kad Todas gyvena bute su „pavargusia” Tojota kieme — ji žinojo, kad šeimą išlaiko už menką užmokestį dokumentinius filmus televizijai kurianti žmona, tačiau namas netiko prie jos įsivaizduotos Todo visuomeninės padėties. Jis elgėsi kaip aristokratas, žmogus, kurio gyvenimo sėkmė prilygsta jo gerai išvaizdai. Iš esmės tai, jog toks nereikšmingas žmogus, kaip Sara, gyveno gražesniame name ir geresniame rajone negu Todas, atrodė bemaž neįtikėtina.

Namas jokiu būdu nebuvo labai prastas. Kad ir labai kuklūs, bet jame buvo ir stoglangiai, ir raižiniai ant langų bei lauko durų, kurie jį pažymėjo kokybės ženklu. Gal jie manė, jog šiame gyvenimo etape namas jiems tinka? Gal jie manė, jog būti jauna šeima, skintis kelią ir dalintis sunkumais yra romantiška? Po kelerių metų Todas ir Ketė su Aronu galės važiuoti pro Andželinos kelią ir sakyti: čia mūsų senasis namas, ar gali patikėti kad mes taip gyvenom? Sara tą gyvenimo tarpsnį praleido persikėlė tiesiai iš kambario, kurį dalijosi su įkyriomis draugėmis, į mažą, pilną gražių baldų Viktorijos stiliaus namą. Ji negalėjo sulaikyti prasiveržusios neapykantos pliūpsnio dėl to, jog Ketė galės visą gyvenimą nugyventi su Todu, sukurti praeitį, kurią didžiuodamiesi, o gal net ilgėdamiesi galės prisiminti senatvėje.

Nebent Todas ją paliktų, — galvojo Sara. Jos krūtinė staiga prisipildė keisto lengvumo, lyg viltis būtų buvusi iš helio. — Nebent ją paliktų ir imtų gyventi su manimi.

Šį scenarijų ji svarstė nebe pirmą kartą, tačiau tai buvo pirmas kartas, kai ji leido sau apie tai galvoti kaip apie tikrai tikėtiną galimybę.

Jis galėtų išsiskirti su Kete. Galėtų mane vesti. Galėčiau išsiskirti su Ričardu. Todas galėtų mane vesti. — Ji vis tęsė seką, mintyse dėliojo kombinacijas, įsivaizdavo visam planui reikalingus dalykus — advokatus, kovas dėl vaikų globos, finansinius reikalus, emocinę traumą, kol netikėtai išvydo Todą, kuris rūpestingai spausdamas prie krūtinės iškylos šaldiklį, susiraukęs žengė pro duris. Juk galėtų su ja išsiskirti. Vyras plastikinę dėžę nunešė iki mašinos ir pastatė į bagažinę. Aš galiu su Ričardu išsiskirti. Moteriai prireikė visų valios pastangų, kad neišliptų iš mašinos ir šaukdama gerąsias naujienas nepribėgtų prie meilužio.

Mes galim išsiskirti ir susituokti!

Iš viso jis į namą įėjo dar tris kartus-paėmė paplūdimio skėtį, kibirėlį ir kastuvėlį, du paklotus ir futbolo kamuolį. Kai tik uždarė automobilio bagažinę, Aronas pasirodė pro priekines duris. Jis be juokdario kepurės atrodė labai rimtas ir keistai nepanašus į save. Po kelių akimirkų išdygo Ketė. Ji buvo basa, mūvėjo aptemptus mėlynus džinsus, vilkėjo bikinio liemenėlę ir dėvėjo italų kino žvaigždžių stiliaus akinius nuo saulės. Ji atrodė aukštesnė, lieknesnė ir gražesnė nei Sara pajėgė įsivaizduoti savo blogiausiuose košmaruose. Varžovė buvo viena iš tų mergaičių, tų merginų iš vidurinės, kurios tave vertė kišti gerklėn pirštus, dėl kurių tu verkei, žiūrėdama į veidrodį.

Ketė ant pievelės stovėjo gana ilgai, taigi Sara galėjo ją iš visų pusių apžiūrėti. Ji virš galvos sunėrė pirštus ir į visas puses sukinėjo savo laibą liemenį. Tada Ketė plačiai išskėtė rankas ir nusižiovavo. Nusižiovavo taip, kaip žmonės žiovauja būdami mieguisti, bet laimingi ir pasiruošę mėgautis diena.

— Gerai, berniukai, — sušuko ji. — Greičiau judam.

Sara pajuto, kaip jos optimizmas sprogsta it strėle peršautas Padėkos dienos balionas. O, Dieve. Jos laimės svajonė atrodė taip, kaip sau iškrėstas žiaurus pokštas. Todas Ketės niekuomet nepaliks. Ji vos sugebėjo susilaikyti nepravirkusi, kol Todas su šeima išvažiavo iš kiemo. Tik ne dėl manęs. Ji viena ranka mandagiai užsidengė burną lyg kosėtų, o ne verktų. Ne dėl tokios... kaip aš.

Net po to, kai nustojo verkti, Sara sėdėjo mašinoje ir svarstė, kaip ji gyvens kitas dvi dienas. Savaitgaliai buvo aiškūs — net geriausiu atveju keturiasdešimt aštuonios valandos kalėjimo, kurios skyrė vieną linksmų darbo dienų ciklą nuo kito. Tačiau šis savaitgalis bus nepakeliamas, nes ji visą laiką galvos apie paplūdimyje su nuostabia žmona laiką leidžiantį Todą, kai tuo metu pati bus įstrigusi namuose su kelnaičių uostinėtoju.

Kai ji įvažiavo į kiemą, Ričardas ir Liusė sėdėjo ant pievelės. Vien tik vyro vaizdas sukėlė jai pasibjaurėjimą: klostuoti šortai ir itališki sandalai, marškiniai, mažas pilvukas. Jie gėrė arbatą, pasitiesę raudonai baltą languotą staltiesę, kartu su viena iš baisiųjų American Giri linijos lėlių ir pliušine varle vardu Melvinas (tą lėlę ir mažą keraminį arbatos servizą padovanojo Ričardo motina, moteris, kuri vis dar tikėjo, jog mergaitės nuo mažumės privalo būti žavios ir elegantiškos). Sarai einant artyn jų, Ričardas pažvelgė aukštyn, jo puodelis buvo pakeltas tarp lėkštelės ir burnos, mažasis pirštas atkištas į šalį.

— Kur buvai? — bereikšmiu veidu, visai nekaltindamas, paklausė jis. Nuo pat nesutarimų darbo kambaryje jis namie elgėsi pagarbiau, daugiau dėmesio skyrė dukrelei ir žmonai.

— Turėjau reikalų.

— Galėjai palikti raštelį. Nežinojau, ar grįši po penkiolikos minučių, ar kelių valandų.

Džiaukis, kad išvis grįžau, — pagalvojo ji.

Ji, tarsi sujaudinta jų bendravimo, šypsodamasi nukreipė žvilgsnį nuo Ričardo į Liusę.

— Malonu matyti, kad jums linksma. Manau, susidraugauti prireikė trupučio laiko.

Jis, sutikdamas su žmona, linktelėjo.

— Buvo nuostabu, — suokė Ričardas. — Tačiau tikėjausi, kad tu po kelių minučių vėl galėsi ją pasaugoti. Man reikia truputį padirbėti kitos savaitės kinų restorano pristatymui.

— Gal galėtum pasidarbuoti vėliau? — pasakė ji. — Man reikia laiko sau.

— Sara, — jo balse buvo girdėti susierzinimo gaidelė. — Čia labai didelis užsakymas.

— Praleisk dieną su dukra, — atkirto moteris. — Juk nenumirsiu.

— Nemanau, jog tai teisinga, — lemeno žmogus. Jis atrodė nuoširdžiai sutrikęs, lyg gyvenime Sara nebūtų turėjusi ką veikti. Žinoma, išskyrus rūpinimąsi Liuse ir namais. — Ar turi kažką konkretaus nuveikti?

Ji dvejojo tik vieną, gal dvi sekundes.

— Įstojau į Knygos mėgėjų grupę, — pasakė ji. — Skaitom Floberą.

Spręsdama iš pavadinimo, Sara apie Moterų beletristikos draugiją susidarė visiškai neteisingą įspūdį. Ji tikėjosi, jog draugija bus skurdi ir pretenzinga, visiškai priemiestinė. Ji tikėjosi, jog ten visos valgys vien tik sumuštinius, elgsis mandagiai, bet snobiškai. Ji tikėjosi, kad draugijoje karaliaus gerai išsilaikiusios matronos, dėvinčios skydelius nuo saulės ir perlais tviskančius papuošalus, o žodį brangusis vartojančios kaip būdvardį.

Vietoj to, Bridžitos namuose tvyranti atmosfera buvo linksma, svetinga, pilna intelektualaus smalsumo. Vienur rutuliojosi pokalbis apie Maiko Li filmus, kitur — diskusija apie trečiojo pasaulio valstybių skolų panaikinimą. Nepaisant narių amžiaus — „ponios” buvo maždaug šešiasdešimties, septyniasdešimties, — ore Sara juto tvyrantį visuotinį gyvumą, kuris jai buvo panašus į kažką, ko moteris kol kas įvardinti dar negalėjo.

Kaip vienintelė jau atėjusi sesuo-visos moterys įnirtingai tvirtino, jog ateis dar viena, — Sara buvo įdėmiai klausinėjama. Džina ją kaip kokią įžymybę varinėjo po visą kambarį, supažindino ją su kiekviena pasirodžiusia nare: Regina, aukšta, kaulėta moteris, turinti klausos aparatą ir pėlėdišką šypseną; Alisa, kurios žili plaukai tik pabrėžė jauną veidą, Džozefina, stambi ir senamadiška moteris su keistai sušukuotų garbanotų plaukų šalmu ir nevienodais ortopediniais įtvarais ant dilbių.

— O ne, — pasakė Džina. — Tik nesakyk, kad skauda riešus.

— Pasikartojantis stresas, — atsiduso Džozefina. — Per daug spausdinau.

— Ji rašo romaną, — paaiškino Džina Sarai. — Visada žadėjo, jog parašys.

Džozefina gailiai linktelėjo.

— Pavėlavau tik keturiasdešimčia metų.

— Susipažinkit su Sara, mano kaimyne, — pristatė Džina. — Ji — literatūros kritikė.

— Svajonėse, — tarė Sara. — Tikrame gyvenime esu trejų metų mergaitės mama.

— Labai žavingos trejų metų mergaitės, — pridūrė Džina.

Džozefina gana ilgai žiūrėjo į Sarą. Jos žvilgsnyje buvo kažkas skvarbaus, bet kartu ir švelnaus, lyg ji būtų bandžiusi nuo pokalbio persikelti į kokį nors kitą, intymesnį lygmenį.

— Jai amžinai treji nebus, mieloji. Kai pradės lankyti mokyklą, galėsi grįžti prie darbo.

— Mano darbas, — pasakė Sara. Tie žodžiai jai skambėjo labai gerai. Tiesa, ji norėjo žinoti, koks bus tas darbas.

— Nesek mano pavyzdžiu, — Džozefina paėmė Saros ranką ir nestipriai, tačiau drąsinančiai suspaudė. — Neleisk prabėgti visam gyvenimui.

Prieš Sarai atsakant, Džozefiną užpuolė susirūpinusios ir medicininius patarimus siūlančios draugės. Regina patarė akupunktūrą. Alisa tvirtino, jog ji turėtų romaną įrašinėti į diktofoną. Bridžita sakė tikinti, kad Džozefinos rankos pakankamai stiprios išlaikyti vyno taurę. Džina pasakojo pažįstanti daug panašias bėdas kenčiančių žmonių, kurie visiškai, be jokių komplikacijų, atsigavo.

— Turi būti kantri, — mokė ji.

Staiga, lyg žaibo trenkta, Sara suprato: ji jautėsi lyg grįžusi į Moterų centrą. Pirmą kartą po koledžo laikų ji sugebėjo rasti bendruomenę protingų, nepriklausomų, bendraujančių moterų, kurios džiaugėsi viena kitos draugija ir nejautė noro konkuruoti ar didžiuotis savo vyrais. Sarai trūko oazės, kurios ji nesugebėjo rasti magistrantūros mokykloje, darbe ar net žaidimų aikštelėje. Moteris ieškojo taip ilgai, kad net pradėjo įtarti, jog tokia vieta neegzistuoja, bent jau ne tokia, kokią atsiminė. Ji netgi manė, kad atsiminimai buvo daugiau koledžo laikų fantazijos, o ne tikras gyvenimas. Tačiau viskas buvo tikra. Jautėsi radusi tai, ko stigo, ir jai labai palengvėjo vėl atsidūrus moterų rate.

Jausmas ilgai netruko. Suskambo durų skambutis, ir Bridžita į kambarį įvedė dvi moteris. Abi jos vilkėjo brangias gėlėtas sukneles. Vyresniosios veidas buvo gražus, kiek vaškinio atspalvio, o kojos kaip tenisininkės.

— Matai, — Bridžita triumfuodama pristatė jaunesniąją moterį. — Sakiau, kad turėsi draugę.

Sara bandė atrodyti pamaloninta, bet veidas nebeklausė. Ji tiesiog tikėjosi, jog bent šypsena neatrodė tokia dirbtinė, kaip jos draugę „puošianti” grimasa.

— Malonu vėl tave matyti, — ištarė Sara.

— Koks siurprizas, — iškošė Marija Ana. — Mes tavęs aikštelėje labai pasiilgome.

Dvi „mažosios sesės” viena kitą atsargiai apžiūrinėjo per kavos stalelį. Sara vis dar neatsigavo nuo Marijos Anos atvykimo sukelto šoko. Ji negalėjo patikėti, kad taip greitai toks malonus vakaras tapo visiškai nepakenčiamas. Ši vieta negalėjo būti Moterų centras. Bent jau kol čia yra toji moteris. Sara jautėsi kaip gavusi gimtadienio dovaną, kurią po sekundės išplėšė iš rankų ir atidavė kitam. Vienintelė paguoda buvo Marijos Anos veide didelis, akivaizdžiai šviečiantis nepasitenkinimas. Tikriausiai ji suprato pakliuvusi į svetimą teritoriją, kur pirmąkart nebuvo pati stipriausia ir svarbiausia.

— Kuri iš jūsų norėtų pradėti? — paklausė Bridžita.

— Knygų žiurkė — Sara, — pasakė Marija Ana. — Tegul ji ir pradeda.

— Ne, pradėk tu, — tarė Sara. — Galiu ir palaukti.

Marija Ana, prieš praverdama burną, įdėmiai peržvelgė klausytojas. Beletristikos draugijos ponios šypsojosi jai, kaip vaikų darželio auklėtojos, prižiūrinčios pirmaklasių žaidimą Parodyk ir papasakok ir pasiruošusios stebėtis bet kokiu daiktu: net kriauklele ar nudėvėtu batraiščiu.

— Ar kuriai nors iš jūsų knyga patiko? — taip gerai Sarai pažįstama grimasa suraukusi veidą, paklausė Marija Ana. — Nes man tai ji buvo bjauri.

Ji sudvejojo laukdama, kol kas nors tęs estafetę, tačiau ponios atrodė suglumusios dėl sprogusio nepakantumo. Jos neatrodė visiškai supykusios, bet šypsojosi tik iš mandagumo, ne visai nuoširdžiai.

— Turiu galvoje, jog ji slegianti, juk taip? — pasitikėjimas savimi kilo lyg ant mielių, atrodė, lyg ji kažką aiškintų Šeril ir Teresai. — Moteris apgaudinėja savo vyrą su dviem skirtingais bičais, iššvaisto visus jo pinigus, tada nusinuodija žiurkių nuodais. Ar tikrai reikia skaityti tokias nesąmones?

Stojo nejauki tyla. Lorel, moteris, atvedusi Mariją Aną, pagaliau sumojo, ką atsakyti:

— Toje knygoje yra daug tobulų aprašymų, — viltingai kalbėjo ji.

Moterys pritardamos linksėjo galvas.

— Ji ir turi būti slegianti, — pastebėjo Džozefina. — Tai tragedija. Ema žūva dėl tragiško trūkumo.

— Koks gi tas jos trūkumas?

— Aklumas, — rėžė Džozefina. — Vargšė niekaip nemato, jog vyrai ja tik naudojasi.

— Herojė savo gyvenime tenori trupučio romantikos, — tęsė Džina. — Negali jos dėl to kaltinti.

— Viskas priklauso nuo moters pasirinkimo, — pridėjo Regina. — Tais laikais moteris neturėjo didelio pasirinkimo. Galėjai būti vienuolė arba žmona. Daugiau niekuo.

— Arba prostitutė, — papildė Bridžita galimybių sąrašą.

— Ji galėjo neapgaudinėti savo vyro, — nemandagiai spoksodama į Sarą, išbeldė Marija Ana.

— Aišku, Marijos Anos žodžiuose yra dalis tiesos, — pripažino Lorel.

— Dažniausiai apgaudinėja vyras, — pasakė Alisa. — Man atrodo, jog skaityti apie moterį, įsisąmoninančią savo seksualumą, yra tikra atgaiva.

— Įsisąmoninančią savo seksualumą? — paniekinamai pakartojo Marija Ana. — Čia lygiai tas pats, kas mandagiai pavadinti ją kekše, taip?

— Ponia Bovari — ne kekšė, — pasakė Regina. — Ji — viena iš didžiausių Vakarų literatūros veikėjų.

— Laba diena! — suspigo Marija Ana. — Ji kiekvieną savaitę eina į miestą ir dulkinasi su vyro draugu.

— Man kai kurios sekso scenos pasirodė truputį neaiškios. — Džozefina pradėjo vartyti savąjį knygos egzempliorių minkštu viršeliu. — Pavyzdžiui, 216 puslapyje skaitome: „Rodolfas suprato, kad jų ryšys vis dar tvinksėjo neišragautomis kūno geidulių patenkinimo galimybėmis. Jis atmetė bet kokias dvejones ir suvaržymus. Jis ją pavertė kažkokia paklusnia, ištvirkusia būtybe.”

— Matai? — nerimo Marija Ana. — Ji — kekšė.

— Ar kuri nors žinot, ką tai reiškia? — paklausė Džozefina. — Manot, jis heroję suriša, ar ką?

Alisa pasilenkė į priekį ir tyliai ištarė žodžius:

— Analinis seksas.

Džozefina atrodė pasibaisėjusi.

— Tikrai? — susigėdusi dairydamasi po kambarį, paklausė ji. — Ar supratot visos, išskyrus mane?

— Gal atidėkim atsakymą į šį klausimą vėlesniam laikui, — pasiūlė Bridžita. — Paklausykim, ką turi pasakyti kita mūsų mažoji sesuo.

Tada, kai mokytojavo, Sara visuomet bijodavo kalbėti viešai. Ji visada jautėsi lyg apsimetėlė, nesėkmingai vaidinanti valdingą moterį. Tačiau šiandien dėl kažkokių priežasčių ji jautėsi rami ir gerai pasirengusi. Galbūt pati to nesuprasdama, per paskutinius penkerius ar šešerius metus suaugo. Gal ji dabar tiesiog buvo laimingesnė nei tada? Ji metė į Mariją Aną, kaip tikėjosi, supratingą žvilgsnį.

— Manau, suprantu tavo jausmus šios knygos herojei. Kadaise taip jaučiausi ir aš pati. — Ji žvalgėsi ratu, žiūrėdama kitoms moterims į akis. (Būti dėmesio centre neblogai, gal net ir visai neblogai.) — Kai skaičiau šitą knygą koledže, ponia Bovari man atrodė kaip kvailė. Ji išteka už netikusio vyro, daro vieną kvailą klaidą po kitos, o pabaigoje gauna maždaug tą, ko ir nusipelnė. Tačiau šį kartą skaitydama tiesiog ją pamilau.

Marija Ana pajuokiamai prunkštelėjo, tačiau kitos moterys atrodė sudomintos. Džiną didžiuodamasi šypsojosi, taip primindama į susirinkimą atvedusi Sarą.

— Buvę profesoriai mane užmuštų, — tęsė ji, — bet drįsčiau pasakyti, jog pačiu keisčiausiu būdu Ema Bovari yra feministė.

— Tikrai? — Bridžita atrodė nusiteikusi skeptiškai, tačiau pasiruošusi savo nuomonę keisti.

— Ji užspeista į kampą. Ji gali susitaikyti su vargingu gyvenimu arba prieš jį kovoti. Ji pasirinko kovą.

— Na ir kova, — nusivaipė Marija Ana. — Šokti į lovą su kiekvienu pasisveikinusiu vyru.

— Pabaigoje ji pralaimi, — sutiko Sara. — Tačiau jos maište yra dalis grožio ir didvyriškumo.

— Kaip patogu, — pastebėjo Marija Ana. — Tai dabar, jei apgaudinėji vyrą, vadinasi, esi feministė?

— Ne tai svarbiausia. Svarbu permainų troškimas. Atsisakymas gyventi nelaimingai. ‘

— Tikriausiai paprasčiausiai nesupratau knygos, — vaidindama kuklią, postringavo Marija Ana. — Tiesiog maniau, kad ji atrodė tokia apgailėtina, dėl niekų save žeminanti. Nejau ji tikrai tikėjosi, kad toks vyras su ja pabėgs?

Sara nesusilaikė nenusišypsojusi. Tik vakar pirmą kartą jiedu su Todu šnekėjo apie galimybę išsiskirti su savo antrosiomis pusėmis. Sara atsargiai nukreipė kalbą po to, kai meilužis papasakojo jai apie apgailėtiną šeštadienį paplūdimyje, apie nuolatinius ginčus su Kete, apie tai, kokia silpna ir nelaiminga tapo jų santuoka. Ji praranda kantrybę, — prisipažino jis. — Aš paliksiu Ričardą, — atsakė ji. Tada jie švelniai ir beveik baimingai, bandydami sugerti tą, ką prieš akimirką vienas kitam pasakė, mylėjosi.

— Ponios Bovari problema nebuvo jos neištikimybė, — tvirtu balsu paskelbė Sara. — Herojės bėda ta, kad ji svetimavo su nevykėliais ir niekada nerado savo herojiškos aistros verto partnerio.

Marija Ana liūdnai, gailėdamasi Saros, papurtė galvą, tačiau kitos moterys sėdėjo plačiai šypsodamosi ir karštai sutiko su šia netikėta ir skatinančia mąstyti knygos apžvalga. Sara, maudydamasi jų pritarime, gurkštelėjo vyno.

Gal reikėtų grįžti mokytis? — pagalvojo ji. Džozefina pakėlė ranką.

— Gal galėtume grįžti prie sekso? — paklausė ji.

SVAJONIŲ PASIMATYMAS

Ronis pasirodė daug paslankesnis, nei Mei drįso svajoti. Pusę septynių jis buvo nusiprausęs, nusiskutęs ir atrodė gana puikiai vilkėdamas smėlio spalvos kelnes ir jungų motyvais išmargintus marškinius, kuriuos juodvi su Berta nupirko Marshall's parduotuvėje. Jo plaukai buvo sušukuoti, batai nublizginti. Jei nebūtų nešiojęs storų ir bjaurių akinių — Mei ilgą laikė zyzė pakeisti juos kontaktiniais lęšiais — jis būtų atrodęs visiškai normaliai.

— Gerai atrodai, — pagyrė. — Ji tikrai nenusivils.

— Palauk, kol išgirs, kad sėdėjau kalėjime, — mėgdžiodamas

Mei balso toną, tarė Ronis. — Tada viskas baigsis.

— Nemanau, jog turėtum iškart apie tai kalbėti. Kodėl nesigriebus lengvų temų?

— Taip. Galiu jai papasakoti, kad neturiu darbo ir kodėl mano atvaizdai iškabinėti visame mieste.

— Tiesiog laikykis lengvų temų, mielasis. Diskutuok apie orą, mėgstamus patiekalus, mėgstamiausias televizijos laidas. Jei susidraugausite ir pradėsit nuolat susitikinėti, galbūt galėsi užsiminti apie... kitus dalykus.

— Stengsiuosi kiek galėdamas. — Ronis nekantraudamas suplojo rankomis ir pradėjo jas trinti vieną į kitą. — Pasitelksiu senąjį Makgorvio žavesį. Dar niekada nenuvylė.

Mei nieko neatsakė. Jo kaltinti dėl nervingumo negalėjo; ji pati nervinosi. Moters žiniomis, tai buvo pirmas Ronio tikras pasimatymas. Tai jai priminė jaudulį, kuris prašviesindavo namus, kai Kerol pradėjo vaikščioti į pasimatymus. Veiklos lavina, kai vienas jos draugų ateidavo į svečius vakarienės, išleistuvių vakaro jaudulys, kai tavo mažoji mergytė staiga tampa princesė. Ronis niekada nieko panašaus nepatyrė. Jis visada slėpėsi už užrakintų savo kambario durų ir nežinia ką veikė.

— Ji vėluoja, — pažiūrėjęs į skaitmeninį vaizdo grotuvo laikrodį, tarė ji. — Gal išsigando?

— Būk kantrus, — pasakė jam Mei. — Tikriausiai pateko į spūstį.

Ronio reklama veikė beveik stebuklingai. Vien per pirmą savaitę jis gavo dvidešimt septynis atsakymus. Berta bandė prisiimti nuopelnus už prierašą malonios išvaizdos, kuris, pasak jos, buvo kaltas dėl laiškų gausos. Tačiau Mei žinojo geriau. Ronis perskaitė laiškus garsiai ir beveik visur buvo cituojami žodžiai: Aš netobulas ir nesitikiu, kad tu tokia būsi. Sprendžiant iš laiškų, kuriuose buvo minimi šie žodžiai, skaičiaus, pasaulyje turėjo būti aibė tobulumo reikalaujančių vyrų.

Aš turiu antsvorio, — skelbė pirmo laiško pradžia, — tačiau esu kupina meilės, kurią galiu atiduoti. Tikiuosi, suteiksi man progą. Viena moteris pasakojo apie savo dvigubus mastektomijos randus; kita detaliai aprašė savo kovą su veido plaukais. Bandžiau elektrolizę, bet velniškai skaudėjo! Šiuo metu bandau save priimti tokią, kokia esu. Taip pat tavo skelbimas leido man manyti, kad elgsies su manim taip maloniai, kaip aš nusipelnau.

— Jėzau Kristau, — Ronis labai nuosekliai suplėšė laišką į skutelius. — To man tiktai tereikia! Pasimatymo su barzdotąja moterimi.

Dženė skundėsi dėl spuogų. Patricijos celiulitas toks klaikus, kad ji nedrįso užsivilkti maudymosi kostiumėlio. Diana kentėjo nuo slenkančių plaukų. Dėl chroniškų pėdų skausmų Andželai buvo sunku vaikščioti. Šeron jautėsi, lyg jos galvą kas nors daužytų buku kuolu. Pasaulis buvo pilnas žmonių su trūkumais.

— Kažkoks išsigimėlių paradas, — murmėjo Ronis. — Joms reikėtų viską mesti ir įstoti į cirką.

Mei kankinosi tai girdėdama. Ji norėjo tikėti, kad sūnus širdyje yra geras, kad paties kančios privers jį užjausti kitus kenčiančius. Tačiau jo širdis buvo tokia šalta, jog kartais ji išsigąsdavo. Viena moteris prie laiško pridėjo nuotrauką, kurioje buvo nusifotografavusi atrakcionų parke. Ji stovėjo po Velnio ratu, rankoje laikė cukrinės vatos ruloną. Mei manė, jei nekyšotų priekiniai dantys, būtų buvusi gana graži. Ronis, laikydamas nuotrauką rankoje, išdegino moters veidą cigarete.

— Štai, — pasakė jis. — Mažytė kosmetinė operacija.

Gana greit jis laiškų krūvą sumažino iki trijų finalininkių: Arlinos, išsiskyrusios moters su trimis vaikais, kurių du sirgo mirtina alergija žemės riešutams; Džinos, vyresnės negu trisdešimties, turinčios paauglės sielą ir dievinančios mažąjį golfą, o galiausiai Šeilos, kuri tikrai perilgai su niekuo nesusitikinėjo, nuoširdžiai stengėsi išlysti iš savo kevalo ir vėl bendrauti su kitais žmonėmis.

Arlina buvo jo pirmas pasirinkimas, tačiau Mei pavyko jį atkalbėti. Gyvenimas buvo ir taip sudėtingas. Jam rūpintis kito žmogaus vaikais tikrai nereikėjo. Taigi jis atsakė Džinai ir Šeilai, prisistatydamas R. Dž. ir kviesdamas paskambinti, jei joms nesvarbu tai, kad jis neturi mašinos. Paskambino tik Šeila. Prie laiško ji nepridėjo nuotraukos ir neapibūdino savo išvaizdos (Liekna vieniša baltaodė moteris, 29 m.), taigi kai suskambo durų skambutis, ore tvyrojo papildomos įtampos ir nežinomybės atmosfera.

— Tikiuosi, ji nebus panaši į baidyklę, — lėtai atsikeldamas ir peleninėje užgesindamas cigaretę, tarė Ronis. — Aš neisiu į viešumą su pabaisa.

— Mam, — pasakė Ronis, — susipažink su Šeila.

Mei buvo maloniai nustebinta. Mergina ne gražuolė, tačiau pakankamai patraukli, truputį tyloka vidutinio ūgio brunetė, dėvinti berankovę rausvą suknelę. Ji nebuvo stora, gal kiek per plačiais klubais ir per storomis kulkšnimis, bet Mei to jai prikišti negalėjo. Ji „liekna” buvo taip pat, kaip Ronis buvo „malonios išvaizdos”. Tačiau jie atrodė visai graži pora.

— Malonu susipažinti, — pasakė Mei.

— Labas vakaras, — tarė Šeila.

Mei užteko vienos frazės ir ji suprato, kad merginai ne viskas gerai. Jos keistumo dalis buvo balsas, svajingas ir monotoniškas, lyg būtų šnekėjusi su savimi. Kita keistumo dalis buvo akys, kurios atkakliai spoksojo į dėmę ant sienos aukštai virš Mei galvos. Rankinę prie kūno abiem rankom spaudė taip, lyg vėlią naktį eidama prastos reputacijos rajonu.

— Jums šalta? — paklausė Mei.

— Kodėl? — tarė Šeila. — O jums?

— Ne, — pasakė Mei. — Maniau, kad gal jums šalta.

— Dabar vasaros vidurys, — nervingai juokėsi Seila, o jos akys lakstė į šalis. — Kodėl turėtų būti šalta?

Vargšelė persigandusi, — galvojo Mei. — Gal ji iš plakato atpažino Ronį? — tačiau sėsdama ant sofos atsisėdo šalia Ronio. Kaip sena draugė.

— Gal galiu jums ką nors pasiūlyti? — paklausė Mei. — Gal vyno?

— Paprasto vandens, — atsakė Šeila. — Vaistai, kuriuos geriu, džiovina burną. Kai šneku, jaučiu traškančias seiles.

Ronis, darydamas perdėto pasibjaurėjimo grimasą, krūptelėjo. Mei piktai pažvelgė jo pusėn.

Šeila meiliai nusišypojo:

— Kai ryte atsibundu, jaučiuosi taip, lyg būčiau suvalgiusi tūtelę dantų pastos.

— Tuoj atnešiu didelę aukštą stiklinę šalto vandens, — pasakė Mei.

Duodama jiems kelias minutes susipažinti, Mei užtruko virtuvėje, tačiau ten stovėdama negirdėjo balsų. Kai grįžo į svetainę, abu, kaip laukiantys autobuso nepažįstamieji, spoksojo tiesiai prieš save.

Tai pasimatymas, — norėjo jiems pasakyti Mei. — Jūs turėtumėte kalbėtis.

Vieną stiklinę ji padavė Šeilai, kitą — Roniui. Ištroškusi Šeila savąją ištuštino vienu mauku.

— Kaip eismas, mieloji? — pasiteiravo Mei. Ji stengėsi pasakyti: matai? Visai nesunku. Ir įsispoksojo į Ronį.

Šeila atrodė suglumusi.

— Nesupratau?

— Eismas... Kelyje iki mūsų namo.

— Aaa... — ji linktelėjo, tačiau jos veido išraiška liko miglota. — Net nepastebėjau.

Ronis, rodydamas, kad Šeila truputį kvaištelėjusi, pasukiojo pirštą sau prie ausies. Jis parodė, kad jam tai visai patinka.

Jis žinojo, — staiga pagalvojo Mei. — Tikriausiai suprato iš jos laiško. — Ronis instinktyviai nujautė tokius dalykus.

Nerimo jausmas pasklido po Mei kūną.

— Nagi, — Ronis paplekšnojo Šeilos kelį. — Pradėkim šitą žaidimą.

Mei juos palydėjo iki paradinių durų. Ji įžnybė Roniui į ranką.

— Būk jai malonus, — sušnibždėjo moteris.

Ronis įžeistas sukryžiavo rankas ant krūtinės ir atsitraukė.

— Ką, nejaugi aš nemalonus? — paklausė jis.

Šeila nieko nenujautė.

Kiek ji galėjo papasakoti, pasimatymas buvo niekam tikęs, o kelionė namo dar prastesnė. R. Dž. visą laiką netarė nė žodžio, tiesiog prislėgtas sėdėjo keleivio vietoje. Jis buvo kupinas nervingos energijos, pastoviai tampė tamsius riešų plaukus. Tačiau tada, kai jiedu atsidūrė per kelis kvartalus nuo jo namų, staiga prašneko. Vyro balsas skambėjo glaustai ir skubiai, atsirado stipri ir netikėta įsakanti nata.

— Prie kito posūkio suk kairėn.

Ji negalvodama pakluso ir įvažiavo prie pradinės mokyklos į mažą, sprendžiant pagal automobilio žibintų apšviestą žaidimų aikštelę, įrengtą stovėjimo aikštelę. Aikštelėje buvo užsegamos sūpynės, tokios, kurios saugo vaikus, kad neiškristų. Sliuogyklos buvo pagamintos iš šviesiaspalvio plastiko, aplink ją esanti žemė padengta gumine minkšta medžiaga. Ši aikštelė labai skyrėsi nuo tos, kurioje ji žaidė vaikystėje. Anoje stirksojo gausybė surūdijusių, į sutrūkinėjusį asfaltą sugrūstų vamzdžių, metalinė sliuogykla kaito saulėje, buvo matyti aštrūs kampai ir atsikišę varžtai.

— Dabar visi tokie atsargūs, — pasakė ji.

R. Dž. į ją spoksojo kaip į nežinomą gyvybės formą. Ji svarstė, ar tik jos žodžiai kartais nenuskambėjo ne visai teisingai. Gal jos balsas skambėjo mechaniškai, o gal ji šnekėjo tiesiog per greitai?

— Išjunk šviesas, — paliepė jis.

Kažkada Šeila buvo gera pašnekovė. Ji turėjo draugų. Atsiminė sėdėjusi su jais vidurinės mokyklos valgykloje ir juokusis iš kvailiausių dalykų. Ji su koledžo kambario draugėmis nemiegodavo iki ankstyvo ryto, pasipasakodavo paslaptis, diskutavo apie seksą, bandė suprasti gyvenimo prasmę.

Tačiau tai baigėsi. Prakeikti vaistai aptemdė jai smegenis, padarė taip, kad ji manė viską vykstant toli, kitoje užuolaidos pusėje. Jei nustodavo juos gėrusi, viskas būdavo per arti, per šviesu, aplinka ją trikdydavo tol, kol Šeila pamiršdavo net kvėpuoti. Taip praėjusį rudenį mergina atsidūrė ligoninėje. Vargšelė tiesiog norėjo kokio nors sprendimo, kuris visko neužslopintų ir neverstų jaustis taip, kad gimtoji kalba jai taptų svetima.

Ji ir R. Dž. pirmąją pasimatymo pusę praleido vaikščiodami, bandydami pradėti pokalbį. Tačiau apie ką jie galėjo kalbėtis? Nė vienas iš jų neturėjo darbo. Jis nesidomėjo sportu ar muzika, o kelionėmis — tuo labiau.

— Aš bankrutavau, — pasakė jis, — kur man keliauti?

Liūdnoji dalis buvo ta, kad jis merginai visai patiko. Jis nebuvo toks, kaip kiti pažinčių skelbimuose sutikti vyrai: dideli keturiasdešimtmečiai kūdikiai. Džoelis, kuris paprašė suspausti bicepsą, o tada, jai nesusižavėjus, labai nuliūdo. Garis, kuris nepaliaujamai šnekėjo apie laivą, kurį pasistatytų turėdamas krūvą pinigų. Ir dar tas siaubūnas su barzda, kuris po pasimatymo kelias savaites skambinėjo ir bandė įtikinti pasikeisti mobilųjį telefoną. Atrodo, jis net nežinojo, jog mergina mobiliojo telefono neturi.

— Aš siūlau penkis šimtus nemokamų minučių, bet kuriuo metu per mėnesį. Ar tavo dabartinis planas prilygsta siūlomam?

R. Dž. daug nešnekėjo, tačiau jis bent jau atrodė protingas, lyg jo viduje būtų kažkas giliau. Jis stebėjo tomis įžvalgiomis akimis-dėl akinių jos atrodė per didelės, per daug pastabios — šypsojosi drąsinančia, o staiga visiškai nebedrąsinančia šypsena. Jis daug juokėsi, paprastai tada, kai ji nejuokavo. Ji galėjo prisiekti, jog iš jo kaktos sklido radijo signalai.

Mes turim ryšį, — galvojo Šeila.

Tačiau, kai atnešė valgyti, jis prarado susidomėjimą, net nustojo mėginti užmegzti pokalbį. Ji vis laukė, kol jis pakels akis nuo gigantiško kepsnio ir kažką pasakys, net jei tai ir bus tiesiog pastebėjimas, jog ji vis dar sėdi šalia.

Žinoma, ji supanikavo ir pradėjo pasakoti apie savo ligą, kaip visada siekdama nutraukti tylą. Apie tai ji galėtų kalbėti valandų valandas. Ji jam papasakojo apie pirmąjį priepuolį, tą, kuris visiškai be priežasties prasidėjo paskutiniais koledžo metais. Vieną dieną ji — paprasta sociologijos studentė dekano sąraše, kitą — nuoga stovi universiteto kieme ir bando padegti savo drabužius.

— Jie niežėjo, — paaiškino ji. — Maniau, kad pilni vabalų.

Tai atkreipė jo dėmesį. Lėtai kramtydamas jis svarstė pašnekovės poelgį su neutralia psichiatro išraiška veide.

— Gal tiesiog norėjai nusirengti? — pasidomėjo jis. — Gal priepuolis tebuvo pasiteisinimas?

— Norėjau užmušti vabalus, — tvirtino ji. — Net nesupratau, kad esu nuoga, kol atvyko policija ir padarė iš musės dramblį.

R. Dž. pakvietė padavėją ir užsakė desertą — obuolių pyragą ir ledų, kuriuos kirto, kol mergina pasakojo gulėjimo ligoninėje ir gydymosi epopėją. Ji pasakojo apie penkerius aiškumo metus, po kurių sekė antras priepuolis, šįkart suteikęs visai geros patirties. Ji norėjo papasakoti apie priežastį — mėgo apie tai šnekėti, kai vyras pažvelgė viršun ir nusižiovavo tiesiai jai į veidą, nesivargindamas užsidengti burnos. Tada, kai atnešė sąskaitą, jis prisiminė pamiršęs piniginę.

— Ir kaip aš ją pamiršau? — sukikeno jis.

Ji visai mielai sumokėjo. Juk tai buvo jos tėvo pinigai. Padėka būtų buvusi visai maloni, tiesiog paprastas dėkingumo ženklas... Tačiau R. Dž. elgėsi taip, lyg tai būtų jo teisė, mažiausias dalykas, kurio jis nusipelnė už bendrystę prie vieno stalo su nesveikos psichikos moterimi.

Tačiau gal ji neteisingai suprato signalus, kai tyliai stebėdami šešėlių apgaubtą žaidimų aikštelę sėdėjo mašinoje. Galbūt ji jam patiko. Gal jis buvo toks drovus ir nerangus, kaip ir ji, gal tiesiog nežino, kaip elgtis su moterimis. Jis neatrodė turėjęs daug merginų.

Ji nusišypsojo, lyg padrąsindama, kad jis gali ją pabučiuoti ar tiesiog paimti už rankos. Ji ne itin norėjo bučiuoti R. Dž. Ji tiesiog norėjo pabučiuoti ką nors, atsiminti, koks tas jausmas, žinoti, kad žengė dar vieną žingsnį normalaus gyvenimo link.

R. Dž. irgi nusišypsojo. Tikriausiai padrąsino per daug, nes vietoje bučinio jis pradėjo atsiseginėti diržą ir kelnių užtrauktuką.

— Noriu tau kai ką parodyti, — pasakė jis.

— Atsiprašau, — tarė mergina. — Tikriausiai ne taip mane supratai.

— Nebijok, — patikino R. Dž., — jis tau neįkąs.

Jei R. Dž. būtų buvęs truputį malonesnis restorane, Šeila jam būtų papasakojusi apie viziją, kuri sukėlė taip vadinamą priepuolį — nuostabiausią kada nors gyvenime nutikusį dalyką.

Ji piko valandos metu važiavo greitkeliu, grįždama iš laikino darbo — nuobodžios aštuonių valandų pamainos, nes tvarkė algalapių duomenis kompanijoje. Visą dieną lijo, tačiau dabar dangus giedrėjo, stiprus brizas iš dangaus išsklaidė blogą orą taip greitai, jog ji negalėjo patikėti.

Saulė leidosi, išniro ir vėl slėpėsi už pilkų debesų. Vienu metu ji atsitiktinai žiūrėjo tiesiai ten, iš kur ji išlindo. Saulė atrodė tiesiog didingai. Prieš akimirką ji buvo blyškiai geltona, tačiau dabar atrodė kaip milžiniškas raudonas kamuolys. Jos spinduliai išsiskyrė į keturis rausvus ruožus, vienas iš jų — antras iš kairės — buvo nukreiptas tiesiai į Šeilos automobilio priekinį stiklą. Tas raudonos pro langą prasiskverbusios saulės šviesos spindulys, akimirksniu sušildė jos odą, ir jausmas buvo tiesiog nepakartojamas.

Šeila žinojo, kad žiūrėti tiesiai į saulę yra negerai, bet negalėjo susilaikyti. Iš debesų išnėrė veidas ir bandė su ja šnekėti. Mergina, norėdama išgirsti žodžius, atidarė langą, tačiau jai nepavyko; kelio garsai buvo per stiprūs.

Ji, važiuodama vidurinėje eilėje, stipriai paspaudė stabdžių pedalą, taip sukeldama grandinę staigių posūkių, cypiančių padangų ir baisaus signalizavimo, kurį nustelbė vienos, paskui kitos, trečios ir dar dešinėje vykusios avarijos, garsus. Ji avarijai dėmesio beveik neskyrė — pastebėjo tik tris sudaužytas mašinas — tik užlipo ant šilto savo mašinos variklio antvožo, o nuo jo ant stogo, kad galėtų geriau pažiūrėti į debesyse matomą veidą.

Tai buvo septynerių ar aštuonerių metų berniukas. Rudų plaukų. Strazdanotas ir pasišiaušęs. Nekaltos, bet išdaigiškos veido išraiškos. Anksčiau ji tą veidą matė ar bent įsivaizdavo mačiusi.

— Labas! — sušuko ji. — Aš tave matau!

— Aš tave irgi matau, — atsakė jis.

Tuo metu išryškėjo ne tik veidas, bet ir visas kūnas, mėlyni džinsai ir juodai oranžiniai dryžuoti marškiniai, kurie ryškiai išsiskyrė pilkame fone. Ir staiga jai tapo aišku: tai buvo jos vaikas, vaikas, kurio gyvybę ji nutraukė trečiame kurse. Tačiau jis buvo daugiau nei jos negimęs sūnus.

— Tu Dievas, taip?

— Taip, — atsakė jis. — O tu esi mano ypatingoji mamytė.

— Ar tu man kada nors atleisi?

— Tau jau atleista.

Tai žinodama ji jautėsi daug geriau. Ji nusimetė taip ilgai nešiotą kaltės dėl sūnui nesuteiktos galimybės svorį. Žinoma, jis buvo Dievas, todėl, savaime suprantama, jam viskas buvo gerai.

— Norėčiau tave geriau pažinti, — pasakė ji.

— Pažinsi, — pažadėjo jis.

Ji sėdėjo pasidėjusi rankas sau ant kelių, kol R. Dž. keleivio sėdynėje baiginėjo savo purvinus reikalus, ir guodėsi mielu Dievo veidu. Bent jau žmogėnas nelietė jos. Jis į ją net nežiūrėjo, tiesiog žiopsojo tiesiai į žaidimų aikštelę ir grasinamu balsu šūkaliodamas įvairias bjaurias frazes, tampėsi.

— Tu kale... tu kekše... maža verksnė... šūdo gabalas...

Po kiek laiko žodžiai virto kūkčiojimu, ir įpykęs R. Dž. baigė. Tada jis kaip pašautas nusviro į priekį ir laisva ranka atsirėmė į daiktadėžę. Jis atrėmė galvą į prietaisų skydelį ir kvėpavo žagsulį primenančiais spazmais, kurie skambėjo lyg rauda. Po kiek laiko atsitiesė, nusivalė nešvarias rankas į sėdynę. Šaltomis bejausmėmis akimis pažvelgė į Šeilą, užsitraukė užtrauktuką ir užsisegė diržą.

— Tu niekam manęs neįskųsi, tiesa? — jo balsas buvo minkštas ir pašaipus, bet, nepaisant to, jis verkė.

Šeila papurtė galvą. Jis prispaudė rodomąjį pirštą prie jos smakro ir stūmė jos galvą tol, kol ji pasiekė mašinos stogą.

— Tikiuosi, kad ne. — sušnibždėjo jis. — Nes man skundikai nepatinka.

Jis patraukė ranką. Mergina atsargiai nuleido galvą ir pažvelgė į jį. Jis, kaip žaisdamas slėpynių, užsidengė veidą ir pradėjo dejuoti. Garsus ji suprato kaip atsiprašymą.

— Parvežkim tave namo, — pasakė Šeila.

III dalis

Balandėliai

PRAVAIKŠTOS

Advokato egzaminas buvo ilgas, ištvermės ir teisinių žinių reikalaujantis, dvi dienas trunkantis maratonas. Pirmą dieną vyko testas. Šis buvo sudarytas iš dviejų šimtų sudėtingų, painių, kelis atsakymo variantus turinčių klausimų. Tikros nervinių ląstelių žudynės! Koks dabar paprastas atrodė koledžo egzaminas — lyg namų tvarkymas savaitgalį... Kai žmogų visiškai demoralizuodavo ir išvargindavo, priversdavo sėdėti antrą dieną, skirtą aštuonių valandų rašinio rašymui. Antra diena, bent jau Todui, buvo dar blogesnė už pirmą, nes jis per visą užduočiai skirtą laiką susidūrė su savo minčių tuštuma, o likimo brolių rašiklių skleidžiami garsai jį varė į dar gilesnę neviltį. Atrodė, jog Todas niekada nesimokė teisės mokykloje ir staiga pateko į nesibaigiantį košmarą. Košmaras, kai tu staiga supranti, jog nuogas stovi nepažįstamoje auditorijoje ir tuoj turėsi laikyti nežinomos kalbos, elektros inžinerijos ar kokio kito dalyko, apie kurį nieko neišmanai (išskyrus tai, kad užsirašei į tą kursą ir kažkaip lankei paskaitas), egzaminą.

— Valgyk pusryčius, — pirmos dienos rytą paliepė Kete. — Juk nenori nualpti.

Todas paklusniai atsikando skrebučio. Nepaisant jos dažnai -kartais net piktai — išreikštų abejonių dėl jo ruošimosi ir motyvacijos, per paskutines kelias savaites, artėjant egzaminui, Ketė pradėjo vaidinti palaikančią žmoną. Ji šypsojosi taip, kaip šypsomasi po ligos į mokyklą grįžusiam vaikui.

— Nujaučiu, jog viskas bus gerai, — pasakė ji. — Sakoma, kad trečias kartas nemeluoja.

Taip pat sako: trys klaidos ir iškrenti, — galvojo Todas, tačiau to garsiai nepasakė. Nebuvo jokios priežasties bloginti ir taip ne kokią padėtį.

— Nupirksiu šampano butelį, — tęsė ji. — Įdėsim jį į šaldytuvą ir atidarysim iškart, kai sužinosim gerąsias naujienas.

Todo nuomone, toje situacijoje buvo vienas privalumas: testo rezultatai paaiškės tik po kelių mėnesių, taigi Ketė apie jo nesėkmę nežinos iki vėlyvo lapkričio ar ankstyvo gruodžio. Gal tada jai nebus taip svarbu.

— Labai nesitikėk, — perspėjo ją. — Šituo keliu jau ėjome.

— Šįkart viskas bus kitaip, — tvirtino ji. — Esu tuo įsitikinu-

Ji šią optimistišką nuotaiką išsaugojo per visus pusryčius ir trumpą kelią iki geležinkelio stoties, taigi Todas kiek galėdamas stengėsi vaidinti kartu. Pabučiavęs Aroną ir Ketę, pagaliau galėjo liautis apsimetinėjęs. Jiems nuvažiuojant, jis su lagaminėliu rankoje stovėjo automobilių aikštelėje ir mojavo.

Metaliniai laiptai vedė į peroną, tačiau Todas liko apačioje, vaikščiojo prie taksofono, stengėsi išlikti ramus. Jis kas penkiolika sekundžių tikrino laikrodį. Sara atvažiavo lygiai be penkiolikos aštuonios, kaip tik tada, kai traukinys paliko stotį, o jo signalas žadino mieguistus keleivius. Vyriškis įlipo į Volvo ir pasisveikindamas Sarą pabučiavo.

— Kaip tik laiku, — tarė jis.

Ji akimirką stebėjo, bandydama įžvelgti abejonę jo linksmame elgesyje.

— Esi dėl to įsitikinęs? — paklausė ji.

Vietoj atsakymo jis atidarė lagaminą ir pasuko jį taip, kad ji galėtų matyti turinį: maudymosi glaudes, buteliuką kremo nuo saulės ir butelį šalto balto vyno.

— Na tu ir skautas, — pasakė jam Sara.

Vasaros rytas buvo nuostabus, karštas, bet ne per daug. Pūtė švelnus vėjelis, dėl kurio norėjosi atverti stoglangį ar išvis sėsti į bestogį automobilį. Jie važiavo į šiaurinę pakrantę, lengvai judėjo apytuščiame kelyje, radijo garsas, siekiantis varžytis su vėju, buvo labai stiprus. Sara siekė pavarų svirties ir suspaudė Todo ranką. Ji atrodė gražesnė nei kada nors anksčiau: šviesios akys žadėjo nuotykius, iš šukuosenos ištrūkę plaukai šokinėjo ant jos veido.

— Niekada vidurinėje taip nesielgiau, — prisipažino ji. — Net paskutiniais metais.

— Aš tave gadinu.

Ji nusijuokė.

— Geriau anksčiau nei niekada.

Apie tai jie pagalvojo tik prieš dvi dienas, ir ši mintis virto planu beveik nesvarsčius. Todas taip skundėsi artėjančiu testu, jog vargino net pats save. Jis žino, jog susikirs, tai kam tada kankintis? Kodėl turi švaistyti dvi gyvenimo dienas beviltiškam ir nemaloniam testui? Kodėl tų dienų nepraleidus prie jūros su Sara?

Nuo ten iki čia juos skyrė tik trumpa kelionė. Kete abi dienas prižiūrės Aroną, taigi Todas laisvas. Vienintelis dalykas, kurį turėjo padaryti, tai sukurti kokią nors istoriją apie seną koledžo draugę, netikėtą sustojimą Providense, puikią progą prisiminti senus laikus. Be to, juk Džina visada siūlėsi prižiūrėti Liusę.

— Kaip elgėsi Liusė? — paklausė jis. — Verkė?

— Juokauji? Beveik išspyrė mane pro duris. Kas pas tave?

— Kaip ir paprastai, — pasakė jis, — laimingi visi, išskyrus mane.

Devintą valandą jie buvo paplūdimyje, o jų paklotas ištiestas ant vėsaus smėlio ir prispaustas Todo batais, lagaminėliu ir mažu Saros atsivežtu šaldytuvu, kurį ji pripildė vaisiais, sumuštiniais ir šešiais buteliukais vandens. Todas atsigulė ant nugaros, pasidėjo rankas už galvos ir nusišypsojo tobulo ryto dangaus pusėn. Kad ir kokią kaltę jis būtų jautęs, ją nusvėrė milžiniškas palengvėjimas: švietė saulė, bangos trankėsi į krantą, virš galvos skraidė ir klykavo kirai. Jis nesėdėjo milžiniškame konferencijų kambaryje kartu su kitais penkiais šimtais būsimų advokatų. Jis nesidalijo stalo su vaikiu, kuris idealiai išlaikys egzaminą iš pirmo karto, o sulaukęs trisdešimties valdys pasaulį.

— Gali patikėti? — Saros ranka lengvai slinko jo šlaunimi. — Tai mūsų pirmas pasimatymas. Be vaikų, žinoma.

Todas atsirėmė ant alkūnių ir apsidairė. Buvo ankstus rytas, taigi paplūdimys beveik tuščias. Vieninteliai jame esantys žmonės buvo vieniši bėgikai, šunų vedžiotojai arba šeimos su mažais vaikais.

— Manai, reikėjo juos atsivežti?

Ji pasilenkė į priekį kaip nusidėjėlė — jos veidas laikinai uždengė saulę — ir pabučiavo jo petį.

— Ne šiandien. Ši diena — tik mums.

Jie šokinėjo per bangas, paskui, laikydamiesi už rankų, vaikščiojo pakrante. Retkarčiais sustodavo apžiūrėti kriauklelės ar akmens, pasigrožėti gražiomis krabo žnyplėmis, papurtyti galvą pamačius iš jūros išmestą tampono aplikatorių ar nutrūkusius povandeninius akinius. Įdegęs senukas prabėgo pro šalį, jo pilvas šokinėjo virš baisiai mažų Speedo maudymosi kelnaičių.

— Ričardas mane vieną kartą nusivedė į nudistų paplūdimį, — pasakė ji. — Dar tada, kai draugavom.

— Kur nors čia?

— Naujajame Džersyje. Viename iš valstybinių parkų. Rado jį lankstinuke turistams.

Todas nenustebo. Sara jam neseniai papasakojo apie savo vyro seksualines keistenybes: apie kelnaites, apie spaudimą apsilankyti svingerių vakarėlyje tuomet, kai ji krūtimi maitino Liusę.

— Nusirengei?

— Tik liemenėlę.

— Kaip europietiška.

Ji nusišypsojo.

— Mėgstu taip manyti.

— O kaip Ričardas? Jis deginosi visą kūną?

— Juokauji? Jis net sėdėjo nuogas mašinoje. Tiesiog užsimetė ant kelių rankšluostį. Bilietų pardavėjai į jį žiūrėjo gana keistai.

Jie akimirką tylėjo, paskui sveikindamiesi nusišypsojo maždaug jų bendraamžiui tėvui, stambiam, saulėje persikaitinusiam vyrui, kuris mažiausiai pusvalandį bandė pakelti į orą plastikinį aitvarą, kol jo dvynės dukros — maždaug penkerių, gal šešerių metų — drebėjo iš neapykantos. Jis buvo ką tik nubėgęs gana ilgą distanciją, visą laiką paskui save tempdamas žeme slystantį aitvarą.

— Jokio vėjo, — pamanęs, jog jie šaiposi iš jo, lemeno jis. — Vakar viskas buvo gerai.

Todas nutaisė užjaučiamą grimasą ir toliau nuėjo paplūdimiu.

— Sakyk, — paprašė jis. — Susijaudinai?

— Nudistų paplūdimyje? — tikriausiai net pati to nepastebėdama, ji suėmė virš bikinio kelnaičių pūpsančius riebalus. — Dieve, ne. Jei nori pasijusti jaunas, lieknas ir gražus, praleisk dieną nudistų paplūdimyje.

Po pietų nuėjo į Jūros vėją, pagrįstai nebrangų motelį tarp propano dujų balionų parduotuvės ir jūros gėrybių restorano, už pusantro kilometro nuo pakrantės esančiame komerciniame rajone. Motelis buvo senamadiškas, nepriklausantis jokiam viešbučių tinklui, pilnas pelėsiais nusėtų sienų, bjaurių paklodžių, kurias palietus atrodė kaip išteptos alyva, ir nedviprasmiškais virš lovų pakabintais falą primenančiais įkvėpimui pakelti skirtais švyturiais. Pasakė tostą, susimušdami plastikiniais puodeliais, pilnais Todo atsinešto vyno. Jie mylėjosi nesiprausę, jų kūnai buvo lipnūs ir purvini po dienos paplūdimyje dėl neišvengiamų smėlio, druskos ir kremo nuo saulės liekanų.

— Mes kaip du kepti viščiukai, — pasakė jis.

Todui patiko metafora, bet Sara įsižeidusi papurtė galvą.

— Nejuokauk, — pasakė ji. Vyras gulėjo ant šono, moters kojos buvo sukryžiuotos ant labai degių paklodžių. — Ne šiandien. Noriu susikaupti.

— Dėl ko?

— Dėl tavęs. Noriu jausti tave savyje.

Sara užsimerkė, jos veido išraiška pasikeitė į tokią, kuri rodė daugiau pastangų nei malonumo. Visą rytą vyras svajojo apie buvimą su ja slaptojoje vietelėje be vaikų, galinčių užklupti. Jis svajojo apie progą pagaliau atsipalaiduoti. Jis įsivaizdavo ją kaip kokią pornografijos karalienę, šaukiančią jo vardą, išgąsdinančią propano parduotuvės darbuotojus, priverčiančiu Rikio žuvies puodo padavėjas parausti. Tačiau ji atrodė keistai nurimusi, net tykesnė nei paprastai. Kai jis įsiskverbė į ją, moteris švelniai atsiduso. Todo judesiai sukėlė dar švelnesnius dūsavimus.

— Tau viskas gerai? — pasiteiravo jis.

Ji stipriau nei būtina linktelėjo galvą, kaip praradusi kalbos dovaną, nes manė, kad turėtų būti žymiai išraiškingesnė.

— Noriu tau padėti, — tarė ji.

— Kaip?

— Tu liūdnas, — pasisuko, žiūrėdama jam į akis, laukdama pasipriešinimo. — Noriu padaryti tave laimingą.

— Tau pavyko, — jis suspaudė lengviau pasiekiamą mylimosios krūtį. — Laimingesnis aš būti nebegalėčiau.

— Ji tave per daug spaudžia. Aš taip nedaryčiau.

— Ne ji dėl to kalta.

— Suteik man galimybę, — maldavo ji. — Žinau, kad nesu tokia graži, kaip ji.

— Tu graži.

— Melagis.

— Tavo nerealiai gražus užpakalis.

Ji, šlaunimis pasitikdama jo stūmimą, išdykusiai nusišypsojo.

— Manai?

— O, Dieve, tuoj baigsiu.

— Noriu jausti.

Energijos banga sukilo jo pirštų galiukuose.

— Dabar, — liepė ji.

Jo kūnas virpėjo, išlinko liemuo. Stiprus drebulys pakirto rankas, po jo sekė mažesnis drebulys. Ji spiegtelėjo lyg nudeginta. Neišmatuojamą laiko tarpą jame nebuvo nieko, išskyrus susitraukimą ir atsipalaidavimą, kol vienas paskutinis spazmas pavertė jo rankas drebučiais, ir Todas sukniubo ant Saros, suspausdamas visu savo svoriu. Ji sukikeno ir išsirangė į laisvę.

Todas pabudo apsiblaususia galva. Jo kūną kaustė baimė. Kelias akimirkas visa aplink atrodė nelogiška — purvinas kambarys, garsus oro kondicionieriaus burzgimas, iš po užuolaidų sklindanti dienos šviesa, nepažįstamas ant jo rankos esantis galvos svoris.

— Ką? — Saros veidas buvo sutrikęs, truputį nerimąstingas. — Kas nors blogai?

Todo akys nukrypo į skaitmeninį laikrodį — radiją, stovintį ant stalelio prie lovos. Tebuvo penkiolika po dviejų. Jie turėjo daug laiko. Ji leido galvai nukristi ant pagalvės.

— Tik blogas sapnas.

— Apie ką?

— Nežinau. Neatsimenu...

Vieninteliai jo atmintyje likę dalykai buvo konvejeris, nesibaigianti vienodų geltonų lempučių eilė, tačiau kaip tai galėjo sukelti tokį stiprų širdies daužymąsi, greitą kvėpavimo ritmą?

— Sapnavai apie testą? — svarstė ji. — Gal kankiniesi dėl jo?

Vyras norėjo, kad ji nešnekėtų apie tą prakeiktą testą. Žinoma, kad jis dėl jo blogai jautėsi. Juk sumokėjo keturis šimtus dolerių už teisę dalyvauti, taigi pinigai buvo iššvaistyti, be to, apsimesdamas, jog mokosi, prarado labai daug vakarų. Jis įtikino sunkiai dirbančią, viltimi gyvenančią žmoną, kad kaip tik dabar stengiasi išlaikyti testą. Iš tiesų jis gulėjo motelyje su ką tik išdulkinta moterimi ir svarstė apie sapno reikšmę.

— Ne apie testą, — paaiškino jis. — Manau, turėjau vykdyti kažkokią kokybės kontrolę, bet niekaip negalėjau atskirti lempučių spalvų.

Ji atsisėdo ir linktelėjo, lyg visa tai turėtų aiškią prasmę. Sara atrodo puikiai, — galvojo jis, — visiškai susikaupusi pokalbiui, net nepastebinti savo nuogumo. Jos speneliai buvo labai kieti dėl oro kondicionieriaus, tiesiog maldavo, kad juos kas nors pačiulptų. Net nesistengdamas jis įsivaizdavo ją nudistų paplūdimyje Naujajame Džersyje, nenorinčią nusimauti šortų, būsimojo vyro bauginamą, kad ji esanti apsimetėlė.

— Kas atsitiko? — pasakė ji. — Ar tu išvis kada nors norėjai būti teisininkas?

— Iš tikrųjų tai viskas įvyko netikėtai, — pripažino jis. — Vienas draugas iš studentų klubo — Polas Beris — norėjo būti advokatas. Ji manė, kad ta profesija labai įdomi ir žavinti, kaip seriale Los Andželo teisė. Jis užsiregistravo laikyti stojamąjį teisės egzaminą, tačiau ten nenorėjo eiti vienas. Mes prisigėrėm tekilos, ir jis mane įtikino nueiti kartu. Nuvažiavom pas Stenlį Kaplaną, kelias savaites pasimokėm ir kartu laikėm egzaminą. Kai paskelbė rezultatus, sužinojom, kad aš išlaikiau daug geriau už jį. Su mano rezultatais netęsti mokslų būtų buvusi kvailystė.

— Net jei nenorėjai būti teisininkas?

— Aš išvis nežinojau, ko noriu. Po koledžo atidėjinėjau kelerius metus, dirbau kelis skirtingus darbus, nieko įdomaus, tada pagaliau parašiau prašymą priimti mokytis.

— Tikriausiai buvo gana sunku.

— Buvo normalu. Tiesiog mokykla, žinai? Atlieki namų darbus, laikai egzaminus.

— Tai kas nepasisekė laikant paskutinįjį egzaminą?

— Nežinau.

— Visada galėtum laikyti jį žiemą, — pasakė jam. — Galėčiau padėti mokytis. — Vertinčiau praktikos testus, galėtum man paaiškinti užduotis. Kartais tai nemažai padeda.

Vyriškį sujaudino pasiūlymas. Kad ir koks nepraktiškas buvo, tačiau žinojo niekada nebūsiąs advokatas. Jis Sarai pasakė nežinąs, kodėl susikirto, bet tiesa buvo truputį kitokia. Jis žinojo, bet negalėjo to išreikšti žodžiais. Per paskutinius kelerius metus jam kažkas atsitiko, kažkas dėl buvimo namuose su sūnumi, pasinėrimu į vaiko dienos ritmą. Maži darbai, maži malonumai. Rutina, kuri peržengia nuobodumo ribą ir teikia savotišką ramybę. Jei darai tai pakankamai ilgai, suaugusiųjų pasaulis pradeda tolti. Jau nebegali pasivyti, net jei bandai.

— Ar nieko, jei pačiulpsiu tavo krūtį?

Visais Todo apgalvotais atžvilgiais diena buvo sėkminga, vienas iš tų retų atvejų, kai sudėtingas planas sėkmingai įvykdomas. Vyriškis išvengė nuobodulio ir pažeminimo, kurį jam sukelia egzaminas, ir pakeitė jį ramiu rytu paplūdimyje ir suaugusiųjų sekso popiete. Tai buvo naujų santykių su Sara viršūnė.

Nepaisant to, kelionė namo buvo slogi. Atrodė, jog kažkas būtų nenusisekę. Tačiau kas? Kiek Todas numanė, vienintelis visos kelionės slogutis buvo jo košmaras. Jo supratimu, apie dabartines profesines ir romantines dilemas sapnas nieko nesakė, o kėlė bendresnį ir labiau trikdantį perspėjimą dėl jo nenuspėjamo gyvenimo, dėl to, kad nebegali valdyti savo jausmų. Miegoti nueini linksmas, atsibundi liūdnas. Net neįsivaizduoji, kodėl, ir nieko dėl to negali padaryti.

Priešingai Ketei, kuri Todo jausmais nebesidomėjo, Sara, atrodo, aiškiai jautė jo nuotaikos pokytį. Kaip ir ryte, ji ištiesė ranką virš pavarų perjungimo svirties ir paėmė Todo ranką; tačiau šį kartą veiksmas atrodė labiau guodžiantis nei romantinis, lyg jis būtų ligoninės pacientas, kurį reikia pralinksminti.

— Atsimeni tą vyruką, apie kurį kalbėjom? Tavo geriausią koledžo draugą?

— Polą Berį.

— Ji vis dar tavo draugas?

— Po paskutinio kurso vienas nuo kito atitolom. Pradėjau susitikinėti su Kete, o jie prastokai sutarė.

— Ar jis tapo teisininku?

— Pažymiai nebuvo pakankamai aukšti. Įsidarbino nekilnojamojo turto agentūroje Vestčesterio apygardoje kaip tik tuo metu, kai prasidėjo bumas. Kai paskutinį kartą apie jį girdėjau, vairavo BMW ir susitikinėjo su televizijos reportere.

Sara patikrino galinio vaizdo veidrodėlius ir persirikiavo į kitą eilę. Todui ji atrodė patikima vairuotoja, ne per daug atsargi, bet ir ne per daug jausminga. Ketė važiavo lėtai, beveik kaip pagyvenusi moteris, bet visa jos asmenybė pasikeisdavo vos pastebėjus, kad kitas vairuotojas bando tuo pasinaudoti: užimti jos vietą stovėjimo aikštelėje ar tyčia neleisti persirikiuoti į kitą eilę. Per vieną sekundę ji bandydavo privažiuoti ir pro atvirą langą galėdavo apšaukti ją įžeidusį vairuotoją. Ji neklausė Todo perspėjimo, jog žmones užmuša ir dėl menkesnių priežasčių.

— Beveik nešneki apie draugus, — pastebėjo Sara.

— Todėl, kad jų neturiu. Teisės mokykloje neblogai sutariau su keliais vyrukais, bet jie išsibarstė po visą šalį. Kartais susirašinėjam elektroninu paštu, bet tai viskas. Man atrodo, kad jiems dėl manęs gėda. Jie visi jau dirba, uždirba tikrus pinigus, o aš...

— O Belingtone? Yra kas nors, su kuo leidi laiką?

— Tik su policininkais iš futbolo komandos. Dauguma per pastaruosius kelerius metus mano sutiktų žmonių — moterys. Negaliu joms tiesiog paskambinti ir pasakyti: ei, einam gerti alaus.

Sara linktelėjo ir nutilo. Ji keliskart, lyg norėdama paklausti, pravėrė burną, bet susilaikė. Todas nenustebo. Jis dar niekada nedraugavo su moterim, kuri mokėjo tylėti mašinoje, ypač tada, kai jis — išsiblaškęs, liūdnas ar tiesiog nenusiteikęs pokalbiui. Tai buvo moteriška silpnybė, poreikis pripildyti atmosferą šnekų, lyg žodžiai kaip nors galėtų sumenkinti jo liūdesį ar nepasitenkinimą.

— Viskas gerai, — pasakė jis. — Jei nori ko nors paklausti, tai klausk.

— Tiesiog svarsčiau apie studentų klubą.

— O kas tave domina?

— Nežinau. Niekada nesusitikinėjau su klubo vyruku. Kai buvau koledže, maniau, jog visi jie yra besmegeniai vakarėlių liūtai ir šiknaskylės seksistai.

— Tikriausiai mes tokie ir buvom, — juokdamasis pasakė jis. — Žinau, kad taip manė Ketė.

— Tau ten patiko?

— Antrame kurse dievinau. Trečiame toleravau. Paskutiniame kurse man nuo klubo daugiau ar mažiau darėsi bloga.

— Ar viskas yra taip, kaip žmonės galvoja? Laukiniai vakarėliai, žaginimai po pasimatymo? Mano mokykloj buvo klubas, kurį uždraudė po to, kai viena miesto vidurinės moksleivė vakarėlio metu nusigėrė iki komos. Moterų centras kiekvienais metais rengė mitingus prieš studentų klubus.

— Mes tokie nebuvom, — paaiškino jis. — Mus studentų miestelyje laikė nuobodžiąja brolija. Daugelis vaikinų baigė gamtos mokslus.

— Tai taip tipiška, — pasakė ji. — Maniau, kad buvai arogantiškas klubo berniukas su keliais šimtais skirtingų merginų. Tikriausiai tai net mane jaudino. Miegojau su priešu, ar kažkas panašaus.

— Vieną kartą atsitiko keistas dalykas, — po akimirkos dvejodamas atsakė Todas. — Trečio kurso pavasarį mergina iš Konektikuto universiteto atėjo į mūsų vakarėlį. Jos draugai išėjo, bet ji pasiliko. Graži mergina. Gal truputį putli. Žiauriai girta.

— Dieve, — pasakė Sara. — Nežinau, ar noriu tai girdėti.

— Gerai, — pasakė jis. — Pamiršk, kad išvis ką nors sakiau. Ji greit į jį pažvelgė.

— Na jau, Todai, negali dabar nutilti. — Nenoriu tavęs liūdinti.

— Aš didelė mergaitė. Manęs taip paprastai nenuliūdintum. — Manau, nepatikėsi, kas atsitiko. Tam tikru linksmybių metu ji paskelbė, kad visiems pačiulps. Visiems nariams. — Ji pasisiūlė?

— Prisiekiu, viską sugalvojo pati.

— Imu ir tikiu.

— Pats ten buvau, — pasakė jis. — Tavęs ten nebuvo. — Ji buvo girta.

— Visi buvo girti. — Tai kas atsitiko?

— Nieko. Atkalbinėjom ją. Sakėm, kad tai bloga mintis. — Tikrai?

Jis įsispoksojo į ją.

— Tai jau tikrai. — Tai tu...

— Nenorėjau, bet ji privertė mane jaustis kaltam. Lyg neleisdamas aš ją įžeisčiau.

— Negaliu patikėti, kad man tai pasakoji.

— Čia nėra keisčiausia dalis.

— Kas galėtų buti keisčiau? — Ji pasiliko savaitgaliui.

— O, Dieve.

— Ne, nieko tokio, apie ką tu galvoji, nevyko. Ji miegojo vieno vyruko — Bobio Džerardo — kambaryje. Labai mielas vyrukas. Visiškas moksliukas. Prieš ją nedraugavo su jokia mergina.

— Ir?

— Dabar jie vedę. Turi tris vaikus. — Neskiesk.

— Dalyvavau jų vestuvėse. Kaip ir daug kitų klubo narių.

— Vyrukų, kurie tą naktį buvo vakarėlyje?

— Taip.

— Kaip vestuvės?

— Visi elgėsi taip, lyg nieko nebūtų įvykę. Nė vienas apie tai nejuokavo ar net užuolankom neprisiminė. Kai žmonės klausė, kaip jaunikis ir jaunoji susipažino, jie tiesiog pasakydavo: klubo vakarėlyje — lyg tai būtų normaliausias dalykas pasaulyje.

— Šiurpu.

— Iš tiesų, vestuvės buvo visai neblogos.

Ketė prie vakarienės stalo buvo labai šneki. Ji dieną su Aronu praleido nuostabiai. Jie laikėsi normalaus režimo, ryte aplankė žaidimų aikštelę, dieną ėjo į baseiną. Kai grįžo namo, žaidė skaičių kortelėmis.

— Jam visai gerai sekasi, — pasakė ji. — Teisingai sudėlioja skaičius nuo vieno iki dvidešimt.

— Tikrai?

— Beveik, — ji nuleido balsą. — Turėjo bėdų su keturiolika. Bet, nepaisant to, jam sekėsi puikiai.

— Oho, — pasakė Todas. — Auginam mažąjį genijų.

— Labai juokinga.

— Aš nejuokauju, — pasakė jis. — Aš to nesugebėjau iki vienuoliktos klasės.

Savo klaidą jis suprato tik po kelių valandų. Jis ir Ketė gulėjo lovoje. Ji nors kartą — dėl to, kad su juo praleido visą dieną, — Aroną užmigdė savo kambaryje. Ji vilkėjo nuostabius apatinius, mažai odos dengiančias rausvas kelnaites su panašiais marškinėliais be rankovių, kurie atvėrė daug pilvo odos. Ji penkias minutes skaitė Stiveną Ambrouzą, tada užvertė knygą, lyg turėdama įdomesnį užsiėmimą.

— Jaučiuosi daug drąsiau.

— Dėl ko?

Ji nusijuokė manydama, jog jis ją erzina.

— Testo, kvailiuk. Stotyje atrodei toks atsipalaidavęs. Paskutinius du kartus, grįžęs namo, baisiai nervinaisi. Nekalbėjai su manim, nežaidei su Aronu. Šiandien tu kaip kitas žmogus.

— Tikriausiai pripratau.

Jo nuostabai, žmonos ranka pasuko tiesiai prie pimpalo.

— Praėjo daug laiko, — jį per apatinius trindama ranka, pasakė ji. — Žinau, kad paskutiniu metu buvau truputį susierzinusi.

— Viskas gerai, — pasakė jai. — Patyrėm daug streso.

Ketė jį pabučiavo, jis bučiavo žmoną. Todas nuo jos rankos jautė didėjantį susijaudinimą, tačiau silpnas skausmas priminė, kad jau dukart tą dieną mylėjosi. Gal jam sukietėti ir pavyks, taip jau yra buvę, bet nepavyks baigti, bent jau ne taip, kaip reikia. Jis palietė žmonos riešą.

— Žinai ką? — pasakė Todas. — Geriau nereikia.

Ji sudejavo.

— Kodėl ne?

— Man reikia taupyti jėgas rytojui. Geriau pataupysiu energiją

— Gal tu ir teisus, — pasakė ji.

Kitą dieną, Ketei įvažiavus į stotį, jis stengėsi atrodyti liūdnas ir pervargęs. Visai nebuvo sunku. Antra testo diena buvo ilga, tvanki ir betikslė. Sara su Liuse pasiliko namie — susitarti dar dėl vienos dienos Liusės priežiūros buvo neįmanoma, taigi Todas vienas kaip turistas vaikščiojo po Bostoną. Rytą jis praleido Niuberio gatvėje, tada, po pietų, tuščiame teatre žiūrėjo dieninį spektaklį. Vėliau, prieš grįždamas į stotį, jis greito maisto užkandinėje perskaitė kelis laikraščius.

Kai įlipo į mašiną, Ketė bandė slėpti nusivylimą. Vakarienės metu ji buvo tyli, įdėmiai stebėjo savo vyrą. Kai paklausė, kaip jam sekėsi egzamine, jis atsakė vieninteliu žodžiu:

— Siaubingai.

Tą naktį lovoje valandą skaitė. Išjungė lempą ir nusisukdama nuo jo apsivertė ant šono. Po ilgos tylos ji atsivertė ant nugaros.

— Todai?

— Mmm?

— Papasakok apie Sarą.

SEKMADIENIO BAŽNYČIA

Kaip nepraktikuojantis katalikas, Laris Munas visiškai nemėgo sekmadienio rytais anksti keltis, vilktis puošnius drabužius ir per visą miestą važiuoti į Šv. Ritos bažnyčią. Jam daug labiau patiko iš tėvo išmokta padedanti atsipalaiduoti spurgų valgymo ir laikraščio skaitymo rutina. Puikus ritualas, kuris, jo nuomone, tobulai tiko prie Dievo įsakymo — sekmadienį švęsk. Tačiau advokatas jam liepė eiti į bažnyčią, taigi jis pakluso.

Voltą Rudmaną iš kontoros Rudmanas ir Bošas jis sutiko, gavęs savo žmonos rašytinį perspėjimą apie skyrybas. Aptukęs, žilas, petnešas nešiojęs vyrukas Rudmanas jam buvo panašesnis į televizijoje advokatą vaidinantį aktorių, nei į tikrą teisininką. Jis nutaisęs protingą veidą išklausė Lario pasakojimą apie santuokos sunkumus.

— Man pinigai nerūpi, — pareiškė jam Laris. — Tiesiog nenoriu būti atskirtas nuo vaikų.

— Turi priežasčių bijoti, jog žmona bandys riboti jūsų bendravimą?

— Mano kantrybė labai silpna, — pripažino Laris. — Kartais sakau dalykus, kuriuos būtų geriau nutylėti.

— Vaikams?

— Jų motinai.

— Jiems girdint?

Laris linktelėjo.

— Ar taip atsitinka dažnai?

— Tik kelis kartus.

— Ir kiek metų jūs vedę?

— Aštuonerius metus. Kartais ji mane labai nervina, — bandydamas būti teisingas, pripažino Laris. — Kartais ir aš ją nervinu.

— Visko atsitinka, — tarė Rudmanas. — Net ir laimingose santuokose.

— Turiu pykčio valdymo problemų, — pripažino Laris. — Visiškai tą suprantu.

Laris, kaip tepdamasis losjonu po skutimosi, paplekšnojo sau per žandus.

— Tikrai nemalonu klausti, pone Munai, bet tai svarbu. Ar kada nors fiziškai smurtavote prieš savo žmoną ar vaikus?

— Žinoma, kad ne, — tarė Laris. — Niekada.

— Man labai palengvėjo tai išgirdus, — Rudmanas sau leido atsargiai nusišypsoti. — Taigi iš esmės, pagrindinis jūsų žmonos rūpestis — jūsų palaidas liežuvis?

— Jei šnekant atvirai, tai tiesiog kupranugario kuprą sulaužęs šiaudas.

Laris pasakė Rudmanui didžiausią nesutarimų priežastį: jis, sveikas trisdešimt trejų metų vyras, išėjo į atsargą ir gavo policijos neįgalumo pensiją. Jis paaiškino, jog tai vedė Džoaną iš proto. Ji manė, kad jis užsistovėjo vietoje, paskendo tinginystės ir savigailos pelkėje. Ji troško, kad jis susirastų darbą, domėtųsi pasauliu, dažniau išeitų iš namų.

— Galėtumėt su ja susitikti proceso viduryje? — pasiteiravo Rudmanas. — Nepakenktų ir per kelias kitas savaites pasiieškoti darbo. Padėtų netgi pareigos nepilnu etatu. Atvirai šnekant, jūsų metų bedarbis vyras teisėjo nesužavėtų.

— Aš nesu bedarbis, — pastebėjo Laris. — Aš išėjęs į atsargą.

— O kaip dėl mokyklos? — paklausė Rudmanas. — Gal galėtumėte eiti mokytis, įgyti naujų įgūdžių.

— Verčiau jau laiką leisčiau saugodamas savo vaikus. Girdėjote apie Ronį Makgorvį, tiesa?

— Neteko.

— Vaikų tvirkintojas.

Rudmano veide, kai išgirdo vardą, atsirado pasibjaurėjimo išraiška.

— Kažką mačiau laikraštyje. O gal ant telefono stulpo?

— Sunkara gyvena mūsų rajone, — pasakė Laris. — Mano svarbiausias užsiėmimas: saugoti savo vaikus nuo to iškrypėlio.

— Visiškai suprantama. Aš taip pat nervinčiausi, — Rudmanas pasižiūrėjo į laikrodį. — Turėčiau dar ką nors žinoti?

— Ji nori, kad vaikščiočiau į bažnyčią, — pasakė Laris. — Mano, kad turėčiau rodyti geresnį pavyzdį vaikams.

— Jai tai svarbu?

— Labai, — pasakė Laris. — Ji arši katalikė.

— Kodėl nesutinkate? Bent jau kelis ateinančius mėnesius, kol išsiaiškinsime dėl vaikų globos.

— Tačiau aš ateistas, — prieštaravo Laris.

Rudmanas jį tyrinėjo iš kitos stalo pusės. Nepaisant putnaus, linksmo veido, jo akys galėjo atrodyti plieninės, ir visai neblogai veikė prisiekusiuosius.

— Padarykite sau paslaugą, pone Munai, — patarė jis. — Kuriam laikui išmeskite tą žodį iš savo žodyno. Ir sekmadienį nueikite į bažnyčią.

Tą naktį, daugiau nei prieš dešimt metų, kai jie susitiko, nei Laris, nei jo greit būsianti buvusi žmona jokių prizų už aktyvų tikėjimą Dievu nebūtų laimėję. Jei jie būtų artimai sekę bažnyčios, pagal kurios dorovę buvo auklėjami, mokymą, Džoana tikrai nebūtų dalyvavusi Kahlua klube ketvirtadienio vakaro Mis Speneliai konkurse ir Laris — kartu su draugu tvarkdariu, milžinišku nekalbiu vyru, žinomu Djuko vardu — tikriausiai nebūtų ant keturių finalininkių kibirais pylę šaltą vandenį. (Džoana užėmė kiek nuviliančią trečią vietą, tačiau Laris, prisigėręs tekilos, jai paaiškino, jog taip atsitiko todėl, kad jis tebuvo vandens pilstytojas, o ne teisėjas, kuris, jo kuklia nuomone, turėjo pasitikrinti savo žlibas akis.)

Nepaisant jų meilės kontraceptikams ir priešvedybiniam seksui (pirmąją pažinties naktį!) — nutylint jų teorinį pasiruošimą nutraukti nelauktą nėštumą, jei netyčia prireiktų, kažkokiu giliu, nieko bendra su religija neturinčiu, bet nuo auklėjimo priklausančiu būdu manėsi esą geri katalikai. Jie buvo tokie patys katalikai, kaip ir kiti amerikiečiai, tai buvo jų prigimtinė teisė, pilietybės rūšis, kurią tėvai perdavė jiems, o jie perduos vaikams, nepaisant to, jog jie nelabai kreipė dėmesį į Vatikano požiūrį dėl tokių problemų, kaip šlapių marškinėlių konkursai ir abortai.

Kitaip nei Džoana, Laris iki aštuntos klasės lankė katalikišką dabar jau uždarytą Šv. Antano mokyklą — tais laikais jie leido senoms pamišusioms vienuolėms mokyti; stebuklas, kad jis ir jo klasės draugai išvis išmoko skaityti — ir net trumpai patarnavo mišioms — paprastai padėdamas Tėvui Makmanusui, jaunam, aktyviam kunigui, kuriam labai patiko aktyvios krepšinio varžybos ir kuris iš tiesų pabėgo su karšta Deivo Michaleko mama, dievobaiminga, subrendusia, seksualia moterimi, kuri praverdavo lūpas ir bendraudama kaišiodavo liežuvį taip lėtai, kad Laris iškart susijaudindavo. Tiesą sakant, taip atsitikdavo ir tėvui Makui, tačiau jie apie tai po pamaldų nediskutuodavo. Praūžus baisiam skandalui, buvęs kunigas ir buvusi ponia Michalek persikraustė į kitą miestą, kur atidarė vaizdo įrašų parduotuvę, pavadintą Ponas Filmas. Jiems visai neblogai sekėsi, kol netoliese buvo atidaryta Blockbuster tinklo parduotuvė, ir jie perkelis mėnesius bankrutavo.

Nepaisant to, kad santykių pradžioje jų požiūris į religiją buvo maždaug vienodas, per pastaruosius dešimt metų jų požiūriai išsiskyrė. Jis galėjo nurodyti tikslią jų teologinio konflikto pradžios akimirką. Tai įvyko pirmaisiais santuokos metais, anksti šeštadienio rytą, kai jie daugiau nei metus bandė susilaukti vaiko. Būtent tą rytą Džoanos mėnesinės vėlavo net savaitę ir abu tikėjo, jog pagaliau jiems pasisekė. Jie mylėjosi neįprastai švelniai, pagerbdami pačią gyvenimo paslaptį, tačiau baigę ant paklodžių ir savo kūnų pamatė daug kraujo. Džoana nuėjo į vonią nusiprausti; per uždarytas duris Laris girdėjo ją verkiant. Tačiau, kai ji išėjo iš vonios, virš įkloto vilkėdama senas gėlėtas kelnes, jos ašaros jau buvo išdžiūvusios.

— Atsiprašau, — kai ji atsigulė šalia, glostydamas plaukus, tarė Laris. — Maniau, jau pavyko.

Ji apsivertė ant šono ir narsiai žiūrėjo vyrui į akis.

— Svarsčiau, — pasakė ji. — Gal tiesiog Dievas nenori, kad mes turėtume vaikų?

Jos pastaba Lariui pasirodė kaip smūgis per veidą.

— Kodėl Dievui turėtų rūpėti? Visame pasaulyje milijonai žmonių susilaukia vaikų. Kuo Jam mes nepatinkam?

— Nesu tikra, — pripažino ji. — Juk negalim visada žinoti, ko Jis nori. Mums tiesiog reikia su tuo susitaikyti.

— Manau, reikia apsilankyti Džono ir Karen rekomenduotoje vaisingumo klinikoje. Tai galėtų būti mechaninė problema, koks nors blokas, ar kas nors panašaus. Juk galima ir operuoti.

— Arba tai yra Dievo valia.

— Klausyk, — pasakė jis. — Ne viskas yra Dievo valia. Jei sugenda vaizdo grotuvas, tai atsitinka ne todėl, kad Dievas nenori, kad tu žiūrėtum filmą.

— Nesišaipyk iš manęs, Lari.

— Aš tiesiog sakau, kad jei sugenda vaizdo grotuvas, tu jo neneši pas kunigą. Neši jį į taisyklą.

— Mes-gyvi organizmai, — pastebėjo ji. — Mes-ne vaizdo grotuvai.

— Mūsų kūnai yra mašinos, — pasakė jis. — Kartais juos tereikia truputį pareguliuoti.

Tą dieną Džoana nuėjo išpažinties, pirmosios per nežinia kelerius metus, o sekmadienį nukako į bažnyčią. Tačiau pirmadienį ji paskambino į vaisingumo kliniką ir susitarė dėl preliminarios apžiūros.

Jų palengvėjimui, tačiau Lario ilgalaikiui liūdesiui, problemą rado visai nesunkiai: jo spermoje buvo taip mažai spermatozoidų, kad apvaisinimo galimybė normalios sueities metu buvo „labai neįtikėtina”. Daktaras rekomendavo dirbtinį apvaisinimą ir, nepaisant to, kad toks procesas buvo labai abejotinas „Dievo valios” pavyzdys, Džoana neprieštaravo.

— Norėčiau, kad būtume sužinoję seniau, — išeidamas iš klinikos, pasakė jis. — Būtume sutaupę daug pinigų prezervatyvams.

Džoana pastojo iš pirmo karto, bet persileido antrajame trimestre. Tai buvo skausminga ir baisi patirtis, kurią ji iškentė, Lario nuomone, su kiek gąsdinančiu, bet ir žavėtinu stoicizmu.

— Palieku tai Dievo rankose, — pasakė ji. — Pati nieko valdyti negaliu.

Truputį finansiškai padėjus tėvams, jie pabandė ir antrą kartą. Šį kartą rezultatas buvo sėkmingas, tačiau pats nėštumas gana sunkus. Paskutines aštuonias savaites Džoana nuolat gulėjo lovoje. Visą šį laiką ji kalbėjo rožinį ir skaitė Bibliją, žiūrėjo televizorių (ji turėjo silpnybę TV parduotuvei ir filmui Taksi, kurio kartojimų stengėsi nepraleisti). Kai gimė dvyniai, jos pirmi žodžiai buvo skirti ne gydytojui ar seselei, kurie jai padėjo gimdyti, net ne vaikų tėvui, kuris viso vienuolikos valandų gimdymo metu laikė ją už rankos ir linksmino, bet Dangiškam Tėvui.

— Ačiū tau, Jėzau! — išlemeno moteris, kai du dvynius padėjo jai ant krūtinės. Dėkojo įkvėptai, kaip Alabamos bažnyčios choro dainininkė. — Ačiū tau, Dieve!

Net tą laimingą akimirką Laris vos įstengė paslėpti susierzinimą.

Kas atsitiko? — norėjo paklausti Laris. — Ar Dievas persigalvojo? Gal jis staiga nusprendė, kad mes galim turėti vaikų?

Tuo pačiu metu jo širdis buvo tokia pilna džiaugsmo — berniukai buvo sveiki ir gražūs, jis planavo juos išmokyti žaisti futbolą ir krepšinį bei važiuoti stovyklauti ir nuoširdžiai troško jausti savo žmonos tikėjimą. Jis būtų buvęs labai laimingas, galėdamas pakelti akis į dangų ir padėkoti Visagaliui, visažiniui griežtai mylinčiam vaikystės Dievui. Deja, to padaryti ramiu veidu jam nebūtų pavykę.

Vyras tikėjosi, kad pagimdžius vaikus Džoanos religingumas sumažės, tačiau jis tik suintensyvėjo. Ji tapo fanatiška bažnyčios lankytoja ir puolėsi įkalbinėti jį vaikščioti kartu. Taip pat ji norėjo, kad jis eitų komunijos. Iš dalies, ji visko iš jo reikalavo dėl naudos jam pačiam, bet, kita vertus, dėl to, jog norėjo užauginti dvynius gerais katalikais. Manydamas, kad valanda apsimetinėjimo buvo verta ramaus harmoningo gyvenimo, Laris pakluso žmonai ir vaikščiojo į bažnyčią. Tai tęsėsi visus metus, iki 1998 metų rudens, kai jo gyvenimas apsivertė aukštyn kojom.

Tų metų žiemą Muno tėvui diagnozavo plaučių vėžį. Jis plito greitai, tačiau žudė lėtai. Prieš mirtį vyrui teko ilgai pasikankinti, kenčiant milžiniškus skausmus, ir jaustis pažemintam. Tokia mirtis tiko tokiems žmonėms, kaip Hitleris ar Džefris Dameris. Tačiau tikrai ne tokiems linksmiems vyrukams, kurie trisdešimt septynerius metus iki nukritimo dirbo uošvio automobilių dalių parduotuvėje ir pensija džiaugėsi vos tris mėnesius, po kurių gydytojas paskelbė mirties nuosprendį.

Praėjus maždaug mėnesiui po laidotuvių, Laris stovėjo Belingtono prekybos centre, žiūrėdamas žemyn į ginkluotą nusikaltėlį, kurį ką tik peršovė į kaklą adrenalino antplūdžio sukeltos panikos metu. Jis pradėjo suprasti, kad „nusikaltėlis” paprasčiausiai tebuvo mielas vaikis, o „ginklas” — plastmasinis žaislas, atrodantis taip neįtikinamai, kad Laris manė viską esant kažkokiu kosminiu pokštu.

Dvi jo gyvenimą viena po kitos užgriuvusios tragedijos — atmintyje atrodė, kad viskas įvyko tuo pačiu metu, lyg jis tiesiai iš kapinių būtų atėjęs į parduotuvę — tik patvirtino tą, ką jis seniai įtarė. Pasaulis yra žiauri ir beprasmė vieta, kur, nepaisant žmonių gerumo ar blogumo, jiems atsitinka vienodai geri ar blogi dalykai. Jie tiesiog atsitiko. Ir jei koks nors Dievas visą tai valdė, tarnaudamas kokiam nors dieviškam tikslui (kaip tvirtino Džoana), tada Dievas buvo šiknius, ar, geriausiu atveju, nevykėlis. Bet kuriuo atveju Lariui Munui ar bet kuriam kitam žmogui, norinčiam gyventi normalų gyvenimą ir apsaugoti mylimus žmones nuo sužeidimų, liūdesio ir mirties, Dievas buvo visiškai nereikalingas.

— Juokauji? — jam bandant šį savo požiūrį paaiškinti žmonai, paklausė ji. — Manai, Dievas yra šiknius?

— Maždaug.

— Turiu tau naujieną, — pasakė jam. — Jis apie tave irgi tikriausiai itin gerai negalvoja, Lari Munai.

— Jeigu tau rūpi, tai Dievas gali degt pragare, — iškošė Laris. — Žinoma, iškart, kai tik baigs bučiuoti man užpakalį.

— Prisiekiu, — tarė ji. — Jei nors kartą išgirsiu tave taip kalbant prie berniukų...

— Ką? Ką padarysi?

Ji pradėjo kažką sakyti, bet sustojo. Laris, jausdamasis laimėjęs, nuėjo šalin. Tačiau vėliau, kai pagaliau nusiramino ir viską šaltai apgalvojo, suprato, jog nuo tos akimirkos jų santykiai pasikeitė.

Su žaviai kalta veido išraiška padaužiškame veide, Sandra Bulok nusiėmė šokoladu glaistytą spurgą nuo vakarinės suknelės ir atidavė ją kažkokiam britų aktoriui, kuris ne visiškai ¿tikinamai vaidino homoseksualą. Mei, viltingai žvilgtelėdama į Ronį, sukikeno.

— Kaip miela, — pastebėjo ji.

Ronis lėtai pasisuko, nužvelgė ją savo didingu žvilgsniu, lyg būtų koks nors Harvardo profesorius, o ne bedarbis, sėdėjęs kalėjime sargas.

— Kažkokia nesąmonė, — pasakė jis.

— Ji alkana, — paaiškino Mei. — Bando pasislėpti skanėstų.

— Tai suprantu, mam. Betgi vidurnaktis.

— Na ir kas?

— Kodėl spurgų padėklas mėtosi vidury nakties?

— Ten vyksta grožio konkursas. Jie maistą palieka merginoms.

— Merginos turėtų miegoti.

— Kažkas jas ten padėjo ir pamiršo.

— Kurioj tu gyveni planetoj? Niekas nepamiršta spurgų padėklo.

— Nebūk toks įkyruolis.

— Ko tu iš manęs nori? Tas filmas visiškai kvailas.

Po Mei kūną kaip liga pasklido pažįstamas pralaimėjimo jausmas. Ji tenorėjo atitraukti sūnaus dėmesį nuo bėdų ramiu šeštadienio vakaru namuose, su filmu ir dubeniu spragintų kukurūzų. Ji matė, kad kažkas jį kamuoja, liūdina.

Kai tik grįžo namo, Ronis bent jau stengėsi ieškoti darbo, galvoti apie ateitį, net kartais mandagiai kreiptis į savo mamą.

Tačiau po prieš kelias savaites vykusio aklo pasimatymo, optimizmas dingo. Jis pasidavė. Net neapsimetinėjo skaitąs darbo skelbimus ir kategoriškai atsisakė bendrauti su atsakiusiomis į jo reklamą moterimis. Tiesiog trynėsi namuose ir skundėsi, kad per televizorių nerodo nieko gera. Šį vakarą jis atrodė ypač susijaudinęs. Supo koją ir muistėsi ant sofos. Elgėsi kaip vėluodamas į svarbų susitikimą, bet, deja, užstrigęs kamštyje.

— Negaliu patikėti, — murmėjo jis. — Visa parduotuvė pilna filmų, o mes žiūrim šitą šūdą.

Sandra Bulok šnekėjo su gražiu vyru, sakė paliekanti grožio konkursą. Galėjai aiškiai matyti, kaip smarkiai ji patiko gražiajam vyrukui; net tada, kai tas atsikando šokoladinio batonėlio, visiems atrodė, jog ims ir pabučiuos.

— Ji su ta suknele atrodo labai gražiai, — tarė Mei. — Filmo pradžioje buvo nuobodoka, bet dabar jos patrauklumas išryškėjo.

— Ji bjaurusis ančiukas, — suburbėjo Ronis. — Net atsilikėlis galėjo sukurti šitą filmą.

— Na, man jis patinka.

Moteris pasirinko filmą Mis Slaptoji agentė, nes jis atrodė lengvas, linksmas, ne per daug rimtas ar niūrus, be sekso scenų ar keiksmažodžių, kas taip dažna šiuolaikiniame kine. Ji su Berta išsinuomojo filmą prieš kelis mėnesius ir juokėsi iki nugriuvimo. Gal čia šuo ir pakastas? — suprato Mei. Gal jai nereikėjo užsiminti apie Bertą? Viskas, kas jai patiko, iškart tapdavo bjauru Roniui. Jis prisiversdavo specialiai nekęsti to dalyko.

— Ši vieta labai juokinga, — pasakė Mei, kai prasidėjo talentų konkursas. — Tau šita vieta labai patiks.

Sandros Bulok išvaizda buvo labai keista. Ji vilkėjo raukšlėtą trumpą suknelę, o plaukus buvo susipynusi į kasas. Ji „grojo”, trindama pirštų galais taurių, pripildytų vandeniu, briaunas, ir visa tai visai neblogai skambėjo. Žiūrovams ji labai patiko. Tačiau tada kažkoks vyrukas kaubojiška skrybėlė pradėjo slinkti scenos link. Kai sujudėjo jo lietpaltis, galima buvo įžvelgti pistoletą.

— Tikiuosi, jis ją nušaus, — murmėjo Ronis. — Išlaisvintų iš kančių.

— Jei nepatinka, eik paskaityk knygą ar dar ką. Ir baik pagaliau muistytis. Su ta koja varai mane iš proto.

Ronis stengėsi sėdėti ramiai, bet ji matė, kad jis trykšta energija. Sūnus atrodė kaip neramus paauglys: viena akimi stebeilijosi į duris, nuolat judėjo. Mei tai nepatiko; taip pat jis elgėsi tą rytą, kai pasirodė mažajai skautei.

— Nežinau, kas blogai, — pasakė jis. — Negaliu skaityti. Atrodo, lyg būčiau pamiršęs, kaip reikia susikaupti.

Ji, atsilygindama tuo pačiu ir nesakiusi nė žodžio, nusisuko į televizorių. Britas kimšo pagalvėles į Sandros Bulok maudymosi kostiumėlį, vis įkišdamas ranką į liemenėlę. Ronis juokėsi, bet jo juoke buvo kažkas, kas moterį nervino, priminė jai dalykus, apie kuriuos jai galvoti nepatiko.

— Norėčiau, kad tu būtum tai merginai malonesnis, — pasakė Mei. — Tai, kurią vežeisi vakarieniauti.

— Kada tu apie ją pamirši? Sakiau gi, kad ji ne mano skonio.

— Žinau viską apie tavo skonį, — tarė Mei.

— Nieko nesupranti, mam. Jai atsisukę keli varžteliai.

Mei prikando liežuvį. Ronis nieko nežinojo, bet praėjus kelioms dienoms po pasimatymo motina paskambino Šeilai. Ji nenorėjo kištis, bet buvo smalsu, o Ronis atsisakė ką nors pasakoti. Nepasakojo net ką valgė vakarienės. Mergina dosniai smulkmenų nežarstė. Ronis dėl to pasirodė teisus: ji buvo truputį priekvailė, — bet Mei puikiai suprato, kad Ronis kaip džentelmenas tikrai nesielgė.

— Turėtum žmonėms suteikti galimybę, — pasakė ji. — Juk pasaulyje nėra tavęs laukiančios tobulos moters.

— Žinai, ko mums reikia? — staiga tarė Ronis. — Kompiuterio.

— Ką tu veiktum su kompiuteriu?

Ronis prieš atsakydamas trumpai pagalvojo.

— Elektroniniam paštui, — pasakė jis.

— Ir kam gi tu rašysi? — svarstė Mei.

— Ne tik tam, — skaičiavo pirštais Ronis. — Internetu galima sumokėti mokesčius, žaisti žaidimus, užsakyti lėktuvo bilietus ir daug kitų dalykų. Visi turi kompiuterius.

— Jie per brangūs.

— Jei išmokčiau naudotis kompiuteriu, — aiškino Ronis, — turėčiau daug daugiau galimybių susirasti darbą. Tai rašo kiekvienoje reklamoje. Šiandien ir šiame amžiuje be kompiuterinio raštingumo esi niekas. Tikriausiai už penkis šimtus dolerių galėtume gauti kokį nors naudotą.

Mei išsigando. Ji žinojo, kaip veikia Ronio protas. Kai jis pradėdavo šnekėti taip apgalvotai ir sklandžiai, jeigu jau kokia mintis šaudavo į galvą, reikėjo suprasti, kad jis sugalvojo kažką negera.

— Žinau, kodėl tau reikia kompiuterio, — pasakė ji. — Manai, neskaitau laikraščių?

— Ką? — Ronis vaidino vieną iš mėgstamiausių savo vaidmenų — nekaltąjį. — Nesuprantu, apie ką čia kalbi.

— Nori pažiūrėti paveiksliukų.

— Kokių paveiksliukų?

Mei neatsakė. Kai jį nuteisė, prieš kelerius metus ji rado Ronio paveiksliukų. Jo spintoje laikytame lagamine — turėjo visą kolekciją. Pripažindama, jog jos sūnus tikrai nesveikas, gal net pabaisa, ji verkdama vonioje juos sudegino.

— Nenoriu žiūrinėti į paveiksliukus, mam. Prisiekiu Dievu. Su visu tuo jau baigiau.

Ronis buvo toks geras aktorius, kad Mei beveik patikėjo, jog jis sako tiesą. Tačiau ji savo sūnų pakankamai gerai pažinojo.

— Nuo kompiuterių laikykis kuo toliau, — griežtai pasakė jam. — Ir dar kai ką pasakysiu... Noriu, kad rytoj su manim eitum į bažnyčią.

— Jokiu būdu, — nukirto Ronis. — Į bažnyčią nieku gyvu neisiu.

— Nagi, — tarė jam Mei. — Tavo gyvenime reikia kažko teigiama.

— Tam man ir reikia kompiuterio.

— Baigsi tu su tuo kompiuteriu ar ne?

— Anksčiau ar vėliau vis vien jį nusipirksiu, — pasakė Ronis. — Nesvarbu, patinka tau ar ne.

— Ką tai turėtų reikšti?

— Nenoriu to sakyti, mam, bet tu visą laiką šalia nebūsi, kad mane sulaikytum.

— Visiška tiesa, — sutiko su juo Mei. — Tikriausiai iškeliausiu greičiau nei tu manai.

Mei tai sakant, kažkas jos širdyje lūžo. Juk tai buvo tiesa. Kažkas su ja buvo negerai. Galvos skausmai, nuo kurių nepadėjo aspirinas. Galvos svaigulys vos atsistojus. Vien per pastarąją savaitę ji dukart atsibudo ant miegamojo grindų ir net nenutuokė, kaip ten atsidūrė.

— Ką darysi, kai aš mirsiu? — drebančiu balsu atsakymo reikalavo ji. — Kas tada tavim rūpinsis?

Ronis atsisėdo arčiau sofos atlošo. Jis apkabino mamos pečius ir lengvai suspaudė. Tai buvo pirmas kartas per kelias savaites, kai jis ją palietė. Ašaros, lyg iš didelės šlapios kempinės, pasipylė jai iš akių.

— Kas yra, mam?

— Blogai jaučiuosi, Roni.

— Kodėl neini pas gydytoją?

— Ir ką jie padarys? Aš sena. Gal jau ateina mano laikas?

Mei padėjo ranką sūnui ant skruosto. Ji matė, koks jis išsigandęs.

— Eime rytoj į bažnyčią. Pasimelsk už savo sergančią motiną.

— Gerai, — pasakė jis. — Tačiau nemanau, kad Dievas labai manęs klausys.

— Jis klauso visų, — tikino ji. — Mes visi-Jo vaikai. Visi iki vieno.

Ronis vėl suspaudė jos petį.

— Viskas tau bus gerai, mam. Žinau tai.

Mei kūktelėjo ir nusišypsojo.

— Žiūrėk filmą, — pasakė ji. — Čia įdomiausia vieta.

Vienintelis dalykas, Lariui patikęs lankantis bažnyčioje, buvo Džoana, kuri sumišo ir nuliūdo, jį pamačiusi. Pirmą sekmadienį jos veide šiuos jausmus jis pamatė, eidamas komunijos — išpažintį praleido, mat, kaip ateistas, jautėsi galįs ignoruoti tam tikras katalikų doktrinas-ir grįždamas nuo altoriaus praėjo jos suolą. Berniukų veidai nušvito džiaugsmu vien jį pamačius; jie tampė motinos ranką, šnibždėjo ir rodė jo pusėn, tokiu būdu priversdami Džoaną nutraukti spoksojimo tiesiai prieš save ir apsimetinėjimo, jog vyro nepastebi, strategiją. Ji, apsimesdama nustebusi, žvilgtelėjo jo pusėn, išspaudė mažą šypseną, tačiau jos akyse liko įtarumo ir priešiškumo ugnelės.

Kai jis „netyčia” atsitrenkė į Džoaną po pamaldų, ji elgėsi truputį geriau. Žinoma, to susidūrimo išvengti buvo beveik neįmanoma, nes Laris atsistojo ant kelio, vedančio nuo pagrindinio įėjimo į stovėjimo aikštelę. Laukti jam teko beveik penkiolika minučių, kol ji priešais bažnyčią plepėjo su draugais ir pažįstamais. Galiausiai ji įsitraukė, Lario nuomone, į draugiškesnį nei įprastą pokalbį su nigeriečiu kunigu: lieknu, vabališkomis akimis vyru, kuris kalbėjo su akcentu ir buvo pasipūtęs, o vardas buvo neištariamas — Nagubis ar Ganubis — kažkas panašaus. Laris manė, jog šventikas yra gėjus — dėl akcento bei teatriškų judesių, bet pakeitė nuomonę pastebėjęs, kiek tėvas Ubangis dėmesio skiria Džoanai, kuri, kaip paprastai, bažnyčion atėjo apsirengusi taip, lyg Purvini šokiai būtų aštuntasis sakramentas — trumpas sijonas, paprastos juodos kojinės, netvirti aukštakulniai bateliai ir aptempta raudona palaidinė, kurią pamačius visiems buvo aišku, kodėl ji kadaise varžėsi dėl Mis Speneliai titulo. Ji ir Laris dėl sekmadieninių drabužių pykosi ir anksčiau; prakeiktą posakį „supista kekšė”, dėl kurio jie išsiskyrė, įkvėpė liepos karščio bangos metu pamaldose jos vilkėtos suknelės gili iškirptė. Jos pasiteisinimas visada buvo tas pats: būdama seselė, didžiąją laiko dalį ji praleisdavo vilkėdama bjaurią uniformą; nejaugi nenusipelnė nors vieną dieną per savaitę atrodyti gražiai?

Tėvas Banugis tikrai manė taip pat. Ji vis lietė jo ranką ir linksėjo taip žemai, jog galėjai pamanyti, kad kalba ne Džoana, bet jos papai. Pašnekovai ėmė iš kažko juoktis, jų linksmumas buvo toks ištęstas ir perdėtas, jog buvo girdėti net iš trisdešimties metrų atstumo. Jis negalėjo nesusinervinti. Kas gi galėtų būti taip juokinga pusę dešimtos ryto? Nejaugi Afrikoje nebuvo milijonų badaujančių vaikų? Jis beveik nusprendė nueiti ir sutrukdyti jų meilikavimus, bet jo įsikišimo neprireikė, nes Džoana ir tėvas Nuganbis apsikabino šalikelėje. Jų apsikabinimas buvo toks nederamai tvirtas, jog Laris atsiminė tolimos praeities skandalą.

Jėzau Kristau, — galvojo jis. — Dar viena ponia Michalek. Po kelių dienų jie jau atidarinės vaizdajuosčių parduotuvę.

Visą šį laiką dvyniai paklusniai stovėjo šalia motinos. Jie atrodė kaip maži rimti angelėliai baltais trumparankoviais marškiniais ir prisegamais kaklaraiščiais, tačiau kai tik kunigas nusisuko, jie pradėjo stumdytis ir kažkuo skųstis. Žinoma, to pastebėti Džoana nesiteikė. Kaip visada efektyviai, ji paėmė vaikus už rankos ir timptelėjo ton pačion pusėn, kur stovėjo Laris.

Vaikai tėvą pamatę labai apsidžiaugė, ištrūko iš motinos ir pasileido bėgti link jo. Nuo paskutinio karto, kai matė juos, praėjo tik diena — Džoana jam leisdavo šeštadieniais susitikti su berniukais, bet jis vis tiek jautėsi ištroškęs bendrauti. Vien pamačius juos atbėgant, vyrui prašviesėjo visa diena. Taip buvo nuo tada, kai jie pradėjo lankyti vaikų darželį, o jis turėjo visas darbo dienas kentėti, nes dvynių nebuvo šalia. Apkabino juos, ir laikydamiesi už rankų leidosi ramiai eiti Džoanos link. Jei nebūtų reikėję garbinti Dievo, Laris mielai reguliariai lankytų bažnyčią.

— Na na, — tarė Džoana. — Argi tai ne sūnus palaidūnas?

Laris atkišo žandą sveikinimosi bučiniui, bet Džoana praėjo pro šalį ir toliau ėjo link stovėjimo aikštelės, priversdama Larį apsisukti ir skubėti paskui. Tai nebuvo lengva, nes ji skuodė greitai, net su aukštakulniais. Jam eiti buvo sunkiau dėl dviejų judančių berniukų papildomo svorio. Kai pagaliau pasivijo žmoną, ji buvo atrakinusi automatines mašinos duris.

— Ką, žmonės nesidžiaugia, pamatę sūnų palaidūną? — paklausė jis, paleisdamas sūnus.

Džoana atidarė galines duris.

— Vidun, vaikai.

Berniukai įlipo vidun, bet Gregoris dar spėjo paklausti, ar tėtis kartu pietaus. Laris viltingai gūžtelėjo.

— Ne šiandien, — tarė Džoana.

Ji, nusivylusiems dvyniams vaitojant, vaidindama patenkintą, uždarė duris.

— Neblogai, — tarė ji. — Ėjai komunijos ir visa kita.

— Atrodai nuostabiai, — pasakė jai Laris. — Gal eikim vakare išgerti, apie viską pasikalbėtume?

Jos šypsena išnyko.

— Nesielk taip, Lari.

— Pasiilgau tavęs. Nuo kada tai nusikaltimas?

Viena Džoanos savybių buvo ta, kad ji galėjo būti kieta, bet tai ilgai netrukdavo. Staiga ji atrodė, lyg ketintų apsižliumbti.

— Reikėjo geriau elgtis, kai dar turėjai šansą.

— Bandau, mažyte. Nejaugi to nematai?

— Matau, Lari. Tiesiog per maža, ir per vėlu.

Ji, lyg bijodama dėl savo saugumo, pasislėpė už mašinos, prie vairuotojo durelių.

— Tikriausiai kunigas dabar žnaibosi, — pasakė Laris.

Džoana atidarė dureles, bet vidun nelipo. Ji, parodydama, kad praranda susidomėjimą, atsiduso.

— Kodėl gi?

— Mačiau, kaip jis į tave žiūri, — skatindamas tai paneigti, šyptelėjo jis. — Tikriausiai celibato įžadai žiauriai užknisa.

Šv. Ritos bažnyčioje Laris lankėsi tik trečią savaitę, bet jautėsi kaip nuolatinis lankytojas. Sėsdamasis į savo dabar jau nuolatinę vietą — dešinėje, ketvirtoje eilėje nuo galo, prie pat tako — jis, draugiškai linkėdamas labo ryto, linksėjo kaimynams. Atėjo visa gauja: apdribęs vyrukas pleiskanota galva, kvarteto baritonas, nervingas vidutinio amžiaus sutvėrimas, ponia, kuri ant kaklo laikė pasikabinusi astmos inhaliatorių, pasitempęs senyvas žmogus kareiviška šukuosena, kuris, sprendžiant iš pastarųjų dviejų savaičių, per visas pamaldas tyliai virkaudavo ir tik retkarčiais išsipūsdavo nosį.

Šią vietą Laris pasirinko ne tiek dėl solidarumo nepritapėliams ir vienišiams, kuriems labiau patiko bažnyčios galas. Žinoma, jis nesigėdijo tarp jų sėdėti — tiek dėl to, kad iš ten buvo gerai matyti Džoana ir berniukai. Jie sėdėdavo kairėje pusėje, maždaug dvyliktoje eilėje, sekcijoje, kurią mėgo šeimos su mažais vaikais. Jam patiko galios jausmas, kurį jautė, galėdamas nepastebėtas stebėti žmoną. Jis žinojo, jog ji tikriausiai norėjo apsisukti ir išsiaiškinti, kur jis sėdi, bet savigarba ir užsispyrimas to neleido. Laimei, berniukai tokių apribojimų nepripažino. Kuris nors iš jų kas kelias minutes atsisukdavo Lario pusėn, droviai nusišypsodavo ar pamodavo, į šiuos judesius jis atsakydavo santūriai pakeldamas nykščius.

Prasidėjo pamaldos, ir Laris kartu su visais atsistojo. Jis maloniai nustebo pamatęs, kad Džoana mūvi kelnes. Jos buvo juodos, aptemptos ir be užpakalinių, vaizdą gadinančių kišenių. Ji vilkėjo stebuklinguosius apatinius, kurie veikė tiksliai taip, kaip ir reklamavo etiketė — pasirūpino, kad dingtų negražios įdegio linijos. Jei nebūtų žinojęs, būtų manęs, jog moteris apatinių iš viso nevilkėjo. Bet kuriuo atveju, Džoanos užpakalis šlovingai švietė, ir per kitas keturiasdešimt penkias minutes jis turės pakankamai progų jį pagarbiai ir žavėdamasis apžiūrėti. Tikriausiai tokių sekmadieninių pamaldų Popiežius nebūtų palaiminęs, bet Laris numanė, jog Jo Šventenybė nebuvo subinių gerbėjas.

Lario žavėjimasis žmonos krūtimis bėgant metams sumenko — nėštumas ir maitinimas krūtimi jas pakeitė tiek fiziškai, tiek idėjiškai, tačiau jo žavėjimasis jos užpakaliu liko nepakitęs, net kai prasidėjo neišvengiamas vidutinio amžiaus pilnėjimas. Džoana pirma pripažino, kad jos užpakalis išsiplėtė, bet atrodė gražiai ir patraukliai. Jis tapo dar apvalesnis ir minkštesnis, bet neprarado savo pagrindinės formos. Ji nervinosi dėl daugelio dalykų, bet slėpti užpakalio, skirtingai nei daugelis jos bendraamžių, nebandė. Jos kelnės buvo aptemptos, sijonai — trumpi, šortai — dar trumpesni. Net bažnyčioje ji laiminga džiugino pasauliui akis. Ir net nemanykite, kad pasaulis — ar bent jau Laris Munas — nebuvo dėkingas.

Gana keista, o iš tikrųjų liūdnai ironiška, bet dabar, kai jie išsiskyrė, Laris jos troško daug labiau, nei per paskutinius dvejus jų santuokos metus. Nuo tada, kai nuo jo kulkos mirė vargšas Antuanas Harisas, jis tarp kitų malonumų nebenorėjo sekso. Pradėti visuomet bandė Džoana, o Lariui dažnai nepavykdavo atlikti savo vaidmens. Tai net pasiekė tašką, kai ji pradėjo jam siūlyti viagrą, kuri, dabar atsimenant viską, atrodė kaip gera mintis, bet tada tebuvo ¡žeidimas. Po kiek laiko jį pradėjo erzinti žmonos seksualumas, jis net jautė, kad tai kelia pavojų. Todėl jis ir pykdavo, kai ji apsirengdavo it prostitutė. Tuo pačiu metu jis didžiavosi, turėdamas tokią ypač seksualią žmoną, didžiavosi, kad kadaise buvo pakankamai vyriškas ją suvilioti. Jis didžiavosi, nepaisant to, kad nebežinojo, ką su ja veikti.

Tačiau dabar, kai moteris jį paliko, nebegalėjo būti tikras, kad Džoanos kūnas priklausys jam — jis nematė jos keliantis ryte ar nusivelkant uniformą vakare — suprato vėl jos trokštąs. Jis jos troško lygiai taip pat, kaip ir tada, kai jis tebuvo Kahlua apsaugininkas, smokingą vilkintis jaunikis ar naujokas policininkas per pietus, su ginklo diržu, nuleistu ties kulkšnimis. Jis buvo įsitikinęs, jog viagros jam nebereikia. Tačiau viskas buvo perniek, nes žmona nuo jo tolo ir jis tegalėjo stebėti iš toli ir svajoti, kad viskas galėtų būti kitaip.

Dėl savo įdomaus užsiėmimo jis nepastebėjo, kaip Ronaldas Džeimsas Makgorvis su motina įžengė į šventuosius namus. Jie gal dešimt minučių pavėlavo, atėjo prasidėjus pamaldoms ir turėjo praeiti tiesiai pro jį.

Vėliau vyras svarstė, kodėl jie tiesiog neatsisėdo gale. Jei jie būtų ramiai atsisėdę paskutinėje eilėje, galbūt nieko nebūtų atsitikę. Tačiau, vietoj to, jie perėjo tiesiai per vidurį bažnyčios ir įlindo į tik pora eilių už Džoanos ir vaikų esančią eilę.

Laris, nesuprasdamas priežasties, pastebėjo jų atėjimo sukeltą trukdį. Jis prasidėjo kaip bendras šnabždesys, kuris garsėjo tol, kol nebesigirdėjo tėvo Mugabės — Laris pagaliau įsiminė jo pavardę, — kuris prispaudė prie lūpų pirštą ir pradėjo juos tildyti. Atrodė, lyg jis tildytų būrį neklusnių mokinukų. Tačiau triukšmas tik suintensyvėjo: piktų balsų burzgesį sekė staigus judėjimas. Staiga visos šeimos, lyg kas būtų numetęs smirdančią bombą, paliko suolus ir persikėlė į centrinę navą.

— Kas atsitiko? — paklausė kaimyno Laris.

— Nežinau, — atsakė apdribęs vyras. Pleiskanos lyg snaigės baltino jo mėlyno švarko pečius. — Gal ką nors ištiko širdies smūgis?

Sentimentalus senolis atsisuko į juos.

— Tikriausiai kas nors apsivėmė, — šnarpšėdamas svarstė jis. — Šeštadienio vakaras džino gamykloje, pagirios.

Laris pasilenkė, bandydamas kažką aiškiau pamatyti. Maldininkai migravo taku, taigi broliai iš dešiniosios navos slinkosi į šoną, atlaisvindami jiems vietą. Šis procesas kairėje bažnyčios pusėje paliko keistą tuštumą. Dabar trys eilės buvo daugiau ar mažiau tuščios, išskyrus seną moteriškę ir pliką vyrą, kuris iš dalies užstojo Džoaną.

— Niekas neapsivėmė, — pasakė jis damai su inhaliatoriumi. — Tai tas bjaurybė iš Mėlynių gatvės. Tikriausiai žaidžia su savimi.

Padėdamas patvirtinti savo asmenybę, Makgorvis pasisuko, taip parodydamas savo profilį. Jis vilkėjo baisų kostiumą, smėlio spalvos poliesterio pabaisą dideliais atlapais ir mėlynus džinsus įprastais dygsniais. Kai Makgorvis pasisuko atgal į bažnyčios priekį, tėvas Mugabė, lyg nieko nebūtų atsitikę, tęsė Mišias — Lario sūnus Filipas atsisuko ir pamojavo, taip parodydamas savo gražų nekaltą veidą iškrypėliui.

Vietoj firminio nykščių pakėlimo, jis piktai ženklais liepė berniukui nusisukti. Pirmiausia Filas atrodė sutrikęs, tada truputį nusivylęs, bet darė kaip lieptas. Jis kažką pašnibždėjo Gregoriui, kuris Lariui prieštaravo, klausiama išraiška plačiame, plokščiame veide. Vos ketverių metų, bet jau atrodė mažiau pažeidžiamas bei geriau sugebantis pasirūpinti savimi nei brolis. Laris, kaip signalizuodamas lėktuvui, papurtė galvą.

— Kas nors ne taip? — paklausė apsmukęs vyrukas.

— Mano vaikas sėdi ten. Tik per metrą nuo to sudžiaus.

— Atsiprašau? — pasakė astma serganti moteris. — Ką tik pasakėte, o gal man pasigirdo, kad jūs pasakėte?

— Atsiprašau, — tarė Laris.

Jis niekaip nesuprato, kodėl Džoana nepasitraukė kartu su kitais. Kodėl pasilikti, leisti teistam seksualiniam nusikaltėliui žiopsoti į savo vaikus - jo vaikus! — pagalvojo Laris - kad jis, grįžęs namo, galėtų smaukytis, galvodamas apie juos. Atrodė, kad ji taip elgėsi, vien tik norėdama paerzinti jį, priminti, kad niekada nepalaikė Makgorvio manijos.

— Turi viską pamiršti, — pasakė ji. — Tai nesveika.

— Tiesiog bandau apsaugoti mūsų vaikus.

— Esi tuo tikras? Nes, man atrodo, kad taip elgiesi ne dėl jų, bet dėl savęs.

— Ką tai turėtų reikšti?

— Nežinau, Lari. Gal, jei turėtum mažiau laisvo laiko...

— Gal galėčiau ilgiau dirbti sode, — pasiūlė jis. — Tuomet, mes turėtume gražią pievelę ir nužudytus ir išžagintus vaikus.

— Pamiršk, — pasakė jam. — Pamiršk, kad išvis ką nors sakiau.

Jis įstengė ramiai išsėdėti iki pamokslo, įsakė sau nekelti skandalo, tik ne prie vaikų, ne bažnyčioje. Tačiau kunigas pradėjo kalbėti apie Jėzų, kaip jis mylėjo visus, net blogiausius iš blogiausių, raupsuotuosius ir paleistuves, nuteistus nusikaltėlius, nekenčiamuosius ir užgauliuojamuosius, išsižadėtuosius ir vienišius. Sprendžiant iš tėvo Mugabės kalbos, galėjai pamanyti, kad Ronis Makgorvis buvo Biblijos veikėjas: Barabo draugelis ar Marijos Magdalenos kaimynas.

O kaip Holė Kolapinto? — norėjo sušukti jis. — Dievas gana įdomiai parodė savo meilę jai.

Jis bandė nekreipti dėmesio į kunigo žodžius, nagrinėdamas vitražus, bet jo akys nukrypo į vieną paveikslą — Jėzus sulinkęs nuo kryžiaus, nepakeliamo nešulio svorio, kareiviai iš jo šaipėsi. — Jie garbina kančią. Jie nori, kad atsitiktų blogiausia.

— Taigi paklauskite savęs, — mokė tėvas Mugabė. — Ar aš tikrai savo kaimyną myliu, kaip save patį? Ar mano širdis atvira Dievo malonei, o gal ji kupina pykčio klijų ir keršto vinių?

Laris atsistojo išeiti, nes negalėjo daugiau kentėti. Tačiau, tik jam pradėjus kilti nuo suolo, Filipas vėl atsisuko, šypsodamasis taip meiliai, kad Laris negalėjo susilaikyti neatsakęs tuo pačiu. Viskas būtų buvę puiku, jei Ronis Makgorvis nebūtų atsisukęs lygiai tą pačią akimirką. Laris meilės pilna širdimi šypsojosi tiesiai vaikų žudikui į veidą. Lyg iš jo tyčiodamasis, Laris atsakė tuo pačiu.

Nedrįsk, — galvojo Laris. Užuot ėjęs link šventoriaus, jis pradėjo žingsniuoti priekin, link altoriaus, link savo šeimos, link išsišiepusio iškrypėlio.

— Nedrįsk man šypsotis!

Laris nenorėjo prieiti iki kraštutinumų. Jis mandagiai paprašė Makgorvio išeiti, bet kalės vaikas atsisakė. Tada senoji ponia pradėjo aiškinti Lariui, jog jis turėtų gėdintis dėl pamaldų trukdymo, švento sakramento teršimo. Tada prie šaukiančiųjų prisijungė ir Džoana: ji pradėjo maldauti baigti, nieko nedaryti prie berniukų. Lyg aš kelčiau problemas, — kandžiai galvojo Laris. Jis bandė griebti iškrypėlį už rankos, bet šis išsisuko ir nėrė ant grindų. Dabar, stipriai apsikabinęs klauptą, drebėjo prie motinos kojų.

— Stokis kaip vyras, — liepė jam Laris. — Neversk manęs ateiti ir tave ištempti.

— Palik jį ramybėj, — maldavo senolė. — Jis tau nieko nepadarė.

— Teisingai, — pasakė Džoana. — Dabar ne laikas ir ne vieta.

Laris neturėjo kito pasirinkimo kaip įlįsti tarp suolų ir griebti už Ronio kojų ties kulkšnimis. Jis įsirėžė ir trūktelėjo, bet Makgorvis stipriai laikėsi.

— Prašau, — klykė sena moteris. — Prašau, neskriausk jo!

— Prižiūrėtojai! — šaukė kunigas. — Išmeskite tą vyrą.

Laris nebuvo tikras, apie kurį iš jų šnekėjo kunigas. Jis tempė dar stipriau.

— Lorensai Munai, — pasakė Džoana tuo ypač ramiu ir taikingu balsu, kurį žmonės naudoja šnekėdami su lunatikais ar labai mažais vaikais. — Tu privalai tuoj pat sustoti.

Laris žvilgtelėjo į žmoną.

— Ne dabar, Džoana. — Jis dar kartą truktelėjo ir pajuto, jog iškrypėlis truputį pajudėjo. — Beveik jį ištempiau.

— O, Dieve! — senoji moteriškė isteriškai šaukė. — Negali to daryti!

Laris atkreipė dėmesį į savo veiksmus, staiga suprasdamas, kodėl motina taip jaudinosi. Atsipalaidavo ne Ronio pirštai, o kelnės. Jos smuko žemyn tiesiai prieš jo akis. Vyras matė plaukuotą iškrypėlio užpakalį. Laris stipriai nusuko galvą šalin ir nukreipė žvilgsnį kuo toliau nuo baisaus vaizdo.

— O, Jėzau, — sudejavo jis, paleisdamas kelnes taip greit, kad beveik prarado pusiausvyrą.

Ronis nerangiai atsistojo, užsitempė kelnes aukštyn, jo veidas buvo paraudęs iš gėdos. Pažvelgė į Larį ir atrodė, kad tuoj pat pravirks.

— Čia tu iškrypėlis! — subliuvo. — Nori mane išprievartauti, ar kurį galą?

— Užčiaupk prakeiktą srėbtuvę, — pašnypštė Laris.

Jis suglumęs pažvelgė į Džoaną, kuri griežtai nepritardama spoksojo į jį. Žmona berniukus laikė prie savęs, netgi rankomis uždengė jiems akis, norėdama apsaugoti nuo neįsivaizduojamo siaubo.

— Atsiprašau, — paaiškino jis. — Kelnių numauti tikrai nenorėjau.

Laris ant peties pajuto ranką. Tai buvo vienas iš tvarkdarių — senas išsigandęs vyras.

— Prašau, — paprašė jis. — Tiesiog išeikite.

— Mes abu išeisim, — tarė Laris.

Jis griebė Ronį už ausies ir ištempė iš suolų ir net nustebo dėl menko pasipriešinimo. Sukdamas kremzlę tarp nykščio ir rodomojo piršto, kaip jam darydavo vienuolės, ir judėdamas apygreičiu tempu, jis kaip nepaklusnų vaiką nutempė iškrypėlį taku tarp suolų. Jie praėjo pro nustebusius, bet nepritariančius parapijiečius. Kai priėjo vestibiulį, pamatė savo kaimynus — apsmukusį vyruką, astmatikę moterį ir seną liūdną vyruką, su tyliu pasitenkinimu linksinčius galva, kad jis išmetė blogą žmogų iš Dievo namų.

— Na tu ir krikščionis, — murmėjo Ronis, skausmingai pasukdamas galvą.

— Čia tu ir susiknisai, — atidarydamas lauko duris, iškošė Laris. — Aš toks pats krikščionis, kaip ir tu.

Po viduje tvyrojusios prieblandos, saulės šviesa atrodė akinanti ir Laris staiga nežinojo, ką daryti. Juk negalėjai ištempti žmogaus už ausies ir tada paleisti jį lyg nieko nebūtų atsitikę. Reikėjo kažką daryti — ar bent jau pasakyti ką nors, kas užbaigtų šią situaciją, vertą jo sukelto skandalo. Tačiau galva buvo tuščia. Jis lyg paralyžiuotas stovėjo ant laiptų, bandydamas negailestingai spoksoti į Makgorvį.

— Gal ausį paleisi? — pasiteiravo Ronis.

— Dar ne, — atsakė Laris.

Taip jie stovėjo dar kelias akimirkas: Laris išsiblaškęs, Makgorvis klūpom ant kelių nesiskųsdamas kentė skausmą. Net jo kantrybė labai užkniso. Neturėdamas ką daryti, Laris dar stipriau pasuko ausį ir buvo nustebintas žmogaus kūno lankstumo. Ronis keistai kuktelėjo, ir sulinko jo keliai.

— Čia už mažąją Holę, — pasakė jam Laris.

Šitos akimirkos ilgai laukiau, — galvojo jis. Pagaliau Makgorvis buvo jo valioje, tik jie dviese, vyras prieš vyrą. Laris turėjo jam daug ką pasakyti, kas jo širdyje kaupėsi ištisus mėnesius. Dėl neaiškios priežasties jis galvojo apie tėvo laidotuves.

Tą rytą saulė jį akino taip pat, kaip dabar. Laris atsiminė, kaip jis tada jautėsi pasimetęs, žengdamas į šviesą po laidotuvių pamaldų, žiūrėjo į netoli stovintį katafalką ir šalia jo ramų, tamsiai apsirengusį vairuotoją. Tos akimirkos tuštuma įsispaudė jo odoje ir įsiskverbė į jo kraują. Dabar tas jausmas buvo pastovus, tokia pati jo dalis, kaip dantys ar plaukai.

— Leisiu tau dar kartą pažiūrėti į savo subinę, — pasiūlė Ronis.

Laris neatsiminė jį pastūmęs, pykčio pliūpsnis ir žeme riedančio Ronio vaizdas, liūdnas bum, kai jis trenkėsi į takelį. Baisus būdas, dėl kurio jis gulėjo ant betono. Nejudėdamas, o rankos ir kojos buvo išsikėtojusios į visas puses.

Laris vos spėjo suvokti savo poelgį — O Dieve, tik ne vėl, — kai jį sutrikdė staigus judrumas, atsiveriančios bažnyčios durys, laukan bėgantys žmonės, spaudimo jausmas, kai esi apsuptas piktos minios, kaltinančių riksmų jūra, tėvas Mugabė, piktai griebiantis jį už peties ir reikalaujantis pasakyti, ką jis padarė.

— Nenorėjau jo sužeisti, — pasakė Laris. Šie žodžiai skambėjo kvailai net jam. Jie buvo blogiau nei nenuoširdūs. Jis lygiai tą patį sakė ir prekybos centre, spoksodamas į nustebusį Antuano Hariso veidą.

Kai pagaliau sukaupė drąsą apsisukti, savo nustebimui, Laris išvydo, kad Ronis buvo gyvas, net beveik nesužeistas. Jis sėdėjo ant tako, jo kojos buvo praskleistos, dešinė ranka kaip siekdama kardo laisvai kabėjo prie peties. Jis paėmė sužeistą ranką ties alkūne, neaukštai ją pakėlė delnu viršun, lyg rodydamas stebėtojams. Jis atrodė kenčiąs baisų skausmą, bet ne tokį baisų, kad negalėtų nusišypsoti.

— Užkankinsiu tavo subinę teismais, — pasakė jis Lariui. — Kai išeisi iš kalėjimo, galėsi mane aplankyti mano rūmuose.

PRIEŽASTYS, DĖL KURIŲ TAI GALĖTŲ BŪTI TIESA

Ketei pirma reakcija buvo palengvėjimas. Jau visą savatę ji buvo apsėsta minčių apie paslaptingąją Liusės motiną Sarą ir abejonę, jog Todas užmezgė su ja romaną. Tačiau tą akimirką, kai jos įsivaizduojama priešininkė su dukra prie kojų ir daug vyresniu vyru šalia įžengė į namą, Ketės baimės atrodė nereikalingos ir perdėtos. Nepaisant daugelio perspėjančių ženklų — tiksliai jų buvo šeši; ji, laukdama veteranų ligoninėje, įsiminė juo visus — patikėti, jog Todas susižavėtų tokia paprasta ir pasišiaušusia moterimi, buvo sunku. Tai buvo nepanašu į jį. Jo visa romantinė istorija — specialiai pasidomėjo — sekė viena po kitos gražuolės (ji nesigėdijo pripažinti, kad ir pati buvo viena iš jų), todėl tvirtai tikėjo, jog seni įpročiai lengvai nemiršta.

— Sveika, — pasakė ji. Jos balsas staiga tapo labai draugiškas. — Malonu pagaliau su tavim susipažinti.

Sara negrabiai žengė į priekį. Jos plaukai buvo garbanoti dėl drėgmės, lūpdažis prasto raudono atspalvio ir kirtosi ir su odos spalva, ir su palaidine, lyg ji būtų buvusi dažymosi paslapčių nežinanti paauglė. Ketei jos buvo beveik gaila, ji taip smarkiai neatitiko jos sugalvoto paranojiško įvaizdžio: kitos moters, mamų mamos, baseino sekso deivės.

— Čia tau, — ištiesdama atšaldyto balto vyno butelį, tarė Sara.

— Ačiū, — žvilgtelėjusi į butelį, Ketė pamatė australiško, brangesnio nei ji su Todu buvo pratę gerti, Chardonnay etiketę. — Kaip malonu.

Vyras ištiesė ranką ir prisistatė kaip Ričardas Pyrsas. Jis buvo sudžiūvęs vyras su pilvuku, trumpais pilkais plaukais ir tvarkinga, vietomis žila barzdele. Vilkėjo mėlynus šortus, rausvus Ralfo Loreno marškinius atraitotomis rankovėmis ir avėjo basutes be kojinių. Kiekvienas iš šių drabužių atskirai jai nepatiko, bet kartu suteikė Ričardui pasitikinčio, stebėtinai garbingo žmogaus įvaizdį.

— Gražūs namai, — aiškiai nenuoširdžiai pastebėjo jis.

— Tik nuomojamės, — paaiškino Ketė. — Mielai ką nors nusipirktume, bet dar nesam pasiruošę.

— Rinka sunki, — pastebėjo Ričardas. — Net maži namukai kainuoja daug daugiau, nei jie iš tiesų verti.

— Galit nepasakoti. Sunku padengti mėnesines išlaidas, jau nekalbant apie taupymą.

Ji nusisuko nuo Ričardo kaip tik tinkamu momentu, kad pamatytų iš už Saros kojos išlindusią Liusės galvą. Ji atrodė kaip mažytė elfiukė rausvais skruostais, šilkiniais, auksiniais plaukais. Ji taip skyrėsi nuo savo garbanotos, juodaplaukės motinos, kuri, nepaisant žemo ūgio, darė stiprų urvinio žmogaus įspūdį. Būdama liekna stambių tėvų dukra, Ketė žinojo apie genų peršokimą, taigi net neklausė, kodėl dukra visai nepanaši į motiną. Ji, norėdama kreiptis į Liusę, atsiklaupė ant vieno kelio.

— Ir kas ši graži mergytė?

Vietoj atsakymo, Liusė prispaudė veidą už mamos šlaunų.

— Ji kiek drovoka, — paaiškino Sara.

— Na, žinau kai ką, kas labai laukė jūsų vizito.

Ketė pamojo Aronui, kuris viską stebėjo iš koridoriaus. Jo veidas priminė siaubo filmų baimės ir siaubo kaukę.

— Nagi, mielasis. Ateik, pasisveikink.

Jis pakėlė rankas ir papurtė galvą. Atrodė, jog Liusė — skolų rinkėja, atėjusi atsiimti skolos, kurios jis sumokėti negali.

— Aronai, to laukei visą dieną.

Ričardas atsiklaupė ir padėjo ranką dukrai ant peties. Tokioje pozoje jo veidas buvo tik keliais centimetrais aukščiau nei Ketės veidas ir ji pastebėjo, kad vyras meistriškai užsiaugino barzdą, norėdamas kompensuoti silpną smakrą.

— Čia tavo mažasis vaikinas? — gudriai mirkteldamas Ketei, paklausė jis.

Stodamasi Ketė prisivertė šypsotis. Moteriai nepatiko, kai jai mirkčioja. Ypač, kai tai darė seni barzdoti vyrai. Tai buvo labai dažnas veteranų ligoninės reiškinys, nelabai subtilių užuominų epidemija. Jai mirksėjo visi: apdaužyti, susenę veteranai, bedančiai, kontūzyti, be galūnių, paralyžiuoti, kai kurie seilėjosi ir nelaikė šlapimo — visi jai mirksėjo, kaip prasti britų laidų vedėjai. Ir dabar dar ir šis vyrukas jos pačios namuose.

— Ne vaikinas, — karčiai, lyg būtų apkaltinta nusikaltimu, kurio nepadarė, išspjovė Liusė.

Ketė nusišypsojo Sarai.

— Jie kartu miega pokaičio, — šmaikščiai pasakė ji. — Juk tai nieko nereiškia.

Sara taip pat atsakė šypsena, tačiau jos šypsnis buvo silpnas ir po nepatogios tylos. Ketė manė, kad tai keista. Ji neatrodė dorybinga.

— Todas išėjo nupirkti alaus, — pranešė ji. — Turėtų greit grįžti.

Ketė niekada nebuvo viena iš tų moterų, kurioms patiko senesni vyrai. Ji visuomet bjaurėjosi, kai draugės prisipažindavo, jog joms patinka pražilęs profesorius ar turi romaną su „vyresniu kolega”. Tai jai atrodė iškrypėliška. Atsisakyti pačių geriausių meilės metų ir pereiti prie neišvengiamo irimo ir silpnumo periodo su visais jam būdingais trūkumais: kabančia oda, platėjančiu liemeniu, cholesteroliu, vaistais nuo spaudimo, siaubingu senyvų žmonių knarkimu, ausų siera ir nosies plaukais, privalėjimu būti supratingam, jei viskas veikė nebe taip, kaip turėtų būti. Ji to nesuprato.

Tačiau labiausiai ją gąsdino, kad vidury meilės žaidimo, Nelsono Rokfelerio pavyzdžiu, vyras gali patirti širdies priepuolį ir mirti, dar būdamas tavyje. Visi situaciją matė vyro akimis, jog tai būtų šlovinga mirtis (Koks geras būdas mirti, — atsidusdavo jie. — Bent jau mirė laimingas.) Nejau niekas negalvojo apie vargšę moterį? Ar pasaulyje yra kas nors siaubingesnio? Tikriausiai praeitų kelios minutės, kol suprastum, kas atsitiko. Galima pamanyti, jog jis patyrė ypač stiprų orgazmą ar kažką panašaus, ir visą tą laiką ji, apsikabinusi numirėlį, gulėtų po juo, ausin šnekėdama nešvankybes. Vien tik apie tai pagalvojus, gali pasiryžti vėl miegoti su paaugliais.

— Pamirškit senius, — sakė moteris, kai jos draugė Ana sukūrė fantaziją, kurioje jos šešiasdešimt aštuonerių metų uošvis suviliojo ją šeimos vasarnamyje. — Laikykis įsikibusi jaunų eržilų.

— Bet, turint galvoje jo amžių, jis toks gyvybingas, — kalbėjo Ana. — Ir jis gyvenime pasiekė tiek daug. Jauti, jog jis vertina gyvenimą. Sveikas maistas, geros knygos, aktyvus rytinis pasivaikščiojimas. Esu įsitikinusi, kad toks jis būtų ir su jauna moterimi. Mandagus ir pastabus, gal net ir aistringas, tačiau orus.

Keista, bet Ketė prisiminė tą pokalbį, klausydamasi Ričardo pasakojimo apie potyrius, dirbant restorano konsultantu. Nepaisant bjaurių drabužių ir silpno smakro bei nervinančio įpročio mirksėti, jo elgesyje ryškėjo lengvumas, patirtis ir kažkas, kas jai priminė dar vieną Anos įvardytą senų žmonių savybę.

— Jis senamadiško pasaulio žmogus. Mūsų amžiaus vyrai ne tokie orūs.

Todas tikrai šios savybės neturėjo. Jis buvo trisdešimt vienerių metų vyras, kuris gyvenime visiškai nieko nepasiekė. Žinoma, išskyrus vaiką ir gebėjimą išvengti darbo ilgiau, nei, Ketės nuomone, buvo įmanoma. Esmė buvo ne ta, kad Ričardas pasiekė kažką labai svarbaus ar finansiškai sėkmingo. Paprasčiausiai jis turi patirties, kuria gali pasidalinti, moka kelias istorijas, kurias gali papasakoti, turi savo požiūrį į pasaulį. Vienintelis dalykas, kurį sugebėjo daryti Todas, tik sėdėti ir retkarčiais paklausti.

— Tie vyrukai — kinai?

— Žinoma, ne, — tarė Ričardas. — Tai ir yra visas grožis. Jie — krūva Tenesio storulių. Tačiau jie mano, kad gali sukurti kinų maisto restoranų tinklą, kuris būtų pakankamai autentiškas, kad apkvailintų vidutinį amerikietį mulkį. Juk tokie žmonės, kaip jie, jau praturtėjo tą patį darydami su italų ir meksikiečių restoranais. Kodėl ne kinų?

— Kažkaip keista, — tarė Todas. — Kinų restoranams turėtų vadovauti kinai.

— Todėl jie ir nori tinklą vadinti Carlio lazdelėmis. Jie mano, kad kino, atsikišusiais dantimis, kuris vaidintų reklamose ir būtų pavaizduotas iškaboje, užteks, įtikinti lankytojus, jog kinai turi kažką bendra su restorano valdymu. Vis bandau jiems pasakyti, kad tai rasistinis požiūris, kuris jiems sukels daugybę problemų, tačiau to niekaip nesupranta. Jie klausia manęs, ką bendra su rasizmu turi atsikišę dantys. Be to, ir pavadinimas — Carito lazdelės. Kas jame blogai? Čarlis — tik vardas, neturintis nieko bendra su Vietnamu. Aš jų klausiu, kas atsitiktų, jei koks nors šiaurietis atidarytų pietietišką restoranų tinklą, pavadintą Raudonskūrio Rojaus putros namai. Kaip jaustumėtės? Jie visi linkteli galvas, lyg tai jiems atrodytų nuostabi mintis, lyg svarstytų galimybę tokį tinklą įkurti kitais metais.

— Siūlei kokias nors alternatyvas? — paklausė Ketė.

— Toks mano darbas. Pasiūliau jiems mažiausiai šimtą. Mano mėgstamiausias — Čiaumok sau. Tai ir skamba kiniškai. Man tai nuostabi idėja, bet klientai jos nekenčia.

— Man patiko pavadinimas Pirmininko burna, — tart Sara. — Tikrai sumanu.

Ričardas liūdnai papurtė galvą.

— Galit tik įsivaizduoti, kuo viskas baigėsi. Jie pasakė, kad niekas nesupras žodžių žaismo, be to, net neketino restorano vadinti komunistų diktatoriaus garbei. Taigi aš ir sakau:

— Norit kažko amerikietiško, kaip patiktų Užeik ir riedėk?

Todas nusijuokė.

— Galėtumėt pavadinti Rokas visą pamainą arba Dirbam visą parą, arba Darbo žvaigždė.

— Dirbk ramiai, — pridėjo Ričardas. — Užeik, eidamas pro šalį. Turiu du pilnus įvairių žodžių žaismų puslapius.

Sara pasididžiuodama nusišypsojo savo vyrui.

— Dievaži, dirbai viršvalandžius.

Tai buvo toks lėkštas pokštas, jog Ketė negalėjo susilaikyti nenusijuokusi. Ji gurkštelėjo puikaus svečių atnešto vyno ir fnastė, kada paskutinį kartą ji ir Todas štai taip vakarojo su kitais žmonėmis. Bandė atsiminti, kada jie paskutinį kartą susipažino su naujais “žmonėmis ir, prie kojų ramiai žaidžiant vaikams, diskutavo suaugusiųjų temomis. Viskas buvo ne taip, kaip ji tikėjosi — iš tikrųjų, viskas buvo visiškai priešingai nei ji tikėjosi, tačiau ji laiminga pripažino buvusi neteisi, be reikalo prisigalvojusi nebūtų dalykų.

Vienintelis ją vis dar gluminęs dalykas buvo šis: jei Sara buvo tik Todo pažįstama, moteris, su kuria jis tik retkarčiais pašnekėdavo, su kurios dukrele kartais žaisdavo jos sūnus, moteris, su kuria jis netikėtai susitiko baseine, dėl kurios jai rūpintis visai nereikėjo, tai kodėl viskas buvo daroma taip slaptai? Kodėl jis neigė ją pažįstąs? (Tai buvo pirmi jos įtarimų sąrašo, kuris vadinosi Priežastys, dėl kurių tai gali būti tiesa įrašai.) Kodėl apie Sarą ji išgirdo iš savo trimečio sūnaus, bet ne iš vyro lūpų? Ir kodėl, vos Ketei pirmą kartą paminėjus Saros vardą, Todas apsimetė tokios moters nepažįstąs?

— Sara? — pasakė jis. — Nepažįstu jokios Saros.

— Sara iš baseino? Turi mažą dukrelę vardu Liusė?

Kambaryje buvo tamsu, jie gulėjo lovoje, taigi ji nematė

Todo veido. Tačiau prieš atsakydamas jis trumpai sudvejojo. Tas nutylėjimas atrodė lyg bandymas apgalvoti atsakymą.

— O, Liusės mama. Teisingai. Pamiršau, koks jos vardas — Aronas sako, jog kiekvieną dieną žaidžia su Liuse.

— Ne kiekvieną.

— Jis sako, kad jos namuose miega po pietų.

— Tik vieną kartą, — tarė Todas. — Pakliuvom į audrą. Vaikai užmigo vežimėlyje.

— Iš jo žodžių aš supratau, kad taip būna kiekvieną dieną.

— Jis tiesiog perdėjo. Gal du ar tris kartus, bet ne kiekvieną dieną.

Dabar atėjo Ketės eilė delsti ir įtemptai pagalvojus atsakyti.

— Tai ką jūs su Sara darot, kol vaikai miega?

— Kaip tai ką darom? Ilsimės ir šnekam.

— Daugiau nieko?

— Jėzau, Kete. Jei kuo nors mane kaltini, tai sakyk tiesiai šviesiai.

— Niekuo tavęs nekaltinu. Tik bandau suprasti, kodėl niekada apie tai neužsiminei.

— Neatrodė, kad tai labai svarbu. Ką, negaliu susidraugauti su kitais tėvais?

— Tu vaikštai į jos namus, Todai.

— Tik porą kartų. Dažniausiai susitinkam tik baseine.

— Koks jos maudymosi kostiumėlis?

— Nežinau.

— Nepastebėjai? Kiek esu patyrusi, vyrai dažniausiai visuomet pastebi moterų baseine vilkimus drabužius.

— Rytoj viską užsirašinėsiu ir parnešiu namo pilną ataskaitą.

— Ji graži?

— Nelabai, — stebėtinai greitai atsakė Todas. — Ne taip, kaip

— Tai jau taip.

— Rytoj eik į baseiną su mumis. Pažiūrėk pati.

— Negaliu eiti į baseiną, Todai. Turiu darbą, prisimeni? Tiesą sakant, šitoj šeimoje jį turiu vienintelė.

— Manai, visą dieną rūpintis mažu vaiku nėra darbas? Galėtum kada nors pabandyti.

Norėčiau, — norėjo pasakyti. — Mielai apsikeistu vietomis vos tau tarus žodį. Tačiau ji nenorėjo kalbėti apie egzaminą, ne visai tobulą šeimos pareigų paskirstymą. Ji tiesiog norėjo žinoti, kas per velnias darosi tarp jo ir Saros, kol ji tuo metu tupi ligoninėje ir ima interviu iš sužalotų veteranų.

— Kai ką sugalvojau, — pasakė ji. — Kodėl mums kitą savaitę nepakvietus Saros su vyru vakarienės?

— Nemanau, jog tai gera mintis, — murmėjo Todas.

— Kodėl ne? Nejau ji neturi vyro?

— Turi. Tik nemanu, kad jis mieliausias vyrukas pasaulyje.

— O, tai ji tau skundžiasi dėl santuokos, ar ne?

— Ne visai. Tiesiog skaitau tarp eilučių.

Ketei skaudėjo pilvą, jos kvėpavimas buvo keistas. Tokios seksualinės panikos ji nejautė nuo vidurinės mokyklos laikų, kai sužinojo, jog Markas Roveinas savaitę prie išleistuves ją apgavo su kale Ešle Peterson, jog jiedu glamonėjosi didžiuliame vakarėlyje, kol tuo metu Ketė, sirgdama gripu, gulėjo namuose. Ji turėjo pasiųsti jį kiek galima toliau, tačiau ji silpna, be to, nenorėjo praleisti išleistuvių. Taigi ji nuėjo su Marku ir visą tą laiką nekentė savęs. Kai grįžo namo, ji prisiekė sau, jog niekada neatsidurs tokioje padėtyje.

— Pakviesk juos vakarienės, Todai. Norėčiau susipažinti su sūnaus draugais. Savo vyro irgi.

Todas delsė kelias dienas.

— Aš pakviesiu, — pasakė Ketė. — Tik pasakyk pavardę, o aš surasiu numerį telefonų knygoje.

— Nežinau jos pavardės.

— Nieko tokio, — tarė ji. — Rytoj po pietų pasidarysiu laisvą popietę. Susitiksim baseine.

— Nusiramink, — pareiškė Todas. — Viskuo pasirūpinsiu. Gal’ pagaliau atsipalaiduosi?

Vaikai pirmiausia valgė dešrainius, skrudintas bulves bei mažas morkas, tada pasitraukė į svetainę žiūrėti Tomo ir stebuklingojo geležinkelio, filmo, kuris Ketę labai glumino. Jis buvo kinematografijos katastrofa, kuri nerangiai kaitaliojosi tarp beprasmiško kalbančių traukinių vaipymosi ir gluminančios psichologinės dramos santykių, kuriuos, be kitų aktorių, narpliojo ir Piteris Fondą. Ketė, kaip filmų kūrėja, buvo pasibjaurėjusi ir lyg apspjauta vien dėl istorijos nemokšiškumo; kaip motina, ji buvo nustebusi, jog toks nevykęs filmas jos trimečiui pasirodė pakenčiamas, beveik mielas. Tačiau, jei ji būtų leidusi, vaikas filmą būtų žiūrėjęs kiekvieną dieną. Liusė, atrodo, pasitikėjo vyro rekomendacija.

Per kelis pastaruosius metus, lyg atsiprašydamas dėl nesėkmių laikant egzaminą, Todas tapo stebėtinai talentingas virėjas. Šį vakarą jis kepė lašišą. Ketė turėjo pripažinti, jog ji buvo tobula: neaiškios grotelių žymės buvo įsirėžusios į kiekvieną šlapią, sluoksniuotą filė gabalėlį. Kai pradėjo lietis pagyros, jis didžiuodamasis nušvito.

— Labai gardu, — tarė Sara.

— Galėtum atidaryti restoraną, — pasakė Ričardas. — Todo namai.

— Jūsų vynas nuostabus, — gyrė Todas.

— Kalbant apie vyną... — Ričardas pakėlė taurę. — Už virėją ir jo nuostabią žmoną: Saliut!

Tostą sekė nepatogi tyla — sutrikimas, kurį visi slėpė po nedrąsiomis šypsenomis. Ketė norėjo klausti, ar galėtų nufilmuoti kelis jo susitikimus su Carito lazdelių įkūrėjais. Jau ilgą laiką Ketė, vildamasi, jog Todas išlaikys egzaminą ir ras gerą darbą bei leis jai kelerius metus pailsėti, pasirūpinti Aronu, gal net susilaukti kito vaiko, atidėliojo naujo projekto planavimą. Tačiau pastaruoju metu ji matė, kad taip niekada nebus. Tada moteriai toptelėjo mintis, jog būtų visai smagu sukurti juokingą dokumentinį filmą, kažką lengvo žanro, bet ir nagrinėjančio socialines problemas, kažką aktyvesnio ir pranašesnio už jos dabartinį filmą. Neišmanėlių baltųjų, kurie sumanė įkurti didelį kinų maisto restoranų tinklą, tema jai atrodė kaip tik tokia, kokios ji ir ieškojo. Ši tema buvo būdas įdomiai atkreipti dėmesį į gana nemalonų fenomeną: Amerikos verslo plėtimąsi, jo nevaldomą norą sugerti viską, kas tik įmanoma — kitų žmonių istoriją, virtuvę, etnines asmenybes ir kultūros tradicijas — ir tada išspjauti jas, kaip menkavertę prekę, kurią gali nusipirkti kiekvienas vidutinis amerikietis. Tačiau ji turėjo būti diplomatiška, turėjo surasti būdą suvaldyti savo satyrišką ranką, ir kol ji svarstė strategiją, Ričardas visiškai pakeitė pokalbio temą.

— Daug skandalų mūsų mažame miestelyje, tiesa?

Visiems buvo aišku, apie ką jie kalba. Paskutines kelias dienas televizijoje ir laikraščiuose vyravo straipsniai ir pranešimai apie Lario Muno ir Ronaldo Makgorvio konfliktą. Prieš žmonių akis vyko antraščių drama, kuri pasakojo apie „žmogžudį policininką”, kuris iš bažnyčios išmetė iškrypėlį, apie kaltinimus užpuolimu ir kūno sužalojimu, pateiktus žmogui, kuris vienų buvo laikomas didvyriu, kitų — pavojingu linčiuotoju.

— Kažkokia nesąmonė, — pasakė Sara. — Jam pasisekė, kad to vyruko neužmušė.

— Be kita ko, tai atsitiko bažnyčioje, — sutiko Kete. — Aš pati nereliginga, bet nežinau, nejau pasaulyje nėra nieko šventa?

— Aš tik noriu žinoti, — tarė Ričardas. — Ką tokia gyvatė iš viso veikė bažnyčioje?

— Kuri gyvatė? — pasidomėjo Sara.

— Laris — ne gyvatė, — pareiškė Todas. — Makgorvis sėdėjo šalia jo šeimos. Lariui nepatiko, kaip iškrypėlis žiūri į jo vaikus.

— Todas šališkas, — paaiškino Ketė. — Policininkas — jo draugas. Jie abu Susirūpinusiu tėvų komiteto nariai. Todėl ir gina jį.

— Na, taip. Ką aš turėčiau ginti? — svarstė Todas. — Vargšą vaikų tvirkintoją?

— Besmurtis protestas yra vienas dalykas, — tarė Ketė. — Tačiau, kai numeti žmogų nuo laiptų, tai jau visai kas kita.

Sara nustebusi spoksojo į Todą.

— Nežinojau, kad priklausai tam komitetui.

Todas gūžtelėjo pečiais.

— Įstojau beveik nenoromis. Žaidžiu Lario futbolo komandoje ir jis manęs paprašė išdalinti perspėjimus.

— Jis tavo komandoje? — paklausė Sara. — Niekada man nesakei.

Ketė Saros balse išgirdo keistai pažįstamas familiarias gaideles. Atrodė, lyg ji būtų Todo žmona, nemėgstanti ko nors nežinoti apie praleistą laiką. Paskutiniąją savaitę taip kalbėjo ir pati Ketė. Jai buvo keista tokias intonacijas girdėti iš kitos moters lūpų.

— Tik norėjau žaisti futbolą, — gindamasis tarė Todas. — Tiesiog su naryste komandoje teko imtis ir daugiau atsakomybės, nei maniau prieš prisijungdamas.

— Kokį futbolą žaidžiat?

— Griovimo, — įsiterpė Ketė. — Be apsaugų. Kai grįžta namo, atrodo lyg būtų įsivėlęs į baro muštynes su Maiku Taisonu. Labai atsakingas suaugusio vyro elgesys, ar ne?

— Ne taip jau blogai, — Todas atrodė, lyg didžiuotųsi savimi. — Tik keli gumbai ir nubrozdinimai.

Ričardas iš krepšelio, esančio ant stalo vidurio, pasiėmė gabalėlį duonos.

— Koks jis įprastai? Tas policininkas.

— Man rodos, kad normalus vyrukas. Gal truputį karštakošis.

— Įprastai, — ypač atsargiai ant duonos tepdamas sviestą, tarė Ričardas, — žmonių stumdymui nuo laiptų nepritariu, bet šiuo atveju man Makgorvio visai negaila. Ypač, jei tas kalės vaikas supras, jog čia nėra pageidaujamas ir išsikels į kitą miestą.

— Ir kur jis eis? — paklausė Sara. — Lygiai tas pats atsitiks ir kitur.

— Man tai netrukdo, — paskelbė Ričardas. — Kol tik jis nelenda į mano kiemą. Jei dėl to aš savanaudis niekšelis, bet tebūnie.

— Ponas Liberalas, — Saros balse jautėsi pasibjaurėjimas. — Maniau, kad tu už kitus žmones būsi tolerantiškesnis.

— Aš tolerantiškas, — atšovė Ričardas. — Tiesiog mano tolerancijos riba nubrėžta ties vaikų tvirkintojais.

Sara atrodė nervingesnė, nei leido pokalbis.

— Bet visa kita leidžiama, taip?

— Maždaug, — Ričardas šnekėjo ramiu lediniu balsu, kuris Ketei pasirodė visai nemalonus. — Jei tame dalyvauja tik savanoriai suaugusieji, tada viskas gerai.

Todas Ričardą studijavo taip pat intensyviai, kaip ir Sara, o Ketė negalėjo susilaikyti nepagalvojusi, kad pražiopsojo kažką svarbaus. Ji prašneko tik siekdama paslėpti savo pačios nepasitenkinimą.

— Žinot, kas keista? Niekada to Makgorvio nemačiau.

— Mes matėm, — pasakė Sara.

— Ne, nematėm, — tarė Ričardas.

— Ne tu, — sakė Sara. — Aš ir Todas. Atsimeni tą dieną baseine?

Todas akimirką atrodė suglumęs.

— O taip. Visai buvau tai pamiršęs.

— Jis išsiruošė paplaukioti su akvalangu ir plaukmenimis, — tęsė Sara. — Visi išlipo iš vandens. Tada buvo karščio bangos vidurys, ir jis visame milžiniškame baseine pasirodė vienintelis plaukiotojas. Tačiau atvažiavo policija ir jį išvarė, — ji žvilgtelėjo į Ketę. — Jis visai nebuvo baisus. Tik paprastas apgailėtinas nevykėlis.

Ričardas papurtė galvą.

— Tokių ir reikia saugotis.

Ketė pasisuko į Todą. Jos balsas buvo piktesnis, nei ji tikėjosi.

— Niekada man apie tai nepasakojai.

— Žinoma, pasakojau.

— Nepasakojai.

Todas gūžtelėjo.

— Maniau, kad pasakojau.

— Anais metais vedžiausi Liusę plaukioti, — tarė Ričardas. — Vienas vaikas vandenyje apsivėmė. Tada baseinas irgi gana greit ištuštėjo.

Seksualinė įtampa buvo gana sunkiai pastebimas dalykas, bet Ketė manė turinti gana neblogą jos radarą. Visos vakarienės metu ji stebėjo Sarą ir Todą ir nepastebėjo nieko keista jų elgesyje — jokių slapukiškų žvilgčiojimų ar sąmojingo flirto, jokio nervingo juoko. Tačiau staiga (tai atsitiko, kai Sara pasakė „mes”, šnekėdama apie save ir Todą, lyg tai būtų natūraliausias dalykas pasaulyje) pasirodė, tarsi kažkas būtų pasukinėjęs rankenėlę ir sureguliavęs radiją. Viskas buvo taip aišku ir akivaizdu, kad ji vos neišvirto iš kėdės. Bam.

Kai tik pastebėjo judviejų ryšį, Ketei atrodė neįmanoma, kad viską pražiopsojo anksčiau. Todui ir Sarai net nereikėjo žiūrėti vienam į kitą. Aplink juos tvyrojo storas rūkas. Dviejų žmonių fizinio ir emocinio ryšio sukurtas miniklimatas, jėgos laukas vertė visus kitus žmones jaustis pašaliniais — paprastais priedais — jų teisėtos antrosios pusės nebuvo išimtis. Šis supratimas Ketę sugėdino, ji jautėsi, kaip pamačiusi nuogą nepažįstamąjį, ir kelias sekundes tegalėjo žiūrėti žemyn, į savo lėkštę.

— Tikrai žaviuosi tuo, kad tu kuri filmus, — sakė Sara. — Atiduočiau bet ką, kad tik galėčiau užsiimti kokia nors kūrybine veikla.

Ketė bandė prisiversti pažvelgti į viršų ir kai jai pagaliau pavyko, Sara atrodė kaip visai kita moteris, nelabai graži, bet vis tiek galinga. Gal dėl to buvo kaltas išgertas vynas, o gal situacijos rimtumas — ji apie tai galvojo visą vakarą, o Ketė ką tik suprato — tačiau, nepaisant tos priežasties, varžovės veidas įgavo atspalvį: buvo karštai paraudęs iš susijaudinimo. Jos akys spindėjo, kaip įtarė Ketė, žvėrišku malonumu, triumfu. Na ir kas, kad ji pavydėjo Ketės karjeros? Tarp jų tebuvo vien tik varžybos, ir jas Sara aiškiai laimėjo. Ketės nuomone, apmaudžiausia buvo tai, kad jos motina visada buvo teisi.

— Filmų kūrimas ne tokia ir kūrybiška veikla, — atsakė ji. — Tai tiesiog istorijos pasakojimas žodžiu.

— Vis vien, — nepasidavė Sara. — Tu kuri kažką reikšminga, prisidedi prie kultūros vystymosi. O ką aš darau savo gyvenime?

— Augini vaiką, — tarė Ričardas. — Už tai nieko nėra svarbiau.

Vedama nuojautos, Ketė numetė ant žemės šakutę ir staigiai nėrė po stalu pakelti. Ji manė pagausianti Todą ir Sarą besiliečiančius kojomis, bet suklydo. Apačioje ji rado tik plikų nejudančių kojų mišką: Todo — raumeningas ir pūkuotas, Ričardo — padengtas juodais plaukais ir prakaulias, Saros — įdegusias ir nuskustas. Jos kojos nebuvo ypatingos. Neblogos blauzdos, atsikišusios kulkšnys, nuobodžios kojinės. Vienintelis stebinantis dalykas buvo jos kojų nagai — Ketė jų anksčiau nepastebėjo, — kurie buvo nulakuoti bjauriu metališkai mėlynu laku. Ji atrodė taip, lyg skonio neturinti dvylikametė. Tokios nagų spalvos rasti ant suaugusios moters, vaiko motinos, kojų niekada nesitikėtum. Turėtum būti beprotė, kad nagus dažytum tokia spalva. Žinoma, galėjo būti, kad ji tiesiog buvo taip įsimylėjusi, jog jai paprasčiausiai nerūpėjo.

— Kete? — Todo balsas atrodė tolimas, lyg šnekantis iš už cementinės sienos. — Tau viskas gerai?

Ji suprato, kad situacija po truputį tampa nepatogi. Ji tūnojo po stalu tikrai ilgiau nei derėjo, daug ilgiau, nei būtų užtrukę paprasčiausiai pakelti šakutę. Tačiau, tiesą sakant, ji visai nenorėjo stotis, sėdėti kėdėje ir šnekėti su moterimi, kuri pavogė jos vyrą.

Tačiau ji žinojo, kad tai padarys. Ji nekels scenos: nei prie svečių, nei prie dviejų trimečių, kitame kambaryje žaidžiančių, vaikų. Ji turės atsikelti ir kažkaip ištverti vakarienę su sveika savigarba. Jokių kaltinimų, jokių ašarų. Net jei mirs dėl pastangų, jai pavyks.

— Viskas gerai, — vis dar nustebusi spoksodama į Saros kojas ir atsirėmusi ant kelių ir rankų, tarė ji. — Palaukit sekundę.

MEGAFONAS

Po visos dienos grasinimų dėl apsilankymo futbolo rungtynėse, Todo uošvė paskutinę akimirką persigalvojo.

— Esate įsitikinusi? — bandydamas paslėpti patenkintą balso toną, paklausė Todas. — Džiaugčiausi, jei ateitumėte pažiūrėti.

— Mielai eičiau, — melavo Mardžorė. — Bet esu truputį pavargusi. Judu su Aronu šią popietę labai nuvarginote.

— Atrodo, būsi vienas, — pasakė prie motinos sėdinti Ketė. Motina ir duktė buvo visai nepanašios — Mardžorė — stambi ir žema, žilais plaukais ir mažais aštuonkampio formos akiniais, tačiau abi spoksojo į jį taip pat nedraugiškai, lyg jis būtų jų pasitikėjimo nevertas paauglys, kuriam paskyrė namų areštą.

— Kaip norit, — murmėjo Todas. — Čia jau jūsų pasirinkimas.

Jis buvo toks kvailas. Todas įtikino save, jog vakarienė praėjo gerai, o jis su Sara sugebėjo (bent jau laikinai) nuraminti Ketę. Šioji tikrai vyro niekuo nekaltino, nesuteikė pagrindo manyti, jog pastebėjo kažką įtartina. Tą naktį, prieš eidama miegoti, ji tik pasakė, kad patiko susitikimas su Sara ir Ričardu, ir pagyrė Liusę.

Tačiau po dviejų dienų, susipakavusi tris lagaminus „staigmenos vizito”, be jokio išvykimo termino, prie jų durų išdygo Ketės motina. Nuo tos akimirkos, net jei Todas būtų buvęs psichikos ligonis, kuris grasino nužudyti prezidentą, jo veiksmai tikrai nebūtų stebimi akyliau. Mardžorė lydėjo jį su Aronu visur: į žaidimų aikštelę, biblioteką, prekybos centrą, baseiną, kino teatrą. Jei Todas sumanydavo po vakarienės išeiti pasivaikščioti, Mardžorė visuomet paskelbdavo taip pat norinti pakvėpuoti grynu oru. Vyras stebėjosi, jog uošvė nelindo į tualetą ir nebandė jo užšnekinti, jam sėdint ant klozeto, ar nesisiūlė nutrinti nugaros duše. Kai jam vakare pavykdavo išsmukti pabėgioti, jis vis tikėjosi, jog ji tuoj iš lėto privažiuos mašina, matuos laiką ir pro atvirą langą drąsins.

Neskaitant retų atvejų, kai Mardžorė nekreipdavo dėmesio į Todo išsiųstą ilgesingą elektroninį laišką, jis su Sara pastarąsias penkias dienas nebendravo. Pradėjo svarstyti žūtbūtines priemones — išslinkti iš namų vidurnaktį, mėtyti į Saros langus akmenukus. Bet ką, kad tik galėtų kelias akimirkas praleisti su ja, gal pasibučiuoti. Jis net galvojo susirasti darbą parduotuvėje, kad galėtų su ja susitikti pietų metu.

Blogiausia buvo baseine. Nuolat matyti ją, vilkinčią raudonu bikiniu — net menkiausias vaizdas jį nutrenkdavo kaip defibriliatorius — negalėti, pasitiesus rankšluostį šalia, kremu nuo saulės ištepti jai nugarą. Jis tegalėjo keistis su ja liūdnais žvilgsniais ar tenkintis bežodžiais pokalbiais, kurie visada baigdavosi Todo beviltišku gūžtelėjimu, atsakant į jos neištartą klausimą: Kada galėsiu tave pamatyti?

— Be to, — meiliai tapšnodama Ketės koją, tarė Mardžorė. — Turiu daugiau laiko leisti su dukra. Kai čia atvažiavau, jai teištariau tik kelis žodžius.

Todas pasilenkė užsirišti batraištį, svarstydamas galimybę užlipti viršun ir mobiliuoju telefonu paskambinti Sarai. Gal ji galėtų išeiti į parduotuvę? Tada, prieš rungtynes, jie galėtų kelias minutes praleisti kartu. Netgi tai būtų geriau nei nieko. Tačiau, prieš jam sukuriant veiksmų planą, lauke nuskambėjo mašinos signalas.

— Atvažiavo manęs pasiimti, — Todas, tikėdamasis išeiti iš namų, kol Mardžorė nepersigalvojo, pašoko ant kojų.

— Kada grįši namo? — paklausė Ketė.

— Sunku tiksliai pasakyti. Gal pirmą, gal antrą.

— Būk atsargus, — linksmai šypsodamasi, perspėjo jį Mardžorė. — Ir neįsivelk į bėdą.

Daugelis manė, kad kaltinimas užpuolimu ir žlugdantis civilinis ieškinys futbolo apetitą sumenkintų, bet Laris labai laukė paskutinių Sergėtojų rungtynių prieš Kontrolierius. Tai Todas pajuto vos įlipęs į mašiną. Larį buvo užplūdusi adrenalino banga, jis laukė kovos. Vietoj pasisveikinimo draugas kumštelėjo Todą krūtinėn.

— Tu pasiruošęs? — reikalavo atsakymo jis. Klausime aidėjo grubi retorinė gaida. — Geriau jau būk pasirengęs.

— Aš pasiruošęs, — Todas nenuleido akių, bet šnekėjo ramiau, lyg tirdamas Larį. — O kaip tu laikaisi? Pats pasiruošęs?

Jei Laris tai suprato kaip klausimą apie teisines problemas arba spaudos dėmesį, tai neišsidavė.

— Kai ką tau pasakysiu, — pradėjus jiems važiuoti, lengviau atsikvėpęs tarė jis. — Man visada patinka, kai mane laiko silpnu. Man patinka eiti į aikštę žinant, kad kitas vyrukas mano, jog aš išsigąsiu ir pabėgsiu, ypač, jei tas kitas vyrukas yra arogantiškas, per daug pasitikintis savimi subingalvis. Man patinka žiūrėti, kaip jis atrodo, kai jį parverčiu ant užpakalio ir kai jis supranta, jog tuoj vyks gatvės muštynės.

Žinant, kad Sergėtojai buvo laikomi nevykėliais, situacija buvo pagražinama. Su nuliu pergalių ir penkiais pralaimėjimais jie buvo Vidurnakčio futbolo lygos autsaideriai, pelnantys mažai taškų, darantys daug klaidų ir, apskritai, tiesiog didelė nemokšų gauja, kuri nuolat rasdavo būdą pralaimėti, kai pergalė būdavo jiems ranka pasiekiama. Net ir tada, kai pergalė buvo neginčijama. Prieš savaitę jų užpakalius išvanojo silpna Technikų komanda, komanda, kuri per pastaruosius trejus metus nelaimėjo nė vienerių rungtynių. Sergėtojai pralaimėjo 20:0. Kita vertus, Kontrolieriai patyrė keturias pergales ir vieną pralaimėjimą, bet garsėjo galingu, nesustabdomu puolimu, dėl kurio per rungtynes pelnydavo po keturiasdešimt ar penkiasdešimt taškų. Tikriausiai jie rungtynes prieš Sergėtojus laikė paprastu formalumu ir laukė kitos savaitės rungtynių su baisiausiais varžovais — Auditoriais.

— Tie vyrukai geri sportininkai, — pripažino Laris. — Tačiau jie — tik gauja verksnių. Kelis kartus juos parverčiam, o jie tenori susirinkt kamuolius ir varyt namo.

— Būtų neblogai juos nuliūdint, — važiuojant pro Saros gatvę, liūdnai tarė Todas. Jis svarstė, ką moteris veikė, ar ji jo ilgėjosi taip pat, kaip ir Todas jos.

— Mums reikia juos anksti sustabdyti. Tai pergalės raktas. Jie kamuolį perdavinėja prasčiau, nei tai atrodo statistikoje.

Atrodė neįtikėtina, kad Laris taip domisi futbolu tokiu audringu savo gyvenimo momentu. Todo situacija nebuvo net per pusę tokia sudėtinga, kaip Lario, bet visą savaitę apie rungtynes jis tegalvojo prabėgomis.

— Kaip tavo advokatas? — paklausė jis. — Esi patenkintas jo darbu?

— Na jis tikrai ne Džonis Kochranas, — atsakė Laris. — Žinoma, aš nesu ir O. Dž. Simpsonas.

— Dabar tau gyvenimas turėtų būti gana baisus.

— Baisus? — Laris į Todą žvelgė nuoširdžiai nustebusiu žvilgsniu. — Manai, kad pasaulyje yra prisiekusiųjų, kurie nuteis mane už Ronio Makgorvio užpuolimą? Nieko keista, kad neišlaikei egzamino. Tikriausiai man duos medalį.

Per apšilimą Laris suko ratus tarp Sergėtojų. Jiems darant šuoliukus ir tempimo pratimus, jis komandos draugus užvedinėjo, drąsino. Vieną minutę jis buvo vyriausioji rungtynių šokėja, kitą — jau Vinsas Lombardis.

— Mes už juos kietesni! — paskelbė jis, greitai iš abiejų pusių plekšnodamas Tonio Korenčio žandus, lyg jis būtų dėvėjęs šalmą. — Aš teisus? Aš sakau: AR AŠ TEISUS?

— Žinoma, — atsakė Korentis, trenkdamas Lariui atgal. — Jie — krūva šūdagalvių biržos maklerių.

Šypsodamasis Laris ėjo link Deveino, sekančios aukos, kuriam, bandydamas sukalti jį į žemę, Laris trankė per pečius.

— Ką mes nugalėsim? — pareikalavo jis.

— Kontrolierius! — užriko Deveinas.

Kitas eilėje buvo Pitas Olafsonas. Kaip šokdami abiejų puikiai mokamą šokį, jie rankomis įsikibo vienas į kitą ir pašokę susidaužė kūnais: triskart iš dešinės, triskart iš kairės.

— Kas nugalėtojas?

— Aš nugalėtojas!

— Pirmyn, Sergėtojai!

— Pirmyn, Sergėtojai!

— Išspardykim šiknas!

— Išspardykim šiknas!

Laris išdidžiai priėjo prie Todo. Lario laikysena atrodė labai komiška, tačiau akmeninė veido išraiška vos tramdė juoką.

— Kas pelnys pirmą prispaudimą? — kaip bokso kriaušę daužydamas Todo pilvą, sušuko jis.

— Aš! — paklusniai atsakė Todas, įtempdamas pilvo raumenis.

— Man priklauso antras! — suriko Deveinas.

— Aš atsakingas už trečią, — pasisiūlė Bartas Viljamsas.

Iš pradžių jie jautėsi kaip grįžę į vidurinės mokyklos laikus. Ši Lario ceremonija, vieniems nostalgiškai, kitiems nepakančiai priminė vidurinės mokyklos trenerius. Tačiau po kurio laiko — pasikeitimas buvo toks lėtas, jog niekas jo nepastebėjo — visa ceremonija tapo rimta. Šį fenomeną Todas matė kiekviename sporte, kuriuo tik kada nors užsiiminėjo nuo tada, kai sulaukė pakankamo amžiaus, reikalingo mažajai lygai. Komandos nuotaika buvo subtilus, kintamas dalykas — visiškai ją pakeisti užteko vieno žmogaus.

Lario fanatiškas optimizmas kaip virusas plito tarp komandos draugų. Tuo metu, kai jie rengėsi išspirti kamuolį, Sergėtojai, tarp jų ir Todas, vos valdė susijaudinimą. Lyg išgėręs magiško gėralo, Bartas Viljamsas, vidurio puolėjas, pradėjo bėgti į priekį ir milžinišku batu smūgiuoti. Kamuolys pakilo aukštai virš šviesų ir skrodė nakties orą, sukdamasis virš priešininkų galvų. Perskridęs per visą aikštę, nusileido už jos ribų.

Jei Auditoriai buvo Vidurnakčio futbolo lygos banditai, tai Kontrolieriai — gražuoliukai. Jie buvo apie dvidešimties metų vyrai iš finansininkų pasaulio, kurie į rungtynes atvyko BMW, Lexus ir Cadillac firmos automobiliais, atsivežė būrį merginų, kurios mielai stebėjo vaikinų rungtynes ir vilkėjo aptemptus spandekso šortus. Beje, iš to, kad neliko namuose, galima spręsti, kad jos nebuvo priešininkų žmonos.

Aplink juos tvyrojo ryškus pasitikėjimas savo jėgomis ir įžūlumas. Puolėjas — jis buvo išstypęs, smėlio spalvos plaukais, gražiai įdegęs ir lyg iš akmens iškaltu veidu — peržvelgė savo komandos draugus aiškiai savimi pasitikinčiu žvilgsniu, kaip žmogus, uždirbantis šešiaženkles sumas nuo tos dienos, kai baigė verslo mokyklą. Jis elgėsi kaip taikliarankis, turintis gerą delninį kompiuterį, prabangų vokišką automobilį ir artėjantį paaukštinimą.

Ten galėjau būti aš, — galvojo Todas, perkėlinėdamas svorį nuo vienos kojos ant kitos. Tai jis pastebėjo visai nesigėdydamas ir nesigailėdamas, priimdamas šią tiesą ir keistai didžiuodamasis savimi. Būdamas šalia Lario ir Deveino, jis jautėsi visiškai patenkintas ir savo vietoje. Jie buvo vyrai, kurie per metus teuždirbdavo keturiasdešimt ar penkiasdešimt tūkstančių dolerių, vos išgalėjo mokėti už dviejų miegamųjų namą, kuriam reikėjo remonto. Šiems vyrams nauja mašina buvo tik kas dešimt metų leistina prabanga. Keista, bet Todui tai visai netrukdė.

Iškart po susidūrimo Kontrolieriai bėgo tiesiai aikštės viduriu. Saugiai ir atokiai stovintis Todas stebėjo, kaip Sergėtojų gynyboje atsiveria skylė — momentinis tarpas tarp Olafsono ir Korenčio — pakankamai didelė Kontrolierių žaidėjui, kuris esą varžėsi geležinio žmogaus triatlonuose tarp sezonų, prasiveržti pro Sergėtojų gynybą. Tobulai perprasdamas oponentų manevrą, Laris pasileido į priekį, siekdamas susidurti su kamuolį nešančiu žaidėju. Tačiau kažkodėl susidūrimas taip ir neįvyko. Atlikdamas trumpą klaidinantį manevrą, kuris paliko Larį su pilnomis oro rankomis ir pilna dirbtinės žolės burna, geležinis žmogus prasmuko į aikštę ir pasileido Todo, paskutinio gynėjo, link.

Jis buvo vienas iš tų vikrių bėgikų, klaidinančių žingsnių virtuozų. Jo akys žiūrėjo į vieną pusę, pečiai į kitą, kojos dar kitur, tačiau Todas žinojo, kad reikia nejudėti ir stebėti jo šlaunis (Ponai, — sakydavo treneris Bridenas. — Šlaunys nemeluoja. Ir buduare, ir aikštelėje galite pasitikėti šlaunimis.). Supratęs, jog Todo gudriais kojų judesiais apgauti nepavyks, žaidėjas bandė viską daryti sąžiningai. Jis pasuko staigiai link šoninės linijos, pribloškiamai greitėdamas. Jam beveik pavyko, bet Todas sugebėjo jį iš už nugaros parversti žūtbūtiniu neriamuoju griovimu, kuris apsaugojo Sergėtojus nuo neišvengiamo prispaudimo.

Kai geležinis žmogus sveikas ir neišsitepęs pakilo nuo žolės ir pirštinėtomis rankomis nusibraukė neesamą purvą nuo savo plikų, nesveikai raumeningų kojų, visos merginos kaip rungtynių šokėjos pakilo ir pradėjo skanduoti.

— Geras žaidimas, Žakai!

— Kontrolieriai valdo!

— Pirmyn, komanda!

Todas, bandydamas nekreipti dėmesio į deginantį skausmą dešiniajame kelyje, kuris buvo nubrozdintas neatlaidžios dangos, atsikėlė kiek atsargiau. Geležinis žmogus išsitraukė dantų apsaugas ir nusišypsojo.

— Vyruti, — pasakė jis, draugiškai tapšnodamas Todo petį. — Šiandien būsi užsiėmęs.

Bėgdamas atgal prie komandos draugų, Todas negalėjo pražiopsoti nusivylusių išraiškų jų veiduose, atrodė, lyg jie jaustų artėjančią pražūtį, kuri pakeitė nelogišką prieš kelias minutes tvyrojusį energingumą. Užteko vienos praleistos atakos ir jie atsibudo iš bendro sapno, atsiminė esą tik krūva nevykėlių, kuriems tuoj išspardys šiknas. Tačiau Todas dar nebuvo pasiruošęs pasiduoti.

— Nagi! — sušuko jis, plodamas rankomis. — Pasiruoškit! Reikia gintis!

— Aš kaltas, — suprasdamas, ką daro Todas, tarė Laris. — Daugiau taip neatsitiks.

— Tai jau taip, — tarė Deveinas. — Kitą kartą tu tą čiulpiką iškirst.

— Gerai, reikia susikaupti! — riaumojo Korentis.

Kadangi buvo tokie pasipūtę šunsnukiai, Kontrolieriai bandė kartoti tą patį derinį. Viskas vyko taip pat, kaip ir anąkart, tik šįkart Lario apgauti nepavyko. Jis kaip Dikas Butkus kažkokiame 1971 metų filme užkišo skylę, trenkėsi krūtine į krūtinę su tokia kaulus traiškančia jėga, jog net už dešimties jardų stovintis Todas simpatiškai sudrebėjo. Geležinis žmogus stotis neskubėjo. Kai galiausiai atsistojo, jo veido išraiška buvo tokia, kaip Lario apibūdinta mašinoje: apsvaigusi, nelaiminga grimasa, priklausanti žmogui, kuris suprato, jog ramus pasivaikščiojimas ką tik virto gatvės muštynėmis.

Todo nustebimui — jau nešnekant apie Kontrolierius ir jų merginas — rungtynės buvo apylygės, rezultatas menkas, intriga išliko iki pat pabaigos. Kontrolieriai taškus pelnė pirmi, po to, kai giliai Sergėtojų aikštės pusėje, maždaug antrame jų aikštės pusės ketvirtyje, perėmė kamuolį iš Barto Viljamso. Antro kėlinio pradžioje Sergėtojai rezultatą išlygino, metodiškai nubėgdami 80 jardų ir galiausiai spausdami. Ketvirto ketvirčio pabaigoje Kontrolieriai įmušė trumpąjį įvartį, taip rezultatą pakeisdami 10:7, kai Sergėtojai gavo kamuolį ir pradėjo tikriausiai paskutinį šių rungtynių puolimą.

Galvojant racionaliai, jaudintis turėjo Sergėtojai. Jie atsiliko; laikas beveik baigėsi. Tačiau, ruošdamasis pradėti puolimą, Todas, kaip ir visi kiti aikštėje esantys žmonės, suprato, jog bijojo tik jų priešai. Likus tik dviems minutėms, Kontrolieriai atrodė apdaužyti ir nuliūdę. Geležinio žmogaus dešinioji akis buvo taip ištinusi, jog jis nieko ja nematė; puolėjo lūpa buvo tokia išsipūtusi, jog jam buvo labai sunku skelbti derinį. Stambaus gaudytojo, greitakojo azijiečio trumpa šukuosena, marškinėliai buvo suplėšyti iki pat bambos, tarsi jam dėl kažkokių priežasčių nepavyko pavirsti milžinu Halku. Per visą antrą rungtynių pusę vunderkindai ginčijosi, pamiršę priešininkus, pyktį liejo vieni ant kitų. Dar geriau buvo tai, kad jų garsi palaikymo komanda niūriai tylėjo.

Kita vertus, Sergėtojai pirmąkart tais metais dirbo kaip gerai suderintas mechanizmas, dalijosi komandos dvasia ir tarpusavio susižavėjimu. Visų rungtynių metu jie žaidė geriau nei įprastai. Jiems pavyko sustabdyti stipriausią lygos puolimą ir kamuolį po aikštę mėtyti stebėtinai valdingai, nepaisant nervinančio nesugebėjimo pelnyti daugiau nei septynis taškus rezultatų lentoje. Prisidėjo visi — Deveinas pagavo šešis Todo perdavimus, tarp jų ir tą, kuris baigėsi prispaudimu; Olafsonas ir Korentis kartu paguldė penkis priešininkus; Bartas, atlikęs nuostabų perėmimą, sustabdė spaudimą, tačiau Laris nustelbė juos visus. Aikštėje jo pilna buvo visur: darė dalykus, kuriems atlikti visiškai neturėjo teisės, numušinėjo perdavimus, numatė apgaulingus judesius, labai svarbią rungtynių akimirką net pagavo geležinį žmogų iš už nugaros. Jei rungtynės būtų pasibaigusios Sergėtojams pralaimint trimis taškais, jie po to vis vien būtų nuėję į barą ir atšventę geras rungtynes, kai tuo tarpu laimėję Kontrolieriai gertų niūrioje tyloje, žinodami, jog juos sumušė komanda, kuri teoriškai neturėjo galimybių pasipriešinti jų jėgai.

Neturėdami ko prarasti, Sergėtojai pradėjo puolimą. Todas suvaidino trumpą perdavimą Bartui ir pradėjo bėgti link kairiosios šoninės linijos, keliais centimetrais pralenkdamas Deveiną. Deja, juos sustabdė. Antru mėginimu Todas atliko trumpą perdavimą ir atkovojo dar penkis jardus. Trečiu bandymu Kontrolieriai jam bėgti neleido, taigi Todui, norint išvengti griovimo, teko perduoti kamuolį kitam žaidėjui.

Tai buvo viskas, jų paskutinis šansas — jie dislokavosi priešininkų aikštės pusėje, tačiau iki rungtynių pabaigos liko tik penkiasdešimt sekundžių. Todas visiems galimiems gaudytojams liepė bėgti į priekį. Kiekvienas buvo maždaug penkiais jardais toliau už kitą. Todas pasisuko dešinėn, ieškodamas Ričio Merfio, arčiausiai esančio žaidėjo. Uždengė. Taip pat ir Bartą, vidurinįjį gaudytoją. Jis atlenkė ranką, ruošdamasis perduoti kamuolį Deveinui, paskutiniam ir geriausiam gaudytojui, bet prieš pat Todui išmetant kamuolį, Deveinas paslydo ir nukrito ant žemės.

Beveik tą pačią akimirką Todas kairėje pusėje išgirdo žingsnius. Tuos garsus skleisti galėjo tik įsiutęs priešininkų gynėjas. Dar kelias akimirkas Todas stovėjo vietoje tiesus ir greitai žvalgėsi po aikštę, leisdamas priešininkui prie jo priartėti. Tai buvo pats seniausias futbolo triukas. Paskutinę akimirką jis atsitūpė, susilenkė kiek galėdamas žemiau ir, sveriantis daugiau negu šimtą kilogramų Kontrolierių sunkiasvoris gynėjas manevruodamas praskrido tiesiai virš jo. Žaidėjas kaip dramblys nusileido už šoninės linijos.

Dabar tai jau buvo anarchija, oficialiai sustabdytas derinys. Todas, tikėdamasis išvengti priešininkų gynėjų, bėgo kairėn, tikėdamasis, jog jų komandos gynėjai spės apsisukti atgal ir atsidengti. Tačiau tai, ką jis pamatė bėgdamas atgal link aikštės vidurio, privertė jį pakeisti planą. Priekyje jo buvo tiek daug žalios spalvos, jog jis jautėsi kaip sapne. Jardai atviro lauko, daug daugiau nei reikėjo pirmajam prispaudimui. Jis saugiau sugriebė kamuolį ir pasileido bėgti.

Kai visi pagaliau suprato, ką jis daro, Todas jau buvo nubėgęs dešimt jardų. Penkiolika jardų, dvidešimt, dvidešimt penki, aikštė kartu su žingsniu artėjo ir tolo nuo jo kojų. Jis išgirdo silpnus žingsnius dešiniau už savęs. Atrodė, kad kažkas jį greitai vytųsi.

Nežiūrėk, — tarė jis sau. — Tiesiog bėk. Vieną koją statyk prieš kitą. Dideliais žingsniais. Naikink likusius jardus.

Jam peržengus Kontrolierių trisdešimties jardų liniją, kažkas kvėpavo jam į kaklą. Šis pokytis jo nenustebino — priešininkų komandoje buvo bent jau du už jį greitesni žaidėjai. Tačiau žvilgtelėjęs per petį, jis nustebo pamatęs paskui jį bėgantį Deveiną. Truputį toliau nuo jo, tačiau kaip Todas ir tikėjosi, sparčiai artėdami bėgo du vyrai — geležinis žmogus ir azijietis. Jie abu judėjo ilgais, gracingais žingsniais, jų veide švietė pasiryžimas.

Peržengus dvidešimties jardų liniją, staiga Deveinas apsisuko ir, kaip iš vadovėlio, užblokavo azijietį. Dabar viskas priklausė nuo lenktynių tarp Todo ir geležinio žmogaus, lenktynių, kurias jis žinojo pralaimėsiąs. Bėgdamas ir stebėdamas trajektoriją, suprato, jog jį iš aikštės išstums maždaug prie dešimties jardų linijos. Tokia įvykių eiga buvo tokia pat netinkama, kaip ir neišvengiama.

Nebent.

Peržengdamas penkiolikos jardų liniją, Todas staigiai pradėjo stabdyti, kažkaip sugebėdamas sulėtėti taip staigiai ir smarkiai, jog geležinis žmogus, garsiai keikdamasis, pralėkė pro jį, veidu trenkėsi į sintetinę dangą, nulėkė į užribį ir paliko Todui laisvą kelią.

Jis pasisuko ant kulno ir grįžo į aikštę iš už įvarčio linijos. Triumfuodamas pakėlė virš galvos kamuolį. Matant per televiziją taip besielgiančius profesionalus, jam visuomet atrodė, jog jie elgiasi arogantiškai, tačiau tą akimirką jis jautė, jog reikia taip daryti ir laukti, kol prie jo atbėgs linksmi komandos draugai. Todas spyrė kamuolį ir, plačiai išskėtęs rankas, laukė jų. Jo kvėpavimas buvo toks gilus, lyg jo plaučiai norėtų išsiurbti visą nakties orą. Jis tenorėjo, jog Sara būtų čia, galėtų matyti jį, bėgantį aikšte, ir žinoti, kaip žinojo ir jis, kad buvo ne pergalingą spaudimą pelnęs šaunuolis, o suaugęs vyras, kuris ką tik patyrė neįtikėtiną lenktynių jaudulį.

Ir tada pamatė ją.

Jis nebuvo tikras, kodėl žvilgtelėjo į, jo manymu, tuščią tribūną — gal įprotis, gal viltis, gal kažkokia jos skleidžiama magnetinė iškrova — ji buvo ten. Ji, lyg išsipildęs noras, sėdėjo viršutinėje eilėje, pranešėjo kabinos šešėlyje, jos veidas švietė kaip švyturys, burna tarė žodžius, kuriuos jis gana aiškiai suprato, lyg tarp jų nebūtų jokio atstumo. Jis būtų moteriai atsakęs, jį apsupo pulkas linksmų komandos draugų.

— Kas, po galais, atsitiko Todui? — svarstė Korentis. — Norėjau jam pastatyti išgerti.

Laris gūžtelėjo pečiais.

— Sakė, jog ateis.

— Tikriausiai gavo geresnį pasiūlymą, — tarė Ričardas Merfis.

— Šūdas, — Bartas Viljamsas svajingai papurtė galvą. — Ten buvo gražus bėgimas, ar ne? Šešiasdešimt penki jardai po sustabdyto derinio. Turėtų parodyti per ESPN televiziją.

— Jam niekaip nebūtų pavykę be mūsų mažiaus pagalbos, — popierine servetėle šveisdamas Deveino ir taip blizgantį skalpą, pastebėjo Olafsonas. — Matėt, kaip jis tą verksnį išjungė? Bam! Trenkėsi į žemę, kaip kokia piktžolė.

— Todas buvo nerealus, — juokėsi Deveinas. — Tas baltas berniukas bėgo iš visų jėgų.

— Man nerūpi, ką sako kiti, — paskelbė Bartas. — Dabar jam nieko negailėčiau. Vaikinukas nusipelnė sugult po tokio spaudimo.

Korentis pakėlė alaus butelį.

— Už Todsterį. Net jei ir iškeitė mus į vėlios nakties pizę.

Laris prisijungė prie tosto, bet galvojo ne apie tai. Jam atrodė, jog Todo išsisukimas nuo jų vienintelio šio sezono pergalės šventimo buvo neteisingas. Ypač todėl, jog jis ir buvo minėtosios pergalės kaltininkas. Visas reikalas be jo atrodė neužbaigtas, vakarėlis be garbės svečio.

— Esi įsitikinęs, kad ten buvo ne jo žmona? — susirūpinęs raukdamas antakius, paklausė Olafsonas. Pitas buvo žmogus, kuris nežiūrėjo filmų suaugusiems, nevartojo alkoholio ir niekada neatleido Klintonui už Levinski skandalą.

— Turiu tau naujieną, — tarė Korentis. — Jei nori paimti žmogų už šiknos, nereikia to daryti vidurnaktį futbolo aikštėj.

Laris nebuvo dorybingas kaip Olafsonas, bet ir jį stebino draugo elgesio begėdiškumas. Iškart po rungtynių Todas dingo Lariui iš akių, nes jis buvo užsiėmęs, stebėdamas malonų vaizdą, kaip Kontrolieriai gėdingais veidais išslinko iš aikštės, o jų seksualios merginos, motiniškai tapšnodamos per pečius, juos guodė. Tik Sergėtojams pradėjus judėti link stovėjimo aikštelės, Laris suprato, jog niekur nėra jo keleivio.

— Kas nors matėt Todą? — paklausė jis.

Deveinas parodė į kitą aikštės galą, kur prie vartų stulpų pora tamsių figūrų glamonėjosi lyg paaugliai. Net iš tokio atstumo Laris iškart suprato, jog moteris — ne Todo žmona. Jis kartą, maždaug prieš metus, buvo sutikęs Ketę prekybos centre, ir nors nuoširdžiai pripažinęs, jog ji tikra gražuolė, pastebėjo, kad Ketė gąsdinančiai aukšta, tai yra aukštesnė už jį, o moteris prie vartų turėjo pasistiebti ir ištempti kaklą, norėdama Todą pabučiuoti į lūpas.

Laris davė jiems kelias minutes pabaigti reikalus, tačiau jie net negalvojo apie nusiraminimą, jau nekalbant apie išsiskyrimą. Nematydamas kito pasirinkimo — teprakeikia jį velnias, jei jis visą naktį žiūrės, kaip Todas grabalioja moters užpakalį, — jis žengė į aikštę ir pasileido link įsimylėjėlių. Jis sustojo netoli užribio linijos, jo manymu, pakankamai pagarbaus atstumo, ir kaip galėdamas garsiau atsikrenkštė.

— Ką? — Todas atrodė supykęs, lyg Laris būtų įsiveržęs į jo miegamąjį. — Ko tu nori?

— Vyrai važiuoja į Keisio barą. Važiuoji kartu?

— O, Kristau, — Todo atodūsis girdėjosi net iš dvidešimties jardų atstumo. — Truputį užtruksiu. Gal važiuokit be manęs. Prisijungsiu prie jūsų vėliau.

— Juk atvažiuosi, taip? Mums reikia atšvęsti.

— Taip, taip, greit jus pasivysiu. Duok man penkiolika, dvidešimt minučių, — jis sudvejojo, gali būti, kad moteris jam kažką tyliai pasakė. — Daugiausiai pusvalandį.

— Prižadi?

— Jėzau, Lari. Juk ką tik pasakiau.

— Nenorėjau tau trukdyti, — tarė Laris. — Tiesiog planuoju vėliau aplankyti Makgorvį. Tikėjausi, kad važiuosi kartu.

— O kaip kiti vyrukai? Kodėl nepaprašai vieno iš jų?

— Jie policininkai. Negali veltis į tokį šūdą.

Todas paleido moterį ir žengė kelis žingsnius Lario link.

— Padaryk sau paslaugą, Lari. Laikykis kuo toliau nuo ten. Jei neklausysi, tai tave vėl suims.

Laris, bandydamas atpažinti moterį, kelias sekundes į ją spoksojo. Jis buvo beveik tikras ją kažkur matęs, matęs jos susivėlusius plaukus ir niūrią veido išraišką.

Ji turėtų būti su kuo nors panašiu į mane, — galvojo jis. Ne su tokiu, kaip jis.

— Man nerūpi, — tarė jis. — Tegul sulaiko. Jei jie nori mane uždaryti už tai, kad saugau savo vaikus? Tegul. Tegul paverčia mane sušikta auka.

Ilgai po to, kai visi kiti Sergėtojų žaidėjai išvažiavo namo, Laris sėdėjo mašinoje, beveik tuščioje Keisio baro ir kepsninės stovėjimo aikštelėje, žinodamas, kad Todas paliko jį vieną. Nepaisant to, Laris vis tiek jo laukė.

Jam nereikėjo pagalbos. Tiesą sakant, Laris buvo tikras, jog vienam dirbti seksis daug geriau. Vienintelis Todo vaidmuo buvo slėptis mašinoje ir bandyti atkalbėti draugą nuo visko, ką tas ketina iškrėsti vėlu, Lari, negali dabar skambinti į duris. Juk negalvoji iš tikrųjų uždegti to maišo šūdų, tiesa, Lari? Nagiy Lari, leisk senolei pailsėti. Ji ne nusikaltėlė. Tačiau gal būtent to Lariui ir reikėjo — priminimo apie realybę, proto balso, kuris šnibždėtų jam į ausį, saugotų jį nuo veiksmų, kurių vėliau teks gailėtis. Jei Todas būtų buvęs su juo bažnyčioje, gal Laris nebūtų praradęs kantrybės, gal neturėtų tiek daug problemų.

Kita vertus, kad ir kaip kvailai beatrodytų, Laris nesigailėjo sužeidęs Ronį. Jis tikrai nemanė apverkti sulaužytos iškrypėlio rankos, net jei tai buvo sunkus lūžis, o didesnioji visuomenės dalis jam pritarė. Dauguma iš jų labiau liūdėjo dėl to, kad apygardos prokuroras pareiškė kaltinimą susirūpinusiam tėvui, negu dėl to, jog iškrypėlis, neišvengiamai nuriedėjęs nuo laiptų, trupučiuką susimušė ir nusibrozdino. Kiekvieną redaktoriui parašytą laišką, kuris kritikavo Lario „neapgalvotą ir šiurkštų” elgesį bei reikalavimą sužinoti, kas jį išrinko „teisėju, prisiekusiaisiais ir budeliu”, sekė du laiškai, ginantys žmogų dėl jo „visiškai pateisinamos reakcijos” ir trečias, kuris net vadino jį didvyriu.

Išgyvenęs privatų pragarą, kokį išgyveno Laris per paskutiniąsias pusantros savaitės, jis pastebėjo žymų žmonių atlyžį. Jam einant pro šalį, moterys mojavo; vyrai sukdavo iš kelio, norėdami paspausti jam ranką. Jis jautėsi, kaip įžengdamas į naują savo gyvenimo etapą. Jis jautėsi kaip prarasdamas Lario Muno, baisiojo šaulio ir galimo rasisto įvaizdį. Jis jautė, kaip po truputį tampa Lariu Munu: kerštingu tėvu, nekaltųjų gynėju, vyruku, kuris vykdė slaptą viso miesto fantaziją.

— Nepasiduok, — sakė kaimynai. — Kovok ir toliau.

Būtent tą Laris ketino daryti; jis norėjo, jog Todas būtų kartu ir jam padėtų. Tikriausiai šis poreikis liko nuo to laiko, kai jis buvo policininkas, saugumo jausmas, kuris tvyrojo jo viduje, kai žinojo, jog kažkas patikimas saugo jo užnugarį. Tačiau šiandien jis tokios prabangos neturėjo.

— ATSIBUSKIT!

Tik akimirką, — būdraudama tarp sapno ir atsibudimo, Mei Makgorvi manė girdinti Dievo balsą, kuris šaukė ją iš dangaus, pagaliau atėjęs pasiimti namo.

— ATSIBUSKIT! — pakartojo balsas.

— Gerai, — Mei atsisėdo lovoje, jos širdis plakė labai greitai, tačiau nebaimingai. — Aš atsikėliau.

— ATSIMERKIT! — balsas buvo šiurkštesnis, nei ji tikėjosi. — IŠTRAUKIT PRAKEIKTAS GALVAS IŠ SMĖLIO!

Galvas? — galvojo Mei. — Prakeiktas galvas?

Ji per greit atsistojo ir turėjo vėl atsisėsti, kol praeis svaigulys. Kol priėjo prie lango, ji suprato, jog už lango skamba ne Dievo balsas.

— NEJAU JŪS NEMYLITE SAVO VAIKŲ? NEJAUGI NENORITE JŲ APSAUGOTI NUO BLOGIO? TAI KODĖL NEIŠEINATE Į LAUKĄ IR NIEKO NEDAROTE?

Mei pakėlė žaliuzes. Tas siaubingas žmogus stovėjo prieš jos namą, ir per garsiakalbį skleidė savo nuodus.

— MĖLYNIŲ GATVE, TARP JŪSŲ YRA IŠKRYPĖLIS!

Jis neturi jokios teisės. Jokios teisės žingsniuoti ant pievelės — mano pievelės, — kandžiai galvojo Mei, — trypti žolę ir sakyti tuos siaubingus dalykus. Tik ne po to, ką padarė bažnyčioje.

— JŪSŲ VAIKAI NĖRA SAUGŪS!

Mei ilgą laiką jautėsi prastai — kojos buvo silpnos, kažkas ne taip su kvėpavimu — rūpinimasis sužeistu Roniu pareikalavo jos paskutinių jėgų. Jis negalėjo užsirišti batų, užsisegti marškinių, susipjaustyti mėsos. Atrodė, kad jis vėl virto vaiku, nes jai reikėjo atlikti net menkiausius darbelius. Ji jautėsi pavargusi, labiau pavargusi nei bet kada gyvenime.

— ŽUDIKAS GYVENA ŠIAME NAME! ŽMONĖS, NEJAUGI JUMS NERŪPI?

Tu, niekše, — galvojo ji. Žinau, ką tu nori pasiekti.

Pateisinamo pykčio banga kaip narkotikai plito Mei kūnu. Jos kojos tvirtai žingsniavo koridoriumi, kvėpavimas buvo gilus ir pastovus. Skubėdama žemyn ir atidarydama laukujes duris, ji jautėsi kaip tuomet, kai buvo jauna.

— Tu, nešvankus kalės vaike! Dink nuo mano pievelės!

Senolė buvo labai supykusi. Ji basomis šlubčiojo link jo basomis ir vilkėdama tik trumpus naktinukus, o krūtinė nuolat šokinėjo ir todėl privertė Larį susigėsti už juos abu.

— Kas tu manai esąs? — reikalavo atsakyti ji. — Ponas Aukščiausiasis Visagalis?

Laris į ją nekreipė dėmesio.

— JOKIŲ IŠKRYPĖLIŲ ŽAIDIMŲ AIKŠTELĖJE! JOKIŲ IŠKRYPĖLIŲ ŽAIDIMŲ AIKŠTELĖJE!

— Manai esąs Dievas? — šaukė senoji ponia. Jos bedantis veidas švytėjo įsiūčiu ir neapykanta. — Tu ne Dievas. Toli nuo to!

— ŽINAU, KAD NESU DIEVAS! — atsakė Laris, nukreipdamas garsintuvą jai į veidą. — NIEKADA NESAKIAU, KAD ESU.

Senoji ponia piktai šyptelėjo. Jos balsas buvo piktas ir pilnas neapykantos.

— Tu žudikas. Nužudei tą vaikiną prekybos centre.

Laris nuleido garsintuvą.

— Aš nieko nenužudžiau, — pasakė jis, labai rimtai stengdamasis tramdyti pyktį. — Kodėl tau nenuėjus vidun ir neapsirengus?

Jo nuostabai, sena kalė bandė, pagriebdama dalį, iš kurios išeina garsas ir stipriai traukdama, pačiupti garsintuvą. Laimei, jis rankeną laikė pakankamai stipriai.

— Tu peršovei jį į kaklą, — įsiremdama kojomis ir dar kartą trukteldama, šauė ji. — Skaičiau apie tai laikraštyje.

Laris truktelėjo atgal, tačiau ji buvo stipresnė, nei jis manė arba tiesiog piktesnė.

— Tai buvo nelaimingas atsitikimas, — pasakė jis. — Ne žmogžudystė.

Jis kulnais įsirėžė į žolę ir pabandė dar kartą. Šiuo metu jie tampėsi iš visų jėgų, žemai pritūpę, vienas aplink kitą sukosi ratu. Laris pajautė, kad moteris garsintuvą laiko kiek silpniau, bet beveik tą pačią akimirką išgirdo balsą.

— Pone, jūs turėtumėte važiuoti namo.

Jis žvilgtelėjo per petį ir pamatė du prie šaligatvio stovinčius vyrus — aukštą, vilkintį lengvą pižamą ir žemą kostiuminėmis kelnėmis bei marškinėliais. Prašneko aukštasis vyras.

— Policija jau atvažiuoja, — pridėjo žemasis vyrukas.

Aukštesnysis piktai spoksojo į Larį.

— Tu gąsdini mano vaikus, — tarė jis. — Norėčiau, kad baigtum.

— Tavo vaikus reikia išgąsdinti, — stipriau įsikibdamas į rankeną, niurnėjo Laris. — Jie gyvena visai šalia vaikų tvirkintojo.

Kažkur tolumoje jis išgirdo sireną ir sukaupė jėgas paskutiniam stipriam truktelėjimui. Tačiau prieš jam patempiant, senoji moteriškė paleido garsintuvą, ir Laris nugriuvo ant užpakalio.

Kai atsistojo, jis pastebėjo du vyrus, atsitūpusius ant žolės ir purtančius galvas, žiūrinčius į senąją moteriškę. Ji, kaip nokautą patyrusi boksininke, gulėjo ant nugaros.

— Žiūrėk, ką padarei, — tarė žemesnysis vyras prieinančiam Lariui.

Pažvelgus į Ponią Makgorvi, šaltas baimingas drebulys nuvilnijo Lario nugara. Ačiū Dievui, moteris buvo gyva, jos galūnės trūkčiojo, siaubingas gurguliuojantis garsas sklido iš gerklės gelmių. Akys buvo plačiai atmerktos ir spoksojo tiesiai į Larį. Lūpos judėjo, tačiau nesigirdėjo žodžių, buvo matyti tik keli putoti seilių burbulai.

— O, Jėzau, — tarė Laris. — Tik to man ir betrūko.

Jie, išsitiesę ant nugarų, gulėjo ant penkiasdešimties jardų linijos, žiūrėjo į dangų lyg laukdami, kol atsiras atsakymas į jų neištartą klausimą. Todas siekė Saros rankos, jautė jos prakaituotus pirštus susijungiant su jo paties pirštais.

— Nenoriu eiti namo, — tarė jis. — Noriu čia pasilikti amžinai.

Ji neatsakė, nes to nereikėjo. Viską, ką reikėjo pasakyti, jie ištarė per pirmąsias penkias minutes. Pastarąsias dvi valandas jie tiesiog kartojosi.

— Ačiū Dievui, kad atėjai, — tęsė jis.

Ji, norėdama pažvelgti į mylimąjį, pasivertė ant šono. Jos akys ir paakiai buvo šlapi bei paburkę, balsas jausmingas.

— Baigiau išprotėti.

— Aš taip pat, — jis pakėlė savo galvą ir pečius nuo žemės ir švelniai pabučiavo jos ir taip nuo bučinių ištinusias lūpas. — Kai pažvelgiau viršun ir pamačiau tave...

Jis sustojo. Nebuvo prasmės bandyti tuos jausmus išreikšti žodžiais. Ta iš niekur atsiradusi tobulumo akimirka, vos jam prispaudus kamuolį, lyg ji būtų buvusi fizinis jo laimės įsikūnijimas, buvo neišreiškiama žodžiais. Jis sunkiai atsiduso, leido galvai nulinkti atgal ant dirbtinės žolės.

— Daugiau nebenoriu, — tarė jis. — Kitos savaitės tavęs nepabučiavęs neištverčiau.

Saros veido išraiška, kai ji pažvelgė į jį, staiga pasikeitė, ir Todo protas staiga prašviesėjo, kaip šaltam vėjui nupūtus visas abejones. Atrodė, kad visą vasarą — visą jo gyvenimą — vainikavo ši akimirka, menkas jos akių praplatėjimas, nežymus kvėpavimo pagreitėjimas, supratimas, jog jie peržengė tokią didelę ir šviesią liniją, jog jos nepastebėti buvo neįmanoma.

IV dalis

Susitikime žaidimų aikštelėje

PASUPK MANE

Plano patrauklumas slypėjo jo paprastume. Jie parašys raštelius, paaiškins staigų dingimą ir padės juos tokiose vietose, kur jų nepastebėti neįmanoma. Sara ir Todas planavo išslinkti iš namų ir susitikti Reiburno mokyklos žaidimų aikštelėje ir tada kelias dienas praleisti šiaurėje, prie jūros. Tokiu būdu jie duotų savo antrosioms pusėms užtektinai laiko susitvardyti su jų pabėgimo šoku ir susitaikyti su jo pasekmėmis.

Žinoma, bėgliams šis prisitaikymo periodas būtų medaus mėnuo — vieniems per daug ankstyvas, kitiems pavėluotas — vienas kito suradimo stebuklo atšventimas, sunkiai pelnyta galimybė paragauti savo drąsos vaisių. Mažiausiai tris ištisas dienas jie neveiktų nieko daugiau: tik valgytų, miegotų ir mylėtųsi, vos tik panorėję būtų laisvi nuo banalios vaikų priežiūros atsakomybės, nepaliaujamo rūpinimosi šeima. Galimybė, Saros nuomone, buvo itin maloni, vien apie ją pagalvojus.

Iš pradžių Todas pabėgti pasiūlė pirmadienį, bet tai pasirodė neįmanoma. Tą naktį Ričardas grįžo iš savaitgalio verslo kelionės Kalifornijoje ir geriausiu atveju nesugrįžtų į namus anksčiau vidurnakčio. Tiesa, vėliau jis turėtų laiko. Jam prasidėjo dviejų savaičių trukmės atostogos, taigi galės rūpintis Liuse tiek, kiek Sara lieps. Nepaisant jų nekantrumo baigti purvinąją dalį, plano vykdymą atidėjo iki antradienio.

Sara iškentė kankinantį savaitgalį kartu su Liuse. Ji beveik nekreipė dėmesio į dukrelės nervinančius klausimus: (Kokia tavo mėgstamiausia spalva? Kodėl jie tą daiktą vadina razina?) ir labai specifinius prašymus: (Palaikyk mane žemyn galvyte. Dabar nuleisk mane ant sofos.) Kadangi ji nematė būdo nukreipti ar išvengti klausimų, teko atsakyti — mėlyna, nežinau, kodėl, tiesiog taip jau yra, taip pat teko, paėmus mergytę už kulkšnių, nunešti į svetainę ir numesti ant sofos, tada be pertraukos tą patį pakartoti dar penkis kartus, visą tą laiką galvojant: Po dviejų dienų būsiu motelio kambaryje prie paplūdimio su mylimu vyru. Po dviejų dienų būsiu kitas žmogus. Po dviejų dienų pagaliau būsiu laiminga.

Artėjant tokiam svarbiam gyvenimo momentui ir neturėti su kuo apie tai pakalbėti, o tik laukti, buvo siaubinga. Ją kamavo rūpesčiai — jis persigalvos, niekaip negalės žmonos palikti. Moteris jautė baisy norą, kad troškimas būtų patvirtintas, tačiau Todas privertė mylimąją prisiekti, jog ji neskambins, nerašys elektroninių laiškų — nebent būtų neišvengiama. Atrodė, kad yra priežastis tikėti, kad jo bendravimas nuolat stebimas (tai, kad jis dalijosi mobiliuoju telefonu ir elektroninio pašto adresu su žmona, drąsos jam nesuteikė). Su juo Sara nebendravo iki pirmadienio popietės, kai baseine susitiko jų akys. Juos skyrė maždaug penkiolika metrų. Jo uošvė sėdėjo šalia, tačiau moters dėmesį trumpam atitraukė sulūžęs sandalas.

— Vis dar pasiryžęs? — nutaisiusi viltingą veido išraišką, paklausė Sara.

— Žinoma, — atsakė Todas.

Jo pareiškimo stiprumą sumenkino baiminga šypsenėlė. Tačiau kodėl jis turėtų nebijoti? Ji taip pat bijojo. Tiesą sakant, tai buvo suprantama. Vos trumpas žvilgtelėjimas į mylimąjį stipriai nuramino nervus, ji nebesijautė tuoj susprogsianti į milijonus mažyčių gabalėlių. Pirmąkart per kelias dienas moteris prisiminė, kaip kvėpuoti.

Aš tave myliu, ištarė ji, tačiau jis tikriausiai ne taip perskaitė iš jos lūpų. Jo veido išraiška virto panaši į nesuprantančio išsižiojėlio šnairavimą. Jis atrodė panašus į vaiką, kuris nesupranta, kad, norint matyti lentą, reikia akinių.

Ai, pamiršk tai, lūpomis tarė ji. Susitiksim rytoj.

Ričardas į San Diegą atvyko ne dėl verslo, kaip sakė Sarai, bet dėl Paplūdimio fiestos 2001, pasileidėlės Kei gerbėjų klubo vasaros susitikimo. Jam apsispręsti buvo sunku. Jis kovojo su šia mintimi kelias savaites, panašiai, kaip ir su kelnaitėmis. Sakė sau, jog tai neįmanoma, apie tai net negalima galvoti: suaugę vyrai nepriklauso fanų klubams, net jei ir priklausytų, nemeluotų žmonoms ir iš sąskaitos neišiminėtų kelių tūkstančių dolerių, kad galėtų nuskristi į kitą šalies galą. Be to, kas būtų, jei nukristų lėktuvas? Ar žmonės nekrologų skiltyje skaitytų apie jo idiotišką misiją? Ričardas Pirsas, 47 metų vyras, praeitą savaitę mirė, kai jo lėktuvas nusileido Nevados dykumoje. Pirsas, sėkmingas prekės ženklų ir pavadinimų konsultantas Namecbeck korporacijoje skrido į interneto iškrypėlių grupės „Pasileidėlės Kei fanų klubas”, prie kurios neseniai prisijungė, susitikimą. Jis paliko žmoną ir trejų metų dukrą, taip pat dvi suaugusias dukras iš pirmosios santuokos.

Tačiau išgąsdinti savęs jam nepavyko. Kai artėjo didysis savaitgalis, jam tapo skausmingai aišku, jog niekas nuo skandalingosios kelionė jo neatkalbės: nei dorovė, nei kaina, netgi ne gėdingo viešo demaskavimo galimybė. Iš dalies, jį skatino pavydas: negalėjo galvoti apie kitus vyrus — drąsesnius, sąžiningesnius sau, kurie raitėsi su Kei, o jis sėdėjo namuose ir maudėsi savo paties bailumo sultyse ir įsivaizdavo esąs doras. Tačiau buvo ir kai kas kita: viltis, jog padarius kažką beatodairiška, jis išgis. Gal tai buvo kelias iš apėmusios karštligės pasileidėlei Kei. Gal susitikimas su gyvu žmogumi išlaisvins jį iš priklausomybės nuo virtualios moters.

Buvo verta pabandyti. Šėliojimas Kalifornijoje su tokiais keistuoliais kaip ir jis negalėtų būti gėdingesnis nei penkiskart per dieną besikartojantis slinkimas į tualetą, kad pauostytų kelnaites, kurių kvapas taip nusilpo, jog jis net nebuvo tikras, kad užuodžia kažką daugiau, nei savo nesveikos vaizduotės miglą.

Keistai pažįstamas vyras — baltabarzdis, dideliu pilvu ir rausvu jaunu veidu — laukė tarp oro uosto vairuotojų ir laikė ženklą su šūkiu: Paplūdimio fiesta!, parašytu aiškiai drebančia ranka. Kai Ričardas stabtelėjo, vyras žengė pirmyn.

— Čia dėl P. K.? — paklausė minkštu, paslaptingu balsu.

Ričardas trumpai apsidairė tarp keliautojų ir profesionalių vairuotojų, kurie sukinėjosi aplink. Nė vienas neatrodė susidomėjęs jo reikalais. Jis atsargiai linktelėjo. Raudonveidis vyras ištiesė stambią, bet šiltą ranką.

— Volteris Jongas. Aš — fanų klubo prezidentas.

— Ričardas Pirsas. Kaip malonu, jog iš taip toli atvykai.

— Ne taip ir toli, — susukdamas ir įsikišdamas į kelnių kišenę ženklą, tarė Volteris. — Be to, žinau, koks jausmas naktį pasirodyti keistame mieste, kai niekas tavęs nesutinka. Kelyje praleidau daug metų: parodos, konferencijos, susitikimai su klientais — visas tas šūdas. Dabar jau, ačiū Dievui, išėjau į pensiją. Važiuoju kur noriu, kada noriu.

— Kaip tau gerai, — pasakė Ričardas. — Man iki pensijos dar liko keleri metai.

— Skaičiuoji dienas, ar ne?

— Pats žinai.

Pakeliui link bagažo, Volteris atkalbėjo Ričardą nuo mašinos nuomos. Jis paaiškino, jog klubas susitarė dėl mikroautobuso kelionei nuo viešbučio iki paplūdimio ir atgal.

— Taip išvengsim daug problemų, — tarė Volteris vos pakėlus nuo konvejerio lagaminą, ištraukdamas jį iš Ričardo rankų.

— Nebūk juokingas, — draudė Ričardas. — Tu neprivalai nešti mano krepšio.

— Visai nesunku, — atsakė Volteris, ištraukdamas rankeną, lengvai vilkdamas lagaminą paskui save ir eidamas išėjimo link. — Esu tikras, kad kelionėje pavargai.

— Ačiū, — stengdamas neatsilikti, tarė Ričardas.

— Taip, kaip sakiau, pirmąkart mikroautobusą užsakėm praeitais metais. Karia pavargo nuo galvos skausmo. Pasiklydę žmonės vėluoja ir atvyksta blogos nuotaikos. Kam to reikia, tiesa? Priedo, gali išgerti kelis bokalus alaus ir nereikia jaudintis, kaip grįžti į namus, supranti?

Ričardas buvo laimingas tai girdėdamas. Jis jau seniai pasiekė tokį amžių, kad klajonės svetimame mieste prarado visą žavesį ir tapo labai užknisančiu dalyku.

— Kaip nuostabu, — sekdamas paskui gidą į tamsią naktį, tarė jis. — Jūs, vyrukai, pagalvojai apie viską.

— Štai ir Karia. Aukščiausia klasė. Ji tokia.

— Kažko nesuprantu. Kas ta Karia?

Volteris sekundę į jį žiūrėjo. Pasirodo, bandė suprasti, ar tai nėra pokštas.

— Kei, — paaiškino jis. — Iš tiesų ji vardu Karia. Pasileidėlė Kei — tai lyg slapyvardis. Žinai, tik svetainei.

Volteris paspaudė Kraislerio konkordo nuotolinio valdymo pultelį, ir bagažinė atsidarė.

— Kaip keista, — tarė Ričardas. — Ji visai nepanaši į Karlą.

Volteris įmetė lagaminą į bagažinę.

— Taip ją pavadino mama.

— Nežinau. Skamba kažkaip ne taip.

— Nieko, priprasi.

Iki viešbučio jie važiavo tik penkiolika minučių, ir visą tą laiką Volteris šnekėjo apie įvairius klubo renginius, apie kurių daugumą Ričardas žinojo iš tinklalapio pasileidelekei.com nuotraukų. Jie kaip tik įvažiavo į Holiday Inn stovėjimo aikštelę, kai Ričardas staiga suprato, kodėl jo palydovas atrodė toks pažįstamas. Vienoje „Karšto vonios susitikimo” nuotraukų, kurias Ričardas taip puikiai prisiminė: nuogas Volteris sėdėjo ant vonios krašto su alaus skardine vienoje rankoje, kitą ranką laikydamas ant nuogo senuko plona oda ir mažu pluošteliu baltų plaukų ant krūtinės. Jiedu gyvai šnekėjosi ir nepastebėjo, kad Kei už poros metrų nuo jų mylėjosi su kažkokiu plikšiu.

— Gal nori išgerti? — sustodamas prie įėjimo, paklausė Volteris. — Kai apsistosi, žinoma.

— Nemanau, — tarė Ričardas. — Labai pavargau. Vis dar gyvenu Rytų pakrantės laiku.

Volteris linktelėjo.

— Taip, laiko skirtumas tikra nesąmonė. Tik būk vestibiulyje rytoj, tiksliai vienuoliktą valandą. Pramiegosi, — pralaimėsi.

— Būsiu vietoj, — pakeldamas dešinę ranką, prisiekė Ričardas. — Skauto garbės žodis.

Volteris atsakė tuo pačiu.

— Skauto garbės žodis, — juokėsi jis. — Man tiek užtenka.

Kerol pasakė, jog jis turi tuoj pat važiuoti į ligoninę.

— Išsikviesk taksi, — tarė ji. — Ir pasakyk vairuotojui, jog skubi.

Ronis padėjo ragelį, ranka laikydamasis už spintelės, laukdamas, kol į jo kojas grįš stiprybė. Štai ir viskas. Jis tai jautė sesers balse, kai ši šnekėdama su juo nuleido balsą, ko nebuvo dariusi jau kelerius metus. Paskutiniąją savaitę, net jų motinai esant kritiškos būklės, kažkaip Kerol pavyko išvengti būti šalia mamos kartu su Roniu. Jei reikėjo ką nors broliui pasakyti, jai tarpininkavo Berta, skausmą paaitrindama įžeidimais..

Jis apsižvalgė virtuvėje; neabejotina motinos dvasia atsispindėjo avokado spalvos virdulyje ir skrudintuve, išmargintame plakate, vaizduojančiame lupamas daržoves ir prieskonius, kaip kareivėliai ant palangės išdėliotose rudose vaistų dėžutėse: jų pavadinimai aiškiai buvo matyti priekyje. Negali būti, jog ji negrįš į namus. Vien tik ta mintis sukėlė galvos svaigulį ir stūmė jį pavojun. Atrodė, lyg jis būtų stovėjęs aukštai balkone be turėklų ir žiūrėjęs tiesiai žemyn į tuščią stovėjimo aikštelę.

— Prašau, — žvelgdamas aukštyn, į Dievą, kuriuo tikėjo jo motina, ir dėl ko sūnus ją laikė kvaila, maldavo jis. — Nedrįsk leisti jai numirti.

Taksi vairuotojas buvo senyvas žmogus, nedailia nosimi. Atrodė, kad augalas, veikiausiai kalafioras, įleido šaknis į jo nosį. Ronis vyruką užjautė. Taip atrodant, jaunystėje tikriausiai buvo nelengva.

— Kur važiuojam? — suniurnėjo jis.

— Į Presbiterionų ligoninę. Mano motina guli reanimacijoje. — Vairuotojas neatsakė, nepasakė: gaila, arba užjaučiu, ar jokių kitų nesąmonių. Nepaisant to, Ronis šnekėjo toliau: — Praeitą savaitę ji patyrė širdies smūgį. Stiprų. Nežinom, ar išgyvens.

Paskutiniai žodžiai buvo skirti ne vairuotojui, o jo pažymėjimui, kuris buvo gumytėmis pritvirtintas prie nuleisto skydo nuo saulės. VENDELIS DEGROU buvo parašyta prie paso nuotraukos, atspindinčios vargšo vyruko veidą, labai neišvaizdžiai atsuktą iš šono. Atrodė, lyg nuotrauka būtų nukopijuota iš medicinos vadovėlio.

Pats Vendelis klausėsi pokalbių radijo, girdėtas balsas, kurio savininko Ronis neatpažino, vienas iš tų profesionalių visažinių, gudragalvių, galintis atsakyti į visus klausimus. Ronis, prieš sėsdamas į kalėjimą, mėgdavo klausytis tokių laidų, svajojo mokytis transliavimo mokykloje, vesti savo paties laidą. Gudrios kalbos su Roniu Makgorviu. Dvi valandos per dieną, skirtos šnekėti apie bet ką, išsityčioti iš bukų idiotų, kurie paskambinę vos sugebėdavo suregzti gramatiškai teisingą sakinį. Atsiprašau, kad klausiu, Frenkai, bet ar tik vietoj smegenų tavo galva nėra pilna šūdo?

— Ją turėjo prijungti prie dirbtinio kvėpavimo aparato, — tęsė jis. — Ji net negali kalbėti. Tik visą dieną guli ir spokso į lubas.

Šūdaveidis Vendelis pagarsino radiją, specialiai bandydamas nuslopinti Ronio balsą. Pokalbių šou vyrukas keikė Garį Konditą. Jis skundėsi, kad jei žmogėnas turėtų nors kruopelę padorumo, atsistatydintų iš kongreso ir visiems papasakotų, ką padarė savo merginai. Ronis šnekėjo dar garsiau.

— Ji gera moteris. Viena užaugino du vaikus, tikras gerumo įsikūnijimas. Net ieškodamas malonesnės ponios už ją nerastum.

Niekšas net nesuniurnėjo. Jis atidarė langą, atsikrenkštė ir spjovė ant kelio.

Šaunu, Vendeli. Tikrai mandagu.

— O kaip tu? — prikibo Ronis laukdamas, kol mašina stovėjo prie raudono šviesoforo signalo. — Tavo motina gyva?

Vendelis, sėdėdamas vairuotojo sėdynėje, atsisuko į jį. Iš priekio jis atrodė bjauriau nei iš profilio.

— Manai, nežinau, kas tu toks? — suriaumojo jis. — Būk laimingas, kad neišspyriau tavęs ant užpakalio lauk.

— Atsiprašau, — sumurmėjo Ronis. — Tik bandžiau užmegzti pokalbį. Nežinojau, jog tu toks sušiktai jautrus.

Vendelis išjungė radiją, ir visą iki ligoninės likusį kelią jie tylėjo. Kai sustojo prie pagrindino įėjimo, Ronis vyrukui padavė dvidešimt dolerių už keturiolikos dolerių kelionę.

— Pasilik grąžą, — tarė jis. — Nusipirk naują nosį, gerai?

Sara turėjo žinoti, jog viskas taip, kaip jie planavo nepavyks. Kažkas visuomet nepavykdavo. Kai tik pasipainiodavo vaikai, net paprasčiausi planai galėdavo nepavykti. Vos penkiolika minučių po to, kai grįžo iš baseino, jai paskambino Ričardas. Jie kelias minutes šnekučiavosi apie Kalifornijos orą, paskui vyras pakeitė temą.

— Taigi klausyk, — tarė jis. — Nemanau, kad grįšiu namo.

— Kodėl? Atidėjo skrydį?

— Kaltas ne skrydis. Kalti mes.

Jis pasakė, jog visą likusį atostogų laiką praleis San Diege, nes ketina ten persikraustyti. Pasirodo, jis jau ilgą laiką galvojo apie pokyčius ir norėjo pabandyti laimę Kalifornijoje.

— Mums išvis nereikėjo susituokti, — Ričardo balsas buvo liūdnas ir moteris nenoromis prisiminė, kaip jis patiko prieš tai, kai viskas nuėjo velniop. — Tu tai žinai taip pat gerai, kaip ir aš.

— O, šūde, — staiga pasakė ji. — Po velnių.

— Labai nuliūdai? Maniau tau palengvės.

Jai palengvėjo — ji neturėjo žodžių. Bet kurią kitą dieną būtų pradėjusi gerdama šampaną ant virtuvinio stalo ir šokdama Stepą. Tačiau mintys sukosi tik apie medaus mėnesį paplūdimyje, nes visas planas priklausė nuo to, kad Ričardas liks namuose ir rūpinsis Liuse.

— Man viskas gerai, — tarė ji. — Tik laikas ne visai patogus.

— Tokiems dalykams niekada nebūna patogaus laiko. Tačiau mes abu jau ilgą laiką buvom labai nelaimingi.

— Ką man daryti su Liuse? — garsiai pagalvojo ji.

— Prašau, — maldavo Ričardas. — Dėl to nesirūpink. Ja gerai pasirūpinsiu. Jumis abiem. Gali pasilikti mašiną ir namą. Aš tenoriu naujos pradžios.

— Gerai, — kalbėjo ji. — Gerai. Nesvarbu. Nereikia tokių dalykų aiškintis telefonu. Tikriausiai reikės pasisamdyti advokatą.

— Žinoma. Būtinai. Tai būtų protingiausias dalykas, — jis sudvejojo: — Sara?

— Jo?

— Čia atvažiavau susitikti su moterimi. Su ja bendravau internetu. Tiesiog norėjau, kad tu žinotum.

Ji akimirką bandė viską suvokti, svarstydama, ar pajaus nors kruopelę pavydo, tačiau nieko panašaus nejautė. Visiškai nieko.

— Gerai, — pagaliau prabilo ji.

— Gerai? — jis atrodė beveik įsižeidęs. — Tik tiek tegali pasakyti?

Jėzau galvojo ji. Ko jis iš manęs nori? Gal turėjo rėžti tiesą, kad jai gaila tos moters, kuri pavėluotai supras, jog Ričardas visai ne toks malonus, kaip atrodė? Be to, tokių dalykų tiksliai nuspėti buvo neįmanoma. Galbūt nauja moteris Ričardą pavers nauju vyru.

— Daryk kaip išmanai, — tarė ji.

Liusė įėjo į virtuvę vis dar vilkėdama šlapią maudymosi kostiumėlį, su žaisliniu stetoskopu ant kaklo, susivėlusiais, nuo saulės išblukusiais plaukais. Ji stebėjo motiną labai atidžiai, lyg būtų klausiusi pokalbio kitu telefonu.

— Tėvelis? — pasiteravo ji.

Sara linktelėjo.

— Tavo duktė čia, — pranešė ji Ričardui. — Nori pasisveikinti?

— Ne dabar, — atsakė jis. — Reikia bėgti. Tik perduok mergaitei, kad ją myliu, gerai? Po kelių savaičių grįšiu namo ir tada galėsim jai viską papasakoti. Žinai, šeimos rate.

— Žinoma, — sumurmėjo ji. Moters galvoje kovojo daug priešingų emocijų. Pačiu blogiausiu laiku atsitiko kažkas nuostabaus. Viskas galutinai susipainiojo, tačiau ji buvo laisva. Ričardas ją paliko. Ji galėjo pasilikti namą. Kokia nuostabi mintis — šeimos rate.

— Ką darysim? — paklausė Liusė, kai Sara padėjo ragelį. — Ką turėsim daryti?

— Nieko, — pasakė Sara nuo dukros įdėmaus žvilgsnio nusukusi akis. — Tau dėl nieko rūpintis nereikia.

Ričardas nesitikėjo, jog žmona viską priims taip ramiai. Jis neabejojo, jog laikui bėgant jie susitars, bet pasiruošė iškęsti daug pykčio ir kaltinimų, kurių reikia tikėtis, kai nusprendi palikti žmoną ir vaiką. Bent jau taip viskas buvo po pirmosios santuokos: Pegė prieš paleisdama jį vertė kentėti ilgus metus. Tačiau Sara priklausė kitai kartai. Jos bendraamžės buvo labiau nepriklausomos, lengviau priėmė skyrybų ir vienišos motinystės idėją. Tiesą sakant, ji viską priėmė taip ramiai, jog jis beveik gailėjosi, kad pasiūlė jai namą ir mašiną nepasikalbėjęs su advokatu. Jis tą pasiūlymą tiesiog išspjovė visiškai nepagalvojęs. Verslo situacijoje tokio impulsyvaus, priešingo savo interesams elgesio sau nebūtų atleidęs.

Na ką gi, galvojo jis. Nėra reikalo dėl to nervintis. Jis užvožė savo mobiliojo telefono dangtelį ir akimirką bandė pajausti Pietų Kalifornijos saulę ant odos, daug švelnesnę už tą, kuri švietė namuose. Tai buvo banalu, tačiau ta mintis iškilo galingai ir aiškiai: čia viskas daug lengviau. Jo plaučiai plėtėsi, įkvėpiant eukaliptu kvepiančio oro. Kaip išlipus iš švininio kostiumo, stebinantis lengvumo jausmas pasklido jo kūnu. Galbūt taip jaučiasi laimingi žmonės, galvojo jis, kai kliūtys dingsta dar prieš tai, kai tu prieini pakankamai arti jas nustumti.

Keista, bet Roniui patiko ligoninė. Čia žmonės buvo draugiški. Koridoriuose ir liftuose jam šypsojosi ir su juo elgėsi taip, lyg jis čia būtų buvęs lygiateisis. Viešose vietose toks elgesys buvo retas.

Jis suprato, jog šypsosi ne todėl, kad nori išreikšti šiltus jausmus registruotam seksualiniam nusikaltėliui Ronaldui Džeimsui Makgorviui. Šypsojosi, nes jo ranka buvo sugipsuota, parišta medžiaginiu raiščiu. Žiūrėdami į jį tematė žmogų sulaužyta ranka, žmogų, kurio problema buvo aiški ir išgydoma. Jis nebuvo vienas iš tų paslaptingų pacientų, kurie atrodo gerai, bet serga kokia nors viduje tūnančia liga. Ligoninėje jie buvo baisiausi. Žmonės, kurie versdavo prisiminti, kokia laiko bomba tūno žmogaus kūne. Ronis bijojo, kad nuėmus gipsą, jis neteks vienintelės žmonių užuojautos priežasties. Jis mąstė apie trumpą tyrimą. Galbūt jam pavyktų gauti netikrą gipsą, kurį užsidėtų eidamas į prekybos centrą ar viešąją biblioteką, gal net atsparų vandeniui, tinkamą lankytis viešajame baseine. Jei nepavyktų, gal galėtų išprovokuoti ką nors, kad numestų jį nuo laiptų.

Artėdamas prie intensyviosios terapijos skyriaus, jis vis labiau lėtino žingsnius. Jam atrodė, kad kojos lėtai pildosi cemento. Laukiamasis buvo tylesnis nei paprastai: didelė puertorikiečių šeima, kuri pastarąją savaitę stovyklavo prie televizoriaus, dingo. Jie visi iš eilės lankė antrą dešimtį įpusėjusį, be sąmonės gulintį vyruką. Rodos, jis statybose nukrito nuo pastolių. Lankytojai poromis stovėjo aplink lovą ir šniurkščiojo taip dramatiškai, kad Ronis negalėjo susilaikyti piktai nespoksojęs į juos, kai tik labai užknisdavo. Jis atsisėdo į fotelį ir kelias minutes žiūrėjo CNN, svarstydamas galimybę, kad puertorikiečiai perkėlė savo vaitojimo ir plaukų rovimosi darbus į kur kas privatesnę laidojimo namų aplinką. Tada jis atsistojo ir per vidaus radiją pranešė apie savo atvykimą. Viena medicinos sesuo liepė jam įeiti.

Manytum, kad tokia akimirka nepakenčiama, tačiau nebuvo taip sunku, kaip atrodė. Tereikėjo atlikti triuką, kai trumpam tarytum išjungi protą. Matai, kas vyksta prieš tave: sesuo su vyru, juodą sutaną vilkintis kunigas, baltu chalatu apsirėdęs gydytojas, Berta, maloni jamaikietė seselė - visi iki vieno žiūri į tavo mirusios motinos lovą, kaip susitarę purto galvą, lyg būtum uždavęs klausimą, kai iš tikrųjų tu ir tik tu, nieko nejausdamas, suvoki realybę.

Ričardas kovojo su atkaklia nuostaba, kai jiedu su Karia, skaitydami meniu, šnekėjo apie įvairius nereikšmingus dalykus. Jam atrodė beveik neįmanoma, jog tai iš tiesų vyko, jog jis pietavo su moterimi, kuri karaliavo jo mintyse daugiau nei metus, moterimi, kurios kelnaites didesnę vasaros dalį nešiojosi lagaminėlyje. Nepaisant to, ji sėdėjo priešais ir, bandydama šlapia nosine nuo šilkinės palaidinės nusivalyti salsos dėmę, tyliai keikėsi.

— Aš tokia nevėkšla, — skundėsi ji, — kai valgau viešumoje, turėčiau vilkėti geltoną lietpaltį.

— Aš toks pats, — tarė Ričardas. — Kartais ant kaklaraiščio randu dėmių ir net neįsivaizduoju, kaip jos ten atsirado.

Ji pasidavė ir numetė nosinę ant stalo.

— Mano valytojas rėks. Jis — senas kinas, visada pamokslauja, kai atnešu dėmėtą drabužį. Kodėl taip darai? Tu būti neatsargi! Kodėl netvarkinga tu tokia?

Ričardas jautė kvailą šypsenėlę, sklindančią veidu.

— Ką? — besigindama paklausė ji. — Kas nors ¡strigo tarp dantų?

Jis papurtė galvą.

— Negalėčiau paaiškinti, kaip man keista. Jaučiuosi, lyg sėdėčiau prie vieno stalo su Anglijos karaliene.

— Mačiau jos nuotraukas. Nesu tikra, jog tai komplimentas.

— Tu daug gražesnė, — patikino ją Ričardas.

— Žinau, žinau, — lyg apie tai šnekėjusi bent šimtąjį kartą, tarė ji. — Tačiau ji geriau čiulpia.

Ričardas šiurkščiai nusikvatojo ir atkreipė kitų restorano lankytojų dėmesį.

— Kartais būni tokia juokinga, — suburkavo.

Karia gūžtelėjo, laikydama išskėstas rankas pečių aukštyje, lyg sakydama: negaliu susilaikyti. Tačiau tada moters veidas surimtėjo, lyg būtų staiga prisiminusi, kodėl ji čia.

— Sakei, kad turi man verslo pasiūlymą?

— Šiame etape nevadinčiau verslo pasiūlymu, — pasakė jis. — Tik noriu pateikti vieną idėją. Dėl kelnaičių paštu.

— O, palauk, — pasakė ji. — Nepamiršk, ką norėjai sakyti. Kol nepamiršau.

Karia užkėlė išsipūtusį krepšį ant stalo. Jis buvo baltas, bet purvinas, su mėlynu PBS televizijos logotipu ant šono. Tas vaizdas jį nustebino.

— Skiri pinigų viešosioms televizijoms?

Ji papurtė galvą, veide pasirodė antipatijos išraiška.

— Gavau nemokamai. Mano buvęs vyras ten dirbo. Turiu tuzinus tokių krepšių.

— Tavo pirmas vyras?

— Mano vienintelis.

— Betgi svetainėje rašoma, kad tu ištekėjusi.

— Taip lengviau. Atbaido kelis keistuolius, — Karia liūdnai šyptelėjo. — Deivas bandė palaikyti mane, kai pradėjau šitą verslą, bet po kiek laiko neištvėrė. Jis nenorėjo manimi dalintis.

Ričardas susimąstęs linktelėjo.

— Turėtum būti gana smarkiai evoliucionavusi, — tarė jis.

Karia atrodė pamaloninta šio pastebėjimo. Ji ištraukė blyškų geltoną aplanką ir per stalą pastūmė vyriškiui.

— Čia tau. Kad atsimintum šį susitikimą.

Aplankas buvo padarytas iš kieto, aukštos kokybės popieriaus. Ant priekinio viršelio neblogas kaligrafas užrašė žodžius: Paplūdimio fiesta 2001: „Ačiū” už prisiminimus. Atvertęs aplanką, Ričardas rado 5x7 dydžio šeštadienio grupinę nuotrauką kartu su prierašu: Ričardui, vienam iš mano didžiausių fanų. Su meile ir bučiniais, Karia (dar žinoma kaip „pasileidėlė Kei”).

Nuotraukoje visi buvo nuogi, bet Ričardas galvojo, jog tai nebuvo sąžininga. Beveik visą dieną Paplūdimio fiesta tebuvo nekaltos linksmybės, nieko skandalingesnio nei vidutinė kompanijos iškyla. Karia ir jos septyni fanai vilkėjo maudymosi kostiumus ir marškinėlius, leido dieną, gerdami alų, žaisdami paplūdimio tinklinį, mėtydami skraidančią lėkštę ir net surengdami trikojų lenktynes. Ričardas užtruko kiek laiko, kol susipažino su visais kolegomis, kurių daugumą atpažino iš nuotraukų, rastų svetainėje. Išskyrus jį patį, susitikime tebuvo dar vienas naujokas Klodas, Prancūzijos kanadietis, mokyklos mokytojas, kalbantis stipriu akcentu, ir su nuo širdies operacijos krūtinės viduryje likusiu randu.

— Fainas vyrukų būrelis, — pastebėjo jis.

— Žinau, — pritarė Karia. — Jaučiuosi labai laiminga dėl to, kad juos pažįstu.

Kita linksmybių dalis neprasidėjo iki vėlyvo laiko, kol Volteris uždegė vakaro grilį. Karia nuėjo išsimaudyti vandenyne — jie buvo gražiame pusmėnulio formos paplūdimyje, atskirtame įlankėle į šiaurę nuo La Džolos, kurios Ričardas pats nebūtų sugebėjęs rasti net per milijoną metų. Kai ji išlipo iš vandens, atkabino viršutinę bikinio dalį ir numetė Markusui, dvidešimt aštuonerių metų programuotojui, kuris buvo jauniausias pasileidėlės palydos narys. Taip buvo priimtas signalas, fanų klubo vyrai nusivilko marškinėlius ir nusimetė glaudes. Ričardas nedvejodamas prisijungė prie jų. Juk dėl to jis čia ir atvyko. Būti šios bendruomenės nariu, mažos bendruomenės, kuri bent vieną dieną per metus peržengia gėdos ir dvigubų standartų ribas.

Ilgokai, kai drabužiai buvo numesti šalin, nieko neįvyko. Valteris ir toliau prižiūrėjo grilį; Ričardas kartu su Klodu ir Roberto, vieninteliu tarp jų buvusiu juodaodžiu (jis buvo išėjęs į atsargą armijos seržantas) mėtė skraidančią lėkštę; Markusas ir toliau diskutavo apie teologiją su Fredu, vidutinio amžiaus liuteronų pastoriumi, kurio žmona tikėjo jį esant dvasinėje kelionėje.

— Aš taip pat! — tvirtino Fredas, su tuo supažindindamas ir Ričardą. — Tiesiog tai neatitinka mano žmonos siauro šios frazės apibūdinimo.

Tačiau kažkuriuo momentu lėkštė praskrido virš Ričardo galvos, o kai jis pasisuko jos pasiimti, pamatė prie grilio atsiklaupusią Karlą. Jos galva kilnojosi aukšyn ir žemyn virš Volterio tarpkojo. Kaip užkluptas netyčia, Volteris vis laikė mentelę, spaudė jos plokščiąją pusę prie Karlos peties. Markusas tupėjo šalia ir viską įrašinėjo aukštos skiriamosios gebos vaizdo skaitmenine vaizdo kamera, kurios įspūdingomis galimybėmis detaliai gyrėsi Ričardui prieš dieną, bandydamas ją parduoti.

— Neleisk sudegti kepsniams! — sušuko Erlas, senas vyrukas, pensijon išėjęs sunkvežimių vairuotojas iš Nebraskos, sukeldamas garsų aplinkinių juoką.

Kai Karia baigė su Volteriu, greitai pasirūpino Klodu, Erlu ir Fredu. Tada atėjo ir Ričardo eilė. Jai atsiklaupus, prieš akis mirgėjo karališka purpurine ir auksine šviesa švytintis Ramusis vandenynas, su sūriu jūros oru besimaišantis mėsos kvapas vertė jį jaustis kaip sapne. Atrodė, lyg jis būtų įžengęs į savo kompiuterį, į vieną iš nuotraukų, kurios įstrigo jo smegenyse ir padarė netinkamą normaliam gyvenimui.

— Ačiū, — sušnibždėjo jis, kai pasileidėlė draugiškai pakštelėjo jam kelį.

— Ne, — miela, nuoširdžia veido išraiška, kurią jis taip seniai įsiminė, į jį žvelgdama tarė Karia: — Ačiū tau.

Kai jie pavalgė, visi išsirikiavo nuotraukai, į kurią dabar žiūrėjo Ričardas. Septyni vyrai vienoje eilėje, skirtingų ūgių, svorio, kūno sudėjimo, amžiaus, odos spalvos, kiekvienas iš jų šypsojosi kamerai, besivaržydami, kuris iš jų atrodys laimingesnis. Klodas, Markusas, Volteris, Robertas, Ričardas, Erlas ir Fredas. Priešais juos Karia ant vieno kelio, jos rankos lyg bandė apglėbti pasaulį.

— Ak, — tarė Ričardas. — Kokia nuostabi diena.

— Tai jau tikrai, — pasakė Karia. — Dabar gal gali papasakoti apie savo kelnaičių idėją.

Bertos žandikaulis judėjo visos kelionės metu ir siūlė Roniui nesijausti kaltam, kad jo motina išvyko į geresnę vietą, kur nereikia kentėti skausmo, kurį jaučia senas, vienišas žmogus, gyvendamas mieste, kur jo visi nekenčia.

— Nebuvo nė vieno žmogaus, kuris jos nekęstų, — pasakė jis sulaužydamas pažadą važiuojant į namus sėdėti tyliai ir visą dieną bjauriai, nuodingai kalei neištarti nė žodžio. Tai, jog jis turėjo kvėpuoti tuo pačiu oru kaip ir ji, jog tikra sesuo net nepasiūlė parvežti jį namo iš ligoninės, kur mirė jų motina, lyg bijotų, kad sėdynėse, ant kurių vėliau sėdės jos vaikai, Ronis paskleis seksualinio nusikaltėlio bakterijas. Tegul eina ji šikt. Vieną dieną jai atsibudus mielasis Mercury Villager tebus sudegęs ir garaže stovintis metalo gabalas.

O, Viešpatie, sesyt, kaip graudu tai girdėti, kaip gaila, kad viduje nebuvo tavęs.

Ronį labiausiai užkniso, jog sesuo net neapkabino jo atsisveikindama. Jis pastebėjo, kad ji apie tai pagalvojo, net žengė žingsnį pirmyn, bet paskui staiga atsitraukė, kai suvokė, ką ketina daryti. Ji paplekšnojo broliui per petį, plekšnojo kaip bjaurų šunį, stovėdama kiek galima toliau, nusisukusi į šalį, lyg nenorėdama užuosti blogo kvapo.

— Ji buvo sena moteris, — sakė Berta, iš šalies kaltinamai žiūrėdama į jį. — Neturėjo jokios priežasties vidurnaktį varinėti įsibrovėlių iš savo kiemo. Visiškai jokios priežasties.

— Mano ranka sulaužyta, — rodydamas gipsuotą ranką, priminė Ronis. — Nieko negalėjau padaryti.

Berta papurtė galvą, ir Ronis negalėjo nesistebėti, kokia ji pavargusi po ligoninėje praleistos dienos. Beveik galėjai įžiūrėti nuo jos odos kylančius garus, lyg ji būtų pigiame vyne išmirkyta kempinė.

— Šį rytą ji atrodė tokia stipri, — servetėle valydamasi akis, tarė ji. — Atsibudo pastabi. Gyvybiniai duomenys buvo geri. Ir tada ją pašaukė Dievas.

Ronis užsimerkė ir apsimetė, jog jo ausys pripildytos vaško. Jis priminė sau, jog niekada nebereikės praleisti su Berta net minutės, reguliuoti savo dienos režimo pagal jos vizitus.

Jis buvo tikras, jog viskas bus gerai. Motina pasirūpino, kad Ronis galėtų gyventi name kiek panorės. Jei jis su Kerol nuspręstų kada nors būstą parduoti, pajamas pasidalytų po lygiai, kaip ir banko sąskaitoje esančius pinigus, kompaktinius diskus ir visus kitus daiktus. Jo paskaičiavimais, net nusipirkęs kompiuterį, dėl pinigų susirūpinti turės tik po metų. Vyrukas iš kalėjimo jam pasakojo apie kelias svetaines, kurias jis norėjo apžiūrėti.

— Jie iš Amsterdamo, — sakė jis. — Žmogau, tie prakeikti olandai nesveiki.

Vien tik apie tai galvoti buvo nuostabu: kompiuteris ir nė vieno žmogaus, kuris trukdytų. Jis galėtų naršyti internetą visą dieną, žiūrėti, ką tik panorėjęs.

Taksi sustojo priešais jo namą. Ronis siekė piniginės, bet Berta pasakė, kad jo pinigai nereikalingi, bent jau ne šiandien.

— Sumokėsiu, — tarė ji. — Prižadėjau motinai, kad tavim pasirūpinsiu.

Tai jau taip, galvojo Ronis.

— O, palauk, — tarė ji, — beveik pamiršau.

Berta įkišo ranką rankinėn ir ištraukė iš užrašų knygelės išplėštą perlenktą popieriaus lapą.

— Šitą tau parašė mama. Norėjo, kad perduočiau.

— Kaip parašė?

— Ji parašė, — laikėsi savo Berta. — Laikiau rašiklį jai tarp pirštų, o seselė laikė knygelę. Visas raides parašė pati. Užmigo iškart po to. Tada prasidėjo vidinis kraujavimas.

Ronis įsikišo popierėlį į marškinių kišenę ir išlipo iš mašinos laimingas, kad nereikės daugiau žiūrėti į bjaurų Bertos veidą.

— Susitiksim šermenyse, — nuvažiuojant taksi, sušuko ji.

Įėjęs į namo vidų, Ronis išlankstė raštelį. Raidės buvo didelės ir netvarkingos, bet rašyseną Ronis atpažino iš pirmo žvilgsnio. Perskaičius trumpą žinutę, kurią jo motina parašė kaip paskutinį norą paklydusiam sūnui, Ronio akys pritvino ašarų.

Prašau, — maldavo ji. Prašau, būk geras berniukas.

Kad ir kaip nenorėjo pripažinti, Marija Ana buvo sutrikusi. Izabelė miegoti nuėjo laiku, laikydamasi plano, po antklode palindo septintą valandą, užmigo ketvirtis po septynių, tačiau Trojus pakilo, pradėjo rėkti ir spardytis ant svetainės grindų taip, kaip anksčiau dar nėra buvę.

— Aš nepavargau! — klykė jis. Įsikalk į savo kvailą galvą!

Ji nusprendė į šį įžeidimą kol kas nekreipti dėmesio.

— Man nerūpi, pavargai tu ar ne. Kai ateina laikas eiti miegoti, vadinasi, eini miegoti.

— Kodėl? — jis reikalavo atsakyti. Jo akyse švietė laukinis žvilgsnis, Marija Ana tą išraiška galėtų pavadinti siaubu, jei tik nebūtų supratusi, jog tai juokinga. — Kodėl aš turiu eiti į lovą, jei nesu pavargęs?

— Nes aš taip pasakiau, — ramiai atsakė Marija Ana. — Taip pat sako ir tavo tėtis.

Ji nukreipė žvilgsnį į Luisą, kuris sėdėjo ant sofos ir skaitė National Geographic žurnalą, darė tą, kam kitomis aplinkybėmis būtų pritarusi (prenumeratą pati padovanojo jam Kalėdų proga, bet dažniausiai žurnalai rinko dulkes po kavos staliuku). Jis, nutaisęs ramią nieko nesakančią veido išraišką, pažvelgė aukštyn, lyg sakydamas: tvarkykis pati, mieloji. Vyras niekada priverstinio varymo miegoti politikos pakankamai aktyviai neparėmė.

Atrodė, jog tėvo elgesys Trojų padrąsino.

— Nė vienas iš vaikų neina miegoti septintą valandą, — paskelbė jis plačiai išskleisdamas rankas ir lyg prašydamas paaiškinti.

— Ir žinai ką? — atsakė Marija Ana. — Nė vieno iš vaikų nepriims į Harvardą. Tačiau tave priims. Ir žinai, kodėl? Nes mes čia viską darome kitaip nei kiti, supratai?

Ji šiurkščiai griebė vaiką už rankos ir nutempė į kambarį. Stovėdama tarpduryje stebėjo, kaip jis lenda po antklode ir tyliai murma į pagalvę. Marija Ana išjungė šviesą.

— Labos nakties, mielasis.

Vietoj atsakymo jis apsivertė ant šono ir nusisuko veidu į sieną. Ji priėjo arčiau lovos.

— Trojau Džonatanai, aš tau neseniai kažką pasakiau.

Po įtemptos pasipriešinimo akimirkos vaikas apsivertė ant nugaros.

— Mamyte? Gal gali paskaityti man pasaką?

— Ne, — pasakė ji. — Žinoma, kad negaliu. Mamytėms nepatinka, kai maži berniukai vadina jas kvailėmis.

Sara išvyniojo šokolado plytelę ir padavė Liusei, kurios akys buvo bepradedančios merktis. Maža mergytė paėmė saldainį, netardama nė žodžio, nepaisant to, jog motina laikėsi griežtos politikos — jokio šokolado po vakarienės. Ji atsikando mažą kąsnelį ir tuščiu žvilgsniu, žiopsodama į televizorių, kramtė. Sara negalėjo suprasti, ar ji buvo susidomėjusi filmu — Dikas van Daikas vedė draugus kaminkrėčius didžiojoje šluotų scenoje, ar paprsčiausiai buvo ganėtinai pavargusi, kad pasuktų galvą.

— Mamytė kelioms minutėms lipa į viršų, — pasakė Sara. — Kad ir ką tektų daryti, neužmik. Laikyk mažas akytes atmerktas, gerai?

— Gerai, mamyte.

Sara, jos nuomone, žinodama aplinkybes, apsirengė labai įspūdingai, išbandžiusi tik tris kostiumus, prieš apsispręsdama vilkėti aptemptą juodą sijoną ir baltus marškinėlius (kuriuos žinojo vilkėsianti nuo pat pradžių). Ji išsivalė dantis, truputį pasidažė ir be penkiolikos devynios nusileido žemyn.

Tačiau ji pavėlavo. Liusė buvo užsnūdusi ant sofos, vos apkramtytas šokoladukas, prispaustas prie krūtinės lyg minkštas žaislas, pradėjo tirpti tarp pirštų. Ji miegodama skleidė mielus tylius garsus. Lyg skaitydama knygą, kurioje tebuvo parašyta raidė „p”.

Tai nebuvo gerai.

Sara labai stengėsi išvengti būtent tokio scenarijaus, darė viską, ką tik galėjo, išskyrus per prievartą dviguba kavos doze prigirdyti dukrą, kad tik ji neužmigtų iki devintos valandos, tačiau viskas buvo perniek. Liusė miego dienotvarkė susijaukė, vos tik ji nustojo miegoti su Aronu.

Sara išjungė televizorių ir pradėjo svarstyti įvairias galimybes. Ji galėjo paskambinti Džinai, paprašyti užsukti pas ją ir pažiūrėti Liusę, kol nubėgs skubiai sutvarkyti reikalų, tačiau visai nenorėjo būtent šiandien parsivesti Todą į savo namus ir supažindinti su plepia kaimyne. Galima paprašyti jo palaukti kieme, bet Sara Džiną pažinojo pakankamai gerai, kad suprastų, jog už tai, kad kaimynė pusvalandį prižiūrės Liusę, vėliau Sara turės valandą klausytis apie jos vyro trūkumus: koks jis dirglus ir užmaršus, kaip sunku jam pirkti drabužius, kai jis priaugo tiek svorio. Kentėti tuos monologus įprastais vakarais buvo pakankamai sunku; žinoti, jog kiekvienas ištartas žodis ją atitolina nuo Todo, buvo lygu kankinimui.

Žinoma, tai nebūtų turėję jokios reikšmės, jei ji būtų galėjusi su juo susisiekti ir viską paaiškinti. Šiame žmonijos istorijos etape atrodė beveik neįmanoma, kad visą dieną bandęs nerastum būdo pasiekti žmogų, gyvenantį už kokio kilometro, ir pranešti jam paprasčiausią žinią — ateik pas mane į namus, bet ne į žaidimų aikštelę, tačiau būtent tokia problema kamavo Sarą.

Tą dieną Todas neatėjo į baseiną, taigi Sara negalėjo to pasakyti tiesiai — slapto pokalbio, perduoto raštelio ar, blogiausiu atveju, perspėjamojo signalo būdu. Sara jam iš skirtingų taksofonų į namus skambino bent penkis kartus per dieną - jo namuose buvo numerio atpažinimo sistema, tariamai atpažinti advokatų numerius, tačiau kiekvieną kartą atsiliepdavo uošvė, kurios balsas kiekvieną kartą tapdavo vis šiurkštesnis ir įtaresnis.

— Kas čia? Baikite skambinti. Palikit mus ramybėje.

Sara svarstė galimybę sulaužyti ir kitą savo pažado dalį, tačiau tai atrodė dar pavojingiau. Ne tose rankose atsidūręs elektroninis laiškas galėjo viską sugadinti. Taip nerizikuodama rodė herojišką susilaikymą, tačiau tai nesuteikė kito pasirinkimo: privažiuoti prie Todo namo ir tikėtis pagauti jį, išeinantį iš namų, jei pavyktų atsikratyti asmens sargybinės. Gaila, bet diena buvo karšta, o visos šešėlyje esančios stovėjimo vietos užimtos. Liusės skundai sugadino tykojimo misiją vos po dvidešimties minučių.

Sekundę Sara svarstė, ar nepalikus miegančios dukrelės namuose. Juk ji neužtruktų ilgiau nei penkiolika, dvidešimt minučių, ar ne? Jai tereikėjo nuskubėti į aikštelę, pasiimti Todą, paaiškinti aplinkybes ir nakčiai parsivežti jį į namus (tai nebuvo motelis prie jūros kranto, bet buvo tikra, kad jis suprastų).

Šansas, jog Liusė miegos iki ryto ir net nežinos, jog motina buvo išėjusi, buvo gana nemažas.

Tai buvo viliojantis sprendimas, bet Sara žinojo, kad taip elgtis nevalia. Kartkartėmis, dažniau nei reikia, — ji išgirsdavo istorijų apie tragiškus gaisrus, labai mažus, degtukais žaidžiančius vaikus, paliktus namuose be suaugusiųjų priežiūros (auklė išėjusi ieškoti kreko dozės ar kažkas panašaus), ar basus kūdikius, nuklystančius į pavojingas vietas, už vaikų nepriežiūrą ir už statymą į pavojingą situaciją suimtas motinas (visada suimdavo motinas, tėvų beveik niekada). Nepaisant melodramatiškų pavojų, Sara negalėjo galvoti apie Liusę, kuri atsibustų ir suprastų, kur išėjo jos mama, ir kodėl ji namuose liko viena.

Pažadinti taip pat nebuvo labai geras sprendimas. Dalykas, kurio Sara labiausiai nenorėjo šio romantiško pabėgimo metu, buvo sutrikusi ir pikta trimetė mergaitė ant galinės sėdynės. Jos vienintelė viltis buvo kaip nors perkelti Liusę į mašiną, nuvažiuoti į žaidimų aikštelę, pasiimti Todą ir dukros nepažadinus parvežti į namus. Ji miegojo giliai; tai buvo įmanoma.

Sara apgalvojo viską. Ji iš anksto atidarė mašinos ir namų duris, nuo sėdynės nuėmė mažą plastikinį šunį. Iš Liusės rankų ištraukusi šokolado plytelę, nuvalė dukters pirštus šlapia popierine servetėle. Tada pakišo rankas po mergytės šiltu kūnu ir pakėlė ją nuo sofos. Liusė sujudėjo prieštaraudama ir apsvaigusi kažką sumurmėjo, bet neatsibudo. Sara išnešė ją pro lauko duris, jas uždarė ir nutipenusi laiptais žemyn per pievelę nuėjo link Volvo. Taip atsargiai, lyg būtų laikiusi laiko bombą, ji pakreipė dukrelės kūną, išvengdama durų rėmų, nuleido ją ant sėdynės, švelniai prispaudė mergaitės galvą atgal, kol užsegė saugos diržą. Liusė kelis kartus sujudino kojas, bandydama išsilaisvinti iš susisukusių antklodžių, tada nulenkė galvą dešinėn. Sara patenkinta giliai atiduso. Taip.

Ji tiesiog žinojo, kad dabar viskas bus gerai. Ji spės į žaidimų aikštelę, — na gal truputį pavėluos, o Todas jau lauks. Jie parvažiuos namo, paguldys Liusę ir patys sugulę švęs naujo gyvenimo etapo pradžią.

Vairuodama negalėjo susilaikyti nepadėjusi rankos sau tarp kojų. Ji leido rankai ten lengvai ilsėtis, nedarė nieko labai blaškančio.

— Ei, — nuo galinės sėdynės sklido tylus, nelaimingas balsas. — Kur mano šikoladas?

Netikėdama savo ausimis, Sara sudejavo ir pažiūrėjo į galinio vaizdo veidrodėlį. Liusės akys buvo plačiai atmerktos, kaip vidudienį, o miegas, atrodo, — paskutinėje vietoje.

— Namuose, — tarė Sara. — Galėsi suvalgyt jį rytoj.

— Noriu dabar!

— Dabar neturiu, — paaiškino Sara.

Liusė į veidrodėlį nutaisė piktą grimasą. Sara pasiruošė neišvengiamam pykčio protrūkiui, tačiau kažkaip pyktis praėjo. Suminkštėjo: ji atrodė labiau smalsi nei supykusi.

— Kur važiuojam? — paklausė Liusė.

— Į žaidimų aikštelę, — pasakė jai Sara. — Bet ne žaisti.

Po tiek metų, per kuriuos jį visą laiką kas nors stebėjo (pirmiausia kalėjimo prižiūrėtojai, po to mama), būtum manęs, jog pagaliau pabūti vienam visai malonu. Niekas nežiūrėjo per petį, nesirūpino, kad nepatektum į bėdą, tačiau kartu buvo savotiškai keista ir baisu. Į galvą lindo visokios mintys, veržėsi lauk impulsai, kurių nereikėjo kontroliuoti.

Tiesą sakant, problema buvo ne ta, kad Ronis nenorėjo būti geras berniukas; jis labai norėjo pasiekti, kad motina juo galėtų didžiuotis, kad galėtų gyventi normalų sveiką gyvenimą, būti doras pilietis, turėti mašiną, gerą darbą ir mylinčią šeimą. Jis galėtų treniruoti mažosios lygos komandą, vestis komandos žaidėjus valgyti ledų...

Na, taip niekada nebus.

Jis tenorėjo turėti kompiuterį. Tada galbūt galėtų žiūrėti paveiksliukus ir taip praleisti laisvalaikį, gal net išsiaiškinti, kaip naudotis tais pokalbių kambariais, apie kuriuos tiek daug girdėjo. Tačiau dabar jis buvo įstrigęs netikrumo būsenoje. Jis bandė laikytis įprastos rutinos: vakarienė šeštą, žinios, Laimės ratas, tačiau be šalia sėdinčios mamos buvo nebe tas. Vyras ilgėjosi jos murmėjimo apie Deno Raterio pagurklius ar Vanos pašėlusią išvaizdą, mįslių studijavimo, lyg jos galėtų atskleisti gyvenimo paslaptį labiau negu kvailas žodis ar įžymybės, apie kurią niekas kelis dešimtmečius negalvojo, vardus.

— Abis Vigoda! — triumfuodama sušuktų ji. — Širdis yra vieniša medžiotoja!

Ronis žiopsojo į telefoną, lyg šis būtų turėjęs stebuklingų galių. Jis norėjo kam nors paskambinti. Draugas, giminaitis, kas nors, kam galėtų pranešti liūdnas naujienas, kažkas, ką jis galėtų pakviesti kavos puodelio, truputį pabendrauti. Tačiau jo mintyse buvo tik vienas numeris, numeris, kurio jis nenaudojo ilgus metus.

Nedaryk to, pasakė sau, tačiau pirštai jau spaudė mygtukus. Nebūk kvailys.

Skambutis skambėjo tris kartus, o širdis, kaip visada, daužėsi.

— Klausau? — jis iškart atpažino Dianos Kolapinto, motinos, balsą. Jis atsiminė, kai dingo mergaitė, matęs ją per televiziją, tuos pajuodusius iš sielvarto ratilus aplink tamsias akis. — Klausau?

Jos balsas skambėjo neblogai — beveik linksmai, lyg ji būtų nustojusi verkti dėl išpilto pieno ir pagaliau pradėjo gyventi toliau. Fone jis girdėjo juoką ir suprato, kad du jaunesnieji Holės broliai ar sesės nebebuvo tokie jauni. Sesuo būtų vienuolikos, brolis dešimties, vyresnis nei Holė tą dieną, kai įlipo į jo mašiną.

— Klausau? — pakartojo Diana, šį kartą atsargiau. — Kas skambina?

Tai padaryti būtų buvę visai nesunku, pašnibždėti kaip tada, kai vidurnaktį išslinkdavo prie taksofono ir pažadindavo ją iš gilaus miego, mėgaudavosi siaubo ir vilties gaidelėmis jos balse. Žinau, kur ji> erzindavo jis. Tačiau tau niekada nesakysiu.

Tačiau ne šiandien. Jei ne dėl ko nors kitko, tai iš pagarbos mirusiai motinai.

— Atsiprašau, — tarė jis. — Supainiojau numerius.

Jis, jausdamasis apkvaitęs ir prakaituotas, padėjo ragelį. Galėjo paskambinti dar vienam žmogui. To žmogaus numeris gulėjo piniginėje, užrašytas ant lipnaus lapelio. Tiesa, jos nebuvo namie — tikriausiai vėl kokį nors vyruką mirtinai migdo aklame pasimatyme. Jis teišgirdo išsiblaškiusį balsą atsakiklyje. Čia Šeila, prašau palikite man žinutę. Ronis ilgiau nei įprasta laukė signalo.

— Tu pamišusi kalė, — pasakė jai. — Kodėl tau to neįdėjus į skelbimą?

Vėliau jis nežinojo, ką daryti. Nebuvo net devynių valandų ir jis net nenumanė, ką veikti. Juk negalėjo visą vakarą sėdėti namuose, pokštaudamas skambinėti telefonu, ar ne? Būtų buvę paprasčiau, jei būtų girtuoklis. Tada bent galėtų prisilakti ir parsivilkti į namus, kad išsimiegotų. Jei tai būtų jo problema, viskas būtų taip paprasta.

— Ei, mam, — pasakė, lyg šioji būtų sėdėjusi šalia. — Man atrodo, trumpam išeisiu.

Jai gįžus į svetainę, Luisas net nepažvelgė aukštyn. Moteris atsisėdo kitoje sofos pusėje ir pasiėmė ką tik paštu atsiųstą žurnalo Šeimos ratas egzempliorių.

— Apie ką skaitai? — negalėdama kentėti tylos, po kelių akimirkų paklausė ji.

— Las Vegą.

— National Geographic?

— Tai miesto istorija. Kaip jis vystėsi nuo šeštojo dešimtmečio.

— Kažkas čia ne taip, — tarė ji. — Manytum, kad National Geographic rašo svarbesnėmis temomis, pavyzdžiui, drėgnieji atogražų miškai ar kažką panašaus.

— Iš tikrųjų tai labai įdomu.

Pusę devynių ji padėjo žurnalą ir pasakė einanti į viršų pasiruošti. Jis, vis dar skaitydamas straipsnį, suniurnėjo.

Ji ilgai maudėsi burbulų vonioje, užsimerkė ir bandė giliai kvėpuoti, sutvarkyti galvoje tvyrančią netvarką ir nusiteikti seksualiai. Neseniai ji rado straipsnį (Penki pikantiški būdai atgaivinti santuoką!), kuris rekomendavo įsivaizduoti kokį nors kitą partnerį. Ji nusprendė išbandyti. Kažkodėl Briusas Vilisas nepadėjo, Bredas Pitas taip pat, tačiau tai tikriausiai todėl, kad jam labai reikėjo apsilankyti pas kirpėją, nusiskusti ir tikriausiai nusiprausti po karštu dušu. Tačiau staiga netikėtai ji pradėjo galvoti apie Tonį Sopraną, vyrą, kuriuo bjaurėjosi: dideliu plaukuotu pilvu, didele burna, apie būdą, kaip jis, nusimovęs kelnes, parverčia merginą ant stalo ir, įsikandęs į dantis cigarą, ją tvarko.

Bjauru.

Ji, išstumdama tą vaizdą sau iš galvos, ištraukė kamštį, svajodama, kad Luisas nebūtų jos įkalbėjęs įsivesti HBO televiziją. Kai išsivalė dantis ir pasikvepino kaklą, ji apsivilko rausvus, atlasinius, nėriniuotus naktinius, susišukavo plaukus ir, leisdama savimi žavėtis, įžengė į miegamąjį.

Jos vyras turėjo sėdėti ant lovos, apsivilkęs tik apatinius, karštai besižavėdamas linkčioti, tačiau jo ten nebuvo. Šleikštus, beveik tuščias jausmas apėmė jos širdį, kai pamatė tuščią lovą ir dvi minutes po devynių rodantį laikrodį. Ji pasuko tiesiai žemyn pažiūrėti, kodėl jis užtruko.

— Mielasis? — tarė ji. — Ar tik kai ko nepamiršai?

— Žinai ką? — paklausė jis. — Kodėl mums nepailsėjus?

— Tačiau šiandien antradienis. Tai mūsų pasimatymo naktis.

Jis, kaip pasirodė, labai ilgai spoksojo į žmoną. Jo veide, kaip ji manė, atsispindėjo gailesčio išraiška.

— Kažkaip visai nenoriu.

Marija Ana paskubomis nurijo seiles. Norint suvaldyti balsą, sulaikyti drebulį, išbūti ramiai, jai prireikė labai daug pastangų.

— Tu manęs nebemyli.

Liuisas iškart neatsakė. Atrodė, lyg jis šį pareiškimą rimtai svarstė, lyg jis ilgai apie tai nebuvo galvojęs.

— Mūsų sūnui ketveri, — tarė jis. — Turi baigti kalbėjus apie Harvardą.

Prakaituotomis rankomis laikydama vairą, Sara įvažiavo į Reiburno mokyklos stovėjimo aikštelę, pavėlavusi tik septynias minutes, tikrai mažiau nei bijojo. Ji laikė įjungtas šviesas, spinduliai apšvietė tuščią aikštelę — sūpynes ir sliuogyklą — nekantriai laukdama, kol į šviesą išeis Todas. Meilužio vaizdas ją sujaudindavo net po trumpiausių išsiskyrimų. Jis moteriai atrodė taip fantastiškai, bet ir paprastai, kaip mokėjo atrodyti tik jis.

Vienuolika po devynių ji užgesino šviesas. Viskas gerai, kalbėjo sau. Jis vėluoja tik dešimt minučių. Stengdamasi nekreipti dėmesio į pilve iš baimės šokančius vidurius, turėjo rimtai stengtis, nes silpnas proto balsas priminė, kad jis niekada anksčiau nevėluodavo. Prie baseino ta tema jie juokaudavo. Tai buvo nepakeičiamas jų santykių tempas — berniukai visada anksti, mergaitės visada anksti.

Tačiau gal gerai ir maža išimtis iš taisyklės. Todas turėtų jos atsiprašyti ir todėl daug mieliau susitaikytų su ta mintimi, jog jie iškart nevažiuos į paplūdimį, bet privalės važiuoti pas ją, kur bus įkalinti Belingtono tėvystės spąstuose.

— Ką mes čia darome? — pasiteiravo Liusė.

— Laukiam Todo, — atsakė Sara. — Jis turėtų bet kurią akimirką ateiti. Šiąnakt jis miegos mūsų namuose.

Iš pirmo žvilgsnio Liusei šis atsakymas rūpesčių nekėlė. Sara niekada nesiaiškino, kiek ji, trimetės mergytės suvokimu, suprato apie mamos santykius su Todu. Visą vasarą ji paprastai priėmė dalyką, kad viskas, kas atsitiko, yra natūralu. Ji tiesiog sutiko su Todu ir Aronu kartu praleisti kiekvieną dieną. Kai nustojo matytis, apie tai paklausė tik kartą, ir savo motinos paaiškinimą, kad Arono senelė jų nepaleidžia, laikė esant visiškai tinkamą. Sara negalėjo tikėtis, kad Liusė taip pat lanksčiai žiūrės ir į kitus daug reikšmingesnius gyvenimo pokyčius, kurie tuoj supurtys jos gyvenimą, tačiau negalėjo nustelbti minties, kad ji, kaip motina, buvo šiek tiek per daug pasyvi, darė per mažai, auklėdamą dukrą.

— Mieloji, — tarė Sara. — Tau patinka Aronas?

— Kartais.

— Jis mielas berniukas, taip? Jūs taip puikiai kartu žaidžiate.

— Jam patinka mašinos, — su neapykantos gaidele balse tarė Liusė.

— Norėtum, kad jis būtų tavo brolis?

Liusė nervingai sukikeno. Mergaitė manė, kad Sara su ja žaidžia kažkokį žaidimą.

— Jis man ne brolis.

— Galėtų būti, — Sara pasisuko sėdynėje ir pažvelgė dukrai tiesiai į akis, tikėdamasi priversti ją suprasti, jog kalba rimtai.

— Kada nors. Ne tikras brolis, bet įbrolis. Tai reiškia, kad mes visi gyventume kartu tame pačiame name — bent jau didžiąją laiko dalį.

— Man nepatiktų, — Liusė atrodė supykusi.

— Žinoma, kad patiks. Tik reikės laiko, kol priprasi.

Liusė aistringai neigdama tokią galimybę purtė galvą.

— Aš nepriprasti.

Sara nusprendė daugiau apie tai nekalbėti. Tokius dalykus reikia vykdyti po vieną žingsnelį. Kai yra pakankamai laiko ir meilės, vaikai prisitaiko prie bet ko. Ir Sara negalėjo nuvyti minties, kad nesvarbu, ką dabar manė Liusė, bet tokia tėvo asmenybė, kaip Todas, jai būtų geresnė nei toks žmogus, kaip Ričardas.

— Mamyte? — po kelių akimirkų paklausė Liusė. Jos balsas buvo minkštas ir atsargus, lyg apie viską įdėmiai galvotų.

— Taip, mieloji?

— Gali mane pasupti?

— Žinoma, — sutiko Sara, dar nesuprasdama, ką apskritai daryti. — Bet tik trumpai, gerai?

Todas iš namų išėjo lygiai devintą valandą, bet užtruko prie bibliotekos. Riedlentininkai vėl buvo ten, ir vyras minutei sustojo pažiūrėti, kaip jiems sekasi. Jo nuostabai, užėmus savo vietą prie pašto dėžutės, vaikai jį pasveikino kaip seną draugą.

— Jo, — sušuko šiurkščiabalsis vaikis. — Kur tave velnias nešiojo?

— Ilgėjomės tavęs, — pridėjo kitas, kažkaip sugebėdamas vienu metu atrodyti sarkastiškai ir nuoširdžiai. — Manėm, kad daugiau mūsų nebemyli.

— Jo, — tarė Dži, prakaulus gaujos lyderis. — Manėm, kad tau nusibodom.

— Visai ne, — keistai pagerbtas dėmesio, paaiškino Todas. — Tiesiog turėjau išplaukti iš keisto šūdo.

Jis vaikėzų nestebėjo kelias savaites, nuo pat egzamino, ir nustebo, kaip smarkiai jie patobulėjo. Atrodė, kad jie lankėsi riedlenčių stovykloje ar kokioje nors panašioje vietoje. Vaikai, kurie birželį atrodė kaip nevykėliai, dabar buvo tikri ekspertai. Tie, kurie važinėjo visai neblogai, tapo virtuozais. Tiesa, Dži išliko geresnis už juos visus.

Kaip visada vaikų pasirodyme buvo kažkas hipnotizuojančio, nuolatinis pro jį lekiančių vaikų judėjimas monotonišku reguliarumu vienas sekė kitą, girdėjosi pastovus ratukų trynimasis į asfaltą. Visi šeši važinėjo aplink vienas kitą, atsitūpdami ir atsistodami kaip žmonės — stūmokliai, keisdami kryptį staigiais posūkiais ir sudėtingais apsisukimais, atlikdami gracingus, beveik beždžioniškus manevrus kojomis, apversdami lentas ore, ir, joms nusileidus ant žemės, nusileisdami ant viršaus.

Jis žinojo, kad Sara laukia, bet negalėjo prisiversti palikti paauglių. Kiekvieną kartą, mintyse pasitikrinęs drąsą, jis jautė, kad reikia dar kelių minučių nusiraminti, sukaupti drąsą baisiam ir milžiniškam žingsniui, kurį jiedu sutarė žengti kartu.

Kai ketvirtadienį siūlė pabėgti, Todas kalbėjo visiškai rimtai. Taip rimtai jis niekada gyvenime nekalbėjo. Tuo momentu, jiems gulint ant žolės ties penkiasdešimties jardų linija, stebint dangaus tuštumą, žodžiai išsprūdo iš burnos taip nuoširdžiai, kad abu nustebo. Jis atsiminė jaudulį, kuris nutekėjo iš moters pirštų į jo ir atgal, geležiniu pasiryžimu, kad gyvenimas su Sara — pakeistas ir pilnas gyvenimas buvo ne tik įmanomas, bet ir privalomas.

Nuo tada praėjo keturios dienos. Keturios keistos ir skausmingos dienos, kurių metu jo pasiryžimas buvo šimtais būdų patikrintas. Viskas prasidėjo penktadienį, kai Ketė pažadino jį aštuntą valandą ir pareiškė, kad jie išvažiuoja savaitgaliui. Tik jiedu, į tą pačią užeigą Berkšyre, kur praleido savo medaus mėnesį.

— Pasiėmiau laisvą dieną, — pasakė ji, ir lyg tikrindama temperatūrą, ranka perbraukė per jo kaktą. — Mums reikia pabūti vieniems.

Žinoma, jis galėjo atsisakyti, galėjo iškart papasakoti, jog savo gyvenime turi kitų planų, tačiau buvo dar užsimiegojęs, kad priešintųsi.

— Taip, žinoma, — tarė jis, atsikeldamas ant alkūnių ir mirksėdamas nuo ryškios ryto šviesos. — Nesvarbu.

— Tik nereikia taip jaudintis, — pastebėjo žmona. — Negerai širdžiai.

Tuo metu, kai jie po vidudienio išvažiavo iš namų, jis nusprendė, kad trumpa kelionė — nebloga mintis. Vienaip ar kitaip jis turės ištverti kelias dienas, bet nereikės kęsti uošvės kompanijos. Jau neminint to dalyko, kad jam tą rytą buvo sunku žiūrėti Aronui į akis. Net palengvėjo palikus jį, stovintį ant pievelės, vilkintį maudymosi glaudes ir nešiojantį juokdario kepurę, drauge su močiute mojuojantį rankute.

— Koks meilutis, — pasakė Ketė, jiems nuvažiuojant žiūrėdama per petį. — Norėčiau, kad galėtume jį pasiimti kartu.

Nešnekėdami važiavo maždaug valandą. Keliauti visada sekėsi, kol prie vairo nesėdėjo Ketė. Staiga ji ištiesė ranką ir išjungė magnetofoną. Todas jautė žmonos žvilgsnį, įsmeigtą į save, ir besikaupiančią įtampą.

— Tik pasakyk man vieną dalyką, — tarė ji. — Tu ją myli?

— Nežinau. Tai ir bandau išsiaiškinti.

Ji nusijuokė. Juokas atrodė linksmesnis, nei jis tikėjosi.

— Pasakyk, kai apsispręsi, gerai?

— Visai nejuokinga, — sumurmėjo jis.

— Teisingai. Beveik pamiršau.

Užsiregistravę viešbutyje, jie laipiojo kalnais ir plaukiojo, vėliau, šviečiant saulėlydžiui, sėdėdami terasoje ir žiūrėdami į ežerą, vakarieniavo. Viskas buvo taip malonu, taip panašu į jųdviejų geros dienos idealą, kad Todas turėjo sau priminti, jog planuoja ją palikti, o jų santuoka iširo. Jis teišgėrė vieną vyno taurę ir atsisakė paragauti šokoladinio torto, lyg neturėdamas tam teisės. Prieš guldamasi į lovą, Ketė pasiteiravo, ar jis norėtų, kad ji pademonstruotų naujus apatinius, kuriuos nusipirko šiai progai, bet Todas atsisakė, manė, kad geriau nereikia.

— Tu tikras? Man būtų gaila taip toli nuvažiuoti ir nepasimylėti.

— Aš kaip ir pavargęs, — paaiškino jis.

— Gerai, — apsimesdama, kad nerūpi, tarė ji. — Kaip nori.

Jis pasidavė šeštadienio rytą, kai Ketė pažadino jį ilgu sentimentaliu bučiniu ir nukreipė jo ranką sau tarp kojų. Prieš spėjant atsiminti, kodėl tai pasirodė netinkama mintis, jis susijaudino, ir žmona apžergė Todo kūną, šypsodamasi triumfo ir atsiprašymo išraiškos kupina šypsena.

— Ne taip ir blogai, ar ne? — sušnibždėjo ji.

— Visai nieko, — pripažino jis.

Iš tiesų tai buvo geriau nei neblogai — nuostabiausių jų santykių akimirkų rinkinys. Ketė prisiminė kiekvieną pašėlusį miegamojo judesį, kurį tik jam kada nors atliko, primindama apie malonumų, kuriuos jis norėjo palikti, paletę. Tai buvo nuostabus pasirodymas, sugadintas tik vos pastebimo pasipūtimo jos veide, ramaus erotinio pasitikėjimo. Šito jis negalėjo pasakyti apie Sarą, kurios seksualinį entuziazmą dažnai lydėjo vaikiškas negrabumas, lyg ji būtų vadovavusis netiksliais mokykliniais gandais ar vos įsimintais nešvankių knygų aprašymais, vietoj didelės sunkiai įgautos suaugusios moters seksualinės patirties.

Jiems baigus, kambarį apgaubė slogi tyla, Todas spoksojo į lubas, jausdamasis labai melancholiškai, bandydamas suvokti, kad tai buvo paskutinis kartas, kad jis daugiau su Kete nebesimylės. Lyg skaitydama jo mintis, žmona nuriedėjo šalia ir kiek galėdama stipriau smogė jam į ranką.

— Tu, šūdgalvi, — tarė ji.

— Ką? — atsakė, bandydamas atrodyti įprastai ir tuo metu masažuodamas tricepsą.

— Manai, aš nenoriu vasaros meilužio? Manai, aš nenoriu dienų dienas leisti prie baseino, laikytis už rankų su kokiu mielu vaikinuku, su kuriuo tik vakar susipažinau? Kodėl tu gali sau leisti, o aš turiu dieną naktį kirmyti smirdančioje veteranų ligoninėje ir klausytis, kaip seniai neteko kojų?

— Maniau, mėgsti savo darbą.

— Tai visai nesvarbu, ar ne? Privalau dirbti, nesvarbu noriu to ar ne. Nebent kažkas kitas šeimoje turi geresnių minčių.

Todas nieko negalėjo atsakyti. Jis geresnių minčių neturėjo. Buvo skolingas Ketei, skolos niekada negalės grąžinti. Ypač dabar, kai ruošėsi paskelbti bankrotą.

— Ji visai ne vasaros meilužė, — murmėjo jis, daugiau sau nei žmonai.

Ketė nusijuokė nenoromis, tuo mėgaudamasi.

— Leisk man pasakyti dar kai ką, — tarė ji. — Jei dar nepastebėjai, vasara jau beveik baigėsi.

Einant link Mėlynių gatvės 44-uoju numeriu pažymėto namo, Lariui burnoje buvo rūgštu. Vien mintis apie tai, ką jis norėjo padaryti, jį vimdė. Jei būtų galėjęs elgtis kitaip ir būtų radęs būdą išlaikyti sielos ramybę, būtų laimingas žmogus.

Tačiau kito pasirinkimo nebuvo. Kažką panašiai jis jau išgyveno, kai reikėjo atsiprašyti dėl Antuano Hariso mirties. Tada jis pamoką išmoko. Net geriems draugams buvo sunku tuo patikėti, bet Laris niekada nesigailėjo, kad tą dieną prekybos centre paspaudė gaiduką. Žinoma, jis tragiškai suklydo, bet net gulėdamas mirties patale žinos, kad buvo nuoširdus. Tą dieną jis matė ne vaiką su žaislu, bet ginkuotą vyrą ir elgėsi tinkamai — taip, kaip pasielgtų bet kuris policininkas. Nesvarbu, kiek kartų tą dieną perkratė mintis, nematė jokios kitos išeities, nes toks buvo jo charakteris.

Tačiau jis galėjo atsiprašyti. Galėjo nekreipti dėmesio į savo advokato patarimą — pasirodyti šeimai, pasakyti Rolandai Haris, kaip smarkiai gailisi dėl šio poelgio ir kaip stipriai graužiasi dėl neįsivaizduojamo jos praradimo skausmo ir savo paties vaidmens toje dramoje. Galbūt ji nebūtų juo patikėjusi. Gal būtų prieš nosį jam užtrenkusi duris, apšaukusi rasistu ar net spjovusi į veidą, tačiau kas iš to? Jis bent jau būtų pabandęs, tas bandymas būtų buvęs geriau nei tylėjimas, vaidinimas, kad berniuko mirtis jam nieko nereiškė, lyg tebūtų rūpėję išsukti savo paties užpakalį.

Vis dėlto atsiprašyti Rolandą Haris buvo vienas dalykas, bet atsiprašyti Ronį Makgorvį — visai kas kita. Rolanda buvo nekalta moteris, kurios didžiausias košmaras išsipildė. Ronis buvo Ronis. Atgrasi, žmogų primenanti būtybė, įtempusi savo motiną į mėsmalę, į kurią ji neprivalėjo patekti. Jei ne Ronis, Laris neturėtų priežasties stovėti ant jos pievelės ir antrą valandą ryto šūkauti per megafoną.

Tu nužudei savo motiną, galėjo ginčytis Laris. Tu tai padarei, ne aš.

Tačiau jis tiek nenusmuks, tuo keliu nežengs, nesuvers kaltės ant kitų žmonių pečių ir nesistengs pateisinti savo poelgio. Ronis gyvens su savo sąžine, jei tokią turi, o Lariui reikės prisiimti atsakomybę už savo neginčijamą vaidmenį Mei Makgorvi mirties istorijoje.

Jis paskambino į duris, ruošdamasis akimirkai, kai Ronis atsidurs prieš jį. Jie nespaus rankų, nemegs trumpų pokalbių.

Jis tik pažiūrės iškrypėliui į akis ir pasakys: atsiprašau dėl tavo netekties. Tik tiek ir ne daugiau. Tada apsisuks ir parvažiuos namo.

Jis paskambino antrą kartą, bet niekas neatsakė, nepaisant to, kad visos pirmo aukšto šviesos buvo įjungtos. Jei tai būtų kitas namas, koks kitas reikalas, būtų pasidavęs. Tačiau tiek nueiti jam kainavo per daug, kad bandytų tą patį atlikti kitą dieną. Jis pabandė spausti durų rankeną, durys atsidarė pakankamai, kad galėtų įkišti galvą vidun.

— Roni? Čia Laris Munas. Čia esu ne todėl, kad tave nuskriausčiau.

Gal jis miegojo. Laris atsiminė, koks pavargęs jis jautėsi po savo tėvo mirties. Jis sukniubo iškart po laidotuvių ir miegojo beveik dvidešimt valandų.

— Ei, Roni?

Jis atsargiai įžengė į koridorių ir žvilgtelėjo į svetainę. Televizorius buvo įjungtas, bet garsas beveik negirdimas. Ant kavos stalelio kažkas paliko nešvarią lėkštę. Joje gulėjo pusiau suvalgyta vištos šlaunelė ir keli žirneliai.

— Roni? — dar kartą, šįkart antro aukšto link, sušuko jis.

Jis svarstė, ar nepatikrinus antro aukšto miegamųjų, bet nusprendė, kad neverta. Staiga jį užplūdo bloga nuojauta, tokia nuojauta, kokią policininkai, nepaisydami savo saugumo, išmoksta ignoruoti. Jei name buvo kas nors bjauraus, Laris to rasti nenorėjo.

Prieš išeidamas apėjo virtuvę. Ji buvo švaresnė, nei tikėjosi, panaši į jo motinos, prieš tai, kai ją renovavo. Sena dujinė viryklė, vaikaičių nuotraukos ant šaldytuvo durelių. Viskas atrodė taip, kaip ir turėtų, išskyrus atidarytą litrinį 7-Up butelį, padėtą ant stalo, šalia pilnos iki filtrų surūkytų cigarečių peleninės.

Po pelenine buvo raštelis, riebaluotas ir suglamžytas popieriaus lapelis, vienoje pusėje apdegintais kraštais. Ant jo rašė du skirtingi žmonės, lyg bendraudami. Pirma žinutė buvo maldavimas, parašytas blyškiu rašalu, drebančia ranka.

Prašau, prašau būk geras berniukas.

Atsakymas buvo prikeverzotas juodai, nelygiomis kvadratinėmis raidėmis, kurias galėjo parašyti vaikas.

ATSIPRAŠAU, MAMYTE, BET NEŽINAU, AR GALĖSIU.

Sara stumdė Liusę erzinančiai girgždančiose sūpynėse, prisiversdama dar kartą nežiūrėti į laikrodį. Ji jau žinojo, kad buvo beveik trisdešimt po devynių, tikslaus laiko nenorėjo žinoti.

Prašau, — galvojo ji, žvilgteldama per petį, norėdama pažiūrėti, ar tik jis neateina iš sporto aikštyno ar stovėjimo aikštelės pusės. Gali nors truputį pasiskubinti?

Visas planas susitikti žaidimų aikštelėje, prisiminti pirmąjį bučinį, tos akimirkos impulsyvumą ir tai, kad tas atsitikimas pakeitė jų gyvenimą, buvo romantiškas mostas. Tačiau dabar žaidimų aikštelės neatrodė labai romantiškai. Naktį čia niekada nesilankiusi, Sara jautėsi išsigandusi ir vieniša. Ją, atsirėmusią į mokyklos pastatą, pasislėpusią medžių šešėlyje, stovėjimo aikštelė ir didelis žalias laukas skyrė nuo artimiausių gatvių. Nebuvo visiškai tamsu — stovėjimo aikštelėje švietė kelios lempos — silpnas, pilkas švytėjimas vos siekė sūpynes.

— Noriu miegelio, — murmėjo Liusė. — Mes einam namo?

— Palauk minutėlę, — atsakė Sara. — Kai tik ateis Todas...

Jis ateis, — sau tvirtino Sara . Jis tik kažkur užtruko.

Gal Ketė užtruko darbe. Gal ji su motina išėjo į parduotuvę ar atsitiko kažkas panašaus.

O gal Todas tiesiog išsigando.

Ji žinojo, kad jis rūpinosi dėl pinigų, apie finansinę atsakomybę, kuri užgrius vyro pečius, jei jis su Sara nuspręs gyventi kartu. Tiesa, jei Todas būtų čia, ji pasakytų, kad jis niekuo nesirūpintų. Sara surado tobulą problemos sprendimą.

— Aš būsiu advokatė, — pasakė ji dukrai. — Ką apie tai manai?

Liusė neatsakė, bet Sara ir toliau šnekėjo:

— Galėčiau mokytis teisės mokykloje. Anksčiau maniau, kad tai nuobodu ir sunku, bet dabar taip negalvoju. Tereikia valdyti protą, o aš įsitikinusi, jog mano protas veikia, ar ne, mieloji?

Sprendimas jai toptelėjo savaitgalį, kai sėdėjo lovoje ir vartė veikalą Pilietinė veikla. Per kelias paskutines savaites ji skaitė knygas apie įstatymus ir teisinį išsilavinimą — Viena T, Pinigų gaudynės, Brolija — galvodama, kad gal pavyks rasti argumentų, kuriais įtikintų Todą dar kartą pabandyti laimę laikant egzaminą, neleisti išsilavinimui nueiti perniek. Ji taip motyvavo save, baigdama anglų kalbos studijas. Ir staiga Sarai toptelėjo mintis: o kodėl ne aš? Kodėl negalėčiau būti mūsų šeimos advokatė? Todas liktų namuose vežioti vaikus į mokyklą, muzikos pamokas ir futbolo treniruotes, rūpintųsi maistu ir namų ruoša, jei labiau patinka.

Gaučiau darbą mažoje advokatų kontoroje, specializuočiausi aplinkos apsaugos arba seksualinių nusikaltimų teisėje, mažų žmonių pusėje kovočiau prieš didžiąsias korporacijas.

Ji įsivaizdavo save, stovinčią prieš prisiekusiuosius, vilkinčią specialiai pasiūtą mėlyną kostiumėlį. Visos galvos linksėjo, kai ji pateikė elegantišką paskutinį argumentą, prašydama piliečių, tokių kaip ji, neleisti pinigams trypti sąžiningumo bei kilnaus Amerikos pažado būti teisinga visiems.

— Nesuprantu, kodėl duona ant stalo turi rūpintis vyras, — tęsė ji. — Tai ne vienintelis būdas. Tai ne... o, ačiū Dievui.

Malonumas, išgirdus žingsnius, buvo toks stiprus, kad moteriai prireikė kelių sekundžių įveikti nuostabą, kad jis ateina ne iš stovėjimo aikštelės ar stadiono pusės, kurios tam tiko. Žingsniai aidėjo iš dešinės, lyg būtų slėpęsis prie mokyklos esančiuose krūmuose.

— Ką tu čia? — pradėjo ji ir pasisuko, kad laiku pamatytų tarp sūpynių ir spiralinės sliuogyklos į šviesą išeinantį vyrą, sugipsuota ranką ir labai pažįstamu veidu. Keista, akimirką ji visai nejautė baimės, tik ryškų, triuškinantį, didžiausią nusivylimą gyvenime.

— Palauk, — tarė, lyg jis bandytų staigiai užpulti. — Tu — ne Todas.

Berniukai važinėjo nuo kalnelio ir lėkė mažo medinio tramplino link. Geriausieji, kaip Dži ir šiurkščiabalsis vaikis, net sugebėjo apsisukti ore ir nusileisti. Jų neįgudę draugai, vos palikę trampliną, dažniausiai pamesdavo lentas; tik laimingesni nusileidavo ant kojų. Kadangi buvo pakankamai jauni, tie, kurie nukrisdavo, iškart stojosi ir juokavo, lyg griuvimas teiktų tik džiaugsmą.

Lėtas panikos pliūpsnis plito Todo kojomis, krūtine ir pečiais. Jis gana aiškiai suprato, kad laikas baigiasi; Sara amžinai nelauks. Ir nepaisant to, negalėjo pajudėti. Jį sukaustė toks pats paralyžius, koks sukaustydavo vakarais, kai reikėjo ruoštis egzaminui.

Pora paskutinių dienų, praleistų su Aronu, buvo sunkios — sunkesnės nei savaitgalis su Kete. Jie, kaip visada sekami Mardžorės ir didžiojo meškino laikėsi savo pirmadienio rutinos: žaidimų aikštelė, pietūs, baseinas, prekybos centras, traukinių daužymas. Visą tą laiką Todą kankino skubus noras pasiaiškinti, nusivesti Aroną į šoną ir iš anksto perspėti apie audrą, kuri tuoj užklups jo gyvenimą, tačiau nežinojo, kaip tą padaryti, nekeliant pavojaus planui, nes blankios užuominos ir migloti perspėjimai trimečiui įspūdžio nepadarytų. Vietoj paaiškinimo žodžiais, Todas visą dieną savo sūnų bučiavo ir laikė apkabinęs. Tokį savo motinos elgesį Aronas pakentė, bet manė jį esant gąsdinantį ir net nepriimtiną iš tėvo pusės.

— Tėėti! — spiegė jis, išsisukinėdamas iš tėvo glėbio. — Kodėl taip elgiesi?

Antradienį Todas bandė elgtis kitaip: nusivežė Mardžorę ir Aroną į atrakcionų parką prie Naujojo Hampšyro ribos. Jis Aronui nupirko bilietų, kurių turėjo užtekti visai dienai. Jei vaikas norėdavo šešis kartus važiuoti Kinų drakono sūpynėse, Todas neprieštaravo. Neatsisakė nupirkti net cukrinės vatos ar kitų skanumynų, kuriuos berniukas greit suvalgė, bet kuriems tyliai nepritarė senelė.

— Tai tavo diena, — vis kartojo Todas. — Šiandien — tu bosas.

Tik prieš išeinant, Todas ir Aronas nuėjo į velnio ratą. Po kelių apsisukimų jie staiga suprato, kad sustojo viršuje, švelniai besisiūbuodami virš medžių viršūnių metaliniame narve ir žiūrėdami žemyn, į šventišką siaučiančių žmonių jūrą. Todas pasisuko į sūnų ir pažvelgė į jo mielas, pasitikinčias akis.

— Aronai? Kad ir kas atsitiktų, noriu, kad žinotum vieną dalyką.

— Kažkas atsitikti? — įtariai paklausė Aronas.

— Ne, nieko neatsitiko. Šneku hipotetiškai.

Aronas susiraukė; Todas negalėjo susilaikyti nenusijuokęs.

— Pamiršk, — tarė Todas. — Net nebandysiu to paaiškinti. Tik noriu, kad žinotum, nesvarbu, kas atsitiks, aš tave labai myliu ir nieko nepadaryčiau, kas tave skaudintų. Supranti? Ir jei kas nors atsitiks, tai žinok, kad esi nekaltas, gerai? Tu nepadarei nieko bloga. Nė vieno blogo dalyko.

Aronas apie tai truputį pagalvojo, kol operatorius atleido stabdį, ir ratas vėl pradėjo suktis.

— Tu ant manęs pyksti? — paklausė jis.

— Ne, — tarė Todas. — Tikrai ne.

— Maniau, kad pyksti.

Todas siekė sūnaus rankos. Aronas leido ją paimti.

— Aš nepykstu. Tiesiog labai tave myliu.

— Gerai, — mąsliai linktelėjo Aronas.

Visą važiavimo laiką jie laikėsi už rankų. Vienas į kitą nežiūrėjo ir vienas kitam neištarė nė žodžio. Tačiau net ir tada Todo pasiryžimas nesusilpnėjo. Visą kelią iki Belingtono jis dainavo kartu su Rafiu, niekada neabejojo, kad tą vakarą išvažiuos su Sara, pasuks link jūros ir pradės naują gyvenimą.

Paguldęs Aroną miegoti, Todas užsirakino miegamajame ir parašė ilgą laišką Ketei, paaiškino, ką jis planuoja daryti ir kodėl taip elgiasi. Laiškas baigėsi ilgu prierašu Aronui, kurį ryte garsiai privalėjo perskaityti Ketė. Jis laišką įdėjo į voką, sulankstė ir įsikišo į užpakalinę kišenę.

Tą vakarą, prieš devynias, Todas užlipo į viršų ir kelias minutes sėdėjo ant Arono lovos, stebėjo, kaip jis miega, bandė įtikinti save, kaip gera bus ryte atsibusti motelio kambaryje prie jūros. Toli nuo čia. Be atsakomybės, be kovų dėl pusryčių ar aprangos, televizijos išjungimo, tačiau jam nepavyko savęs įtikinti. Jam patiko aprenginėti Aroną, nesvarbu, kad jis skundėsi nesibaigiančiu šio darbo keliamu nuoboduliu ar problemomis dėl kojinių. Jam kėlė liūdesį mintis, kad ryte jį aprengs kažkas kitas, ypač tuomet, kai namuose tvyros liūdesys ir sutrikimas.

Tačiau, nepaisant to, jis tęsė vykdyti planą. Pakilo nuo sūnaus lovos, sunkiai atsidusdamas įsmuko į savo kambarį, kad paslėptų laišką po Ketės pagalve. Ten žmona tikrai ras, o jiedu su Sara turės pakankamai laiko pabėgti. Jis atitraukė užklotą pakankamai, kad po pagalve galėtų pakišti laišką, ir tada sustingo.

Būtent tada sudrebėjo jo kinkos. Ne visiškai, bet pakankamai, kad laiškas liktų kišenėje. Kai jis pasilenkė pakelti į šaligatvį atsimušusios riedlentės, laiškas vis dar buvo kišenėje. Tikriausiai riedlentė priklausė tam vaikui, kuris sėdėjo gatvės vidury, juokėsi ir kūkčiojo, trindamas kelį.

— Tau viskas gerai? — paklausė Todas, eidamas artyn.

Vaikis linktelėjo ir atsistojo, tačiau, kai Todas norėjo jam atiduoti lentą, papurtė galvą.

— Pasilikit, — tarė jis. — Man šiandien užteks.

— Pasilikti? — paklausė Todas. — Kaip suprasti?

— Pabandyk, — paaiškino jam vaikis. — Labai fainas jausmas.

— Jo, — šiurkščiabalsis vaikis sušuko iš kitos gatvės pusės, o jo draugai linksėjo ir pritardami murmėjo: — Bičas, pabandyk.

— Jūs ką, pamišę? — paklausė Todas, bandydamas nutaisyti linksmą balso toną ir paslėpti susidomėjimą. — Nemoku važiuot riedlente.

— Aišku, kad moki. — tarė Dži. — Visą vasarą mus stebėjai.

Marija Ana stovėjo po gatvės žibintu, esančiu netoli futbolo aikštės, jos ranka drebėjo, kai bandė užsidegti cigaretę. Tai buvo nuo keturiolikos metų pirma jos surūkyta cigaretė. Tada ji ir kitos dvi Meskvantumo stovyklos merginos, užgesus šviesoms, išslinkdavo prie ežero ir kalbėdamos apie būdus, kaip suvilioti vyresnius vaikinus, dalijosi Marlboro cigaretę. Tai turėjo būti malonus atsiminimas, bet taip nebuvo: Marija Ana kitų merginų nelabai mėgo. Be to, bijojo būti sugauta, nes vienu metu laužė dvi stovylos taisykles. Nereikia pamiršti, kad tame gyvenimo etape jai visiškai nerūpėjo vilioti berniukus, ypač vyresnius.

Cigaretė buvo ne jos. Ji atsirado iš Camel Lights pakelio, netyčia iškritusio iš Teresos rankinės žaidimų aikštelėje prieš kelias savaites, kai ji ieškojo tvarsčių. Marija Ana jas pagriebė nuo pikniko stalo, kol nepastebėjo vaikai.

— Maniau, metei, — nustebusi dėl savo pikto balso, tarė ji.

— Kartais nesusilaikau, — prisipažino Teresa.

— Aš jas pasiliksiu, — pasakė Marija Ana. — Tai tau tik į naudą.

Nekreipdama dėmesio į varganus Teresos prieštaravimus, ji įsimetė cigaretes į savo pačios rankinę. Jos ten gulėjo nuo pat rugpjūčio pradžios, laukdamos šios akimirkos, kai mintis parūkyti pasirodys tobula, mėginant pataisyti nerūpestingai prastą nuotaiką. Laimei, ji atėmė ir žiebtuvėlį, geltoną Bic, kurį kažkoks neatsakingas tėvas paliko ant smėlio dėžės krašto.

Prireikė trijų bandymų vien tik dorai uždegti. Pirmasis dūmas pjovė plaučius, sukėlė ilgą kosėjimo priepuolį, dėl kurio ašarojo akys. Įsakiusi sau neįkvėpti, ji pasileido bėgti per futbolo aikštę, link žaidimų aikštelės.

Pasakiusi Luisui norinti pakvėpuoti grynu oru, išėjo iš namų, pasuko link Reiburno aikštelės ne todėl, kad ten norėtų patekti, bet iš įpročio. Tačiau iškart suprato, kad ta vieta kaip tik tinka jos reikmėms: uždara vieta, kur galėjo, nesirūpindama, kad kas nors ją pamatys su cigarete rankoje, sėdėti. Jai tereikėjo pabūti vienai, viską apgalvoti, suvokti, kas ką tik įvyko ir kas galbūt atsitiks ateityje, kokią reikšmę turės jų šeimos gyvenimui.

Moters santuoka merdėjo — nebuvo prasmės tą neigti. Tiesa buvo ta, kad ji niekada nebuvo nuostabi. Marija Ana niekada nemylėjo savo vyro, net tą dieną, kai jis pakėlė nuometą ir dviejų šimtų plojančių svečių akivaizdoje ją pabučiavo. Ištekėjo iš nekantrumo, kuris svyravo ties panikos riba, kai ją metė vyras, kurį laikė sielos draugu. Žinoma, karjera sekėsi neblogai — darbuotojų santykių viceprezidentė, bet kas iš to? Ji prisiekė neprisirišti, nepavirsti viena iš tų apgailėtinų vidutinio amžiaus žmonių, su kuriais kartais šnekėjosi darbe, su tais, kurie stengėsi įtikinančiais balsais parodyti, kad labai myli savo kates.

Luisas buvo padorus žmogus, tylus ir solidus, sertifikuotas finansų planuotojas. Kai jie susitiko, kai jis buvo daugiau negu trisdešimties, moteris troško, kad žmogui ant galvos būtų daugiau plaukų, kad pilvas atrodytų plokštesnis... tačiau ką ji galėjo rinktis?

Išvažiuoja paskutinis traukinys, — galvojo ji. Geriau jau lipsiu.

Iki praėjusio pavasario ji buvo gana patenkinta savo gyvenimu. Tada žaidimų aikštelėje pradėjo rodytis Išleistuvių karalius. Jis priminė jos buvusį mylimąjį, vaikiną Brajaną, vienintelį vyrą, kurį ji kada nors mylėjo — tokio paties ūgio, tokių pačių plačių pečių, tokia pačia malonia šypsena. Brajanas, vyras, su kuriuo ji gyveno dvejus metus ir už kurio tikėjosi ištekėti ir kuris ją paliko, nes, jo nuomone, Marija Ana nemokėjo linksmintis. Parodyk man, — maldavo ji. Noriu išmokti. Tačiau jis sakė, kad tai neįmanoma, tu arba moki, arba ne.

Kiekvieną dieną prie pikniko stalelio ji sėdėjo su draugėmis ir stebėjo ypatingai išvaizdų vyrą, žaidžiantį su sūnumi juokdario skrybėle. Ji jautė, kad tas vaizdas ją erzino ir rodė, kaip viskas galėjo būti, rodė gyvenimą, kurį iš jos pavogė ir pakeitė daug prastesne versija. Ir tuomet baisioji Sara tapo jo mergina. Jai to buvo per daug. Negalėjo susilaikyti savo apmaudo neišliejusi ant Luiso. Vargšo Luiso. Gerojo tiekėjo. Va, jis tikrai buvo nemokantis linksmintis žmogus. Situacija nusirito iki to taško, kada vos galėjo žiūrėti į vyrą, jau nekalbant apie bandymą paliesti. Jei ne tas nesulaužomas antradienio nakties pasimatymo paprotys, jie išvis nebūtų mylėjęsi. Dabar sulaužė paprotį.

Jis, — kandžiai galvojo ji. — Mane atstūmė jis, — tiesą sakant, tai buvo ganėtinai juokinga.

Kartais būna akimirkų, kai žinai, kad nemiegi, bet negali atsikratyti jausmo, kad sapnuoji, nes staiga pasaulis rodo tą, ko suprasti neįmanoma. Taip Marija Ana jautėsi artėdama prie žaidimų aikštelės, piktai rūkydama Teresos cigaretę ir galvodama apie savo nesėkmingą santuoką. Prie sūpynių vyko kažkas ypatinga. Iš pradžių buvo sunku įžiūrėti, bet su kiekvienu žingsniu vaizdas vis ryškėjo, vyko kažkas bjauru ir nepaaiškinama. Šitą galėjo sukurti tik karščiuojančios ir kerštingos smegenys. Iš tiesų tokie dalykai vykti negalėjo.

Tai taip nepanašu į vyrą, kurį Sara dabar norėjo apkabinti. Ji bandė atsitraukti, bet jis savo sveika ranka ją stipriai laikė, o nerangus kūnas, stipriai žagsėdamas ir kūkčiodamas, trynėsi į ją. Jis smirdėjo lyg kelias dienas nesimaudęs.

— Ramiai, — šnibždėjo ji, sukdama galvą ir norėdama išvengti vielą primenančių plaukų, jos širdis daužėsi kaip pašėlusi. — Viskas bus gerai.

— Ne, — kūkčiodamas atsakė jis. — Viskas... nebus... gerai.

Jis nuleido galvą Sarai ant peties, jo burna buvo labai arti moters krūties. Negrabiai plekšnodama per petį, ji bandė nekreipti dėmesio į nemalonią, pro jos marškinėlius prasiskverbusių ašarų drėgmę.

Ji, bandydama nusiraminti, porą kartų giliai įkvėpė. Kad ir kaip buvo nemalonu laikyti apkabinus nešvarų vaikų tvirkintoją, tai buvo daug geriau nei mintys, kurios toptelėjo galvon, kai jis taip greit ir netikėtai pasirodė iš tamsos. Akimirką ją suparalyžiavo vaizdas — ji tikėjo, kad dėl to buvo kaltas nustebimas, bet ne baimė, tačiau tada moterį užvaldė motiniški instinktai. Skubėdama pro sūpynes į priekį, ji pagriebė savo dukrelę už rankų ir bandė iškelti iš sūpynių. Bet Liusė miegojo, ir jos koja įstrigo sėdynėje. Sara skubiai bandė ją ištraukti, kai pajuto keistai švelnią ranką ant peties.

— Prašau, — pasakė Ronaldas Džeimsas Makgorvis drebančiu, beveik maldaujamu baisu, kuris, jos nuomone, netiko situacijai, nes atrodė, kad Sara valdo įvykių eigą. — Nebėkit nuo manęs.

Ji paleido Liusę ir lėtai atsisuko, pasiruošusi rėkti taip garsiai, kaip dar niekada nerėkė, bet pastebėjo, kad užpuolikas buvo apgailėtinos būklės. Jis apdujusiu veidu siūbavo ant kulnų, sulaužyta ranka buvo prispausta prie krūtinės, kaip vasalo, besirengiančio duoti priklausomybės priesaiką.

— Tau reikia pagalbos? — paklausė moteris.

— Tik noriu su kuo nors pasišnekėti, — virpančia apatine lūpa atsakė jis.

— Gerai, — tarė ji. — Klausau.

— Aš praradau savo mamą! — žengdamas į priekį ir apkabindamas kaklą, suvaitojo jis. — Šiandien, dieną.

Sara antrąkart bandė atsitraukti, bet jis laikė įsikabinęs jos marškinėlių ir nepaleido. Visas moters petys buvo šlapias, lyg ją būtų apseilėjęs.

— Tai sunku, — prisimerkdama ir žiūrėdama link tuščios stovėjimo aikštelės, beveik suprasdama, jog nekantrumas dėl Todo pasirodymo pamažu virsta pykčiu, tarė ji. — Tau labai sunku.

Makgorvis pakėlė galvą ir pažvelgė į ją. Jo akys po storais akiniais buvo ištinusios nuo sielvarto. Ji, norėdama nenukreipti žvilgsnio, turėjo labai stengtis.

— Aš net neatsisveikinau, — balsas dabar buvo ramesnis, užstrigo tik tariant paskutinį žodį. — Kai atvažiavau, buvo mirusi.

— Viskas gerai, — pažvelgdama per petį, kad patikrintų Liusę, tarė ji. Mergytė vis dar miegojo nejudančiose sūpynėse, ačiū Dievui, nekreipdama dėmesio į pasaulį. — Esu įsitikinusi, kad ji žino, kaip ją mylėjai.

— Nežinau, ką dabar reikės daryti, — pasakė jis. — Tiesiog nežinau.

Sara neatsakė, nes jos dėmesį atkreipė sidabrinis į stovėjimo aikštelę įsukęs mikroautobusiukas. Jo šviesos užplūdo žaidimų aikštelę. Beveik tuo pačiu metu ji išgirdo tolumoje skambančią sireną ir nuo futbolo aikštės pusės artėjančius žingsnius. Ji greitai pasisuko, o kūnu pulsavo stipri viltis, Sara vos nenugriuvo. Tačiau vietoj Todo iš tamsos išlindo Marija Ana. Ji sustojo prie žaidimų aikštelės ribos, kur pjuvenos maišėsi su žole, ir akimirką ten stovėjo su uždegta cigarete rankoje ir keista veido išraiška.

— Sara? — jos balsas skambėjo labiau nustebęs nei piktai. — Kodėl taip elgiesi?

Prieš atsakant, Makgorvis nuo jos atsitraukė ir pasisuko link stovėjimo aikštelės. Vyras — per daug stambus, kad galėtų būti Todas, greit bėgo link jų, lyg turėdamas pranešti svarbią žinią.

— O, nuostabu, — tarė Makgorvis. — Dabar sulaužys dar ir kitą ranką.

Sekundę Todas galvojo, kad žaidžia futbolą. Jis gulėjo ant nugaros, ant kietos žemės, o Deveinas susirūpinęs spoksojo į jį iš viršaus.

— Todai? — paklausė jis. — Girdi mane?

Tačiau tai negalėjo būti futbolo rungtynės. Deveinas vilkėjo policininko uniforma su kepure ir visais kitais reikmenimis, keli vaikai su atsegtais šalmais stovėjo kiek toliau nuo jo.

O, šūde, — pagalvojo jis. — Riedlentė.

Jis bandė atsistoti, bet Deveinas jį sulaikė, lengvai prispausdamas petį.

— Nejudėk. Greitoji jau važiuoja.

— Jaučiuosi neblogai. Viskas gerai.

— Esi tikras? Gali pajudinti visus pirštus?

Todas išbandė kūno dalių judrumą.

— Viskas gerai, — sakė jis. — Viskas, išskyrus galvą.

Deveinas papurtė galvą.

— Teisingai, juk ji visai nesvarbi.

Atsisėsti buvo sunkiau nei Todas tikėjosi. Kai praėjo svaigimas, jis bandė patrinti skaudamą žandikaulį ir nustebo, pamatęs ant rankos kraują.

— Jėzau, — tarė. — Kas man atsitiko?

— Intymiai pabendravai su gatvėm, — paaiškino jam Deveinas. — Vaikai sako, kad penkias minutes gulėjai be sąmonės.

— Pakilai žvėriškai aukštai, — tarė Dži susižavėjusiu balsu.

— Biče, buvai nerealus, — pritarė šiurkščiabalsis. — Kaip tas slidininkas iš televizijos.

Deveinas nuvarė vaikus šalin sakydamas, kad leistų jam pakvėpuoti ar dar geriau — grįžtų į namus pas tėvus.

— Šiandien jokių riedlenčių, — tarė jis. — Kodėl jums iš čia nedingus?

Vaikai burbėjo, bet skirstėsi, palikdami Todą ir Deveiną vienus visoje gatvėje. Jis po truputį ėmė prisiminė nuostabų jausmą, riedant nuo rampos, vis greitėjant, o kojos prilimpa prie lentos, lyg taip būtų lemta keliauti po pasaulį. Tramplinas nebuvo aukštesnis už šaligatvį, bet status, o jis tikriausiai įsibėgėjo smarkiau, nei manė. Net su skaudančia galva jis neryškiai atsiminė, kad staigiai pakilo į orą, rankos buvo plačiai išskėstos, kūnas kybojo virš gatvės. Tada jis pakrypo ant šono ir riedėjo tol, kol, atmerkęs akis, žiūrėjo tiesiai į dangų, kaip skraidydamas ant debesies.

— Kaip jautiesi? — paklausė Deveinas.

— Gerai, — tarė Todas. — Truputį apsvaigęs.

Čiupinėdamas jautrų gumbą pakaušyje, jis pagalvojo apie Sarą, svarstė, ar ji dar aikštelėje. Vyras nenorėjo galvoti, kad ji ten stovi, apgaubta tamsos, svarstydama, kas jam atsitiko.

— Tikriausiai veš tave į ligoninę, Nemėgsta palikti neištirtų galvos traumą patyrusių pacientų.

Todas linktelėjo. Jam buvo skaudu pripažinti, bet pirmas jausmas buvo milžiniškas palengvėjimas, jog jis guli gatvėje su Deveinu, bet nesėdi mašinoje su Sara ir neskuba greitkeliu į kitą suaugusiojo gyvenimo klaidą. Žinoma, jis jautėsi kaltas dėl to, kad ją nuvylė, kad privertė veltui laukti, kad pažadėjo tą, ko negalėjo įvykdyti. Tačiau jis staiga suprato, dabar atrodė taip aišku, nes smūgis į galvą išlaisvino tą mintį iš smegenų gelmių — jis niekada nenorėjo pradėti naujo gyvenimo su Sara. Joje jis labiausiai mylėjo tą, kas gražiai tiko senajam gyvenimui, nukreipė dėmesį nuo netobulos santuokos ir vaikų priežiūros rūpesčių, perpildė nuobodžias vasaros dienas saldaus uždrausto jaudulio. Jis negalėjo įsivaizduoti jų laimingesnių negu šią vasarą.

— Ei, Deveinai, — tarė jis. — Kaip manai, ar iš manęs išeitų geras policininkas?

Deveinas akimirką žiūrėjo į jį, bandydamas nuspręsti, ar klausimas rimtas, ar ne.

— Taip, žinoma, — atsakė jis, pakeldamas balso toną, kad būtų išgirstas per artėjančios greitosios pagalbos mašinos sirenas. — Galėtum patruliuoti gatvėse ant riedlentės.

Sara jautėsi kaip kvailė. Kai pamatė aikštele bėgantį Larį Muną, leido sau patikėti, kad jį siuntė Todas, kad šis ateina perduoti žinutės. Tačiau jis pasuko tiesiai prie Makgorvio, šiurkščiai pagriebė jį už apykaklės.

— Tu kalės vaike! — drebančiu iš įsiūčio balsu riaumojo jis. — Nejau tau nesakiau nesiartinti prie žaidimų aikštelių? Nejaugi nesakiau?

Makgorvis, kaip atsakydamas į paprastą klausimą, mandagiai linktelėjo.

— Atsiprašau, — pasakė jis.

Atrodė, kad atsiprašymas Muną tik dar labiau supykdė.

— Atsiprašau, — jis plaštaka stipriai šėrė Makgorviui per veidą. — Tu, apgailėtinas šūdo gabale.

Makgorvis dar kartą linktelėjo, visiškai sutikdamas su savo charakterio apibūdinimu. Munas vėl pakėlė ranką, bet Sara prieš jam smogiant žengė į priekį.

— Gal paliksi jį ramybėje? — tarė ji. — Jis nieko nenuskriaudė.

Marija Ana pasiryžo tą akimirką prieiti ir prisijungti prie šalia sūpynių stovinčių žmonių. Ji linksmai nusišypsojo, negrabiai užtraukė cigaretę, iškart, neišmokusi įkvėpti, išpūtė dūmą.

— Jie dalijosi švelnia akimirka, — paaiškino ji Munui, — kol mes šiurkščiai įsiterpėme.

Tu, pragaro kale, — galvojo Sara,

— Jo motina ką tik mirė, supranti? Jis nusiminęs.

Patvirtindamas šį paaiškinimą, Makgorvis sukūkčiojo ir ranka pasitrynė žandą.

— O, mes nuliūdę, taip? — erzino Makgorvį Munas. — Gal dabar žinosi, kaip jie jautėsi. Tik, žinoma, milijoną kartų blogiau.

— Kaip kas jautėsi? — paklausė Marija Ana.

— Mažos mergytės tėvai. Tos, kurią jis nužudė. Galėčiau lažintis, kad ir jie liūdėjo.

Makgorvis nuleido galvą. Sara norėjo liepti Munui baigti kankinti tą vargšą vyrą, bent dienai palikti jį ramybėje, bet, prieš tariant žodį, prašneko Makgorvis.

— Nenorėjau jos nuskriausti, — sumurmėjo spoksodamas į žemę. — Ji mane privertė.

— Ką? — nebūdamas tikras, kad gerai išgirdo, pridėjo ranką prie ausies Munas. — Ką, ką tik pasakei?

Makgorvis pažvelgė aukštyn. Jis kaip aktorius ant scenos, kaip ir tada prie baseino, ištiesė sveikąją ranką į priekį.

— Visai nenorėjau to daryti, — skausmingu balsu pakartojo jis. — Ji sakė, kad mane paskųs.

— Ji būtų tave paskundusi? — nustebęs pakartojo Munas. — Tu nužudei mažą mergaitę, nes ji sakė, kad tave paskųs?

Makgorvis nuleido ranką. Keistas inkštimas sklido iš jo burnos. Žiūrėjęs į Muną pažvelgė į Mariją Aną, tada į Sarą, ieškodamas supratingesnio klausytojo.

— Nenorėjau pakliūti į bėdą, — pasigirdo Makgorvio balsas.

Kai jis tai ištarė, suprato, kad toks pasiteisinimas skamba visiškai idiotiškai.

— Girdėjot? — susijaudinusiu balsu paklausė Munas Saros ir Marijos Anos. — Girdėjot, ką jis pasakė? Jūs abi būsit liudininkės.

— Aš girdėjau, — tarė Marija Ana.

Sara linktelėjo. Tiesą sakant, ji nelabai tikėjo, jog tokio liudijimo pakaks, kad jį nuteistų, bet šio savo įtarimo garsiai neištarė. Ji tyliai stebėjo, kaip Munas sveikindamas padėjo ranką Makgorviui ant peties.

— Oho, žmogau. Na ir susiknisai.

Makgorvis papurtė galvą.

— Tai visai nesvarbu, — tarė jis. — Susiknisau bet kuriuo atveju.

Šį pareiškimą sekė kurtinanti tyla, nuščiuvimas buvo toks gilus, kad akimirką Sarą išgąsdino nuosavas kvėpavimas. Ji išsižiojusi ir nustebusiu veidu spoksojo į Makgorvį. Tokia jos grimasa kitomis aplinkybėmis būtų labai nemandagi, tačiau dabar, bandant įsisąmoninti, jog šitas nepavojingai atrodantis vyras — vyras, kurį ji ką tik buvo apkabinusi, — žudikas, vaiko žudikas, tiko tiesiog nuostabiai.

Gal daugiau iš gėdos, nei dėl kokios kitos priežasties, Sara apsisuko, kad patikrintų savo dukrą, kuri taikiai miegojo sūpynėse, jos galva buvo nusvirusi į vieną šoną, lūpos pravertos, lyg ruoštųsi ką nors sakyti.

Vargšė mergaitė, — galvojo Sara, siekdama nubraukti plaukų sruogą nuo šalto dukrelės skruosto. Aš viskas, ką tu turi.

Ji žinojo, kad buvo prasta motina, kad ėmėsi darbo, kuris iš jos pareikalavo daugiau, nei ji sugebėjo. Jei būtų viena, tikriausiai atsiklauptų ant kelių ir maldautų dukters atleidimo.

Labiau stengsiuosi, — miegančiam vaikui tylomis žadėjo ji. Privalau.

Pasilenkusi pabučiuoti savo dukrelės mažą mielą nosies galiuką, Sara Liusės kvėpavime užuodė šokolado aromatą. Kai lūpos palietė mergytės odą, ji staiga aiškiai suvokė gyvenimą, kurį jos kartu gyvens. Suprato, kokie intymūs bus jųdviejų santykiai: jos dalinsis viskuo, kvėpuos tuo pačiu oru, diktuos viena kitai savo nuotaikas, bus geriausios draugės ir aršiausios varžovės, varžysis dėl dėmesio, priklausys viena nuo kitos kompanijose, nuo emocinės paramos viena antrai, sukurs intensyvų, sudėtingą ir tikriausiai nesveiką ryšį, kuris taps jų visatos centru, dėl kurio jos, jei tik įstengs susimokėti, ilgus metus lankysis psichoterapijos seansuose.

Ateitis nebus lengva. Sara žinojo, bet tai buvo tikra — taip akivaizdu ir artima, taip suprantama, kad atrodė beveik neišvengiama, kaip vieta, į kurią jos keliavo visą gyvenimą. To užteko, kad ji imtų abejoti, kaip jai pavyko tikėti kita alternatyva, kad atėjęs Išleistuvių karalius viską sutvarkys.

Ji vėl paglostė Liusės plaukus, tada apsisuko ir prisijungė prie suaugusiųjų rato. Nė vienas iš jų kurį laiką nešnekėjo. Iš tikrųjų nebuvo ką sakyti. Juk žmogus prisipažino nužudęs. Praėjo kita amžinai trukusi minutė, kai Makgorvis pagaliau kreipėsi į Mariją Aną.

— Nieko prieš, jei paprašysiu cigaretės?

Aiškiai dvejodama, Marija Ana įkišo ranką į rankinę ir ištraukė pakelį Camel Lights.

— Nuo kada rūkai? — susidomėjo Sara.

— Nerūkau, — dar kartą nemokšiškai užsitraukdama, paaiškino Marija Ana. — Čia — tik vienkartinis bandymas.

— Turi dar vieną? — paklausė Sara.

Marija Ana ištiesė pakelį jai, tada iš mandagumo — Munui. Jis atsisakė, bet staiga persigalvojo.

— Ai, koks skirtumas, — tarė.

Jie, keturiese ratu sustoję žaidimų aikštelėje, rūkė ir slapukiškai žvilgčiojo vieni į kitus. Kas porą dūmų Sara ištiesdavo ranką ir švelniai pastumdavo Liusės sūpynes.

— Ei, Roni, — po ilgos tylos pasakė Munas.

— Ką?

— Man gaila dėl tavo netekties, — jo balsas skambėjo nuoširdžiai. — Nenorėjau, kad taip atsitiktų.

— Ačiū, — atsakė Makgorvis. — Ji buvo gera moteris. Puikiai manimi rūpinosi.

Marija Ana numetė cigaretę ant žemės ir be reikalo stipriai ant jos užmynė. Makgorvis pasisuko į Sarą.

— Galiu jūsų kai ko paklausti? — tarė jis. — Turiu galvoje, nesupraskite neteisingai, bet argi nemanote, kad taip vėlai su maža dukrele būti lauke nėra gera mintis?

— Teisingai, — tarė Munas. — Aš ir pats apie tai svarsčiau.

— Norit sužinoti, ką aš čia darau? — lyg nesupratusi klausimo, pasitikslino Sara.

Munas ir Makgorvis linktelėjo, o Marija Ana žiūrėjo keistai ir užjaučiamai. Sara kalbėjo, bet vietoj žodžių, iš jos lūpų sklido tik tylus, sugėdintos moters kikenimas. Kaip ji galėjo paaiškinti? Ji buvo čia, kur pabučiavo vyrą ir pirmą kartą suaugusio žmogaus gyvenime paragavo laimės skonio. Ji buvo čia, nes vyras žadėjo su ja pabėgti, o ji patikėjo — trumpą, labai malonią akimirką patikėjo, kad yra ypatinga, viena iš laimingųjų meilės istorijos su gera pabaiga veikėjų.

Content

Перротта Том Maži vaikai