Пейвер Мишель

Vilko brolis

Iš anglų kalbos vertė

Julija Lapienytė

Turinys

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas

Dvidešimt antras skyrius

Dvidešimt trečias skyrius

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Dvidešimt penktas skyrius

Dvidešimt šeštas skyrius

Dvidešimt septintas skyrius

Dvidešimt aštuntas skyrius

Dvidešimt devintas skyrius

Trisdešimtas skyrius

Trisdešimt pirmas skyrius

Trisdešimt antras skyrius

Autorės žodis

PIRMAS

Torakas pašoko iš nejučia įveikusio jį miego.

Ugnis vos kūrenosi. Jis pasislinko į menkutės jos šviesos ratą ir įsmeigė akis į juodą miško tamsą. Nieko nematyti. Nieko negirdėti. Ar jis sugrįžo? Gal dabar kur nors stebi jį savo degančiomis žudiko akimis?

Torakas buvo alkanas ir sušalęs. Žinojo, kad baisiai nori valgyti, skauda ranką, iš nuovargio peršti akys, bet iš tiesų nieko nejautė. Kiaurą naktį budėjo prie krauju aptekusio tėvo ant suniokotų eglių šakų, iš kurių buvo pasistatę užuovėją. Kaip tai galėjo nutikti?

Vakar, tik vakar melsvoje rudens sutemoje jie pasitaisė vietą nakvynei. Torakas pokštavo, tėvas juokėsi. Bet staiga sugaudė giria. Varnos ėmė garsiai kranksėti. Pušys traškėti. Ir iš medžių patamsių išnėrė dar tamsesnis šešėlis — didžiulis, grėsmingas, panašus į stačią lokį.

Staiga šalia jie pajuto mirtį. Įnirtusio žvėries nagus. Nuo siautulingo riaumojimo plyšo ausys. Akies moju žvėris jų užuovėją suniokojo į šipulius. Akies moju išdrėskė tėvui dantytą žaizdą šone ir nušleivojo sau, susiliejo su giria taip tykiai kaip migla.

Bet kokie gi lokiai puola žmones, o paskui dingsta nepribaigę jų? Kokie lokiai žaidžia su savo auka?

Ir kur jis dabar?

Už laužo Torakas nieko nemato, bet nuvokia, kad ir atvašyne medeliai išlaužyti, paparčiai sutrypti. Justi pušų kraujo — sakų — ir ištryptos žemės kvapas. Už trisdešimt žingsnių tykiai ir liūdnai čiurlena upelis. Lokys gali bet kur tūnoti.

Šalia sudejavo tėvas. Lėtai atmerkė akis ir be nuovokos pažvelgė į sūnų.

Torakui suspaudė širdį.

— Čia aš, aš, — sumikčiojo jis. — Kaip tu?

Skausmas iškreipė liesą, rusvą tėvo veidą. Skruostai ėmė pilkėti, juose išryškėjo klano tatuiruotė. Nuo prakaito sulipo ilgi tamsūs plaukai.

Tėvo žaizda buvo tokia gili, kad Torakas, negrabiai kišdamas į ją kerpių, matė žarnas, jos žvilgėjo laužo šviesoje. Jis turėjo stipriai sukąsti dantis, kad nesusivemtų. Tikėjosi, kad tėvas to nepastebėjo, bet kur ten... Tėvas medžiotojas. Jis pastebi viską.

— Torakai... — Jis sunkiai alsavo. Ištiesė ranką ir karštais pirštais suėmė kaip vaikas Torakui plaštaką. Sūnūs kabinasi tėvams į rankas, o ne atvirkščiai...

Torakas stengėsi deramai elgtis, kaip vyras, o ne vaikas.

— Aš čia dar turiu kraujažolių lapų, — pasakė naršydamas laisva ranka vaistažolių maišelį. — Gal jos sustabdys...

— Pasilaikyk. Tu taip pat kraujuoji.

— Man neskauda, — melavo Torakas. Lokys tėškė jį į beržą ir suniurkė jam šonus, perrėžė kairę ranką.

— Torakai, eik... Dabar. Kol jis dar nesugrįžo.

Torakas įsmeigė į tėvą akis. Prasižiojo, bet neišspaudė nė garselio.

— Turi eiti, — kalbėjo tėvas.

— Ne. Ne. Negaliu...

— Torakai, aš mirštu. Auštant jau būsiu nebegyvas.

Torakas suspaudė vaistažolių maišelį. Jam ūžė ausyse.

— Tėve...

— Duok man, ko reikės mirties kelionei. Paskui susirink visą mantą.

Mirties kelionė. Ne! Ne!

Bet tėvo veidas griežtas.

— Lanką, — ištarė jis. — Tris strėles. Kitką pasilik. Kur einu, ten lengva bus medžioti.

Torakui elnio odos blauzdinė ties keliu buvo perplėšta. Jis įbedė nykščio nagą į žaizdą. Skauda. Gerai, galvosiu tik apie skausmą.

— Maistą, — prašvokštė tėvas, — džiovintą mėsą... pasiimk visą.

Torakui kelis ėmė kraujuoti. Vis giliau į jį bedė nagu.

Vijo nuo savęs išeinančio mirti tėvo vaizdą. Baisu galvoti, kad liks vienas girioje. Juk jam tik dvylika vasarų. Vienas čia neišgyvens. Nežinos, kaip suktis.

— Torakai! Daryk, ką sakiau!

Iš paskutiniųjų, rydamas ašaras, Torakas surinko tėvo ginklus ir padėjo šalia jo. Aštriais titnaginiais antgaliais badydamas, padalijo strėles. Tada užsikabino strėlinę, lanką ir susirado tarp sutryptų eglės šakų savo mažą juodo bazalto kirvuką. Per antpuolį lazdynmedžio dėklė subyrėjo, tad turėjo viską susikaišioti į odinį berankovį arba prisirišti prie diržo.

Kai jis siekė savo šiaurės elnio odos guolio, tėvas sukuždėjo.

— Imk mano. Niekad taip ir nesusitaisei... savojo. Ir... apsikeiskim peiliais.

Torakas pašiurpo.

— Neimsiu tavo peilio! Tau jo reikės!

— Tau labiau reikės. Ir man bus smagu turėti tavo daiktą mirties kelionėje.

— Tėve, nereikia...

Girioje trakštelėjo šakelė.

Torakas žaibiškai apsigręžė.

Tamsu kaip maiše. Visur vaidenasi lokio šešėliai.

Jokio vėjelio.

Jokio paukščio balselio.

Tik trata liepsna ir daužosi jam širdis. O pati giria, užgniaužusi kvapą, tyli.

Tėvas nulaižė prakaitą nuo lūpos.

— Jo dar nėra, — sušnabždėjo jis. — Tačiau greitai... greitai jis ateis manęs... Skubėk. Paimk mano peilį.

Torakas nenorėjo keistis peiliais. Tada jau bus aiškiai viskas baigta. Bet tėvas žvelgė tokiu įsakmiu žvilgsniu, kad Torakas negalėjo nepaklusti.

Sukandęs dantis taip stipriai, kad net suskaudo žandikauliai, Torakas įdėjo tėvui į ranką savo peilį. Paskui nuo tėvo diržo atrišo elnio odos makštį. Tėvo peilis puikus, mirtį nešantis ginklas aštriais gluosnio lapo pavidalo melsvo skalūno ašmenimis, o kotas padarytas iš tauriojo elnio ragų ir apvytas briedžio sausgyslėmis, kad būtų geriau laikyti. Pažvelgęs į jį Torakas suvokė visą tiesą. Jis rengiasi gyventi be tėvo.

— Aš nepaliksiu tavęs! — sušuko jis. — Aš kausiuos su juo, aš...

— Ne! Niekas su lokiu nesikauna!

Varnos pakilo nuo medžių.

Torakui užėmė kvapą.

— Paklausyk, — sušvokštė tėvas. — Lokys, visi lokiai — stipriausi girios medžiotojai. Pats žinai. Bet tas žvėris dar stipresnis už kitus.

Torakui kūnas nuėjo pagaugais. Žiūrėdamas tėvui į akis, matė mažytes raudonas gysleles, o viduryje jų — bedugnę tamsą.

— Ką dabar kalbi? — sušnabždėjo jis. — Ar...

— Jis apsėstas. — Tėvo veidas pasidarė rūstus, visai kitoks negu paprastai. — Kito Pasaulio šėtonas apsigyveno jame — dėl to žvėris toks pasiutęs.

Spragtelėjo kibirkštis. Suklusę palinko tamsūs medžiai.

— Šėtonas? — sulemeno Torakas.

Kaupdamas jėgas tėvas užsimerkė.

— Jis gyvena tik tam, kad žudytų, — pagaliau ištarė. — Sulig kiekviena atimta gyvastimi lokys tvirtėja. Jis žudo viską. Žvėris. Žmones. Visi žus. Giria žus... — Tėvo balsas užlūžo. — Dar vienas mėnulis — ir bus per vėlu. Šėtonas... per stiprus.

— Vienas mėnulis? Bet ką...

— Galvok, Torakai! Kai raudonoji nakties akis aukščiausiai danguje, tada šėtonai stipriausi. Tai ir tu žinai. Tada lokio niekas neįveiks. — Tėvas ėmė gaudyti kvapą. Laužo šviesoje buvo matyti, kaip tvinksi kaklo gysla. Taip silpnai, tarsi ims ir tuoj sustos. — Noriu, kad tu man prisiektum, — išspaudė tėvas.

— Viską prisieksiu.

Tėvas nurijo seilę.

— Eik šiaurės link. Daug dienų. Kol surasi... kalną... Pasaulio Dvasios Kalną.

Torakas pastatė akis.

— Ką?

Tėvas atsimerkė ir įsmeigė žvilgsnį į medžius virš galvos, tarsi ten regėjo tai, ko niekas kitas negalėjo matyti. — Surask jį, — pakartojo. — Tai vienintelė viltis...

— Bet... niekas niekada jo nerado. Niekas negali rasti.

— Tu rasi.

— Kaip? Aš ne...

— Tavo vedlys... susiras tave.

Torakas visai suglumo. Tėvas buvo medžiotojas, žemiškas žmogus ir su juo niekad anksčiau taip nekalbėdavo.

— Aš nesuprantu tokių dalykų! — sušuko jis. — Koks vedlys? Kodėl aš turiu ieškoti to kalno? Ar ten bus saugiau? Nepersekios lokys? Ar todėl?

Tėvo žvilgsnis lėtai paliko dangų ir įsmigo sūnui į veidą. Žiūrėdamas į jį tarsi svarstė, ką Torakas gali suvokti.

— Ak, tu dar toks jaunas, — pasakė. — Maniau, kad dar bus laiko apie tai pakalbėti. Todėl ir nepasakojau. Nepyk ant manęs dėl to vėliau.

Siaubo apimtas Torakas žiūrėjo į tėvą. Staiga pašoko ir sušuko:

— Vienas aš negalėsiu to padaryti! Gal man reiktų susirasti...

— Ne! — nukirto tėvas su bauginančia jėga. — Visą gyvenimą laikiau tave atskirtą nuo kitų. Net ir nuo mūsų Vilko klano. Saugokis žmonių! Jei jie sužinos, ką tu gali padaryti...

— Ką aš galiu? Aš nieko...

— Neturiu laiko aiškinti, — nutraukė tėvas. — Dabar prisiek. Mano peiliu. Prisiek, kad surasi kalną arba ieškodamas mirsi.

Torakas stipriai prikando lūpą. Rytuose pro medžių viršūnes jau ėmė pilkėti dangus. Baisi baimė suspaudė jam širdį. „Dar ne, — meldė mintyse, — ne ne ne.“

— Prisiek, — sušvokštė tėvas.

Torakas atsiklaupė ir paėmė peilį. Sunkus vyro peilis jam dar per didelis. Negrabiai pakėlė jį prie rankos žaizdos. Paskui palietė juo petį, kur jam prie odinukės buvo prisiūtas vilko, jo klano žvėries, kailio skutelis. Netvirtu balsu ėmė kartoti priesaikos žodžius.

— Prisiekiu savo krauju ant šio peilio ašmenų ir savo trimis sielomis, kad surasiu Pasaulio Dvasios Kalną. Arba mirsiu jo ieškodamas.

Tėvas atsiduso.

— Gerai, sūnau. Dabar... dabar patepk mane mirties ženklais. Paskubėk. Lokys... jau netoli.

Torakas pajuto akyse sūrias graužiančias ašaras. Piktai jas nubraukė.

— Neturiu raudonio, — sumurmėjo.

— Paimk mano.

Aptemusiomis nuo ašarų akimis Torakas susirado iš elnio rago padarytą buvusią motinos tūtelę vaistams. Aptemusiomis akimis ištraukė juodojo ąžuolo kamštį ir įsibėrė į delną kiek raudonio.

Staiga stabtelėjo.

— Aš negaliu! — šūktelėjo.

— Gali. Dėl manęs.

Torakas spjovė į delną ir iš miltelių padarė lipnią, tamsiai raudono žemės kraujo košelę ir ja ėmė piešti mažus apskritimus tėvui ant odos — tai padės sieloms atpažinti vienoms kitas ir po mirties laikytis drauge.

Pirmiausia kiek galėdamas švelniau numovė tėvui bebro kailio apavą ir apvedė ratus ant abiejų kulnų — taip pažymėjo vardo sielą. Tada nupiešė apskritimą ant širdies — klano sielai. Sunku buvo tai padaryti, nes tėvui krūtinę dengė senos žaizdos randas, todėl ratas išėjo kreivas šleivas. Bet gal bus geras ir toks, tikėjosi jis.

Galop nubrėžė ant kaktos patį svarbiausią apskritimą, skirtą pasaulio sielai Nanuakui. Baigdamas jis jau rijo ašaras.

— Geriau, — sušnabždėjo tėvas. Bet siaubo apimtas Torakas matė kaip pulsas tėvui ant kaklo vis silpnėja.

— Tu negali mirti! — pratrūko Torakas.

Tėvas žvelgė į jį skausmingai, ilgesingomis akimis.

— Tėve, aš nepaliksiu tavęs, aš...

— Torakai. Juk prisiekei. — Jis vėl užsimerkė. — Dabar paklausyk. Vaistų ragą pasiimk. Man jo daugiau nebereikės. Susirink savo daiktus. Atnešk man vandens iš upės. Tada — eik.

„Nė už ką neverksiu“, — pasakė sau Torakas, vyniodamas tėvo guolį. Jį prisirišo ant nugaros, užsikišo už juostos kirvuką, o vaistų maišelį įsidėjo į odinį berankovį.

Išsitiesęs ėmė dairytis vandenmaišio. Va, sudraskytas į skutus. Reikės atnešti vandens rūgštynių lapais. Kai jis pasisuko eiti, tėvas tykiai pašaukė vardu.

— Ką, tėve?

— Atmink, kad medžiodamas turi vis atsigręžti. Nuolat tai sakau tau. — Tėvas išspaudė šypseną. — O tu vis pamiršti. Visad žiūrėk, kas tau už nugaros. Atminsi?

Torakas linktelėjo. Bandė ir jis nusišypsoti. Paskui pasidavė per drėgną papartyną prie upelio.

Dangus vis šviesėjo, šviežiai ir maloniai kvepėjo oras. Aplinkui medžiai kraujavo: iš lokio subraižytų pušų sunkėsi aukso spalvos sakai. Su aušros vėjeliu sklandė medžių dvasių tyki aimana.

Torakas pasiekė upelį; čia, virš paparčių, tvyrojo migla, o gluosnių pirštai braukė šaltą vandenį.

Greitai apsidairęs čiupo rūgštynių lapą ir klimpdamas į minkštą raudoną molį ėmė maknoti prie upelio.

Staiga sustingo.

Šalia dešinio autuvo išvydo lokio pėdą. Priekinę, dvigubai didesnę už savo paties galvą. Ką tik įminta — matyti, kur ilgi baisūs nagai įsmigę.

Torakai, žiūrėk, kas už nugaros.

Jis mikliai apsisuko.

Gluosniai. Alksniai. Eglės.

Jokio lokio.

Jis krūptelėjo — varna nutūpė ant gretimos šakos. Suglaudė juodus, standžius sparnus ir įbedė į jį savo akių karoliukus. Paskui, trūktelėjusi galvą, sukrankė ir nuskrido sau.

Torakas įsistebeilijo į tą pusę, kurią, sakytum, nurodė varna.

Tamsus kukmedis. Lašanti eglė. Tankynė. Nieko neįžiūrėsi.

Bet tankynėje, ne toliau kaip per dešimt žingsnių, sujudėjo šakos. Kažkas ten yra. Kažkas didelis.

Jis stengėsi pažaboti baimingą norą tuoj pat skuosti iš čia, protas visai apmirė.

Lokiai tokie padarai, visad sakydavo tėvas, kurie gali judėti taip tyliai kaip šešėliai. Stebės tave per dešimties žingsnių atstumą, o tu nieko nejausi. Nuo lokio niekaip neapsiginsi. Nepabėgsi, nes jis bėga greičiau už tave. Aukščiau jo neįkopsi, su juo nepasigalynėsi. Gali tik išmokti jį perprasti, mėginti įtikinti, kad tu jam nei priešas, nei grobis.

Torakas prisivertė stovėti ramiai. Nebėk. Nebėk. Gal jis ir nepastebėjo, kad aš čia.

Tykiai suriaumojo. Vėl sujudėjo šakos.

Išgirdo atsargiai šnarant — žvėris pasidavė į jų užuovėją, pas tėvą. Jis mirtinai sustingo. „Bailys! — šaukė viduje ant savęs. — Leidi jam šleivoti, net nebandydamas gelbėti tėvo!“

„Bet ką aš galiu padaryti“, — atsiliepė tylus balselis iš tos mažos smegenų dalelės, dar pajėgiančios blaiviai galvoti. Tėvas žinojo, kad taip atsitiks. Todėl ir pasiuntė jį vandens. Jis žinojo, kad žvėris sugrįš jo...

— Torakai! — pasigirdo susijaudinęs tėvo balsas. — Bėk! Varnos purptelėjo nuo medžių. Šauksmas sukrėtė girią – jis vis aidėjo, ir, regis, Torakui galva tuoj plyš.

— Tėve! — suriko jis.

— Bėk!

Vėl giria suvirpėjo. Vėl pasigirdo tėvo balsas. Ir staiga jis nutilo.

Torakas užspaudė burną kumščiu.

Pro medžius prie sutryptos užuovėjos šmėkščiojo didžiulis juodas šešėlis. Jis apsigręžė ir pasileido bėgti.

ANTRAS

Torakas brovėsi pro alksnių tankynes ir smuko iki kelių raiste. Beržai šnabždėjosi apie jo bėgsmą. O jis tyliai maldavo jų — tik nepasakykit lokiui.

Rankos žaizda degė ir sulig kiekvienu įkvėpimu baisus skausmas nutvilkydavo jam aplamdytus šonkaulius, bet jis nedrįso sustoti. Girioje pilna akių. Rodės, kad lokys jau vejasi jį. Todėl bėgo be perstojo.

Išgąsdino jauną šerną, knisantį žemės riešutus, ir tuoj pusbalsiu atsiprašė, kad tas neužsimanytų jo pulti. Šerniokas piktai kriuktelėjo, bet paleido jį.

Ernis1 sukiauksėjo jam, kad nesiartintu, o jis kiek įmanydamas nuožmiau taip pat ant jo sulojo, nes erniai paklūsta tik grasinimams. Žvėriūkštis pamanė jį tikrai grasinant ir šovė į medį.

Rytuose dangus jau pilkas kaip vilko kailis. Sudundėjo griaustinis. Audrą pranašaujančioje šviesoje medžiai ryškiai žaliavo. „Kalnuose lyja, — sumetė sunkia širdimi Torakas. — Reikės saugotis staigių potvynių.“

Jis vertė save galvoti apie tai, stengdamasis nuslopinti siaubą. Neišdegė. Jis vis bėgo.

Galop sustojo atgauti kvapo. Susmuko prie ąžuolo. Kai pakėlė galvą ir įsmeigė žvilgsnį į virpančius lapus, tie kuždėjosi savo paslaptis, kurių jam neišduos.

Pirmą kartą gyvenime jis visiškai vienas. Daugiau jau nebesijautė girios dalimi. Matyt, jo pasaulio siela nutraukė saitus su visa aplinka: medžiais ir paukščiais, medžiotojais ir laimikiais, upe ir akmenimis. Niekas visame pasaulyje nežino, kaip jis jaučiasi. Niekam ir nerūpi.

Rankos skausmas atplėšė jį nuo tų minčių. Iš vaistažolių maišelio išsiėmė paskutinę beržo tošies atplaišą ir šiaip taip apvyniojo žaizdą. Paskui atsitraukė nuo medžio kamieno ir apsidairė.

Jis augo toje girios pusėje, kur visi šlaitai, visos laukymės jam pažįstamos; vakaruose slėniu teka Raudonasis upelis. Per seklus kanojoms, bet pats tas žvejoti pavasarį, kai iš jūros upėtakių atplaukia. Rytuose, iki pat gūdžiosios girios pakraščio, želia erdvūs, saulėti miškai, kur rudenį ganosi įmitę žvėrys, kur rasi devynias galybes uogų ir riešutų. Pietuose driekiasi pelynai, ten žiemą ateina šiaurės elnių samanų pešioti.

Tėvas sakydavo, kad tie miškai geriausi todėl, kad ten retai ateina žmonių. Gal kartais nuo jūros pakraščio Gluosnio klano ar iš pietų Gyvatės giminės būreliai pasirodo, bet jie niekad ilgai neužsibūna. Tiesiog praeina medžiodami ir, kaip visi girioje, nė nenutuokia, kad čia taip pat sukinėjasi Torakas su tėvu.

Niekad anksčiau dėl to Torakas nesukdavo galvos. Todėl, kad visad gyveno tik taip, tik su tėvu, šalindamiesi žmonių.

Tačiau dabar jam reikia žmonių. Norisi šaukte šauktis jų pagalbos.

Bet tėvas perspėjo vengti žmonių.

Be to, rėkalodamas gali prisišaukti lokį.

Lokys.

Iš siaubo širdis lipa jam per gerklę. Nustūmė ją žemyn, giliai atsiduso ir vėl ėmė bėgti, dabar jau tvirčiau, į šiaurę.

Visur buvo žvėrių pėdsakų. Va, briedžio pėdos. Tauro išmatos. Girdėti, kaip arklys traškina papartynus. Lokio baimė jų dar neišvijo. Bent kol kas.

Tai gal tėvas klydo? Gal į galą jam buvo pasimaišęs protas?

— Tavo tėvas kvanka, — vaikai erzino Toraką prieš penkias vasaras, kai su tėvu buvo atėję į klanų sueigą pajūryje. Torakas pirmą kartą dalyvavo klanų sueigoje, ji baigėsi nesėkmingai. Tėvas daugiau niekad jo nebeėmė.

— Tavo tėvas susiuostė su šmėkla, — šaipėsi vaikai. — Todėl ir paliko klaną ir gyvena pats sau.

Torakas įsiuto. Būtų puolęs juos visus, bet atėjo tėvas ir jį nusitempė.

— Torakai, nekreipk į juos dėmesio, — juokėsi jis. — Jie nežino, ką kalba.

Aišku, tėvas buvo teisus.

Bet ar jis teisus dėl lokio?

Priekyje atsivėrė laukymė. Torakas pateko į saulėkaitą ir pajuto baisią smarvę.

Susvirduliavęs sustojo.

Arklėkai tysojo, kur lokys juos nubloškė kaip sulaužytus žaislus. Nė vienas maitėda nedrįso jų ėsti. Net musės netūpė ant dvėsenų.

Niekad nepasakytum, kad juos nugalabijo lokys. Paprastai lokys, nutvėręs grobį, nulupa jam kailį ir suėda pirmiausia vidurius, užpakalines dalis, o liekanas paslepia kitam kartui. Kaip ir visi medžiotojai, sunaudoja viską. Bet tas lokys išplėšė jiems tik po kąsnį. Nudobė juos ne alkiui malšinti. Nugalabijo smagindamasis.

Torakui prie kojų gulinčio kumeliuko mažos kanopos dar buvo apskretusios upės, kur gėrė paskutinį kartą, moliu. Jam pasidarė šlykštu. Koks padaras skerdžia visą kaimenę? Koks padaras žudo vien tik dėl malonumo?

Prisiminė lokio akis, matytas vieną siaubingą akimirką. Niekad nebuvo regėjęs tokių akių. Jose žėrėjo begalinis įsiūtis ir neapykanta visokiausiai gyvasčiai. Deganti kunkuliuojanti kito pasaulio suirutė.

Žinoma, tėvas teisus. Tai ne lokys, o šėtonas. Jis žudys tol, kol sunaikins visą girią.

Niekas negali kautis su tuo lokiu, sakė tėvas. Ar tai reiškia, kad giria pasmerkta? Ir kodėl jis, Torakas, turi surasti Pasaulio Dvasios Kalną? Kalną, kurio niekad niekad nėra matęs.

Galvoje nuskambėjo tėvo žodžiai. Vedlys susiras tave.

Kaip? Kada?

Torakas paliko aikštelę ir vėl įsmuko į medžių šešėlius. Ir pasileido bėgti.

Bėgo visą amžinybę. Bėgo tol, kol ėmė nebejusti kojų. Pagaliau pasiekęs aukštą, medžiais apaugusią pakriūtę sustojo. Susirietė sunkiai alsuodamas.

Staiga pasijuto žvėriškai alkanas. Pagraibęs po maisto maišelį, įniršęs sudejavo. Tuščia. Per vėlai prisiminė gražią krūvelę džiovintos elnienos, kurią paliko lapinėje.

Torakai, kvaily! Pasilikęs vienas, jau pirmą dieną taip apsimulkinai! Vienas!

Baisus dalykas! Kaip galėjo tėvas pasitraukti? Amžiams?!

Pamažu ausis pasiekė silpnas miaukimas, sklindąs iš kitos kalvos pusės.

Va ir vėl. Kažkoks žvėrelis šaukiasi motinos.

Iš džiaugsmo jam net širdis pašoko. Ačiū Dvasiai! Lengvas laimikis. Pilvas susitraukė, pagalvojus apie šviežią mėsą. O kokia ji, jam nesvarbu. Buvo toks alkanas, kad prarytų ir šikšnosparnį.

Torakas krito ant žemės ir ėmė šliaužti tarp beržų į kalvos viršūnę. Žvilgtelėjęs žemyn, pamatė siaurą lomą, kuria tekėjo sraunus upeliūkštis. Tuoj atpažino jį: juk tai Sraunuolis. Toliau į vakarus jis su tėvu dažnai vasarą apsistodavo, kai lupdavo liepų žievę virvėms vyti, bet ši vieta jam atrodė nepažįstama. Ir tuoj sumetė kodėl.

Prieš kurį laiką nuo kalnų paplūdo riaumojantys vandenys. Paskui potvynis nuseko, palikdamas dumbliną žolę ir besikalančias visokias atžalas. Jis taip pat sunaikino ir vilkų irštvą kitoje lomos pusėje. Ten, prie didelio raudono akmens, primenančio miegantį taurą, tysojo du prigėrę vilkai, lyg permirkę kailiniai. Balutėje plūduriavo trys negyvi vilkiukai.

Ketvirtas, visas drebantis, tupėjo prie jų.

Atrodė kokių trijų mėnesių. Liesutis, šlapias, tyliai skųsdamasis, pratisai inkštė.

Torakas krūptelėjo. Staiga tas garsas sukėlė jam mintyse vaizdinį. Juodas kailis. Šilta tamsa. Riebus, maistingas pienas. Motina laižydama prausia jį. Mažučių nagučių prisilietimas, mažų šaltų snukučių baksnojimas. Švelniagauriai vilkiukai lipa ant jo, paskutiniojo iš vados.

Vaizdinys blykstelėjo it žaibas. Ką jis reiškia?

Ranka stipriai sugniaužė tėvo peilį. „Nesvarbu, ką reiškia, — tarė sau. — Vaizdiniai tavęs nepamaitins. Jei nesuvalgysiu vilkiuko, neturėsiu jėgų medžioti. Ginantis nuo bado, valia žudyti savo klano žvėrį. Pats žinai.“

Vilkiukas pakėlė galvą ir suglumęs sustūgo.

Torakas sukluso... ir suprato.

Kažkaip, net ir pats negalėdamas to suvokti, atpažino tuos aukštus, virpančius garsus. Mintys sugavo jų prasmę. Jis atsiminė juos.

„Bet juk tai neįmanoma“, — pamanė.

Jis įsiklausė į vilkiuko stūgavimus. Jautė, kad jie pasiekia jo sąmonę.

Kodėl nenorit žaisti su manim? — klausė vilkiukas negyvų saviškių. — Ką aš jums padariau?

Ir vis netilo. Besiklausančiam Torakui kažkas pabudo. Jam išsitempė sprando raumenys. Pajuto, kad giliai iš gerklės kyla atsakymas. Jis tramdė norą užversti galvą ir sustaugti.

Kas čia darosi? Jis daugiau kaip ir ne Torakas. Ir ne berniukas, ne sūnus, ne Vilko klano gentainis. Pajuto dar kažką: jis yra ir vilkas.

Pūstelėjęs vėjas atvėsino jį.

Kaip tik tada vilkiukas liovėsi stūgavęs ir dryktelėjo arčiau. Žvėrelio akys dar nežvelgė tiesiai, bet didelės ausys buvo stačios, jis uodė orą. Ir užuodė Toraką.

Torakas pažvelgė į mažutį, sunerimusį vilkiuką ir jam užkietėjo širdis. Jis išsitraukė užkištą už diržo peilį ir pasileido šlaitu žemyn.

1 Ernis — didžiausias kiaunių šeimos atstovas. — Vert. Past.

TREČIAS

Vilkiūkštis visiškai nieko nesuprato, kas čia pasidarė. Tada jis apžiūrinėjo kalniuką virš urvo, kai riaumodamas ėmė lietis Greitas vanduo. Ir va, dabar dumble guli motina, tėvas, broliai ir visai nežiūri į jį.

Dar prieš šviesą jis apuostė juos, kandžiojo jiems uodegas, bet jie nejudėjo. Nė karto necyptelėjo ir keistai atsiduoda — kaip grobis. Ne bėgantis, bet toks, kuris jau nekvėpuoja, kurį reikia ėsti.

Vilkiukas buvo sušalęs, šlapias ir baisiai alkanas. Kiek jau kartų laižė motinai snukį prašydamas pieno, bet ji nė krust. Ką jis šį kartą padarė ne taip?

Jis žinojo, kad yra labiausiai išdykęs vados vilkiukas. Visad gauna barti, bet kad jam kitaip neišeina. Tiesiog mėgsta viską išbandyti. Todėl truputį lyg ir neteisinga, kad niekas į jį nekreipia dėmesio dabar, kai tupi prie urvo kaip geras vilkiukas.

Jis nupėdino prie balos, kur tysojo broliukai, ir pradėjo lakti tą ramų vandenį. Skonis bjaurus.

Papešiojo žolės ir susigavo porą vorų.

O ką daugiau daryti?

Pradėjo imti baimė. Užvertė galvą ir sustūgo. Jam pasidaro kiek smagiau, kai staugia, nes tada prisimena, kaip jų visa šeimyna gražiai kaukdavo.

Staiga liovėsi. Užuodė vilką.

Apsigręžė kiek svirduliuodamas iš bado. Ėmė karpyti ausimis ir uostinėti. Taip. Vilkas. Girdi jį triukšmingai leidžiantis šlaitu iš kitos Greito vandens pusės. Užuodė patiną, dar neužaugusį ir ne jo šeimos.

Bet buvo jis kažkoks keistas. Taip, kvapas vilko, bet ir ne vilko. Užuodė šiaurės elnio, tauriojo elnio, bebro kvapus ir šviežio kraujo, ir dar kažkokį, visai naują kvapą, jam dar nepažįstamą.

Labai keista. Nebent... nebent tas vilkas ne vilkas yra vis dėlto vilkas, suėdęs daugybę visokios žvėrienos, ir dabar neša vilkiukui ėdesio!

Drebėdamas iš nekantrumo vilkiukas suvizgino uodegą ir ėmė triukšmingai kiauksėti sveikindamasis.

Akimirką keistasis vilkas stabtelėjo. Paskui vėl pasileido pirmyn. Vilkiukas negalėjo gerai jo įžiūrėti, nes jo akys ne tokios aštrios kaip klausa ir uoslė, bet kai tas vilkas brido per Greitą vandenį, atrodė tikrai labai keistas vilkas.

Ėjo ant paskutiniųjų kojų. Galvos kailis juodas, ir gaurai ilgi, siekia pečius. Ir visų keisčiausia — neturi uodegos!

Bet šiaip lyg ir vilkas. Jis tykiai ir draugiškai stūgavo, reikšdamas savo draugiškumą, tarsi — viskas gerai, nebijok, aš draugas. Tai ramino vilkiuką, nors anam ploniausiu balsu niekaip nesisekė stūgtelėti.

Vis tiek kažkas ne taip. Nors stūgauja draugiškai, bet mažylis jaučia įtampą. Keistasis vilkas šypsosi, tačiau vilkiūkštis jaučia klastą.

Vilkiukas liovėsi jį draugiškai sveikinęs ir ėmė įtariai inkšti.

— Atėjai manęs medžioti? Kodėl?

— Ne, ne, — atsiliepė draugiškas, bet iš tikrųjų nedraugiškas stūgavimas.

Staiga keistasis vilkas liovėsi stūgčiojęs ir, stojus baugiai tylai, ėmė artintis prie vilkiuko.

Jis per silpnas bėgti, tad ėmė trauktis atatupstas.

Keistasis vilkas dryktelėjo, sugriebė už sprando ir aukštai iškėlė.

Vilkiukas silpnai ėmė makaluoti uodega, gindamasis nuo užpuoliko.

Vilkas pakėlė savo kitą priekinę koją ir prispaudė didžiulį nagą vilkiukui prie pilvo.

Vilkiukas sustaugė. Iš siaubo išsišiepęs plakė uodega tarp kojų.

Bet keistasis vilkas taip pat išsigando. Jo priekinės kojos virpėjo, iškišęs dantis ėmė ryti seiles. O vilkiukas jautėsi toks vienišas, suglumęs, jam visur skaudėjo.

Staiga vilkas dar kartą nurijo seiles ir atitraukė savo didžiulį nagą vilkiukui nuo pilvo. Tada sunkiai šleptelėjo į dumblą ir prisispaudė vilkiuką prie krūtinės.

Vilkiūkščiui išgaravo siaubas. Pro keistojo vilko pliką kailį jis užuodė labiau ne vilką negu vilką, bet išgirdo raminamą tuk tuk garsą, tokį girdėdavo užlipęs numigti tėvui ant nugaros.

Vilkiukas išsprūdo iš keistojo vilko gniaužtų, užkėlė savo priekines letenas jam ant krūtinės atsistodamas ant užpakalinių kojų. Tada ėmė laižyti keistajam vilkui snukį.

Vilkas piktai jį nustūmė, ir jis krito atbulas. Bet nesutriko. Atsistojo, išsitiesė ir įsmeigė akis į keistąjį vilką.

Koks keistas, suplotas, plikas snukis! Ir ne juodos lūpos kaip tikrų vilkų, bet blyškios, ausys taip pat blyškios — ir visiškai nekruta. Už tai akys sidabro pilkumo, pilnos šviesos — vilko akys.

Vilkiukas pirmą kartą nuo tada, kai plūstelėjo vanduo, pasijuto geriau. Jis susirado naują brolį.

Torakas siuto ant savęs. Ir kodėl jis neužmušė vilkiūkščio? Ką jis dabar valgys?

Vilkiukas bakstelėjo snukeliu jam į sumuštus šonkaulius, ir tas riktelėjo.

— Eik šalin! — šūktelėjo paspirdamas jį. — Man tavęs nereikia! Supratai? Iš tavęs jokios naudos! Nešdinkis!

Jis net nesistengė tai pasakyti vilkų kalba, nes žinojo, kad nesugebės. Mokėjo tik kelis paprastus ženklus, kelis paprastus garsus. Bet vilkiukas suprato jį gana gerai. Nubindzino keletą žingsnių į šalį, atsitūpė ir, šluodamas uodega žemę, žvelgė į jį pilnomis vilties akimis.

Torakas atsistojo — ir viskas aplink ėmė kokčiai suktis. Reikia tuoj pat pavalgyti.

Ieškodamas maisto apžvelgė upelio krantus, bet čia tysojo tik nugaišę vilkai ir jau taip dvokė, kad apie juos nebuvo ko ir galvoti. Jį suėmė neviltis. Saulė jau leidosi. Ką daryti? Nakvoti čia? O kaip lokys? Ar jau sudorojo tėvą ir eina jo?

Skausmas nudiegė jam krūtinę. Nereikia galvoti apie tėvą. Galvok, ką daryti. Jei lokys būtų sekęs paskui, jis būtų jau čia. Gal čia bus saugu bent šiąnakt.

Vilkai per sunkūs — negalės jų nutempti šalin, todėl nakvoti pasitrauks toliau į aukštupį. Bet pirmiausia reikia vieną iš vilkų panaudoti kaip masalą į spąstus — gal kas pateks į juos ir galės bent naktį pavalgyti.

Buvo sunku juos paspęsti: surado plokščią akmenį, jį pakėlė lazda, o kitą pagalį pakišo skersai, kad išjudintų akmenį. Jei pasiseks, gali šmižinėjanti naktį lapė pakliūti. Ne kažin koks valgis, bet geriau negu nieko.

Kai tik jis pabaigė darbą, atslinko vilkiūkštis ir ėmė smalsiai uostyti spąstus. Torakas griebė jam už snukelio ir tėškė šalin.

— Ne! — tvirtai pasakė. — Nelįsk čia!

Vilkiukas pasipurtė ir užsigavęs nupėdino sau.

„Geriau jau užsigavęs negu sutraiškytas“, — pamanė Torakas.

Žinojo, kad elgiasi negerai: reikėjo pirma suurgzti ir perspėti jauniklį, kad nelįstų, o griebti už snukio tik tada, jei nebūtų paklausęs.

Ai, bet ko sukti galvą dėl jo? Na ir kas, jei naktį būtų išjudinęs akmenį ir gavęs galą? Negalėjo suprasti, kodėl jam parūpo vilkiūkštis. Kokia iš jo nauda?

Atsistojo ir vos nesuklupo. Užmiršk tą vilkiūkštį. Ir susiieškok, ko pavalgyti.

Jis prisivertė kopti šlaitu už didelio raudono akmens tikėdamasis surasti tekšių. Bet tik nuėjęs prisiminė, kad tekšės auga pelkėse ir raistuose, o ne beržyne, ir tokiu metų laiku tų uogų jau nebūna.

Tačiau kai kur ant žemės pastebėjo kurtinių išmatų, tad surezgė iš suvytų žolių paukščiams kilpų: dvejas visai prie žemės, dvejas ant žemos šakos, kur kartais mėgsta jie patupėti, ir apdėjo jas lapais, kad kurtiniai nepastebėtų pinklių. Tada sugrįžo prie upelio.

Jautėsi per daug išsekęs, kad galėtų žeberklu pasigauti žuvų, todėl išrikiavo eilę gervuogių spyglių su pamautais kaip masalas vandens moliuskais. Tada pasidavė upelio aukštupiu ieškoti uogų ir šaknelių.

Kurį laiką vilkiukas sekė jį, paskui atsitūpė ir ėmė kiauksėti jam, kad grįžtų. Nenorėjo nuo jo atsiskirti.

„Gerai, — galvojo Torakas. — Pasilik sau. Baisiai tu man čia reikalingas su savo grizinimais.“

Beieškant uogų, saulė gerokai nuriedėjo į vakarus. Oras sužvarbėjo. Jo odinis berankovis sužvilgo nuo girios iškvepiamos miglos. Kilo mintis statytis kokią lapinę, užuot ieškojus maisto, bet nuvijo ją.

Pagaliau prisirinko saują varnauogių ir prarijo jas. Paskui užtiko vėlyvųjų spanguolių, porą sraigių, prisirovė rieškutes geltonų grybų, tiesa, kiek apkirmijusių, bet nieko — suėjo.

Temstant jam tikrai pasisekė — užėjo žemės riešutų. Aštriu pagaliu atsargiai ėmė kasti pagal susisukusį stiebei, kol priėjo nedidukę gumbuotą šaknį. Tuoj ją sukramtė — salsva, skani, bet tik vienas kąsnis. Vargingai vėl pakasęs iškniso dar keturias, dvi suvalgė, dvi įsikišo į odinukę kitam kartui.

Užvalgęs pasijuto stipresnis, bet galva buvo kažkokia keistai miglota. Ką man daryti toliau? Kodėl taip sunku galvoti?

Užuovėjos. Štai ko reikia. Paskui laužo. Tada miegoti.

Vilkiūkštis jo laukė aikštelėje. Virpėdamas ir stūgčiodamas iš džiaugsmo, jis metėsi prie jo plačiai vilkiškai šypsodamasis. Ne tik susiraukšlėjo jam snukutis, išsišiepė nasrai, jis šypsojosi visu kūnu. Priplojęs ausis, pakreipęs galvą į šoną, vizgino uodegą, makalavo priekinėmis letenomis ir aukštai šokčiojo sukinėdamasis ore.

Žiūrinčiam į jį Torakui ėmė svaigti galva, todėl nusisuko. Be to, reikėjo pasistatyti stogą virš galvos.

Apsidairė krituolių, bet potvynis beveik viską nuplovė. Reikės pasikirsti atžalų, jei tik užteks jėgų.

Išsitraukęs iš už diržo kirvuką, nuėjo prie beržų guoto ir suėmė mažiausią. Jis greitakalbe perspėjo medžio dvasią, kad greitai susirastų kitus namus, ir ėmė kirsti.

Besidarbuojant ėmė svaigti galva. Rankos žaizda žvėriškai skaudžiai tvinkčiojo. Bet jis vis tiek prisivertė kirsti.

Regis, kirto medelius ir šakas visą amžinybę. Bet kai rankos visai nusilpo ir daugiau negalėjo jų pakelti, išsigandęs pamatė, kad jo nukirsta tik dvi ištįsusios berželių atžalos ir menka eglutė.

Pakaks ir tų.

Jis surišo medelius perskelta eglės šaknimi — išėjo žema menkutė lapinė; paskui apdėjo ją iš trijų pusių eglių šakomis, tada atvilko jų daugiau ir patiesė viduje.

Nieko doro, bet bus gerai ir tokia. Nebeturėjo jėgų apdengti būdai lapų puvenomis, nepraleidžiančiomis lietaus. Jei imtų lyti, kad nesušlaptų, reikės kliautis odiniu guoliu ir melsti upės dvasią, kad nesukeltų vėl potvynio — lapinė buvo prie pat vandens.

Žiaumodamas riešutą, apvedė akimis laukymę, ieškodamas kuro. Bet vos tik jį prarijo, ėmė žiaugčioti ir viską išvėmė.

Vilkiukas džiaugsmingai stūgtelėjo ir suėdė išvamą.

„Kodėl mane pykina? — galvojo Torakas. — Ar kokį šungrybį suvalgiau?“ Bet jam bloga ne taip, kaip būna nuo šungrybio. Čia kažkas kita. Jį krėtė drebulys, pylė prakaitas ir, nors pilvas buvo tuščias, vis tiek pykino.

Dingtelėjo siaubingas įtarimas. Atvyniojo tošį nuo rankos ir jam iš baimės iškrito širdis. Žaizda ištinusi, bjauriai raudona. Tvoskė blogas kvapas. Jautė, kad ji visa dega. Palietus dar labiau suskaudo.

Jį ėmė smaugti rauda. Nusivaręs, alkanas, išsigandęs... taip baisiai jam trūksta tėvo! O dabar rados dar vienas priešas.

Karštinė.

KETVIRTAS

Torakui reikėjo užsikurti ugnį. Prieš akis varžytuvės su karštine. Laimikis — jo gyvastis.

Ėmė graibyti dirže pinties maišelio. Drebančiomis rankomis išsiėmė beržo tošies, iš rankų vis krito titnagas — niekaip nesisekė įskelti ugnies. Jau nusivylęs ėmė griežti dantimis, kol pagaliau blykstelėjo kibirkštis.

Kai laužas ėmė liepsnoti, jau visai nebegalėjo suvaldyti drebulio ir beveik nejautė liepsnos karščio. Visi garsai buvo neįprastai skardūs: kaip niekad triukšmingai šniokštė upelis, balsiai ūbavo pelėda, kaip patrakęs stūgavo išbadėjęs vilkiukas. Ko tas žvėriūkštis neatstoja nuo jo?

Torakas nusvirduliavo prie upelio atsigerti. Kaip tik laiku prisiminė tėvo žodžius — nevalia per daug lenktis prie vandens. Kai sergi, gerdamas nežiūrėk į savo sielos vaizdą vandeny. Apsisuks galva. O tada gali įkristi į vandenį ir prigerti.

Užsimerkęs gėrė, kiek įstengė, o paskui klūpčiodamas sugrįžo į lapinę. Labai norėjo miego, bet reikia apžiūrėti ranką, o tai galį ir galą gauti.

Iš vaistažolių maišelio išsitraukė džiovintos gluosnio žievės ir ėmė kramtyti, žiaugčiodamas nuo ruplės kartumo. Paskui ta košele patepė ranką ir vėl užrišo beržo tošies atplaiša. Jam taip skaudėjo, kad vos neprarado sąmonės. Įstengė tik nusispirti apavą ir įlįsti į guolį. Vilkiūkštis bandė pas jį įsiropšti. Torakas nustūmė jį.

Kalendamas dantimis vangiai spoksojo į jauniklį, slenkantį prie ugnies ir įdėmiai ją stebintį. Ištiesė plačią pilką leteną, palietė liepsną ir klaikiai sustaugęs atšoko.

— Pasimokei, — sumurmėjo Torakas.

Drebėdamas mažylis nuslinko į tamsą.

Torakas susirietė į kamuolį, atsargiai padėjo tvinkčiojančią ranką ir karčiai susimąstė: į kokią baisią bėdą jis įklimpo.

Visą gyvenimą gyveno girioje su tėvu, nakvodavo prie laužo naktį dvi, o paskui vėl traukdavo. Jis žinojo, kaip elgtis girioje. Niekad negailėk šakų užuovėjai. Neeikvok jėgų daugiau, negu reikia, ieškodamas maisto. Niekad neatidėliok iki vėlumos įsiruošti nakvynvietę.

Torakas praleido pirmą dieną savarankiškai ir viską darė ne taip, kaip dera. Jį suėmė baimė. Tarsi būtų užmiršęs, kaip vaikščioti.

Su sveikąja ranka palietė klano tatuiruotę — dvi mažyčių taškelių linijas ant abiejų skruostikaulių. Tėvas padarė jas, kai Torakas buvo septynerių: įtrynė meškauogių sulčių į išbadytą odą. „Aš nevertas jų, — tarė sau Torakas. — Ir jei mirsiu, tai tik dėl savo kaltės.“

Vėl sielvartas suspaudė jam krūtinę. Niekad kaip gyvas nemiegojo vienas. Visad su tėvu. Pirmą kartą nepalietė jo šiurkšti ranka, švelniai linkėdama labos nakties. Neliko taip pažįstamo elnio odos ir prakaito kvapo.

Jam ėmė perštėti akys. Stipriai užsimerkė ir nugrimzdo į sunkius sapnus.

Įklimpo iki kelių, brenda samanotu raistu ir iš visų jėgų stengiasi pabėgti nuo lokio. Ausyse skamba tėvo riksmas. Lokys dabar seka jį.

Bando bėgti, bet dar labiau klimpsta į samanas. Pelkė traukia jį gilyn. O tėvas vis šaukia.

Lokio akyse dega mirtina Kito pasaulio ugnis — šėtoniška liepsna... Va, pakilo ant užpakalinių kojų – grėsmingas, neįsivaizduojamo didumo. Žiojėja didžiuliai nasrai — riaumoja savo neapykantą mėnuliui...

Torakas nubudo klykdamas.

Lokio riaumojimas dar aidėjo girioje. Vadinasi, neprisisapnavo. Jis tikrai riaumoja.

Torakui užgniaužė kvapą. Pro lapinės plyšius matyti melsva mėnesienos šviesa. Ugnis beveik užgesusi. Jautė, kaip smarkiai plaka širdis.

Vėl suvirpėjo giria. Įsitempę medžiai sukluso. Torakas sumetė, kad šį kartą riaumota toli: už daug dienų kelio į vakarus. Lėtai atsikvėpė.

Lapinės angoje tupėjo vilkiūkštis ir stebėjo jį. Keistos, tamsaus aukso spalvos įžambios akys. „Gintarinės“, — pamanė Torakas, prisiminęs mažą raižytą tėvo amuletą, kurį pervertą dirželiu nešiojo ant kaklo.

Pasijuto savotiškai ramiau. Bent ne vienas.

Kai širdis ėmė ramiau plakti, karštinės skausmai vėl surietė jį. Oda tiesiog degė. Galva, atrodė, tuoj plyš. Ėmė ieškoti Maišelyje daugiau gluosnio žievės, bet ji iškrito ir patamsyje negalėjo susirasti. Uždėjo šaką ant ugnies ir aikčiodamas vėl atsigulė.

Niekaip negalėjo užmiršti to riaumojimo. Kur lokys dabar? Nudobtų arklių laukymė buvo į šiaurę nuo upokšnio, prie kurio jis užpuolė tėvą, bet šiuo metu lokys lyg ir vakaruose. Ar jis pasidavė į vakarus? O gal užuodė Torako pėdsakus ir grįžta? Kiek praeis laiko, kol jis čia pas jį, bejėgį ir sergantį, atsivilks?

Ramus, tvirtas balsas kuždėjo jam, lyg šalia būtų tėvas. Jei lokys eis pas tave, vilkiukas pajus. Neužmiršk, Torakai: vilko uoslė tokia jautri, kad gali užuosti žuvį vandeny. O ausys tokios klusios, kad girdi, kaip debesys plaukia.

„Tikrai, — pamanė Torakas, — vilkiūkštis įspės mane. Tai jau šis tas. Noriu mirti atvertomis akimis, žiūrėti į lokį kaip vyras. Kaip tėvas.“

Kažkur labai toli sulojo šuo. Ne vilkas, o šuo.

Torakas suraukė kaktą. Vadinasi, ten ir žmonės, bet toje girios pusėje žmonių nebūna.

Kur jie?

Jis nugrimzdo į nebūtį. Vėl į lokio gniaužtus.

PENKTAS

Beveik temo, kai Torakas pabudo. Miegojo visą dieną. Buvo silpna ir baisiai troškino, bet žaizda jau ne taip degė ir mažiau skaudėjo. Karštinės nebėra.

Taip pat ir vilkiuko.

Torakas nustebo, pagavęs save galvojant, ar jam kas neatsitiko. Būta čia dėl ko rūpintis! Kas jam tas padaras?

Klupdamas nusvirduliavo prie upės ir atsigėrė, paskui pakurstė gęstančią ugnį, uždedamas daugiau kuro. Nuo tų pastangų pradėjo visas virpėti. Pailsėjo, suvalgė paskutinius riešutus, paskabė rūgštynių, kurių rado prie kranto. Lapai buvo kieti ir labai rūgštūs, bet suteikė jėgų.

Vilkiuko vis nebuvo.

Norėjo pašaukti jį stūgtelėdamas. Bet jei pasirodys, prašys ėsti. Be to, jeigu sustaugs, gali prisišaukti lokį. Todėl apsiavė ir nuėjo žiūrėti savo pinklių.

Žuvų kabliukai tušti, tik vieną buvo apžiojusi žuvelė, bet iš jos liko tik švariai apvalyti kaulai. Geriau pasisekė su kilpomis. Vienose buvo įstrigęs kurtinys, dabar jis vos spurdėjo. Mėsa.

Greitai sumurmėjęs padėkos žodžius paukščio dvasiai, Torakas nusuko jam sprandą, perrėžė pilvą ir prarijo kepenis. Kartokos, gleivėtos, bet argi tai svarbu, kai esi taip išbadėjęs.

Pasijutęs kiek tvirčiau, prisirišo kurtinį prie diržo ir nuėjo patikrinti spąstų.

Net lengviau atsiduso, kad į juos neįkliuvo vilkiūkštis. Jis tupėjo prie motinos ir baksnojo letena dvokiančią gaišena. Vilkiukas lyg ir metėsi prie Torako, bet paskui atsigręžė į vilkę ir piktai sustaugė. Norėjo, kad Torakas padarytų tvarką.

Torakas atsiduso. Kaip jam paaiškinti, kas yra mirtis, jei pats to nesupranta?

— Eime, — net nesistengdamas pašaukė vilkiškai.

Didžiulės vilkiuko ausys sukruto, matyt, ką išgirdo.

— Nieko čia nėra pametė kantrybę. — Eikš!

Prie palapinės jis nupešė paukštį, pamovė jį ant iešmo ir ėmė kepti ant ugnies. Vilkiūkštis puolė prie kurtinio.

Torakas čiupo jam už snukio ir priplojo prie žemės.

— Ne! — suurzgė ji. — Čia mano!

Vilkiūkštis paklusniai tysojo, tik plakė žemę uodegą. Kai Torakas paleido snukį, vilkiukas apsivertė and nugaros, atstatydamas blyškų pūkuotą pilvą, ir atsiprašydamas tykiai vyptelėjo. Paskui spruko šalin ir nuolankiai per saugų atstumą nulenkė galvą.

Patenkintas Torakas linktelėjo. Vilkiukas turi žinoti, kad jis yra viršesnis, kitaip būtų daug bėdų ateityje.

„Ateityje?“ - susiraukęs pagalvojo. Jis nieko bendro negali turėti su vilkiuku ateityje.

Keptos mėsos kvapas nuvijo visas kitas mintis. Ant ugnies“ traškėjo riebalai. Pilna burna prisirinko seilių. Mikliai išsuko vieną kurtinio koją ir įkišo ją į beržo šaką kaip auką savo klano sergėtojui, o paskui sėdo valgyti.

Per visą savo gyvenimą nebuvo ragavęs skanesnio daikto. Nučiulpė nuo kaulų menkiausius mėsos ir riebalų bryzelius, sučiaumojo visą traškią sūroką odą. Prisivertė nežiūrėti į didžiules gintarines akis, stebinčias kiekvieną jo kąsnelį.

Pavalgęs nusišluostė atbula ranka burną. Vilkiūkštis sekė kiekvieną jo mostą.

Torakas giliai atsiduso.

— Ai, na gerai jau, — sumurmėjo. Jis atplėšė kitą kurtinio koją ir numetė jam.

Vilkiukas kaipmat ją prarijo. O paskui vėl ėmė viltingai spoksoti į Toraką.

— Daugiau neturiu, — pasakė Torakas.

Vilkiukas nekantriai viauktelėjo ir nukreipė akis į kaulus jo rankose.

Jis buvo švariausiai nučiulpęs kaulus, bet jie dar praverstų kaip adatos, kabliukai žuvims, viralui, nors be odos anoks ten viralas išeitų.

Nors ir jautė, kad, ko gero, prisidarys rūpesčių, vis tiek numetė pusę kaulų jaunikliui.

Tas galingais žandikauliais viską sutriuškino, paskui susirangė ir tuoj pat užmigo — pamažu ėmė kilnotis šiltas pilko kailio kamuolys.

Torakui taip pat akys merkėsi, bet žinojo, kad miegoti dar negalima. Ir sutemo, ir šalta pasidarė, bet jis vis sėdėjo prie laužo, įsistebeilijęs į ugnį. Dabar, praėjus karštinei ir prisivalgius mėsos, pagaliau gali aiškia galva mąstyti.

Prisiminė laukymę su sumaitotais arkliais ir šėtoniškas lokio akis. Jis yra apsėstas, sakė tėvas. Šėtonas užvaldė jį ir pavertė kraugeriu.

„Bet kas yra tas šėtonas?“ — svarstė Torakas. Visai neaišku. Žinojo tik, kad šėtonas nekenčia viso, kas gyva, ir kartais išsprunka iš Kito pasaulio, išsiveržia iš žemės, kad sukeltų čia ligas ir sumaištį.

Apie tai galvodamas suvokė, kad apie medžioklę ir žvėris — lūšis, ernius, taurus, arklius ir elnius — jam daug kas žinoma, bet labai menkai nutuokė apie kitus girios padarus.

Tik žinojo, kad klanų sergėtojai budi prie žmonių ugniaviečių, kad audringomis naktimis belapiuose medžiuose dejuoja šmėklos, be perstojo ieškodamos prarasto savo klano. Žinojo, kad uolose ir upėse gyvena slapukai nelyginant žmonės savo pastogėse, kad jie labai gražūs, kol neatsuka nugaros — jos tuščiavidurės kaip išpuvę medžiai.

O apie Pasaulio Dvasią, kuri siunčia lietų ir sniegą, ir laimikį, — apie tuos dalykus Torakas mažiausiai nutuokė. Anksčiau niekad apie ją nė negalvojo. Per daug jau viskas miglota: neįsivaizduojamai galinga Dvasia, gyvenanti kažkur toli savo kalne: tos Dvasios niekas niekada nėra regėjęs, bet ji, pasak žmonių, vasarą vaikščioja kaip vyras su elnio ragais, o žiemą pasiverčia moterimi, kurios plaukai — plikos raudonos gluosnio šakos.

Torakas padėjo galvą ant kelių. Tėvui duota priesaika slėgė jį kaip akmuo.

Staiga vilkiukas, piktai suurzgęs, stryktelėjo.

Pašoko ir Torakas.

Jauniklis įsmeigė akis į tamsą: ausys stačios, gaurai piestu. Paskui šovė į mišką ir dingo.

Torakas stovėjo labai tyliai, uždėjęs ranką ant tėvo peilio, jautė kad medžiai stebi jį. Girdėjo, kaip jie kuždasi.

Kažkur netoliese pasigirdo graudi naktinė liepsnelės giesmė Sugrįžo vilkiukas: gaurai jau prigludę, snukelis smagiai prasišiepęs.

Torakas paleido peilio kotą. Jei kas ten ir buvo — nuėjo sau arba nekelia grėsmės. Būtų lokys arti, liepsnelė nebūtų pragydusi. Ką ką, bet tai jis jau supranta.

Torakas vėl atsisėdo.

„Reikės surasti Pasaulio Dvasios Kalną per kitą mėnulį“, — užsibrėžė jis sau. Taip liepė tėvas. Kai raudonoji akis aukščiausiai... tada šėtonai stipriausi. Pats žinai.

„Taip, tai aš žinau, — galvojo Torakas. — Žinau ir apie raudonąją akį. Mačiau ją.“

Kiekvieną rudenį didysis Tauras, pats galingiausias Kito pasaulio šėtonas, pabėga į nakties dangų. Iš pradžių jis, nulenkęs galvą, kasa kanopa žemę, todėl matyti tik žvaigždžių apšviestas jo sprandas. Bet artėjant žiemai jis kyla vis aukštyn ir tvirtėja. Tada jau matyti jo žvilgantys ragai ir krauju pasruvusi akis. Žiemos raudonoji žvaigždė.

O kai ateina Raudonojo gluosnio mėnulis, Tauras pakyla aukščiausiai, ir blogis tampa pasiučiausias. Tuomet ima bastytis šėtonai. Tada lokys nenugalimas.

Pro lapuotas šakas Torakas matė šaltai žėrint žvaigždes. Rytinėje pusėje, virš tolumoje juoduojančių Aukštųjų kalnų, Torakas pamatė jį — Didžiojo Tauro žvaigždėtą sprandą.

Jau baigėsi Riaumojančių patinų mėnulis. Per kitą — Dygiosios slyvos — mėnesį pasirodys jo raudona akis, ir lokys bus daug galingesnis. O stojęs Raudonųjų gluosnių mėnulis bus neįveikiamas.

Šiaurės link, liepė tėvas. Daugelį dienų eik.

Torakui nesinorėjo eiti šiaurėn. Tada turėtų palikti pažįstamas girios vietas ir pasiduoti į nežinią. Tačiau tėvas, matyt, tikėjo, kad jis susidoros su sunkumais, kitaip nebūtų liepęs prisiekti.

Paėmė pagalį ir ėmė žarstyti žarijas.

Žinojo, kad Aukštieji kalnai toli rytuose, už girios glūdumos, kad jie vinguriuoja nuo šiaurės į pietus ir supa girią kaip kokio milžiniško banginio nugara. Taip pat girdėjo, kad Pasaulio Dvasia gyvena kalne, labiausiai nutolusiame į šiaurę. Bet niekas niekada nebuvo prie to kalno prisiartinęs, nes Dvasia nuvydavo visus staugiančiomis pūgomis ir netikėtomis akmenų griūtimis.

Visą dieną Torakas bėgo šiaurėn, bet vis tiek dar tebebuvo prie pačių piečiausių Aukštųjų kalnų papėdės. Neturėjo jokio supratimo, kaip jis vienas galėtų įveikti tokią tolybę. Po karštinės dar silpnai laikėsi ant kojų, ir ne jam dabar leistis į tokią kelionę.

„Tai ir nesileisiu, — nutarė Torakas. — Nedarysiu tos pačios kvailystės dar kartą, kai, išsigandęs ir galvą pametęs, vos galo negavau. Pabūsiu čia dieną kitą. Sustiprėsiu. O tada jau eisiu.“

Apsisprendęs pasijuto kur kas geriau.

Uždėjo ant laužo daugiau šakų ir nustebo pamatęs, kad vilkiukas žiūri į jį. Akys ramios ir visai nepanašios į jauniklio — tai jau vilko akys.

Ir vėl galvoje nuskambėjo tėvo balsas. Vilko akys visai kitokios negu kitų padarų, jos panašios į žmogaus akis. Vilkai yra mūsų artimiausi broliai, Torakai, apie tai byloja jų akys. Skiriasi tik spalva. Jų auksinės, mūsų pilkos. Bet vilkas to skirtumo nemato, nes jo pasaulyje nėra spalvų. Tik sidabrinės ir pilkos.

Torakas tada paklausė, iš kur jis tai žino, bet tėvas šyptelėjo, papurtė galvą ir pasakė, kad paaiškins Torakui, kai bus vyresnis. Daugybę dalykų ketino paaiškinti.

Torakas skaudžiai susiraukė ir persibraukė per veidą.

Vilkiūkštis vis dar stebėjo jį.

Jis jau šiek tiek turėjo subrendusio vilko grožio: siauras šviesiai pilkas snukis, didelės, sidabro atspalvio, juodais pakraščiais ausys, grakštus, tamsiais ratilais išryškintos akys.

Akys! Aiškios kaip saulės šviesa šaltinyje...

Staiga Toraką apėmė keistas jausmas — vilkiūkštis žino, apie ką jis galvoja.

Iš visų girios medžiotojų, prisiminė tėvą sakius, vilkai panašiausi į mus. Medžioja gaujomis. Mėgsta bendrauti ir žaisti. Labai prisirišę prie savo gentainių ir jauniklių. Vilkas labai rūpinasi savo šeima.

Torakas sėdėdamas išsitiesė. Ar tai mėgino jam pasakyti tėvas?

Vedlys suras tave.

Nejaugi tas vilkiukas — jo vedlys?

Nutarė tai išbandyti. Atsikosėjęs stojo keturpėsčiomis. Nežinojo, kaip pasakyti „kalnus“ vilkų kalba, tai pradėjo kaip išėjo tyliai, bet išraiškingai stūgčioti, kiauksėti, mosikuoti galvą — taip vilkai kalbasi, — klausdamas, ar jauniklis žino kelią.

Vilkiukas, karpydamas ausimis, pažiūrėjo į jį, paskui mandagiai nusuko žvilgsnį, nes, pagal vilkų papročius, jei atkakliai spoksai, vadinasi, grasini. Paskui atsistojo, pasirąžė ir tingiai pavizgino uodegą.

Iš tų judesių Torakas nesuvokė, ar jis suprato klausimą. Regis, vėl buvo jauniklis kaip jauniklis.

Ar tikrai?

Ar tikrai Torakas tik įsivaizdavo tą jo žvilgsnį?

ŠEŠTAS

Jau praėjo daug šviesų ir tamsų, kai atėjo Dičkis Beuodegis.

Iš pradžių visą laiką miegojo, bet dabar jis jau pasidarė panašesnis į vilką. Kai jam būdavo liūdna, nutildavo. Kai supykdavo, imdavo urgzti. Mėgdavo žaisti su zuikio kailio skiaute, o kai vilkiukas šokdavo ant jo, virsdavo ant žemės ir keistai cypavo, kiauksėjo — jauniklis sumetė, kad taip Dičkis juokiasi.

Kartais, kai jauniklis imdavo staugti, prisidėdavo ir Beuodegis — taip jie liejo savo jausmus giriai. Dičkis staugė šiurkščiai ir nelabai darniai, bet itin jausmingai.

Taip ir kalbėjo: šiurkščiai, bet išraiškingai. Žinoma, jis neturi uodegos, negali karpyti ausimis ar pašiaušti gaurus, nemoka plonai stūgauti. Bet paprastai visad galėjai jį suprasti.

O šiaip buvo kaip ir visi vilkai.

Tiesa, ne visai. Vargšas Beuodegis beveik nieko neužuodė ir negirdėjo, o užėjus tamsai mėgdavo spoksoti į švytintį karštai kandantį žvėrį. Kartais Dičkis atstatydavo jam užpakalines letenas, o vieną baisų kartą net kailį prikišo. Keisčiausia, kad jis amžinai miegodavo. Atrodo, kad jis nežino, jog vilkai miega tik priešokiais, turi dažnai keltis, rąžytis ir visad būti viskam pasirengę.

Jauniklis bandė Dičkį Beuodegį dažniau žadinti, baksnodamas jį ir kandžiodamas jam ausis. Užuot padėkojęs, Dičkis tiesiog pasiuto. Galų gale vilkiukas leido jam miegoti; atėjus šviesai po tokio beprotiškai ilgo miego Beuodegis pakilo baisiai blogos nuotaikos. Kur nebus toks, jei neleido savo broliui žadinti jo?

Šiandien Beuodegis pabudo prieš šviesą ir buvo visai kitokios nuotaikos. Jauniklis jautė, kad Dičkis suirzęs.

Vilkiukas smalsiai stebėjo Dičkį Beuodegį, pasileidusį vilkų keliu. Prie vandens? Į medžioklę?

Jauniklis šoko paskui jį, tada sukiauksėjo, kad sustotų. Ne į medžioklę jis susiruošė. Ir Beuodegis eina ne tuo keliu.

Juk jis eina ne prie Greito vandens, kurio dabar vilkiukas taip nekenčia ir bijo. Čia ne tas kelias, nes... nes ne tas, ir viskas. Tikras kelias už kalvos, juo reikės eiti per daug daug šviesų ir tamsų.

Jauniklis nežino, iš kur jam tai aišku, bet jaučia nesuprantamą, stiprią trauką, tokią pačią kaip ir irštvos, kai per toli nuklysdavo, tik dabar kiek silpnesnę, nes trauka sklinda iš daug toliau.

O Dičkis Beuodegis ir toliau žengia nieko nesuvokdamas.

Perspėdamas vilkiūkštis tyliai sustaugė... ūūū... kaip motina, kai norėdavo, kad jis tuoj grįžtų į urvą.

Beuodegis atsigręžė. Kažko paklausė saviškai:

— Kas yra?

— Ūūū! — vėl stūgtelėjo jauniklis. Nubindzino prie kalvos papėdės ir įsmeigė akis į tikrą taką. Paskui žvilgtelėjo į Beuodegį, tada vėl į taką. Ne ten. O čia!

Dičkis nekantriai pakartojo klausimą. O jauniklis laukė, kol jis pagaliau supras.

Dičkis pasikasė galvą. Kažką sumurmėjo savo beuodegiška kalba. Bet pasuko vilkiuko link.

Torakas stebėjo, kaip vilko kūnas išsitempė.

Ausys pasistojo. Juoda nosis ėmė trūkčioti. Torakas pasekė jo žvilgsnį. Nieko neįžiūrėjo pro lazdynų tankmę ir raudokles, bet žinojo, kad ten žvėris, nes vilkas taip sako, o Torakas jau išmoko juo pasikliauti.

Vilkas žvilgtelėjo į Toraką gintarinėmis akimis. Paskui jo žvilgsnis vėl nukrypo į girią.

Tykiai Torakas nuskynė smilgos galvutę, perrėžė nykščio nagu ir paleido smulkutes sėkleles pavėjui. Gerai: vėjelis nunešė jas į kitą pusę nuo žvėries, jis jų neužuos. O eidamas medžioti jis, kaip visad, dar buvo išsitrynęs pelenais, slopinančiais odos kvapą.

Be garso iš strėlinės išsitraukė strėlę ir įdėjo į lanką. Stirninas dar jaunas, bet jei pavyktų nudėti, būtų jo pirmas didelis laimikis. Jam labai reikėjo mėsos. O žvėrių buvo mažiau, negu turėtų būti šiuo metų laiku.

Vilkiukas žemai nuleido galvą.

Torakas susigūžė.

Abu ėmė slinkti pirmyn.

Jie persekiojo stirniną visą dieną. Torakas sekė jam iš paskos, stebėdamas nulaužytas šakeles ir kanopų pėdas, stengdamasis pajusti jo nuotaiką, spėliodamas, kur jis pasuks.

Medžiodamas žvėrį, iš pradžių privalai pažinti jį kaip brolį. Ką jis ėda, kada, kiek, kur ilsisi, kaip vaikšto. Tėvas gerai buvo išmokinęs Toraką. Jis mokėjo sekti žvėrį. Žinojo, kad turi dažnai sustoti ir gerai pasiklausyti, ką giria sako tau...

Dabar jam aišku, kad stirninas pavargęs. Iš ryto jo nedidukių kanopų pėdsakai buvo gilūs, nuožulnūs — vadinasi, stirninas šuoliavo. Paskui pėdsakai tapo ne tokie gilūs, buvo arčiau vienas kito, taigi, gerokai sulėtino žingsnį.

Jis alkanas, nes neturėjo laiko pasiganyti, ir ištroškęs, mat laikėsi saugios tankmės, o ten vandens nėra.

Torakas apsidairė — gal pamatys ženklų, bylojančių, kad netoliese upokšnis. Į vakarus nuo lazdynų, apie trisdešimt žingsnių nuo tako, pastebėjo alksnių guotą. O jie auga tik netoli vandens. Ten, matyt, stirninas ir taiko.

Torakas su vilkiuku atsargiai pasidavė per atžalyną. Pridėjęs ranką prie ausies, išgirdo tykiai čiurlenant vandenį.

Staiga su palinkusiomis į priekį ausimis ir iškelta priekine letena vilkiukas apmirė.

Taip. Čia. Matyti pro alksnius. Stirninas lenkiasi gerti.

Torakas atidžiai nusitaikė.

Stirninas pakėlė galvą, nuo snukio laša vanduo.

Torakas stebi, kaip jis uodžia orą, kaip iš baimės jam pasišiaušia šviesus kailis. Dar akimirka, ir jo jau nebus. Torakas paleido strėlę.

Ji įsmigo tarp šonkaulių, tuoj už peties. Stirninas grakščiai suvirpėjo, jam sulinko keliai ir jis parpuolė ant žemės.

Torakas sušuko ir, verždamasis per atvašyną, puolė į priekį. Vilkiūkštis lengvai pralenkė jį, bet paskui stabtelėjo, leisdamas Torakui pasivyti. Vilkiukas mokėsi gerbti vyresnį vilką.

Torakas uždusęs sustojo prie stirnino. Jam šonai dar kilojosi, bet mirtis jau buvo čia pat. Jo trys sielos rengėsi jį palikti.

Torakas nurijo seilę. Dabar jis turi padaryti tai, ką matė tėvą darant begalę kartų. Bet jam tai pirmas sykis, ir jis privalo viską padaryti gerai.

Atsiklaupęs šalia stirnino, jis ištiesė ranką ir švelniai paglostė šerpetotą, prakaitu apsipylusį snukį. Liečiamas ramiai tysojo.

— Tu buvai ištvermingas, — varžydamasis prakalbo Torakas. — Bėgai visą dieną, buvai drąsus ir protingas. Pažadu laikytis žodžio, duoto Pasaulio Dvasiai, kad elgsiuos su tavim pagarbiai. Dabar eik sau ramybėje.

Jis stebėjo, kaip mirties blausa traukiasi didžiulės tamsios akys. Buvo dėkingas stirninui ir kartu didžiavosi. Tai pirmas stambus jo laimikis. Ir tėvas patenkintas, kad ir kur jis dabar yra savo mirties kelionėje.

Torakas pasisuko į vilką ir, pakreipęs veidą šonan, suraukė nosį ir iššiepė dantis vilkiškai šypsodamasis. Gerai padirbėta, ačiū.

Vilkas šoko ant Torako ir vos jo nepargriovė. Torakas nusijuokė ir pakišo jam saują gervuogių, kurių turėjo maišelyje. Vilkas bemat jas prarijo.

Praėjo jau septynios dienos, kai jie paliko Sraunuolį, bet lokio — nė ženklo. Jokių pėdsakų. Jokių vilnos kuokštų ant gervuogių krūmų. Jokių girią drebinančių riaumojimų.

Ir šiaip kažkas ne taip. Šiuo metų laiku giria turėjo aidėti nuo rujojančių tauriųjų elnių baubimo, nuo jų ragų tarškesio kaunantis dėl patelių. Bet visur viešpatavo tyla. Atrodė, kad giria pamažu tuštėja, visi žvėrys bėga nuo neregimos grėsmės.

Per tas septynias dienas Torakas matė tik paukščių ir pelėnų, ir kartą baisiai netikėtai išvydo medžiotojų būrelį — tris vyrus, dvi moteris ir šunį. Šalinkis žmonių, perspėjo tėvas. Jei jie supras, ką tu gali...

Torakas nenutuokė, ką tai reiškia, bet jautė, kad tėvas žino, ką sako. Išaugęs atokiai nuo žmonių, nenorėjo su jais bendrauti. Be to, dabar jis turi vilką. Sulig kiekviena diena jie vis geriau supranta vienas kitą.

Torakui jau aišku, kad vilkų kalba — mostų, žvilgsnių, kvapų ir garsų mišinys. Gali duoti ženklą snukiu, ausimis, letenomis, uodega, pečiais, kailiu ar visu kūnu. Ir vos pastebimai — tik nežymiai ką kilstelti ar šūktelti. Dauguma ženklų nebylūs. Torakas jau daug jų supranta, nors nepasakysi, kad jam prireikė pastangų. Jautė, kad turi juos tik prisiminti.

Tačiau vieno dalyko, Torakas jau žinojo, niekad neišmoks todėl, kad jis — ne vilkas. Tai vadino „vilko jusle“: vilkiukas kažkaip visai nesuprantamai jautė jo mintis ir nuotaikų kaitą.

Vilkas taip pat būdavo nevienodai nusiteikęs. Kartais elgdavosi kaip tikras mažylis, mėgdavo smaližiauti uogomis ir niekaip negalėdavo ramiai pabūti, kaip tą kartą, kai Torakas surengė jam vardynų apeigas. Jis visą laiką sukinėjosi, paskui ėmė laižyti raudonais alksnių syvais jam pateptas letenas. Vilkiukui visai nerūpėjo tos svarbios apeigos, dėl kurių Torakas taip jaudinosi ir stengėsi viską kaip reikia atlikti, ir tik nekantravo, kad greičiau baigtų.

O kartais mažius būdavo jam vedlys — jis nesuvokiamai ir tvirtai parinkdavo kelią, kuriuo jie turėjo eiti. Ir kai Torakas imdavo klausinėti vilką apie tai, niekad nesulaukdavo aiškesnio atsakymo. Žinau, ir tiek. Ir daugiau nieko nepasakydavo.

Dabar vilkas ne vedlys. Tik mažas vilkiukas. Snukis visas raudonai mėlynas nuo gervuogių sulčių, ir jis atkakliai kaulija daugiau uogų.

Torakas nusijuokė ir pliaukštelėjo, kad pasitrauktų.

— Daugiau negausi! Man reikia padirbėti.

Vilkas pasipurtė, šyptelėjo ir nubindzino pamiegoti.

Torakas dvi dienas nuo ryto iki vakaro mėsinėjo stirniną. Jis pažadėjo jam ir dabar laikėsi pažado nieko neišmesti ir viską sunaudoti. Toks yra senas medžiotojų su Pasaulio Dvasia susitarimas. Medžiotojai privalo elgtis su laimikiais pagarbiai, ir už tai Dvasia jiems vėl jų pasiųs.

Darbas tikrai nelengvas. Reikia mokytis daug vasarų, kad gebėtum kaip pridera sudoroti laimikį. Torakui nelabai pavyko, bet jis stengėsi iš paskutiniųjų.

Iš pradžių perpjovė stirnino pilvą ir atrėžė kepenų gabalą klano globėjui. Likusias supjaustė į bryzus ir atidėjo džiovinti. Paskui pagailėjo vilkiuko ir numetė jam gabalą, šį jis kaipmat sulapnojo.

Paskui Torakas nudyrė kailį, su elnio ragų skutikliu nugramdė nuo jo mėsos likučius. Tada pamerkė jį vandenin, į jį prilaužė ąžuolo žievės, kad nuo kailio nuslinktų plaukai, ir ištempė tarp dviejų atžalų taip aukštai, kad ir pasišokėjęs vilkiūkštis nepasiektų. Tada ėmė skusti nuo kailio plaukus — nemokšiškai, kelis kartus jį prapjovė, — o pabaigęs ištrynė odą elnio smegenimis, kas suminkštėtų. Kaip paskutinįkart išmirkė ir išdžiovino, išėjo nebloga oda, tinkama virvėms ir meškerės valams.

Kol džiūvo oda, Torakas supjaustė mėsą plonais dryžiais ir pakabino juos virš dūmijančio beržinio laužo. Kai mėsa išsirūkė, jis tuos bryzus, kad būtų plonesni, išmušė akmeniu ir suvyniojo į mažus kietus ritinėlius. Mėsa buvo labai skani. Vieno mažo ritinėlio jam pakaks pusdieniui.

Išplovė vidurius, pamerkė juos į vandenį su ąžuolo žieve, o paskui iškarstė ant kadagio džiūti. Iš pilvo išeis geras vandenmaišis, iš pūslės — atsarginis kapšas sausiems prakurams, į žarnas susibers riešutus. Plaučiai atiteks vilkui, bet ne tuoj pat. Torakas gerai juos iškramtys, kai atsisės valgyti dieną ir vakare, o tik paskui išspjaus vilkiukui. Kadangi neturėjo odmaišio klijams gaminti, tai kanopas iš karto atidavė vilkui. Vilkiūkštis, prisižaidęs su jomis iki soties, galop sutriuškino jas.

Dar liko išplauti ilgas nugaros sausgysles, jų stengėsi nesupjaustyti; tada Torakas jas suplojo ir ištraukiojo plonas gysleles siūlams. Kai jas išdžiovino, ištepė riebalais, kad būtų lankstesnės. Tiesa, jos neišėjo lygios ir minkštos kaip tėvo daryti siūlai, bet bus gerai ir tokios, šiaip ar taip labai tvirtos ir laikys ilgiau negu jomis susiūti drabužiai.

Galop jis švariai nugramdė ragus, ilguosius kaulus ir visus surišo į daiktą; iš jų vėliau pasidarys kabliukų žuvims gaudyti, adatų ir antgalių strėlėms.

Visus darbus baigė tik į antros dienos vakarą. Tada atsisėdo prie laužo ir, maloniai prisikirtęs mėsos, ėmė iš kurtinio kaulo gremžti švilpynę. Reikia kaip nors prisišaukti vilkiūkštį, kai jis kažkur nuklysta savais reikalais, bet tyliau, negu šiaip stūgaujant. Tas medžiotojų būrelis dar gali būti netoliese. Pavojinga garsiai šūkaloti.

Baigęs skutinėti, pabandė švilpti. Kad ją kur galas — jokio garso. Tėvas buvo padaręs kažin kiek švilpynių, tokių pat kaip ir jo, ir visos jos pragysdavo aiškiu balseliu kaip paukšteliai. Ko ta tyli?

Įniršęs Torakas vėl papūtė, šį kartą iš visų jėgų. Jokio garso. Bet labai nustebo, kai vilkas pašoko lyg įgeltas. Torakas, pažvelgęs į stryktelėjusį vilką, vėl įsmeigė akis į švilpynę. Dar kartą papūtė.

Ir vėl jokio garso. Šį kartą vilkiukas suurzgė, paskui sustaugė — pasakė, kad suirzo, bet nenori labiau šakotis ir pyktis su Toraku.

Torakas švelniai pakasė vilkiukui po snukiu — taip atsiprašė, ir vilkiukas išsitiesė. Jo išraiška aiškiai sakė: be reikalo nėra ko šaukti.

Kitas rytas išaušo skaistus ir gražus, ir kai jie iškeliavo, Torako nuotaika buvo kuo geriausia.

Praėjo jau dvylika dienų po to, kai lokys užmušė tėvą. Per tą laiką Torakas įveikė badą, nugalėjo karštinę, surado vilką ir sumedžiojo pirmą didelį laimikį. Taip pat pridarė ir daugybę klaidų. Bet buvo dar gyvas.

Bandė įsivaizduoti, kaip tėvas keliauja į Mirusiųjų šalį, kur yra galybė strėlių ir visada pasiseka medžioklė. „Jis turi visus savo ginklus, — galvojo Torakas, — ir dar priedo mano peilį. Ir visą džiovintą mėsą.“ Tos mintys kiek apmaldė jo didžiulį sielvartą.

Torakas buvo įsitikinęs, kad skausmas dėl tėvo mirties niekad nepranyks, kad slėgs kaip akmuo jam krūtinę visą gyvenimą. Bet šį rytą akmuo jau neatrodė toks sunkus. Kol kas jis neblogai laikosi, ir tėvas galėtų juo didžiuotis.

Braudamasis pro atžalyną į saulės nutviekstą miško taką, pasijuto ko ne laimingas. Virš galvos čirškė strazdų pora. Putlus ir smagus vilkiukas, aukštai iškėlęs sidabrinę uodegą, laikėsi arti jo.

Putlus, smagus ir nerūpestingas.

Staiga užpakalyje trakštelėjo šakelė, ir didžiulė ranka griebė už odinukės ir pargriovė Toraką ant žemės.

SEPTINTAS

Trys medžiotojai. Trys mirtini titnago ginklai. Visi nutaikyti į jį.

Torako mintys ėmė žaibiškai suktis, jis negalėjo nė krustelėti. Vilko niekur nematyti.

Vyras, griebęs jam už odinukės, buvo didžiulis. Rausva barzda susivėlusi kaip paukščio lizdas, bjaurus randas stūmė vieną skruostą žemyn ir kažkas buvo nukandęs jam ausį. Laisva ranka laikė aštrų titnago peilį, jo smaigalį buvo nutaikęs Torakui po žandikauliu.

Šalia vyro stovėjo aukštas jaunuolis ir mergaitė maždaug Torako amžiaus. Abu tamsiai rusvais glotniais plaukais, veidais be gailesčio ir nukreipę titnagines strėles jam į širdį.

Torakas pabandė nuryti seiles. Tikėjosi, kad neatrodo toks išsigandęs, koks buvo iš tiesų.

— Paleiskit mane, — sušvokštė jis. Norėjo pasisukti į didįjį vyrą, bet nepavyko.

Dičkis suniurnėjo.

— Tai jis mūsų vagis! — Iškėlė Toraką dar aukščiau, bemaž jau dusino jį.

— Aš ne vagis! — kosėjo Torakas, griebdamasis už gerklės.

— Meluoja! — ramiai dėjo jaunuolis.

— Nudobei mūsų stirniną, — rėžė mergaitė. — Oslakai, tu smaugi jį, — pasakė dičkiui.

Oslakas pastatė Toraką ant kojų. Bet nepaleido ir vis laikė peilį jam prie gerklės.

Mergaitė rūpestingai strėlę įdėjo į strėlinę ir užsimetė ant peties lanką. O jaunuolis — ne. Iš žėrinčių akių buvo aišku, kad jam labai smagu. Ir kad šautų net nedvejodamas.

Torakas kosėjo, trynė gerklę ir paslapčia siekė savo peilio.

— Aš jį paimsiu, — pasakė Oslakas. Tebelaikydamas Toraką, paėmė jo ginklus ir numetė mergaitei.

Ji smalsiai apžiūrėjo tėvo peilį.

— Ar ir jį pavogei?

— Ne! — riktelėjo Torakas. — Jis priklausė mano tėvui.

Buvo aišku, kad jie netiki juo.

Torakas pažvelgė į mergaitę.

— Sakot, kad pagrobiau jūsų stirniną. Kaip jis gali būti jūsų?

— Čia mūsų giria, — atšovė jaunuolis.

Torakas apstulbo.

— Kaip tai? Giria niekam nepriklauso...

— Dabar priklauso, — nukirto jį jaunuolis. — Taip buvo nutarta klanų sueigoje, nes... — Jis piktai nutilo. — Svarbu tai, kad pagrobei mūsų laimikį. Ir todėl nusipelnei mirties.

Toraką išmušė prakaitas.

— Mirties? Kaip galima už stirniną bausti mirtimi?

Jam gerklė taip išdžiūvo, kad vos galėjo kalbėti.

— Jei... jei jūs jau sekėte tą stirniną, — šiaip taip išspaudė, — pasiimkite jį ir paleiskite mane. Jis mano maiše. Aš visai nedaug jo suvalgiau.

Oslakas susižvalgė su mergaite, bet jaunuolis paniekinamai krestelėjo galva.

— Taip lengvai neišsisuksi. Tu — mano belaisvis. Oslakai, surišk jam rankas. Nugabensime jį Fin-Kedinui.

— Kas jis? — paklausė Torakas.

— Fin-Kedinas — mano dėdė, — atsakė jaunuolis išsitiesdamas. — Jis mūsų klano vadas. Aš Hordas, jo brolio sūnus.

— Kokio klano? Kur jūs mane vedate?

Niekas neatsakė.

Oslakas smogė ir Torakas suklupo. Stengdamasis atsistoti, žvilgtelėjo per petį ir su siaubu išvydo, kad ieškodamas jo atrisnoja vilkiukas. Užuodęs svetimųjų kvapą, sutriko ir sustojo per kokį dvidešimt žingsnių.

Jie nepastebėjo vilko. Ką darytų, jei pamatytų? Tikriausiai net jie gerbia senovinį įstatymą, draudžiantį žudyti medžiotoją. Bet jeigu jie nuvarys vilką šalin? Torakas jau matė jį. Pasimetusį girioje. Išbadėjusį. Stūgaujantį.

Norėdamas perspėti vilkiūkštį, kad slėptųsi, jis žemu, raginamu balsu sušuko.

— Uli... Pavojus!

Iš nuostabos Oslakas vos neužvirto ant jo.

— Ką pasakei?

— Uli, — pakartojo Torakas. Deja, vilkas nesitraukė, o pastatęs ausis puolė tiesiai prie Torako.

— Kas čia dabar? — sumurmėjo Oslakas. — Jis pasilenkė ir nutvėrė vilkiuką už sprando.

Pakeltas raudonos rankos, vilkas sukinėjosi, urzgė, šiepė dantis.

— Paleisk jį, — verždamasis suriko Torakas. — Paleisk, arba aš užmušiu tave!

Oslakas su mergaite pasileido kvatoti.

— Paleisk jį. Jis tau nieko blogo nepadarė!

— Nuvyk jį ir einam! — suirzęs paliepė Hordas.

— Ne! — suriko Torakas. — Jis mano ved... ne!

Mergaitė įtariai pažvelgė į Toraką.

— Kas jis tau?

— Jis — mano, — sumurmėjo Torakas. Sumetė, kad negali atskleisti, jog ieško kalno ir susikalba su vilku.

— Eime, Ren, — burbtelėjo Hordas. — Tik gaištam laiką.

Bet Ren vis tebespoksojo į Toraką. Paskui pasisuko į Oslaką.

— Duokš man jį. — Iš savo kuprinės išsitraukė elnio odos maišą, į jį įkišo vilkiuką ir tvirtai užrišo. Užsimetusi ant peties spurdantį, stūgaujantį maišą, atsigręžė į Toraką. — Geriau eik ramiai, arba tėkšiu jį į medį.

Torakas dėbtelėjo į ją. Gal ji taip ir nepadarytų, bet tokiu grasinimu daug greičiau negu Oslakas ar Hordas jį numaldė.

Oslakas dar kartą pastūmė Toraką, ir jie pasileido elnių pramintu taku į šiaurės vakarus. Torakui pradėjo skaudėti riešai, suveržti žaliaminės odos raiščiais. „Tegul skauda“, — galvojo. Jis siuto ant savęs. Tėvas vis mokė: žiūrėk, kas užpakalyje. Bet kur jis tau žiūrės — ir dabar moka už tai, vilkiukas taip pat. Jau nebegirdėti slopių garsų iš maišo. Gal jis jau užtroško? Gal jau negyvas?

Torakas paprašė Ren atrišti maišą ir įleisti vidun oro.

— Nepasius, — atkirto nė neatsisukdama. — Jaučiu, kaip muistosi.

Torakas sukando dantis ir suklupo. Turi sugalvoti, kaip pabėgti.

Oslakas užpakalyje, bet Hordas tiesiog prieš jį. Atrodo kokių devyniolikos, dailiai nuaugęs, gražus. Bet ir įžūlus, ir nepasitikįs savimi: žvėriškai nori pirmauti, bet bijo, kad liks tik antras. Jo drabužiai gražiai susiūti ir spalvingi: odinukė, blauzdinės dygsniuotos supintomis ir raudonai dažytomis sausgyslėmis ir apkraštuotos lyg žaliai nuspalvintais paukščio pūkeliais. Ant kaklo puikūs tauriojo elnio dantų karoliai.

Tos grožybės glumino Toraką. Kam medžiotojui reikia tiek spalvų? Ir tie barškantys karoliai — medžiotojui reikalingi kaip šuniui penkta koja.

Ren iš veido panaši į Hordą, matyt, jie brolis ir sesuo, tik Ren jaunesnė už jį keturiomis ar penkiomis vasaromis. Klano tatuiruotė — trys ploni mėlynai juodi brūkšneliai ant skruostikaulių, ryškiai matomi ant blyškios odos, — teikė akims aštrų, nepatiklų žvilgsnį. Ko ko, bet jos pagalbos Torakas niekad neprašys.

Ren elnio odos odinukė, blauzdinės nudrengtos, bet lankas ir strėlinė — puikūs, strėlės išmaningai aptaisytos pelėdos plunksnomis, kad garsiai nezvimbtų. Kairės rankos nykštys ir smilius odinėmis apmautėmis, o ant dešinės riešo — antriešis iš nušlifuoto žalsvo skalūno plokštelės. Torakas sumetė, kad tokius antriešius nešioja žmonės, kuriems galva pramušta lanku. „Jai rūpi tik lankas, — galvojo Torakas, — ne dailus apsirengimas kaip Hordui.“

Kažin iš kokio ji klano? Prie odinukės kairėje pusėje, taip pat ir prie Hordo, ir Oslako berankovių, jų klano paukščio ženklas – juodų plunksnų kuokštas. Gulbės? Gal erelio? Plunksnos tokios suniurkytos. Kas ten jas gali atpažinti.

Jie ėjo visą rytą nesustodami nei pavalgyti, nei atsigerti: kirto pelkėtus slėnius, dūstančius nuo plepančių drebulių, kopė kalvomis, ant kurių metė šešėlius amžinai budinčios pušys. Jos liūdnai dūsavo, tarsi jau apverkė Torako mirtį.

Debesys uždengė saulę, ir jis jau nebesusigaudė, kur jie eina. Priešais atsivėrė šlaitas, ant jo kauburiavo skruzdėlynai aukštumo sulig juosmeniu. Miško skruzdėlės stato skruzdėlynus prie medžių iš pietinės pusės, todėl Torakas susiprotėjo, kad eina į vakarus.

Pagaliau sustojo prie upelio atsigerti.

— Per lėtai einam, — burbėjo Hordas. — Mums dar reikia visą slėnį perplumpinti, kol pasieksime Vingio upę.

Torakas pastatė ausis. Gal ką naudinga nugirs...

Ren pajuto jį klausant.

— Vingio upė, — aiškino jam lėtai, tarsi kalbėtų su mažu vaiku, — yra vakaruose, teka pro slėnį, kurį tuoj prieisime. Ten mes gyvename rudenį. O per dviejų dienų kelią į šiaurę yra Platieji vandenys, kur apsistojame vasarą. Dėl upėtakių. Tai tokios žuvys. Gal girdėjai apie jas?

Torakas pajuto, kad rausta. Bet dabar bent žino, kurlink drožia — į pavergėjų rudens stovyklą. Tai nieko gero nežada. Stovykloje bus daugiau žmonių, tad mažiau galimybių pasprukti.

Tuo tarpu saulė vis artėjo į vakarus; Torako grobikai ėmė nerimastingai dairytis, dažnai sustodavo ir klausydavosi. Torakas spėjo, kad jie baiminasi lokio. Gal dėl tos baimės jie ir priėmė negirdėtą nutarimą „savintis“ grobį, nes jo vis rečiau pasitaikydavo; lokys išbaidė žvėris.

Jau justi dūmų kvapas. Stovykla nebetoli.

AŠTUNTAS

Visiems keturiems einant mediniu lieptu per upę, Torakas žvelgė į tekantį vandenį — gal jam šokti į jį? Rankos surištos. Jis nuskęstų. Be to, kaip paliksi vilkiuką?

Paėjus apie dešimt žingsnių paupiu, pro medžius pasirodė proskyna. Torakas užuodė pušų dūmų ir šviežio kraujo kvapą. Išvydo keturias dideles elnio odos palapines — tokių niekad nebuvo regėjęs — ir galybę žmonių: visi įknibę į darbą, ir niekas jų dar nepastebėjo. Iš baimės paaštrėjusiomis akimis jis matė visus ir viską kuo aiškiausiai.

Ant upės kranto du vyrai dyrė šernui, pakabintam ant medžio, kailį. Jau perrėžę pilvą, jie pasidėjo peilius ir lupo odą rankomis, kad nesugadintų kailio. Abiejų krūtinės nuogos, blauzdines prisidengę žuvų odos prijuostėmis. Atrodė baisiai stiprūs, jų raumeningos rankos visos išmargintos randais. Nuo šernienos lašėjo kraujas į beržo tošies kibirą.

Įsibridusios į seklumą, dvi merginos odinėmis palaidinėmis kikendamos skalavo šerno žarnas, o trys mažvaikiai rimtai „kepė“ iš šlapio smėlio bandeles ir kaišė jas platano sparnavaisiais. Dvi glotnios odos kanojos tysojo ištrauktos iš vandens. Pora didžiulių šunų trainiojosi, tykodami atliekų.

Vidury laukymės apie didžiulį pušinių pliauskų laužą būrelis moteriškių sėdėjo ant demblių, nupintų iš gluosnio vytelių, ir, ramiai šnekučiuodamos, gliaudė lazdynų riešutus, perrinkinėjo pintinę kadagių uogų. Jos neatrodė taip kaip Hordas ar Ren; Torakui šmėkštelėjo — gal jos, kaip ir jis, prarado savo tėvus?

Truputį atokiau nuo jų senė kaišiojo į įskeltus strėlių kotus aštrias kaip adatos titnago skeveldras, o paskui plyšius užpildavo sakų ir vaško mišiniu. Jai ant berankovio krūtinės buvo prisiūtas apskritas kaulinis amuletas su įrėžta spirale. Iš amuleto Torakas suprato, kad ji — klano burtininkė. Tėvas buvo pasakojęs apie burtininkus: jie gydo ligonius, nuspėja, kur yra žvėrių, koks bus oras. Toji senė, atrodo, geba ir baisesnių dalykų nuveikti.

Šalia laužo daili mergaitė darbavosi prie viralinio odmaišio. Jai nuo garo raitėsi plaukai, kai pasilenkusi panerdavo dvišakį pagalį tarp raudonai įkaitusių akmenų. Nuo mėsiško viralo kvapo, nesvarbu, kas ten virė, jam prisirinko pilna burna seilių.

Netoli mergaitės priklaupė pagyvenęs žmogus movė ant iešmo du zuikius. Kaip ir Hordas, buvo rusvaplaukis, su trumpa rusva barzda, bet daugiau jokio panašumo tarp jų Torakas neįžiūrėjo. Veidas, kupinas patrauklios ramybės ir jėgos, atrodė lyg iškaltas iš smiltainio. Torakas pamiršo skanius kvapus. Be jokių paaiškinimų suprato, kad to žmogaus rankose visa valdžia.

Oslakas atrišo Torakui rankas ir pastūmė aikštėn. Ant jo pasiutusiai lodami šoko šunys. Senė kirto delnu orą, ir jie urgzdami atstojo. Visi pastatė akis į Toraką. Visi, išskyrus vyrą prie ugnies, vis dar maunantį ant iešmo zuikius. Tik kai baigė darbą ir nusitrynė rankas smėliu, atsistojo ir tyliai laukė, kol jie prieis.

Dailioji mergaitė žvilgtelėjo į Hordą ir droviai šyptelėjo.

— Mes palikom tau viralo, — pasakė ji.

Torakas spėjo, kad ji — Hordui pora arba nori ja būti.

Ren pasisuko ir išvertė akis į Hordą.

— Mes palikom tau viralo, — pamėgdžiojo ji Dyrati.

„Aiškiai sesuo“, — nutarė Torakas.

Hordas nekreipė nei į vieną, nei į kitą dėmesio ir nuėjo pas vyrą prie laužo. Paskubomis papasakojo, kas nutiko. Torakas pastebėjo, kad visą įvykį vaikinas išklojo taip, tarsi jis, o ne Oslakas nutvėrė „vagį“. Oslakas, atrodė, dėl to nesijaudino, bet Ren dėbtelėjo į brolį niekinamu žvilgsniu.

O šunys jau užuodė vilką. Gaurus pastatę artėjo prie Ren.

— Šalin! — riktelėjo ji. Šunys atstojo. Ren šmurkštelėjo į artimiausią palapinę ir grįžo su iš medžio žievės pintos virvės ritiniu. Vienu galu užrišo maišą su vilku, kitą galą permetė per ąžuolo šaką ir maišą aukštai pakėlė — dabar šunys tikrai jo nepasieks.

„Nepasieksiu ir aš“, — sumetė Torakas. Dabar jei ir pasitaikytų proga pasprukti — negalėtų. Kaipgi be vilko?

Ren pastebėjo jo žvilgsnį ir vyptelėjo.

Jis taip pat išsišiepė. Nors viduje tirtėjo iš baimės.

Hordas baigė pasakoti. Žmogus prie laužo linktelėjo ir laukė, kol Oslakas atves Toraką. Vyro akys ryškiai mėlynos, aštraus žvilgsnio, vienintelis gyvas daiktas sustingusiame veide. Torakas pajuto, kad sunku ilgiau žiūrėti į tas akis, bet dar sunkiau nuo jų nusisukti.

— Kuo tu vardu? — paklausė žmogus tykiu balsu, bet tas jo tykumas kažkaip baugino.

Torakas aplaižė lūpas.

— Torakas. O tu? — Bet jam jau ir taip buvo aišku.

Atsakė Hordas:

— Jis — Fin-Kedinas. Varno klano vadas. O tu, nususęs maita, būk pagarbesnis...

Fin-Kedinas, nutildęs Hordą žvilgsniu, atsigręžė į Toraką.

— Iš kokio klano esi?

Torakas kilstelėjo smakrą.

— Iš Vilko.

— Oho! Tai bent naujiena! — nusišaipė Ren, ir keletas žmonių nusijuokė.

Bet tik ne Fin-Kedinas. Jo aštrios mėlynos akys visą laiką buvo įsmeigtos Torakui į veidą.

— Ką veiki šioje girios vietoje?

— Einu į šiaurę, — atsakė Torakas.

— Jau sakiau jam, kad dabar giria priklauso mums, — greitai įsikišo Hordas.

— Iš kur aš galėjau žinoti, — atsakė Torakas. — Aš nebuvau klanų sueigoje.

— O kodėl nebuvai? — paklausė Fin-Kedinas.

Torakas nieko neatsakė.

Varnų vado akys įsiskverbė jam į akis.

— O kur dabar tavo klanas?

— Nežinau, — nuoširdžiai atsakė Torakas. — Niekad negyvenau su gentainiais. Aš gyvenu... gyvenau su tėvu.

— Kur jis?

— Miręs. Jį sudraskė lokys.

Per žmones nubangavo šurmulys. Vieni baimingai žvilgtelėjo per petį, kiti lietė klano paukščio plunksnas ar darė ranka ženklą, saugantį nuo blogio. Senė paliko strėles ir priėjo arčiau jų.

Fin-Kedino veidas liko bejausmis.

— Kas buvo tavo tėvas?

Torakas nurijo seilę. Žinojo, ką turėjo žinoti ir Fin-Kedinas, kad nevalia ištarti mirusio žmogaus vardo po jo mirties penkias vasaras. Galima paminėti tik mirusiojo tėvų vardus. Tėvas beveik niekad nekalbėjo apie saviškius, bet Torakas žinojo jų vardus ir iš kur jie kilę. Tėvo motina parėjo iš Ruonio klano, o tėvas priklausė Vilko giminei. Juos abu Torakas ir paminėjo.

Kai sužinai ką staiga, labai sunku sutvardyti veido išraišką. Net Fin-Kedinas nepajėgė jos visiškai nuslėpti.

„Jis pažinojo tėvą“, — sumetė apstulbęs Torakas. — Bet kaip? Tėvas niekad nebuvo nei jo, nei Varno klano minėjęs. Ką tai reiškia?“

Jis stebėjo Fin-Kediną, lėtai vedžiojantį nykščiu virš lūpos. Neįmanoma įspėti, ar Torako tėvas buvo jam geriausias draugas, ar mirtinas priešas.

Pagaliau Fin-Kedinas prabilo.

— Visi pasidalykite berniuko daiktus, — paliepė Oslakui. — O tada nuveskite jį prie upės ir užmuškite.

DEVINTAS

Torakui sulinko keliai.

— Ką...ą? — aiktelėjo jis. — Aš net žinoti nežinojau, kad stirninas jūsų! Kaip galiu būti kaltas, jei nežinojau?

— Toks įstatymas, — pasakė Fin-Kedinas.

— Bet kodėl? Kodėl? Ar dėl to, kad tu taip pasakei?

— Dėl to, kad visi klanai taip nutarė.

Oslakas uždėjo sunkią ranką Torakui ant peties.

— Ne! — suriko Torakas. — Klausyk! Sakei, kad toks įstatymas, bet yra ir kitas įstatymas, juk yra? — Jis giliai įkvėpė. — Kovos teismo įstatymas. Mes... mes kausimės ir pažiūrėsim, kas teisus, kas ne. — Jis nebuvo tikras, ar teisingai tada suprato — tėvas tik kartą apie tai užsiminė, kai mokė jį klanų įstatymų, — bet Fin-Kedino akys susiaurėjo.

— Juk neklystu, tiesa? — Torakas varė toliau, prisiversdamas žiūrėti Varnų vadui į akis. — Tu neįsitikinęs, kad esu kaltas, nes nežinai, ar aš iš tikrųjų nenumaniau, jog stirninas jūsų. Todėl mes kovosim. Tu ir aš. — Jis nurijo seilę. — Jei laimėsiu, vadinasi, esu nekaltas ir liksiu gyvas, turiu galvoje, aš ir vilkas. Jei pralaimėsiu, mes mirsime.

Keli vyrai prunkštelėjo. Senė linguodama galva pabaksnojo į kaktą.

— Su berniukais nekovoju, — pasakė Fin-Kedinas.

— Bet jis teisus, argi ne? — įsikišo Ren. — Tai visų seniausias įstatymas. Jis turi teisę kovoti.

Į priekį žengė Hordas.

— Aš su juo kovosiu. Tarp mūsų nedidelis amžiaus skirtumas. Taip bus teisingiau.

— Kur jau ne, — burbtelėjo Ren.

Ji buvo atsirėmusi į medį, ant kurio šakos kabėjo maišas su vilku. Torakas pastebėjo, kad jis bemaž atrištas — vilkiūkščio galva kyšojo iš maišo. Atrodė suniurkytas, bet smalsiai spoksojo į abu šunis, besiseiliojančius apačioje.

— Tark žodį, Fin-Kedinai, — pasakė burtininkė. — Berniukas teisingai kalba. Tegu jie kaunasi.

Fin-Kedino ir senės akys susidūrė ir akimirką kitą, atrodė, susigrūmė dvi vidinės galvos. Vyras lėtai linktelėjo.

Torakas pajuto palengvėjimą.

Visus, regis, uždegė busimoji kova. Susimetę į būrelius, vyrai karštai kalbėjo, trypė kojomis, vėsiame vakaro ore buvo matyti jų iškvepiamas oras.

Oslakas metė Torakui tėvo peilį.

— Prireiks. Taip pat ieties ir antrankio.

— Ko ko? — paklausė Torakas.

Dičkis pasikasė randą, likusį vietoj ausies.

— Tai ar moki kautis?

— Ne, — atsakė Torakas.

Oslakui išvirto akys. Nuėjęs į artimiausią palapinę grįžo su uosmedžio ietimi grėsmingu bazalto smaigaliu ir, sakytum, trigubo storumo elnio odos juosta.

Torakas lyg ne savo rankomis paėmė ietį, o paskui apstulbęs žiūrėjo, kaip Oslakas jam ant dešinės rankos vynioja kietą odą, sunkią ir suragėjusią tarsi elnio kumpio mėsa. Ir kaip reikės su tokiu antrankiu kautis?

Oslakas linktelėjo į sutvarstytą kitą Torako ranką ir nusivaipė.

— Atrodo, kad laimė nelabai tau palanki.

„Gal kiek ir nusisuko“, — pamanė Torakas.

Kai pasiūlė kautis, turėjo galvoje imtynes, gal peiliais pasimėtyti — tai jis su tėvu dažnai darydavo žaisdami. Matyt, Varnams kautynės visai kitas dalykas. Torakui toptelėjo: o gal jie kaudamiesi dar laikosi kokių ypatingų taisyklių, ir gal neatrodytų labai menkas, jei pasiklaustų apie tai.

Fin-Kedinas pažarstė ugnį ir kibirkščių spiečius šovė viršun. Torakas stebėjo jį pro raibuliuojantį karštį.

— Yra viena taisyklė, — prakalbo Fin-Kedinas, tarsi atspėjęs Torako mintis. — Negalima naudotis ugnimi. Supratai? — Jo ir Torako akys susidūrė.

Torakas atsainiai linktelėjo. Ugnis mažiausiai jam rūpėjo. Už Fin-Kedino matė Hordą, jam vyniojo antrankį. Buvo nusimetęs savo berankovį. Atrodė toks didelis ir baisiai stiprus. Torakas nutarė kovoti su odinuke — nėr čia ko rodytis, kaip jie skiriasi.

Torakas viską nuraišiojo nuo diržo ir sudėjo į krūvelę ant žemės. Paskui aplink galvą apsirišo iš žolių nupintą juostelę — kad plaukai nelįstų į akis. Rankos nuo prakaito visai sudrėkusios. Todėl pasilenkė ir patrynė jas smėliu.

Kažkas palietė petį. Jis pašoko.

Ren. Ji tiesė jam iš beržo tošies padarytą kaušą.

Jis su dėkingumu paėmė ir išgėrė. Nustebo — šeivamedžių uogų sultys. Aitrios, bet teikiančios jėgų.

Ren pastebėjo jį nustebus ir gūžtelėjo.

— Hordas jų išgėrė. Todėl, pagal teisybę, turi ir tu išgerti. — Ji parodė į kibirą prie laužo. — O ten vanduo, jei įsinorėsi gerti.

Torakas atidavė jai kaušą.

— Nemanau, kad taip ilgai truksime.

— Ką gali žinoti? — suabejojo ji.

Minia nuščiuvo. Stebėtojai apstojo laukymės kraštus, o Torakas su Hordu liko vidury netoli ugnies. Kova prasidėjo be jokių ritualų.

Atsargiai jie ėmė eiti ratu vienas apie kitą.

Nors ir aukštas, Hordas judėjo grakščiai kaip lūšis, lenkdamas kelius, gniauždamas peilį ir ietį. Veidas įsitempęs, bet apie lūpas matyti žaisminga šypsenėlė. Labai jau mėgo būti dėmesio centre.

Bet tik ne Torakas. Jam širdis daužėsi į šonkaulius. Kaip per sapną girdėjo žiūrovus šūkaliojant padrąsinimus Hordui, bet tie balsai buvo duslūs, tarsi eitų iš vandens.

Hordas paleido ietį jam į krūtinę, bet jis laiku spėjo pašokti į šoną. Pajuto, kaip prakaitas ėmė pilti kaktą. Torakas pamėgino taip pat pasielgti, tikėdamasis, kad neatrodys, jog kartoja priešininko judesį.

— Kartodamas toli nenueisi, — šūktelėjo Ren.

Torakas plykstelėjo raudoniu.

Dabar juodu ėmė judėti greičiau. Vietomis, kur nutekėjo šerno kraujo, buvo slidu. Torakas paslydo ir vos nepargriuvo.

Jis žinojo, kad nėra ko tikėtis laimėti jėga. Gali kliautis tik savo galva. Bet bėda, kad moka vos dvi kovines gudrybes ir jas tik keletą kartų buvo išbandęs.

„Pamėginsiu taip“, — nutarė daug negalvodamas. Jis nutaikė ietį Hordui į gerklę. Kaip ir manė, Hordas pakėlė ranką su antrankiu iečiai atmušti. Tada Torakas mikliai pabandė iš apačios smogti į pilvą, bet Hordas stulbinamai lengvai atrėmė smūgį, ir Torako ietis nuslydo be niekur nieko antrankiu apvyniota ranka.

„Jam nė motais ta išmonė“, — suprato Torakas. Sulig kiekvienu judesiu darėsi aiškiau, kad Hordas — įgudęs kovotojas.

— Hordai, nesnausk! — rėkė vienas vyras. — Greičiau išdaužyk jam liūlį raudonai!

— Duok laiko, — nusišaipė Hordas.

Per visus nubangavo juokas.

Torakas pabandė kitą gudrybę. Apsimetė esąs visiškas nemokša, o tai buvo nesunku, ir kaip patrakęs užsimojo, atskleisdamas Hordui neapsaugotą savo krūtinę. Hordas prarijo jauką: kai jau dūrė ietimi, apsaugota Torako ranka trenkė per ją. Hordo ietis įsmigo į storą antrankio odą ir kone išvertė Toraką iš kojų, bet jam vis dėlto pavyko sumanymas — jis staigiai pasuko apsaugotą ranką, ir Hordo ietis lūžo pusiau. Žiūrovai suaimanavo. Hordas svyruodamas atsitraukė be ieties.

Torakas apstulbo. Nė pats nelaukė, kad tai jam išdegs.

Hordas greitai atsigavo. Pašoko į priekį ir dėjo peiliu Torakui į ranką, laikančią ietį. Torakas suriko, kai titnagas kirto jam tarp smiliaus ir nykščio.

Jis parkrito ir paleido ietį. Hordas vėl metėsi pirmyn. Torakas vos spėjo laiku nusiristi į šoną ir striktelėti ant kojų.

Dabar jie be iečių. Abu griebėsi peilių.

Kad kiek atsipūstų, Torakas pasuko už ugniavietės. Alsavo sunkiai, gėlė sužeistą ranką. Prakaitas žliaugė visu kūnu. Dabar karčiai apgailestavo nepasekęs Hordu ir nenusivilkęs odinukės.

— Negaišk, Hordai! — rėkė moteris. — Pribaik jį!

— Nežiopsok, Hordai — šaukė vyras. — Negi taip tave mokė Girios glūdumoje?

Bet dabar jau ne visi šūksniai palaikė Hordą. Šiek tiek žiūrovų drąsino ir Toraką, bet, spėjo jis, žmonės remia jį ne tiek iš nuoširdumo, kiek maloniai nustebę, kad laikosi ilgiau, negu jie tikėjosi.

Torakas jautė, kad ilgai netrauks. Jėgos sparčiai seko, o daugiau nemokėjo jokių gudrybių. Hordas ėmė viršų.

„Gaila, mažyli, — mintimis kreipėsi į vilkiuką. — Matyt, mes iš čia sveiko kailio neišnešim.“

Akies kampeliu žvilgtelėjo į vilką, kabantį aukštai ant medžio. Jis rangėsi ir stūgavo leisdamas dvasią iš nasrų. Kas atsitiko? Klausė jis. Kodėl neateini ir neišlaisvini manęs?

Torakas šoko į šalį, kad išvengtų peilio, nutaikyto į krūtinę. „Žiūrėk geriau, kas dedasi čia, — niūriai pagalvojo. — Išmesk iš galvos vilką.“

Tačiau... tačiau kažkas galvoje jam sukirbėjo, kai pažvelgė į vilką. Kas tai?

Jis vėl sužvairavo į vilką, staugiantį medyje, garas veržėsi iš snukio...

— Negalima naudotis ugnimi, — pasakė Fin-Kedinas...

Staiga Torakui galva prablaivėjo, ir jis jau žinojo, ką daryti.

Smūgiuodamas, apgaulingai judėdamas, jis atsitraukė taip, kad ugniavietė vėl buvo tarp jų.

— Vėl slepiesi? — įgėlė Hordas.

Torakas įkišo galvą į vandens kibirą.

— Gerti noriu. Neprieštarauji?

— Jei jau negali tverti, vaiki.

Nenuleisdamas akių nuo Hordo, Torakas pritūpė ir rieškutėmis pasisėmė vandens. Gėrė lėtai, versdamas Hordą manyti, kad sugalvojo kokią šunybę su vandens kibiru, ir norėdamas atitraukti jo dėmesį nuo burbuliuojančio viralinio maišo prie ugnies.

Išdegė. Hordas žengė arčiau ugniavietės ir grėsmingai pasilenkė prie jos, kad įbaugintų Toraką.

— Ar ir tu nori atsigerti? — paklausė Torakas vis dar tupėdamas.

Hordas paniekinamai prunkštelėjo.

Staiga Torakas puolė, bet prie viralinio odinio katilo. Dūrė peiliu į kietą odą, apvertė jį ir viralas pasipylė ant įkaitusių žarijų. Šnypšdami garai plieskė Hordui į veidą.

Žiūrovai aiktelėjo. Torakas, naudodamasis proga, bedė priešininkui į riešą. Apakintas Hordas subliuvo iš skausmo ir paleido peilį. Torakas, paspyręs jį, metėsi ant Hordo ir pargriovė vaikiną.

Kol Hordas tysojo be kvapo, Torakas apžergė jam krūtinę ir prispaudė rankas prie žemės. Akimirką Torakui akis užliejo raudona migla ir apėmė geismas žudyti. Jis griebė Hordui už tamsiai rusvų plaukų ir trenkė galvą į žemę.

Tada ant pečių pajuto stiprias rankas, traukiančias jį nuo Hordo.

— Kova baigta, — išgirdo užpakaly Fin-Kedino balsą.

Torakas iš visų jėgų stengėsi ištrūkti jam iš rankų. O Hordas pašoko ir puolė prie savo peilio. Sunkiai kvėpuodami, degančiomis akimis sužiuro vienas į kitą.

— Sakiau, kova baigta, — piktai pakartojo Fin-Kedinas.

Tarp žmonių kilo triukšmas. Jie nemanė, kad kova baigta.

— Jis kovėsi nesąžiningai! Griebėsi ugnies!

— Jis laimėjo nesilaikydamas taisyklių!

— Čia viskas neaišku! Jie turi vėl susikauti!

Abu — ir Torakas, ir Hordas — negalėjo nė pagalvoti apie tai.

— Berniukas laimėjo, — paskelbė Fin-Kedinas, paleisdamas jį iš rankų.

Torakas pasipurtė ir nusibraukė prakaitą nuo veido, žiūrėdamas, kaip Hordas kiša peilį į makštį. Hordas siuto, nors kas pasakys ant ko — savęs ar Torako? Dyrati uždėjo ranką jam ant riešo, bet jis piktai ją nubloškė ir, prasibrovęs pro žmones, dingo palapinėje.

Dabar, kai kraujo geismas dingo, Torakas pasijuto pavargęs ir silpnas. Jis įkišo peilį į makštį ir apsidairė savo daiktų. Tada pajuto, kad jį stebi Fin-Kedinas.

— Nesilaikei taisyklės, — ramiai pasakė Varnų vadas. — Pasinaudojai ugnimi.

— Ne, netiesa, — atsakė Torakas. Jo balsas skambėjo daug tvirčiau, negu jis iš tikrųjų jautėsi. — Aš nesigriebiau ugnies. Savo pasiekiau garu.

— Būtų daug geriau — kalbėjo Fin-Kedinas, — jei būtum paliejęs vandenį, o ne srėbalą. Niekais nuėjo geras viralas.

Torakas nieko neatsakė.

Fin-Kedinas stebėjo jį ir akimirką mėlynose vyro akyse blykstelėjo linksma kibirkštėlė.

Oslakas, nešinas maišu su vilku, pro žmones prasibrovė prie jų.

— Va, tavo vilkiūkštis! — burbtelėjo jis, blokšdamas Torakui maišą iš visų jėgų, net susvyravo.

Vilkas išsirangė iš maišo ir iš karto ėmė laižyti Torakui smakrą, pasakoti jam, kaip buvo baisu. Torakas norėjo paguosti jį, bet laiku susilaikė. Būtų kvaila dabar išsiduoti.

— Įstatymas yra įstatymas, — tvirtai pasakė Fin-Kedinas. — Tu laimėjai. Esi laisvas ir gali sau eiti.

— Ne! — suskambo mergaitės balsas, ir visi atsigręžė į Ren. — Negali jo paleisti! — šaukė bėgdama.

— O kur jis dėsis nepaleisdamas, — atšovė Torakas. — Girdėjai, kas pasakyta. Aš esu laisvas.

Ren puolė prie dėdės.

— Mes negalime jo paleisti. Čia per daug svarbus dalykas. Jis gali būti... — Ji patraukė Fin-Kediną į šalį ir kažką paskubomis ėmė šnabždėti.

Torakas negalėjo nugirsti, ką ji sakė, bet kiti prisislinko arčiau paklausyti. Burtininkė susiraukė ir linktelėjo. Net Hordas išėjo iš palapinės ir, išgirdęs jų kalbas, pažvelgė į Toraką keistu, nepatikliu žvilgsniu.

Fin-Kedinas įdėmiai žiūrėjo į Ren.

— Ar esi tikra dėl to?

— Ne, — atsakė ji. — Gal taip. Gal ir ne. Tam sužinoti reikia laiko.

Fin-Kedinas paglostė barzdą.

— Tai kodėl įtarinėji...

— Dėl to, kaip jis nugalėjo Hordą. Ir štai ką radau tarp jo daiktų. — Ji ištiesė ranką ir ant delno Torakas išvydo kurtinio kaulo savo švilpynę. — Kam ji tau? — paklausė jį mergaitė.

— Vilkiuką pašaukti, — atsakė jis.

Ji papūtė, ir vilkas sukruto jo rankose. Minia irgi neramiai sujudo. Ren susižvalgė su Fin-Kedinu.

— Ji nešvilpia, — pasakė kaip ir kaltindama.

Torakas nieko neatsakė. Pažvelgęs į ją, krūptelėjo — jos akys ne šviesiai mėlynos kaip brolio, bet juodos, juodžiausios nelyginant durpiakošė. „Ko gero, ir ji — burtininkė“, — pamanė.

Ren pasisuko į Fin-Kediną.

— Negalima jo paleisti, kol neįsitikinsime.

— Jos tiesa, — atsiliepė burtininkė. — Neblogiau už mane. Žinai, kas pasakyta. Visi žino.

— Kas pasakyta? — maldavo Torakas. — Fin-Kedinai, juk sudarėm sutartį! Juk sutarėm, jei laimėsiu, paleisi ir mane, ir vilką!

— Ne, — atsakė Fin-Kedinas. — Sutarėm, kad liksi gyvas. Ir liksi. Bent kol kas. Oslakai, surišk jį.

— Ne! — sušuko Torakas.

Ren pakėlė smakrą.

— Sakei, kad tavo tėvą sudraskė lokys. Mes taip pat girdėjom apie lokį. — Kai kas iš mūsų net matė jį.

Šalia jos stovintis Hordas suvirpėjo ir ėmė krimsti nykštį.

— Praėjo maždaug mėnulis, kai jis buvo pasirodęs, — ramiai kalbėjo Ren. — Kaip koks šešėlis užtemdė girią, beprasmiškai žudydamas visus, net medžiotojus. Vilkus. Lūšis. Atrodė... atrodė, lyg kažko ieškojo. — Ji stabtelėjo. — O prieš trylika dienų dingo. Šerno klano bėgūnas užtiko jo pėdas pietuose. Pamanėm, kad atsitraukė. Padėkojome savo klano globėjui. — Ji nurijo seilę. Bet dabar jis sugrįžo. Vakar mūsų žvalgai parėjo iš vakarų pusės. Jie matė daug nudobtų žvėrių iki pačios jūros. Banginio klanas sakė, kad prieš tris dienas jis pagrobė vaiką.

Torakas aplaižė lūpas.

— Kuo aš čia dėtas?

— Mūsų klane gyvuoja tokia pranašystė, — varė Ren, tarsi nė negirdėjo jį klausiant. Šešėlis užpuls girią. Niekas negalės prieš jį atsilaikyti.

Ji nutilo, raukdama kaktą.

Burtininkė tęsė pranašystę.

— Tada ateis Klausantysis. Jis kovoja oru, kalba be garso. — Jos žvilgsnis pagavo švilpynę Ren rankoje.

Visi tylėjo, stebėdami Toraką.

— Aš joks jūsų Klausantysis, — pasakė jis.

— Mes manom, kad gal tu, — atrėžė burtininkė.

Torakas susimąstė apie pranašystę. Klausantysis kovoja oru... Jis taip ir padarė: nugalėjo garu.

— Kas... jam nutiks? — tyliai paklausė jis. — Kas nutinka pranašystės Klausančiajam? — Bet jį apėmė baisi nuojauta, kad jau žino savo likimą.

Tyla laukymėje pasidarė dar tylesnė. Torakas, apvedęs akimis išsigandusius veidus, įsmeigė žvilgsnį į titnago peilį Oslakui prie diržo. Paskui pažvelgė į karančią ant šakos nudirto šerno žvilgančią skerdieną, iš jos kapsėjo tamsus kraujas į kibirą po ja. Jautė Fin-Kedino akis, įbestas į jį, ir atsuko veidą į gręžiantį melsvą žvilgsnį.

— Klausantysis, — prabilo Fin-Kedinas, — atiduos savo širdies kraują Kalnui. Ir tada šešėlis žus.

Savo širdies kraują.

Po medžiu į indą tyliai lašėjo kraujas.

Papt papt papt.

DEŠIMTAS

— Ką jus man darysite? — paklausė Torakas, kai Oslakas rišo jam rankas už nugaros, o paskiau prie palapinės stulpo. — Ką jūs su manim darysite?

— Greitai sužinosi, — atsakė Oslakas. — Fin-Kedinas nori viską sutvarkyti iki aušros.

Iki aušros, galvojo Torakas.

Per petį matė, kaip Oslakas riša nerimstantį vilkiuką prie to paties stulpo ant trumpo žaliaminės odos pavadėlio.

Jis ėmė kalenti dantimis.

— Kas sprendžia mano likimą? Kodėl aš negaliu būti ten, kad galėčiau gintis? Kas tie žmonės prie ugnies?

— Ai! — suriko Oslakas, įkąstas į pirštą, kurį dabar sugrūdo į burną ir čiulpė. — Fin-Kedinas pasiuntė žygūnus, kad sukviestų visus klanus į sueigą tartis dėl lokio. Ir kartu jie nuspręs, ką daryti su tavim.

Torakas įdėmiai apžiūrinėjo žmones, susigūžusius prie didžiulio laužo; dvidešimt trisdešimt vyrų ir moterų, kurių veidus gerai apšvietė liepsnos. Ne, nelabai panašu, kad jis išneš sveiką kailį.

Iki aušros. Kažkaip dar gerokai prieš aušrą turi pasprukti iš čia.

Bet kaip? Jis palapinėje, pririštas prie stogo pagrindinio stulpo, be ginklų, be savo maišo, o jei ir išsilaisvintų, stovykla gerai saugoma. Dabar, kai sutemo, apie visą laukymę liepsnojo laužų ratas, vyrai, apsiginklavę ietimis ir beržo tošies dūdomis, ėjo sargybą.

Oslakas numovė Torakui apavą ir surišo kojas per kulkšnis, o tada, pasiėmęs batus, išpėdino.

Torakas negirdėjo, ką jie kalba klanų sueigoje, bet matyti matė juos dėl Varnų klano keistų palapinių. Elnio odos stogas labai nuožulnus užpakalyje, o priekyje išvis be sienos, tik skersinė sija, kuri, sakytum, praleisdavo traškančios prie įėjimo mažos ugnelės dūmus, bet sulaikydavo viduje šilumą.

Torakas išpūtęs akis žiūrėjo, kas ten vyksta: vienas po kito žmonės stojo kalbėti. Va, sušneko plačiapetis vyras, laikydamas didžiulį sviedžiamąjį kirvį. Dabar kalba moteris ilgais, rusvais it riešutai plaukais, kurių viena gija prie smilkinio buvo suvelta raudonais dažais. Pakilo šnekėti žaibuojančiomis akimis mergina, jai galva buvo aplipdyta geltonu moliu, kad nebūtų grublėta kaip ąžuolo žievė.

Fin-Kedino nematyti, bet kiek nuošaliau nuo kitų — burtininkė, pritūpusi ant smėlio, stebėjo didžiulį, glotnų varną, be baimės stypčiojantį pirmyn atgal ir retsykiais sukarksintį.

Matyt, bus klano globėjas. Ką jis ten karkia tai raganai? Kaip paaukoti jį, Toraką? Išskrosti kaip upėtakį ar pamauti ant iešmo it zuikį? Jis niekad negirdėjo apie klanus, aukojančius žmones, bet taip yra buvę gilioje senovėje, po Didžiosios bangos. Kita vertus, jis niekad nebuvo girdėjęs ir apie Varno klaną.

„Fin-Kedinas nori viską sutvarkyti iki aušros... Klausantysis atiduos savo širdies kraują Kalnui...“

Ar tėvas žinojo tą pranašystę? Tikriausiai, ne. Kitaip nebūtų siuntęs savo sūnaus į mirtį.

Tačiau... tačiau jis privertė Toraką prisiekti, kad suras Kalną. Dar pasakė: Neturėk širdy pagiežos man.

Paskui. Kai surasi.

Šiurkštus vilkiūkščio liežuvis, lyžtelėjęs riešus, grąžino jį į dabartį. Vilkui patiko žaliaminės odos skonis. Torakui rados viltis. Kad taip tą vilkiūkštį privertus odą perkąsti, o ne laižyti...

Torakui galvojant, kaip tai pasakyti vilkų kalba, vyras pakilo nuo didžiojo laužo, kirto laukymę ir pasidavė jo pusėn. Hordas.

Kaip paklaikęs Torakas suurzgė vilkui Liaukis! Tik tas buvo per daug išbadėjęs, kad kreiptų į tai dėmesį ir laižė toliau.

Bet Hordas nesidomėjo vilkiuku. Jis sustojo ties mažesniu laužu prie įėjimo ir kramtydamas nykščio nagą dėbsojo į Toraką.

— Tu ne Klausantysis, — suniurnėjo jis.

— Pasakyk tai kitiems, — atšovė Torakas.

— Mums nereikia vaikio talkos lokiui nudobti. Mes patys tai padarysime. Aš padarysiu. Aš išgelbėsiu visus klanus.

— Ne tavo nosiai, — pasakė Torakas. Pajuto, jog vilkas ima knebinėti savo aštriais priekiniais dantimis žaliaminę odą, ir sustingo, kad jo kaip nors nenubaidytų. Ir meldėsi, kad tik Hordas nepažiūrėtų, ką vilkas daro užpakalyje jo.

Bet Hordas buvo per daug įsiaudrinęs, tad nieko nepastebėjo. Tik žingsniavo pirmyn atgal, paskui atsigręžė į Toraką.

— Tu matei jį, tiesa? Matei lokį?

Torakas sudrebėjo.

— Žinoma, kad mačiau. Juk jis sudraskė tėvą.

Hordas slapukiškai žvilgtelėjo per petį.

— Aš jį taip pat mačiau.

— Kur? Kada?

Hordas krūptelėjo, tarsi atremdamas smūgį.

— Buvau pietuose. Tauriojo elnio klanas mokė mane burtų. Sajun, — jis pakėlė galvą į senę, kalbančią su Varnu, — mūsų burtininkė, norėjo, kad vykčiau. — Jis vėl ėmė krimsti nykščio nagą ir tas pradėjo kraujuoti. — Buvau ten, kai sugavo lokį. Aš... aš mačiau, kaip jį pavertė...

Torakas pastatė akis.

— Pavertė? Ką tu čia dabar kalbi?

Bet Hordas nuėjo sau.

Praslinko vidurnaktis, pakilo dylantis mėnulis, o klanų sueiga vis dar vyksta. Vilkiukas tebelaižo ir kramsnoja žaliaminės odos raiščius. Bet Oslakas mazgus surišo kaip reikiant, ir vilkas, matyt, negali jų apžioti. „Tik varyk toliau, — meldė jį Torakas tyliai. Tik nesustok.“

Jis buvo tiek išsigandęs, kad valgis jam jau ne galvoj; po kautynių su Hordu gėlė visą kūną, skaudėjo pečius nuo tokio ilgo buvimo surištam. Jei vilkas ir pergrauš raiščius, tai ar turės jėgų bėgti ir prasmukti pro sargybinius?

Vis galvojo apie Hordo žodžius: „Aš mačiau, kaip jį pavertė...“

Knietėjo dar vienas dalykas. Hordas lankėsi Tauriojo elnio klane, o Torako motina iš tos giminės. Jis motinos nepažinojo, ji pasimirė, kai buvo visai mažytis, bet jei Varnai draugiški su tuo klanu, tai gal jis galėtų juos įkalbėti, kad jį paleistų...

Už palapinės pasigirdo žingsniai. Greitai. Jie neturi pamatyti vilko, laižančio jam riešus.

Torakas vos spėjo paskubomis perspėti „uli!“ — laimei, šį kartą vilkiūkštis pakluso, — ir pasirodė Ren, čiaumodama kepto zuikio šlaunį.

Jos akylas žvilgsnis tuoj pamatė vilkiuką, nekaltai kiurksantį užpakaly Torako. Jis pastatė į ją akis geisdamas — „tik neik arčiau“.

Mostelėjęs galva į sueigą, paklausė, ar yra kas nors iš Vilko klano.

Ji papurtė galvą.

— Mūsų dienomis Vilko giminė visai sumažėjo. Taigi tavęs niekas neišgelbės, jei to tikiesi.

Torakas nieko neatsakė. Tik trūktelėdamas ant riešų raiščius pajuto, kad jie kiek atsileidę. Ima temptis, nes žaliaminė oda sušlapus tįsta. Kad tik greičiau Ren išeitų.

Bet ji stovėjo kaip įbesta.

— Jokio Vilko klano, — varė pilna burna, — bet kitų — daugybė. Ta geltongalvė motina — iš Tauro klano. Laikosi girios glūdumos, daug meldžiasi. Todėl mano, kad turime sudoroti lokį melsdamiesi Pasaulio Dvasiai. Žmogus su kirviu — iš Šerno klano. Siūlo padaryti sieną iš laužų ir taip nuvaryti lokį prie jūros. Moteriškė su raudonmoliu plaukuose yra iš Tauriojo elnio klano. Negali žinoti, ką galvoja. Sunku juos suprasti.

„Ko ji čia tiek daug mala, — galvojo Torakas. — Ko ji nori?“

Kad ir ką ji buvo sumaniusi, Torakas nutarė prisiderinti prie to žaidimo, kad tik nukreiptų Ren dėmesį nuo vilko.

— Mano motina buvo iš Tauriojo elnio klano. Gal ta moteris yra man giminė? Galbūt...

— Ji sakė, kad ne. Ji neketina tau padėti.

Akimirką jis susimąstė.

— Tavo klanas sugyvena su Tauriojo elnio žmonėmis, tiesa? Tavo brolis sakė, kad mokėsi burtų pas juos.

— Na tai kas?

— Jis... jis sakė, kad matė, kaip „pavertė“ lokį. Ką tai reiškia?

Ren prisimerkė ir įsmeigė į jį įtarų žvilgsnį.

— Aš turiu žinoti, — aiškino Torakas. — Lokys užmušė mano tėvą.

Dabar Ren įbedė akis į zuikio koją.

— Jie priėmė Hordą paviešėti, pasimokyti. Gal girdėjai apie tokius dalykus? — Jos balsas skambėjo paniekinamai. — Na, kai gyveni kurį laiką su kitu klanu, kad susirastum draugų, o gal ir porą sau.

— Girdėjau apie tai, — atsakė Torakas. O už nugaros pajuto, kad vilkas vėl ėmė uostinėti jam riešus. Pabandė nuvyti pirštais, bet kur jis tau klausys. „Tik ne dabar, maldauju, atstok“, — meldė mintyse.

— Jis buvo pas juos devynis mėnulius, — pasakojo Ren, atsikandusi mėsos. — Jie patys geriausi girios burtininkai. Todėl jis ten ir nuėjo. — Ji pašaipiai vyptelėjo. — Hordas mėgsta visur būti pirmas. — Staiga Ren susiraukė. — Ką ten tas vilkiūkštis daro?

— Nieko, — per daug greitai atsakė Torakas. O vilkui nesavu balsu riktelėjo. — Eik sau! Dink!

Vilkas, žinoma, nekreipė į tuos žodžius jokio dėmesio.

Torakas pasisuko į Ren.

— Tai kas ten nutiko?

Ji dėbtelėjo.

— Kodėl klausi?

— O kodėl kalbi su manim?

Jos veidas užsivėrė. Ji gebėjo kaip ir Fin-Kedinas niekuo neišsiduoti.

Užsigalvojusi iškrapštė iš dantų mėsos liekaną.

— Hordui kiek pagyvenus su Tauriojo elnio klanu, — pasakojo ji, — į jų stovyklą atėjo prašalaitis. Kilęs iš Gluosnio klano, suluošintas medžioklėje. Arba bent taip sakėsi. Tauriojo elnio klanas priėmė jį. Bet jis... — Ji padvejojo ir staiga pasidarė tarsi jaunesnė, ne tokia pasitikinti savimi. — Luošys išdavė juos. Jis nebuvo tik šiaip klajūnas, gerai išmanė burtus. Girioje įsitaisė slaptavietę ir išsišaukė šėtoną. Ir įkišo jį į lokį. — Ren stabtelėjo. — Hordas apie tai sužinojo. Bet tada jau buvo per vėlu.

Už palapinės šešėliai tarsi sutirštėjo. Girioje suklykė lapė.

— Kodėl? — paklausė Torakas. — Kodėl taip padarė tas klajūnas?

Ren papurtė galvą.

— Kas jį žino? Gal, kad vykdytų jo paliepimus? Bet išėjo blogai. — Ugnies šviesa blykstelėjo jos tamsiose akyse. — Apsigyvenęs lokyje, šėtonas pasidarė labai stiprus. Jis išsilaisvino. Sudraskė tris žmones, kol Tauriojo elnio klanas pajėgė jį nuvaryti šalin. Tuomet dingo ir luošasis Klajoklis.

Torakas tylėjo. Vėjeliui papūtus buvo girdėti tik šnarant medžius ir vilką laižant šiurkščiu liežuviu žaliaminę odą. Jis netyčia grybštelėjo dantimis Torakui ranką. Nepagalvojęs Torakas apsigręžė ir griežtai suurzgė.

Vilkas tą pačią sekundę atšoko ir atsiprašydamas išsiviepė.

Ren aiktelėjo.

— Tu susikalbi su juo?

— Ne! — šūktelėjo Torakas. — Ne, ką tu...

— Mačiau! — Jos veidas dar labiau išblyško. — Vadinasi, tai tiesa. Pranašystė tikra. Tu esi Klausantysis.

— Ne!

— Ką pasakei jam? Ką jūs čia rezgate?

— Sakiau jau, kad negaliu...

— Tau nieko neišdegs, — sušnabždėjo ji. — Aš neleisiu regzti prieš mus sąmokslo. Neleis ir Fin-Kedinas.

Ištraukusi peilį, ji nupjovė pavadėlį, čiupo vilkiuką į glėbį ir nulėkė per laukymę prie laužo.

— Grįžk! — šaukė Torakas. Įsiutęs trūktelėjo raiščius, bet jie laikė tvirtai. Vilkui nepakako laiko jiems perkąsti.

Jį apėmė siaubas. Buvo sudėjęs visas viltis į vilką — ir vilko neliko. O aušra jau netoli. Paukščiai pradeda kirbėti medžiuose.

Vėl įtempė raiščius ant rankų. Vėl jie laikė, nepasidavė.

Nuo laužo pakilo Fin-Kedinas ir senė Sajun ir per laukymę pasidavė jo link.

VIENUOLIKTAS

Ką tu žinai? — paklausė Fin-Kedinas.

— Nieko, — atsakė Torakas, šnairuodamas į dantytą kaulinį peilį prie Varnų vado diržo. — Ar jūs paaukosite mane?

Fin-Kedinas nieko neatsakė. Stebėdami Toraką, jis ir Sajun slinko per abi įėjimo puses, o jis jau jautėsi auka.

Torakas ėmė graibyti už nugaros — gal užčiuops ką, kuo galėtų perpjauti raiščius. Ničnieko, tik iš gluosnio šakelių nupintas patiesalas, glotnus ir jam nenaudingas.

— Ką tu žinai? — vėl paklausė Fin-Kedinas.

Torakas giliai įkvėpė.

— Aš nesu jūsų spėjamas Klausantysis, — atsakė kiek galėdamas tvirčiau. — Ir negaliu būti. Niekad gyvenime nesu girdėjęs tos pranašystės. — Kažin kodėl Ren tuo taip tikra? Kuo čia dėta vilkų šneka su ta pranašyste?

Fin-Kedinas nusisuko. Jo veidas, kaip visada, buvo neperprantamas, bet Torakas pastebėjo, kad rankoje jis gniaužia peilio kotą.

Sajun palinko į priekį ir pažvelgė Torakui į akis. Ugnies šviesoje ji buvo aiškiai matoma. Niekad nebuvo matęs tokio seno žmogaus. Pro retus žilus plaukus žvilgėjo galva kaip nušveistas kaulas. Veidas įžvalgus, pastabus tartum paukščio. Per ilgą amžių jai išdegė visi švelnūs jausmai — liko tik varno nuožmumas.

— Pasak Ren, — šiurkščiai prakalbo ji, — tu susikalbi su vilku. Tai sakoma ir pranašystėje. Tik mes apie tai tau neminėjome.

Torakas pastatė į ją akis.

— Ren klysta, — pasakė jis. — Aš negaliu...

— Nemeluok čia mums! — nukirto Fin-Kedinas neatsigręždamas.

Torakas nurijo seilę.

Ir vėl jis ėmė graibyti žemę už savęs. O! Šį kartą kai kas pasitaikė. Mažutėlė titnago šukė, ne didesnė už nykščio nagą, matyt, kas galando peilį, o paskui numetė. Jis suspaudė ją pirštais. Jei Fin-Kedinas ir Sajun grįš prie didžiojo laužo, gal jam pasiseks perpjauti raiščius ir išsilaisvinti. Paskui susirastų, kur Ren įkišo vilką, prasmuktų pro sargybinius ir...

Pakili nuotaika greitai nusėdo. Kokios didžiulės sėkmės reiktų visa tai atlikti...

— Gal man tau pasakyti, — švabsėjo Sajun, — kodėl gali susikalbėti su vilku?

— Sajun, kam to reikia? — pasakė Fin-Kedinas. — Tik veltui laiką gaištame...

— Jis turi žinoti, — atšovė senė ir nutilo. Bet tuoj geltonu it paukščio nagas pirštu palietė kabantį ant krūtinės amuletą ir ėmė vedžioti spirale.

Torakas žiūrėjo, kaip nagas vis sukasi. Jam net galva ėmė svaigti.

— Prieš daugelį vasarų, — porino Varnų burtininkė, — tavo tėvas su motina paliko savo klaną — išėjo slėptis nuo priešų. Toli toli, į pačią girios glūdumą, tarp kalbančių medžių žalių sielų. — Jos nagas vis brėžė spiralę — vedė Toraką į praeitį. — Tau gimus, po trijų mėnesių, — bylojo Sajun, — tavo motina mirė.

Fin-Kedinas pakilo, sukryžiavo ant krūtinės rankas ir taip stovėjo, įsispitrėjęs į tamsą.

Torakas sumirksėjo, tarsi busdamas iš miego.

Sajun nė nežvilgtelėjo į Fin-Kediną. Ji visą dėmesį sutelkė į Toraką.

— Buvai mažytis kūdikis, o tavo tėvas neturėjo kuo tave maitinti. Paprastai, kai taip nutinka, tėvas nužudo vaiką, kad nesikankintų lėtai mirdamas iš bado. Bet tavo tėvas rado kitą išeitį — vilkę su ką tik atsivestais vilkiukais. Jis paliko tave jos irštvoje.

Torakas stengėsi viską suvokti.

— Tris mėnesius prabuvai vilkės irštvoje. Tris mėnesius mokeisi vilkų kalbos.

Torakas taip stipriai sugniaužė titnago skeveldrėlę, kad ji įsirėžė jam į delną. Juste juto, kad Sajun sako teisybę. Štai kodėl jis supranta vilkiškai. Besitvarstantys vilkiukai, riebus, maistingas pienas...

Iš kur Sajun gali žinoti?

— Ne, — atšovė jis. — Čia tik spąstai. Negali to žinoti. Nebuvau ten.

— Tavo tėvas man papasakojo, — atsakė Sajun.

— Negalėjo to padaryti. Visad šalinomės žmonių...

— Kartą atėjote pas juos. Prieš penkias vasaras. Nejau neprisimeni klanų sueigos prie jūros?

Torako širdis ėmė smarkiai plakti.

— Tėvas atėjo ten norėdamas mane susitikti. Papasakoti man apie tave. — Jos nagas sustojo spiralės vidury. — Tu ne toks kaip visi, — sukrankė ji kaip varnas. — Tu esi Klausantysis.

Torakas vėl spustelėjo skeveldrą.

— Ne, negali būti. Aš nieko nesuprantu.

— Žinoma, kad nesupranti, — pasakė per petį Fin-Kedinas ir atsisuko į Toraką. — Tėvas tau nepasakojo, kas esi. Tiesa?

Torakas linktelėjo.

Varnų vadas akimirką nutilo. Jo veidas buvo ramus, bet Torakas pajuto, kad sustingę it kaukė bruožai slepia verdančią kovą.

— Tau reikia žinoti tik vieną dalyką, — pagaliau prakalbo Fin-Kedinas. — Lokys puolė tėvą neatsitiktinai. Jis rados tik dėl tėvo.

Torakui nustojo plakti širdis.

— Tik dėl tėvo?

— Fin-Kedinai, — įsikišo Sajun.

Varnų vadas dėbtelėjo į ją.

— Pati sakei, kad jis turi žinoti. Tad aš jam ir pasakoju.

— Bet juk, — atsiliepė Torakas, — luošys Klajoklis pa...

— Luošys Klajoklis, — atkirto Fin-Kedinas, — buvo pikčiausias tavo tėvo priešas.

Torakas prigludo prie stulpo.

— Mano tėvas neturėjo priešų.

Varnų vado akys grėsmingai blykstelėjo.

— Tėvas nebuvo paprastas Vilko klano medžiotojas. Jis buvo giminės burtininkas.

Torakas neteko žado.

— Jis nepasakojo tau ir to, tiesa? — paklausė Fin-Kedinas. — Taip, jis buvo vilkų burtininkas. Ir tik dėl jo tas padaras siautėja girioje...

— Ne, — sušnabždėjo Torakas. — Tai netiesa!

— Tai sakysi, kad jis tau taip nieko ir nepasakojo?

— Fin-Kadenai, — įsikišo Sajun, — jis bandė apginti...

— Taip, bandė, ir žiūrėk, kas išėjo! — baigė už ją Fin-Kedinas. — Gerai ūgtelėjęs vaikis ničnieko nežino! Bet tu nori, kad patikėčiau, jog jis vienintelis, kuris gali... — Staiga jis nutilo kratydamas galvą.

Stojo slogi tyla. Fin-Kedinas giliai atsikvėpė.

— Žmogus, kuris paleido į girią tokį lokį, — ramiai pasakė Torakui, — tai padarė turėdamas vienui vieną tikslą. Jis sukūrė lokį, kad tas nužudytų tavo tėvą.

Dangus jau švito rytuose, kai Torakas galop su titnago skeveldra perpjovė virvę ant riešų. Negalima buvo gaišti laiko. Ką tik Fin-Kedinas su Sajun sugrįžo į sueigą, kur prasidėjo karšti ginčai. Kiekvieną akimirką jie gali susitarti ir ateiti jo.

Prireikė daug pastangų perpjauti raiščius ant kulkšniukų. Jam sukosi galva. „Tėvas paliko tave vilkės irštvoje... Jis buvo Vilko klano burtininkas... Jį nužudė...“

Titnago skeveldra nuo prakaito slidinėjo tarp pirštų. Išsprūdo... Vėl sugraibė. Pagaliau perpjovė raiščius. Pajudino kulkšnis ir kone suspigo iš skausmo. Taip ilgai suveržtos kojos dabar degte degė.

Dar labiau kankino širdies skausmas. Tėvą nužudė. Nužudė luošys klajoklis, jis lokį pavertė šėtonu, nes turėjo vienintelį tikslą — sunaikinti tėvą...

Ne, tai neįmanoma. Čia kažkokia klaida.

Tačiau širdies gilumoje Torakas žinojo, kad tai tiesa. Prisiminė rūstų mirštančio tėvo veidą. Jis nedels ateiti manęs, sakė tada. Tėvas žinojo, ką padarė jo priešas. Žinojo ir kodėl lokį užkerėjo. Visko per daug jam iš karto suvokti. Atrodė, lyg visa, ką žinojo, kažkur dingo, tarsi stovi ant plonyčio ledo ir mato, kaip jis žaibiškai skilinėja jam po kojomis.

Kojų skausmas grąžino jį į palapinę. Ėmė trinti, kad jos atsigautų. Be to, basos pėdos šalo, bet nieko nepadarysi. Juk nežino, kur Oslakas padėjo jo apavą.

Niekieno nepastebėtas turi išsmukti iš palapinės ir nusigauti prie lazdynų laukymės pakrašty. Ir kaip nors apeiti sargybinius.

Neišdegs. Jį pastebės. Nebent kaip nors išblaškytų jų dėmesį...

Tolimoje stovyklos pusėje į miglotą ryto orą pakilo graudus stūgsmas. Kur tu esi? Aimanavo vilkiukas. Kodėl pametei mane šį kartą?

Torakas sustingo. Prie stūgaujančio vilko prisidėjo stovyklos šunys. Matė, kaip žmonės iš sueigos pašoko ir nubėgo žiūrėti, kas ten dedasi. Va, vilkas suteikė jam galimybę sprukti.

Turėjo greitai suktis. Mikliai šmurkštelėjęs iš palapinės, nėrė į lazdynų krūmų šešėlius. Žinojo, ką privalo daryti, ir bjaurėjosi tuo.

Turi palikti vilką.

DVYLIKTAS

Braunantis pro gluosnių tankynę upės link, šaltas oras plikino Torakui kaklą. Nuo akmenų kraujavo basos kojos. Bet jis kažin ar jautė tai.

Vilko dėka išsmuko iš stovyklos nepastebėtas, bet greitai jo pasigedo. Užpakalyje girdėjo dusliai aidintį triukšmą. Beržų tošies dūdos skelbė pavojų. Girdėjo žmones šūkalojant, šunis lojant. Varnai jį vejasi.

Gervuogių krūmai kabinosi už blauzdinių, kai slydo nuo upės kranto, kol pliumptelėjo į aukštų nendrių guotą. Ledinis juodas dumblas siekė tik iki kelių, bet buvo taip šalta, kad pridengė burną — bijojo, jog einantis iš jos garas gali jį išduoti.

Laimė, buvo pavėjui nuo persekiotojų: prakaitas jam žliaugte žliaugė, o jis dar gniaužė rankoje odos raištį nuo kulkšnių — šunys lengvai jį užuos. Ir nežinojo, ką su juo daryti: ar išmesti, ar dėl visa ko pasilaikyti — gal pravers.

Mintys kunkuliavo galvoje kaip srauni upė. Basas, beginklis, be daiktų — ničnieko, su kuo galėtų kabintis į gyvenimą, — tik guvios rankos ir galva ant pečių. Jei ir pavyks pasprukti, ką darys tada?

Staiga tarp triukšmingo šurmulio išgirdo vilkiuko balsą. Kur tu?

Dabar Torako dvejonės išsisklaidė. Negalima palikti vilko. Turiu jį išvaduoti.

Kaip norėjosi jam atsiliepti: Ateinu! Nebijok, aš tavęs nepamečiau, bet, žinoma, tai neįmanoma. O vilkiukas vis stūgavo.

Jam jau šalo kojos. Reikia bristi iš upės arba taip jas užgels, kad negalės paskui bėgti. Ėmė paskubomis galvoti.

Varnai mano, kad jis pasidavė šiaurėn, nes sučiuptas pats pasisakė ten einąs; todėl nutarė dabar taip ir daryti, bent kurį laiką, o paskui pasuks atgal, į stovyklą, vaduoti vilko; gal pasiseks apmauti Varnus, ir jie vis laikysis tos pačios krypties.

Brisdamas upe išgirdo šaką trakštelint.

Torakas atsigręžė.

Tykiai pliūkštelėjo. Pašnabždom nusikeikė.

Jis įsistebeilijo pro nendres.

Maždaug už penkiasdešimt žingsnių du vyrai sėlino pakrante į nendryną. Ėjo atsargiai, matyt, ketino sumedžioti jį. Vienas laikė lanką, didesnį už Toraką, su įdėta į templę strėle, kitas buvo nusitvėręs bazalto sviedžiamąjį kirvį.

Be reikalo slėpėsi nendryne. Būtų suradę, o jei plauktų upe, pamatytų ir nusmeigtų ietimi kaip lydeką. Reikia grįžti į mišką ir ten ieškoti slėptuvės.

Kiek galėdamas tyliau ėmė lipti į krantą. Labai status, tankiai prižėlęs gluosnių, ir jie gerai jį dengė. Po kojomis ėmė byrėti raudonžemio grumstai. Jei nuslystų vėl į upę, jie išgirstų...

Akmenukai pliumpsėjo į vandenį, kai Torakas nagais kabinosi į žemę. Laimė, beržo tošies dūdų gausmas nuslopino pliumpsėjimą, vyrai neišgirdo...

Sunkiai kvėpuodamas užsiropštė į viršų. Dabar į šiaurę. Dangus apsitraukęs, pagal saulę nenustatysi vietos, bet upė teka į vakarus, tai jei laikys ją už nugaros, vadinasi, eis į šiaurę.

Pasuko į tankų drebulių ir bukų mišką, tempdamas paskui žaliaminės odos raiščius — tegul lieka stiprus jo kvapas.

Grėsmingai arti ėmė loti įsiutę šunys. Per greitai pradėjo vilkti raištį. Šunys jau užuodė jo pėdsakus.

Siaubo pagautas greitai įlipo į artimiausią medį — susisukusią epušę — ir, vos spėjęs suvynioti virvę į kamuolį, sviedė kuo toliausiai upės link. Tuoj pat iš gervuogynų išmovė didžiulis rudas šuo.

Jis mėčiojosi apie Torako medį, o iš nasrų jam dribo putos. Pagaliau užuodė žaliaminės odos kvapą ir pasileido ieškoti jos kamuolio.

— Ei! — kažkas sušuko nuo upės. — Šuo užėjo pėdsakus!

Trys uždusę vyrai prabėgo pro Torako epušę — stengėsi pavyti šunį. Torakas prigludo prie medžio kamieno. Jei tik nors vienas būtų pažvelgęs aukštyn...

Vyrai dingo iš akių. Netrukus tolumoje išgirdo teškant upėje. Matyt, jo ieško nendryne.

Dar kiek palaukė — gal kas dar pasirodys, paskui nušoko nuo medžio.

Bėgo į šiaurę pro drebules, kad kiek nutoltų nuo upės, o vėliau sulėtino žingsnį ir sustojo. Reikia sukti į rytus ir grįžti į stovyklą, bet būtina ką nors sugalvoti, kaip sumėtyti pėdas.

Sukaupęs visą dėmesį, ėmė dairytis, kuo galėtų užmušti savo kvapą. Elnių išmatomis? Jokios naudos — šunys vis tiek seks paskui jį. Kraujažolių lapais? Gal ir padėtų. Jų stiprus, aitrus kvapas, ko gero, nustelbtų jo prakaitą.

Prie bukmedžio užėjo krūvelę ernio spirų: susimaišiusios, pūkuotos ir taip bjauriai smirdančios, kad net akys ėmė ašaroti. Labai gerai. Žiaugčiodamas nuo to dvoko, ištepė pėdas, blauzdas ir rankas. Erniai maždaug tokio dydžio kaip barsukai, bet puola visus, kas tik kruta, ir paprastai laimi. Šunys, ko gero, nerizikuos su tokiu susidurti.

Staiga nutilo dūdos. Tyla spengė ausyse. Siaubo pagautas suvokė, kad ir vilko stūgavimų negirdėti. Ar jam tik kas nenutiko? Tikriausiai Varnai nedrįs jo skriausti?

Torakas skynėsi kelią į stovyklą pro brūzgynus. Žemė ėjo įkalnėn, upė srauniai tekėjo pro kyšančius samanotus akmenis.

Priekyje į žemą pilką dangų vinguriavo dūmai. Stovykla, matyt, jau netoli. Jis slinko ištempęs ausis — ar kartais vandens šniokštimas neužgožia persekiotojų garsų. Sulig kiekvienu kvėptelėjimu gali išgirsti tempiant lanką, pajusti tarp menčių strėlę.

Nieko negirdėti. Gal jam pavyko juos apgauti, ir Varnai, ieškodami jo pėdsakų, dabar pasidavė šiaurėn?

Tarp medžių išvydo šmėžuojant kažkokius didelius kauburius. Iš karto sustojo. Numanė, kas ten gali būti, bet tikėjosi, kad klysta.

Nelyginant didžiulė rupūžė, prieš jį iškilo kauburys. Galva aukštesnis už jį, tankiai apžėlęs samanomis ir vaivorų uogienojais. Už jo kukmedžių tankmėje du mažesni gūbriai, apaugę bugieniais, apraizgyti gebenių.

Torakas stabtelėjo ką dabar daryti? Kažkada su tėvu buvo užėję tokių kauburių. Čia, matyt, Varno klano palaikų žemė — vieta, kur jie laidoja savo mirusiuosius.

Kelias į stovyklą, pas vilką, eina pro tą vietą. Ar įsidrąsins įkelti čia koją? Jis — ne Varno klano. Jų protėviai supyks, jei jis įžengs į kitos genties mirusiųjų poilsio vietą...

Migla plūkiojo tarp kauburių, o ant jų jam virš galvos stypsojo blyškūs vaiduokliški nudžiūvę maudos stiebai, iš vystančių raudoklių tamsiai raudonų kotų sklido nykus kito pasaulio tvaikas. Aplink rikiavosi tamsūs viską girdintys medžiai, žaliuojantys ir žiemą ir niekad nemiegantys. Ant aukščiausio bukmedžio šakų tupėjo trys varnai ir stebėjo jį. Kažin kuris jų klano globėjas?

Jau loja šunys užpakaly.

Jis pateko į spąstus. Fin-Kedinas gudrus: plačiai išskleidė tinklą, o paskui sutraukė jį apie savo auką.

Torakui nėra kur dėtis. Upė per srauni plaukti, jei įlips į medį, varnai pasakys medžiotojams, kur jis, o tada jau lėks iš medžio kaip pašauta voverė. Jei pasislėps medžių tankynėje, šunys išvilks jį kaip kokią žebenkštį.

Jis atsigręžė į persekiotojus. Nors neturėjo ničnieko, su kuo galėtų gintis, net akmenio. Traukėsi atatupstas — tiesiai į didžiausią kauburį. Jis užgniaužė klyksmą: kažkas stvėrė jį ties gyvųjų ir mirusiųjų slenksčiu.

Kažkas pačiupo jį iš užpakalio ir nutempė gilyn į tamsą.

TRYLIKTAS

Nejudėk, — sušnypštė balsas Torakui į ausį, — nerėk ir neliesk kaulų!

Torakas nė nematė kaulų; po teisybei, ničnieko nematė. Tvyrojo puvėsiais trenkianti tamsa, į gerklę įbestas peilis.

Jis sukando dantis, kad nekalentų. Aplink jautė vėsios žemės slėgį ir dūlančių mirusių varnų kaulus. Jis meldėsi, kad visos to kauburio sielos jau būtų toli nukeliavusios mirusiųjų keliu. Bet jeigu kelios jų dar liko čia?

Reikia būtinai iš čia ištrūkti. Dar nepraėjus ką tik patirtam siaubui, kad pakliuvo kažkam į rankas, išgirdo brazdinant akmenį, tarsi jo grobikas mėgintų užtaisyti kauburio angą. Dabar, kai akys priprato prie tamsos, pamatė siaurą šviesos ruoželį. Kad ir kas ten buvo atvilkta prie angos, matyt, ne per labiausiai tiko.

Jis jau galvojo mauti iš čia, kai išgirdo lauke balsus. Dar labai neaiškius, bet vis artėjančius prie kauburių.

Torakas išsitempė. Grobikas taip pat.

Triukšmas, žingsniai artėjo ir sustojo per maždaug tris žingsnius nuo Torako.

— Jis niekad nedrįstų čia ateiti, — pasakė vyras dusliu, baugiu balsu.

— Drįstų, — pašnabždom atsakė moteris. — Jis ne toks kaip visi. Matei, kaip jis nugalėjo Hordą. Iš jo visko galima laukti.

Torakas pajuto užmynęs ant samanų. Jam pakrypo koja ir tamsoje kažkas skimbtelėjo. Jis krūptelėjo.

— Ššš! — nutildė kitus moteris. — Kažką išgirdau!

Torakas užgniaužė kvapą. Grobiko peilį pajuto dar tvirčiau.

— Karr! — sukarkė varnas, ir kranksmas nuaidėjo per visus medžius.

— Globėjui nepatinka, kad mes čia, — sumurmėjo moteris. — Reikia eiti. Tavo teisybė — vaikis nebūtų išdrįsęs.

Torakui, praėjus pavojui ir klausantis tolstančių žmonių, pasidarė silpna. Po kiek laiko jis pamėgino pajudėti, bet peilio smaigalys sustabdė jį.

— Stovėk ramiai, — sušnypštė jo grobikas.

Atpažino balsą. Ren. Kodėl Ren?

— Tu smirdi, — sušnabždėjo ji.

Jis bandė pakreipti galvą, bet vėl peilis jį sustabdė.

— Kad šunys manęs neužuostų, — atsakė pašnabždom.

— Jie daugiau čia neateis, nevalia jiems.

Torakas susimąstė.

— Iš kur žinojai, kad eisiu tuo keliu? Ir kodėl...

— Nežinojau. Dabar tylėk. O tai jie dar sugrįš.

Po amžinybę, regis, trukusio laukimo Ren spyrė Torakui, kurio galūnės buvo šaltos, jas tampė mėšlungis, ir liepė judintis. Šmėkštelėjo mintis susidoroti su ja, bet persigalvojo. Susiremdami sudrumstų kaulų ramybę. Todėl tik nustūmė skalūno plokštę nuo angos ir iššliaužė į dienos šviesą. Tarp kauburių nieko nebebuvo. Net varnai nuskrido.

Paskui jį keturpėsčiomis išropojo Ren, tempdama dvi riešutmedžio kuprines – viena buvo jo. Apstulbęs pasidavė į raudoklių guotą ir spoksojo, kai ji vėl nulindo į kauburį, o dabar pasirodė su dviem suvyniotais guoliais, dviem strėlinėm ir lankais, susuktais nuo drėgmės į lašišos odą, ir elnio odos maišu, kuriame kažkas pasiutusiai spurdėjo.

— Vilkas! — šūktelėjo Torakas.

— Tyliau! — Ren įtariai žvilgtelėjo stovyklos pusėn.

Torakas atrišo maišą, ir vilkas šovė iš jo visas suplukęs ir pasišiaušęs. Jis šniurkštelėjo kartą ir jau būtų movęs sau, bet Torakas spėjo jį pačiupti ir įtikino vilką tyliai sulodamas, kad čia jis, o ne koks kraugerys ernis. Vilkiūkštis smagiai išsišiepė, stryktelėjo ant paskutinių kojų ir džiūgaudamas pasveikino jį, gribštelėdamas už smakro.

— Paskubėk! — paragino Ren užpakaly jo.

— Eime, — atšovė Torakas. Jis puolė rauti rasa permirkusias samanas, jomis nutrynė daugumą mėšlo ir apsiavė batus. Ren neužmiršo ir jų sužiūrėti.

Kai jis atsigręžė ir siekė kuprinės, didžiai nustebo išvydęs — ji įsidėjo į lanką strėlę ir nusitaikė į jį. Ren taip pat buvo užsimetusi ant peties jo lanką, strėlinę ir užsikišusi už diržo jo kirvuką bei peilį.

— Ką čia išsidirbinėji?! — šūktelėjo jis. — Maniau, kad tu man padedi.

Ji pažvelgė į jį šlykštėdamasi.

— Kodėl turėčiau tau padėti? Aš padedu tik savo klanui.

— Tai kodėl neišdavei manęs dabar?

— Todėl, kad noriu įsitikinti, jog nueisi į Pasaulio Dvasios Kalną. Jei nepriversiu tavęs, tu net ir nebandysi. Apsuksi uodegą ir spruksi sau, nes tu bailys.

Torakas žioptelėjo.

— Bailys?

— Bailys, melagis ir vagis. Pavogei mūsų stirniną, apmovei Hordą ir todėl jis pralaimėjo, melavai, kad nesi Klausantysis. O paskui dar pabėgai. Paskutinį kartą sakau: krutinkis!

Su Ren nutaikyta strėle į nugarą, degančiomis ausimis dėl jos kaltinimų Torakas, slapstydamasis už gluosnių, pėdino į vakarus upės link nešinas vilkiuku, kad šunys nesusektų jo pėdsakų.

Keista, kad persekiotojai visai nuščiuvo. Torakui tai kėlė didesnį nerimą negu jų tošies dūdos.

Ren žingsniavo greitai, o Torakas dažnai klupo. Ką gi, jis pavargęs, išbadėjęs, o ta — soti, išsiilsėjusi, ir dėl to bus sunkiau nuo jos pasprukti. Bet ji mažesnė, tad, ko gero, jis įveiktų ją, kol ji nepridirbo didesnių bėdų su tuo savo lanku.

Tik klausimas, kada? Šiuo metu ji, atrodo, nuoširdžiai trokšta pasitraukti nuo Varnų, veda jį vingiuotais elnių takeliais, jais einant galima geriausiai slėptis. Nutarė dar palaukti, kol daugiau atsitolins nuo stovyklos. Tačiau jos užgauliojimai kėlė pagiežą.

— Aš ne bailys, — pasakė jis per petį, kai, eidami paupiu, pateko į ūksmingą ąžuolyną. Čia, regis, persekiotojų pavojus buvo mažesnis.

— Tai ko pabėgai iš stovyklos?

— Jie rengėsi paaukoti mane!

— Dar nebuvo nutarta. Dėl to dar ginčijosi.

— Tai ką aš turėjau daryti? Laukti, kol nutars?

— Pranašystė, — šaltai atsakė Ren, — gali reikšti du skirtingus dalykus. Nebūtum pabėgęs, būtum tai sužinojęs.

— Atrodo, kad ir taip išklosi, — atšovė Torakas, — nes viską žinai.

Ji atsiduso.

— Pranašystė gali reikšti, kad tave reikia paaukoti — atiduoti tavo kraują Kalnui. — Taip padarydami, sunaikinsime lokį. Taip bent mano Hordas. Jis nori tave nužudyti ir pats nunešti tavo kraują Kalnui. — Ji stabtelėjo. — Sajun mano, kad pranašystė kitką reiškia: kad tik tu gali surasti Kalną ir užmušti lokį.

Torakas atsisuko ir įbedė į ją akis.

— Aš? Užmušti lokį?

Ji nužvelgė jį nuo galvos iki kojų.

— Žinau, kad tai atrodo neįmanoma. Bet Sajun tuo neabejoja. Aš taip pat. Klausantysis turi surasti Pasaulio Dvasios Kalną — ir tada, Dvasios padedamas, jis užmuš lokį.

Torakas sumirksėjo. Negali būti. Jie kažką čia painioja.

— Kodėl visą laiką neigi tai? — Ren jau piktai kalbėjo. — Tu esi Klausantysis. Pats žinai, kad esi. Kovojai gi oro padedamas, kaip ir pranašystėje pasakyta. Kalbėjai tylėdamas — tai tavo švilpynė. Ir patys pirmieji pranašystės žodžiai byloja, kad Klausantysis susikalba su kitais girios medžiotojais, — ir tu moki jų kalbą, nes tavo tėvas atidavė tave, visai mažutėlį, vilkei.

Torakas prisimerkė.

— Iš kur žinai?

— Juk turiu ausis, — atsakė ji.

Jie leidosi palei upę į vakarus. Eidamas Torakas girdėjo cypsint sniegeną, lesinėjančią gervuoges, vikšrų ieškantį ir taukšenantį medžius bukutį. Tie paukšteliai taip pat ramiai čia nesidarbuotų, jei kur nors netoliese būtų lokys...

Staiga vilkiūkštis pastatė ausis, jam ėmė trūkčioti ūsai.

— Gulkis! — sušnypštė Torakas, tempdamasis Ren.

Netrukus pro šalį prašliuožė dvi iš medžių skaptuotos kanojos. Torakas gerai įžiūrėjo vieną, praplaukusią arčiau jo. Irklavęs ją vyras buvo trumpais, rudais plaukais ir kirpčiais ant kaktos. Plačius pečius apsisiautęs standžia oda ir prisirišęs dirželiu prie krūtinės šerno iltį. Jam ant kelių gulėjo skalūno sviedžiamasis kirvis. Jis, kaip ir jo bendras kitoje kanojoje, kasdamasis galingais yriais, atidžiai žvalgė krantą. Aišku kaip dieną, ko ieško.

— Šerno klano, — sušnabždėjo Ren Torakui į ausį. — Matyt, Fin-Kedinas paprašė juos pagalbos mus surasti.

Torakui kaipmat kilo įtarimas.

— Iš kur jie gali žinoti, kad mes einame šiuo keliu? Ar tik tu nepalikai jiems kokių ženklų?

Ji išvertė akis.

— O kodėl aš turėčiau palikti?

— Todėl, kad vedi mane į kažkokį kitą klaną, kur mane paaukos.

— O gal tie Šerno klano vyrai, — pasakė ji pavargusiu balsu, — plaukė čia, nes jų rudens stovykla yra pasroviui ir... — Ji stabtelėjo. — Iš kur sužinojai, kad jie atplaukia?

— Aš nežinojau. Vilkas pasakė.

Ji atrodė nustebusi, o paskui ir išsigandusi.

— Tai tu tikrai susikalbi su juo, tiesa?

Torakas nieko neatsakė.

Ren atsistojo stengdamasi įveikti savo sutrikimą.

— Jie jau praplaukė. Laikas judėti į šiaurę. — Ji įdėjo strėlę į strėlinę, užsimetė lanką ant peties ir Torakui pasirodė, kad ji palankiau žiūri į jį. Bet Ren tuoj pat išsitraukė peilį ir bakstelėjo jam, kad sparčiau judintųsi.

Jie priėjo upelį, krintantį iš siauro uolėto tarpeklio, ir ėmė kopti aukštyn. Torakui iš nuovargio ėmė suktis galva. Nemiegojo praėjusią naktį, nieko burnoj neturėjo visą dieną.

Pagaliau nepajėgė daugiau žengti nė žingsnio ir suklupo. Vilkiukas striktelėjo jam iš glėbio tiesiog ant kojų — taip troško vandens.

— Ką dabar darai?! — šūktelėjo Ren. — Negalim čia sustoti!

— O ėmėm ir sustojom, — atsikirto Torakas. Prisirovė saują putoklių lapų, patrynė juos vandeny ir nusiplovė visas ernio mėšlo liekanas. Paskui pasilenkė ir iki valios atsigėrė.

Daug geriau pasijutęs, pasirausė viename maiše su džiovintos stirnienos suktiniais, kuriuos pats pagamino, rodės, prieš kažin kiek mėnulių. Atkandęs gabalą ir numetęs vilkui, ėmė pats valgyti. Skanumėlis! Sakytum, pajuto savyje stirnino jėgą.

Kiek padvejojusi Ren atsirišo savo kuprinę ir atsiklaupė prie jos, bet peilį laikė nukreiptą į Toraką. Panėrė ranką ir ištraukė tris rausvai rudus paplotėlius. Vieną ištiesė jam.

Torakas paėmė ir atsikando kąsnelį. Paplotėlis buvo riebus, sūrokas ir gardžiai kvepėjo.

— Džiovinta lašiša, — paaiškino Ren pilna burna. — Išmušam ją su elnio riebalais ir kadagių uogomis. Išlaikom visą žiemą.

Nustebo, kai ji ištiesė lašišos paplotėlį vilkui.

Jis pabrėžtinai nusisuko.

Padvejojusi Ren padavė paplotėlį Torakui. Jis patrynė jį tarp delnų, kad užmuštų Ren kvapą, ištiesė vilkui, ir šis kaipmat skanėstą prarijo.

Ren stengėsi nuslėpti nuoskaudą.

— Na ir kas? — pasakė gūžtelėjusi pečiais. — Aš ir taip žinau, kad jis nemėgsta manęs.

— Kai nuolat kiši jį į maišus... — pasakė Torakas.

— Jo paties labui.

— O šito jis nesupranta.

— Tai gal paaiškink jam?

— Nežinau, kaip tai pasakyti vilkų kalba. — Jis vėl atsikando lašišos paplotėlio. — Kodėl jį atsigabenai?

— Ką atsigabenau?

— Vilką. Nešei iš pat stovyklos. Juk buvo sunku. Kodėl?

Ji valandėlę tylėjo.

— Atrodo, kad tau jo reikia. Nežinau kodėl. Bet pamaniau, kad tau svarbu jį turėti.

Jam kilo pagunda prisipažinti, kad vilkas jo vedlys, bet susilaikė. Jis nepasitiki ja. Taip, ji padėjo jam pasprukti nuo Varnų, bet atėmė iš jo ginklus ir išvadino bailiu. Ir vis tebelaikė peilį, nukreiptą tiesiai į jį.

Tarpeklis statėjo. Torakas nutarė, kad čia jau galima vilkui pačiam eiti, ir vilkiukas bindzino pabrukęs uodegą. Jam taip kaip ir Torakui nepatiko kopti.

Apie vidudienį jie pasiekė keterą, nuo kurios buvo matyti didžiulis, medžiais užaugęs slėnis. Tarp medžių Torakas pastebėjo toli blyksinčią upę.

— Ten Platieji vandenys, — pasakė Ren. — Didžiausia upė šioje girios pusėje. Vanduo išteka iš Aukštųjų kalnų ledo upių į Kirvio ežerą, o iš jo veržiasi per Griausmingąjį krioklį į jūrą. Ten stovyklaujame ankstyvą vasarą, gaudome lašišas. Kartais, kai vėjas pučia iš vakartį, girdėti krioklys... — Jos balsas pamažu nuščiuvo.

Torakas spėjo, kad ji galvoja, kokią bausmę jai skirs klanas už tai, kad padėjo pabėgti belaisviui. Jei Ren nebūtų jo išvadinusi bailiu, ko gero, gailėtųsi jos.

— Mes kirsime slėnį, — pasakė ji jau guvesniu balsu. — Ten, kur tos pievos, bus lengviau rasti brastą per upę. O paskui pasuksime į šiaurę...

— Ne, — staiga pasakė Torakas. Jis parodė į vilką. Vilkiukas rado elnio taką, vingiuojantį į aukštas egles, nuo kurių šakų tįso barzdotos kerpės. Jis lūkuriavo jų.

— Eisime tuo keliu, — pasakė Torakas. — Apeisime slėnį. Nekirsime jo.

— Bet tada pasiduosime į rytus. Ir pasieksime Aukštuosius kalnus per greitai. Iš ten į šiaurę bus daug sunkiau eiti.

— Kokiu keliu eis Fin-Kedinas? — paklausė Torakas.

— Iš pradžių į vakarus, paskui į šiaurę.

— Tai matai — eiti į rytus visai nebloga mintis.

Ji suraukė kaktą.

— Ar čia kokia gudrybė?

— Klausyk, — pasakė jis. — Eime į rytus, nes taip vilkas rodo. Jis žino kelią.

— Ką? Ką čia dabar kalbi?

— Sakau, — ramiai atsakė, — kad jis žino kelią į Kalną.

Ren įbedė į jį akis. Paskui paniekinamai prunkštelėjo.

— Šitas vilkiūkštis žino kelią?

Torakas linktelėjo.

— Netikiu tavimi.

— Man nesvarbu, — atsakė Torakas.

Vilkas nekentė tos beuodegės patelės.

Nekentė nuo pat pirmos akimirkos, kai tik užuodė jos kvapą, kai tik ji nutaikė ilgą skraidantį nagą į jo brolį. Kaip išdrįso! Tarsi Didysis Beuodegis būtų koks laimikis!

O paskui ta beuodegė išdarinėjo baisius dalykus. Ji atplėšė vilką nuo Didžiojo Beuodegio ir įkišo į keistą, beorį urvą, kur jį taip traukė, kad net bloga darėsi.

Dar blogiau ji elgėsi su Didžiuoju Beuodegiu. Nejau ji nežino, kad jis vilkas vadas? Ji taip aštriai ir nepagarbiai ant jo stūgavo ta savo beuodegių kalba. Kodėl Didysis Beuodegis neparodė jai dantų ir nenuvijo jos šalin?

Dabar vilkui risnoti taku smagu, nes ji pėdina per kelis žingsnius užpakalyje. Gerai! Ji turėtų būti nuošaly.

Jis stabtelėjo, sušlamštė prie tako augančias bruknes, supuvusią išspjovė ir vėl pasileido risnoti jausdamas letenomis šiltą žemę, o ant nugaros karštai spinduliuojančią akį. Pakėlė snukį, kad sugaudytų kvapus, kylančius iš slėnio: kiek kėkšto ir daugybė senų elnio išmatų; keliolika audros išverstų eglių, galybės raudoklių ir suvytusių vaivorų. Geri, įdomūs kvapai, bet už jų — šaltas, siaubingas Greito vandens dvelksmas.

Vilką vėl sugriebė baimė. Šiaip ar taip, jis su Didžiuoju Beuodegiu turės kirsti Greitą vandenį. Ta vieta dar toli, už daugybės šuolių, bet vilkas jau girdi jį riaumojant. Ir taip garsiai, kad greit net jo vargšas puskurtis brolis išgirs juos.

Priekyje pavojus, ir vilkas baisiai nori pasukti atgal, bet žino, kad nevalia. Noras vis stiprėjo, traukė kaip į savą urvą, bet ne, negalima.

Staiga vilkas pajuto kitą kvapą. Jis išpūtė šnerves, kad geriau suuostų. Ausys pasistojo.

Blogai. Blogai blogai blogai.

Vilkas apsisuko ir nuliuoksėjo pas Didįjį Beuodegį.

KETURIOLIKTAS

— Kas jam? — sušnabždėjo Ren, žiūrėdama į siaubo apimtą vilkiūkštį.

— Nežinau, — burbtelėjo Torakas. Jam kūnas ėmė pagaugais eiti. Nebegirdėjo paukščių.

Ren išsitraukė jo peilį iš diržo ir sviedė jam.

Jis pagavo jį linktelėdamas.

— Reikia sukti atgal, — pasakė ji.

— Negalim. Čia kelias į Kalną.

Vilko gintarinės akys iš baimės patamsėjo. Jis lėtai tapeno pirmyn nuleidęs galvą, pasistojusiais gaurais.

Torakas su Ren kiek galėdami tyliai sekė paskui jį. Kadagiai kabinosi jiems už apavo. Nutįsusios kerpės plonomis gijomis plaikstėsi apie veidus. Visiškai nuščiuvę medžiai tarsi laukė, kas čia bus.

— Gal čia ne... — pralemeno Ren. — Gal, sakau, čia kokia lūšis? Ar ernis...

Torakas dar mažiau negu ji tuo tikėjo.

Jie padarė alkūnę ir priėjo nuvytusį beržą, per nagais giliai sužalotą jo žievę sunkėsi medžio kraujas.

Nei vienas, nei kitas neištarė nė žodžio. Abu žinojo, kad kartais lokiai raižo nagais medžius — taip žymi savo teritoriją arba norėdami pagąsdinti medžiotojus.

Vilkas priėjo prie beržo, kad geriau jį apuostytų. Torakas — jam iš paskos ir prie medžio su palengvėjimu atsiduso.

— Barsukas.

— Tikrai? — paklausė Ren.

— Rėžiai mažesni už lokio, ant tošies yra žemių. — Torakas apėjo medį. — Kasinėdamas kirminų, jis prisivarė po priekiniais nagais žemių. Čia sustojo juos išsivalyti, o paskui nudrožė į savo landą. Va ten... — mostelėjo ranka į rytus.

— Kaip visa tai supratai? — klausė Ren. — Ar vilkas pasakė?

— Ne. Giria pabylojo. — Jis pastebėjo jos sutrikusį žvilgsnį. — Kiek anksčiau mačiau liepsnelę su barsuko plaukais snape. Ji atskrido iš rytų. — Torakas gūžtelėjo pečiais.

— Esi akylas pėdsekys, tiesa?

— Tėvas buvo akylesnis.

— Tu daugiau už mane išmanai, — pasakė Ren. Ištarė tai be pavydo, tiesiog pripažino tiesą. — Bet kodėl barsukas išgąsdino vilką?

— Nemanau, kad išgąsdino, — pasakė Torakas. — Čia būta dar kažko.

Ren paėmė jo kirvį, lanką, strėlinę ir ištiesė jam.

— Imk. Geriau turėkis juos.

Jie slinko taku. Vilkas lapeno pirmas, paskui jį Torakas, žvalgydamasis pėdsakų, ir paskutinė pėdino Ren — ta stengėsi viską įžiūrėti tarp medžių.

Kai jie nuėjo dar penkiasdešimt žingsnių, Torakas taip staigiai sustojo, kad ji užlipo jam ant kulnų.

Jaunas berželis dar vaitojo, bet jam jau neilgai liko gyventi. Lokys, atsistojęs piestu, čia liejo savo pyktį: nulaužė visą medelio viršūnę, nuplėšė tošį ilgais dryžiais, iš jų lašėjo syvai, aukštai kamieną suraižė giliomis įpjovomis. Siaubingai aukštai. Ren, atsistojusi Torakui ant pečių, tikrai ji nepasiektų apatinių rėžių.

— Negali lokys būti toks didelis, — sukuždėjo ji.

Torakas nieko neatsakė. Jis mintimis sugrįžo į melsvą rudens prietemą — padėjo tėvui įrengti nakvynvietę. Torakas pokštavo, tėvas juokėsi. Tada giria pratrūko. Varnai pagavo krankti. Pušys traškėti. Ir iš medžių patamsių išnėrė dar tamsesnis šešėlis...

— Rėžiai seni, — pasakė Ren.

— Ką? — paklausė Torakas.

Ji mostelėjo į kamieną.

— Medžio kraujas sukietėjęs. Atrodo beveik juodas.

Jis įsistebeilijo į kamieną. Teisybė. Lokys suraižė žievę bent prieš dvi dienas.

Bet negalėjo lengviau kaip Ren atsidusti. Ji nežinojo paties baisiausio dalyko.

Sulig kiekviena atimta gyvastimi, sakė tėvas, jis stiprėja... Kai raudonoji akis iškils aukščiausiai danguje... lokio nenugalėsi.

Štai įrodymas. Tą naktį, kai puolė, lokys buvo didžiulis. Bet ne toks milžinas.

— Ką sakei? — paklausė Ren.

Torakas perpasakojo tėvo žodžius.

— Jis vis didėja, — pasakė jis.

— Bet... dar nepraėjo mėnulis.

— Žinau.

Už kelių žingsnių nuo tako Torakas rado tris ilgus juodus plaukus, pakibusius sulig galva ant šakelės. Jis šastelėjo atgal.

— Lokys ėjo tuo keliu. — Parodė žemyn į slėnį. — Žiūrėk, šakos šiek tiek kitaip pasisukusios.

Bet tai jo nenuramino. Lokys gali sugrįžti ir kitu taku.

Tankaus krūmyno apačioje išgirdo karetaitę čiauškant.

Torakas lengviau atsiduso.

— Nemanau, kad jis kur čia pat. Tada nekliaugėtų karetaitė.

Nakčiai atėjus, prie drumsto upelio juodu pasidarė lapinę, prisilenkę lazdynų ataugų ir pasigrėbstę senų lapų.

Bugieniai kaip ir dengė juos; užsikūrė nediduką laužą, suvalgė kelis džiovintos mėsos suktinukus. Paplotėlių iš upėtakių nedrįso judinti — juos lokys būtų užuodęs per kažin kokį atstumą.

Naktis buvo šalta, ir Torakas sėdėjo susigūžęs savame guolyje, klausydamasis vos girdimo, tolimo riaumojimo — Ren sakė, kad ten dunda Griausmingasis krioklys.

Kodėl tėvas niekad jam nepasakojo apie pranašystę? Kodėl jis — Klausantysis? Ką tai reiškia?

Šalia jo miegojo vilkas, karpydamas ausimis. Ren sėdėjo ir stebėjo iš ugniavietės repečkojantį vabalą.

Dabar Torakas žino, kad gali pasitikėti ja. Ji, nepaisydama pavojų, jam daug padėjo, be jos nebūtų galėjęs pabėgti. Keistas nepatirtas jausmas — turėti ką nors savo pusėje. Tada jis pasakė:

— Man reikia tau kai ką papasakoti.

Ren pasiekė šakelę ir padėjo vabalui ant jos užlipti.

— Mano tėvas prieš mirdamas liepė man prisiekti: turėsiu surasti Kalną arba ieškodamas jo mirti. — Jis patylėjo. — Nežinau, kodėl jis liepė man prisiekti. Bet aš prisiekiau. Ir padarysiu, ką galėsiu.

Ji linktelėjo, ir jis suprato, kad pirmą kartą Ren tikrai juo patikėjo.

— Kai ką ir aš turiu tau pasakyti, — atsiliepė Ren. — Apie pranašystę. — Suraukusi kaktą, ji sukinėjo šakelę tarp pirštų. — Kai... Jei rasi Kalną, negalėsi tuoj imti ir prašyti Dvasios pagalbos. Pirmiau turėsi įrodyti, kad esi vertas jos. Sajun tai sakė vakar vakare. Sakė, kad luošys Klajoklis, sukurdamas tokį lokį, sulaužė pažadą, nes paleido į pasaulį padarą, kuris žudo be priežasties. Jis užrūstino Pasaulio Dvasią. Reikės dar daug nuveikti, kad ji tau padėtų.

Torakas bandė nuryti seilę.

— Ką reikės nuveikti?

Jų akys susidūrė.

— Turėsi atnešti jai tris paveikiausius Nanuako daiktus.

Torakas pažvelgė į ją.

— Sajun sako, kad Nanuakas yra kaip didelė, neturinti galo upė. Visi padarai ir daiktai turi jo dalelę. Medžiotojai, žvėrys, akmenys, medžiai. Kartais ypatinga jo dalelytė pasirodo na kaip puta upėje. Kai taip nutinka, ji turi neįtikėtinos galios. — Ren padvejojo. — Tai ir turi surasti. Jei nerasi, Pasaulio Dvasia tau nepadės. Ir tu niekad nesunaikinsi lokio.

Torakas sunkiai kvėpavo.

— Trys Nanuako daiktai, — kimiu balsu pakartojo jis. — Kas jie? Kaip jų turiu ieškoti?

— Niekas nežino. Turime tik mįslę. — Ji užsimerkė ir pasakė:

Visų giliausias — žvilgsnis paskendęs.

Visų seniausias — dantis akmens.

Visų šalčiausias — šviesis tamsiausias.

Pakilo vėjas. Bugieniai rūsčiai sukuždėjo.

— Ką tai reiškia? — paklausė Torakas.

Ren atsimerkė.

— Kas gali žinoti?

Jis nuleido galvą ant kelių.

— Tai turiu surasti kalną, kurio niekas nėra matęs. Ir įminti mįslę, kurios niekas nebuvo atspėjęs. Ir užmušti lokį, kurio niekas negali įveikti.

Ren giliai atsikvėpė.

— Reikia mėginti.

Torakas nutilo. Paskui paklausė.

— Kodėl Sajun tai papasakojo tau? Kodėl tau?

— Aš niekad jos nekamantinėjau, ji pati ėmė ir viską išklojo. Ji mano, kad, kai išaugsiu, turėsiu būti burtininkė.

— O tu nenori?

— Ne! Bet, sakau, gal tos kalbos turėjo tikslą. Nebūtų man papasakojusi, kaip būčiau galėjusi tau visa tai pasakyti?

Vėl stojo tyla. Po kiek laiko Ren išropojo iš savo guolio.

— Nunešiu mūsų ryšius į šalį. Dar, ko gero, maisto kvapai privilios čia lokį.

Kai ji nuėjo, Torakas susirangė savo pusėje ir pasinėrė į žioruojančius žarijų slėpinius. Aplink mieganti giria girgžčiojo, sapnuodama didingus žalius sapnus. Jis galvojo apie tūkstančių tūkstančius medžių dvasių, susigrūdusių tamsoje, — jos laukė jo, tik jo vieno, kad išvaduotų nuo lokio. Galvojo apie auksinius beržus ir raudonus šermukšnius, nuostabius žalius ąžuolus. Galvojo apie knibždančius žvėris, apie ežerus ir upes, pilnas žuvų, apie visokiausius kitus medžius, jų žievę, akmenis, laukiančius tavęs, jei žinai, kur jų ieškoti. Giria pilna visko, ko tik tau reikia. Tik dabar jis suvokė, kaip myli ją.

Jei lokys nebus sunaikintas, visa tai pražus.

Pašoko vilkiūkštis ir nurisnojo į savo naktinę medžioklę. Grįžo Ren, be žodžių įlindo į savo guolį ir užmigo. O Torakas vis stebeilijo į ugnį.

„Tos kalbos turėjo tikslą“, — sakė Ren. Kažkaip keistai tie žodžiai suteikė jam jėgų. Jis yra Klausantysis. Prisiekė surasti Kalną. Giriai reikia jo. Jis padarys viską, ką galės.

Torakas miegojo neramiai. Sapnavo tėvą, jis vėl buvo gyvas, bet vietoj veido jam bolavo baltas akmuo. Aš ne tėvas. Aš vilkų burtininkas...

Torakas krūptelėjo ir pabudo.

Veidu pajuto vilkiuko kvėpavimą, ūsus, švelniai liečiančius jam vokus, saldžiai dygų liežuvį, laižantį skruostus ir kaklą.

Torakas lyžtelėjo vilkiukui nosį, o vilkiukas prikišo snukį jam prie smakro, paskui atsitūpė prieš jį su nepritariančia išraiška.

— Mums reikėjo persikelti arčiau žemupio, — pasakė Ren, kai jie atsisuko į Griausmingąjį krioklį.

Torakas nusibraukė vandens purslus nuo veido stebėdamasis, kaip girioje gali būti tokia nirtulinga rūstybė.

Visą dieną jie ėjo link ramių žalsvų Plačiųjų vandenų aukštupio. Bet čia nuo stačiausios uolos griaudėjant krintančių vandenų įtūžis šiurpino. Atrodė, visa giria stovi įsistebeilijusi į krioklį.

— Mums reikėjo persikelti arčiau žemupio, — vėl pasakė Ren.

— Tada būtume matomi kaip ant delno, — atsakė Torakas.

— Tos pievos per daug matomos. Be to, vilkas norėjo likti šioje pusėje.

Ren surakino lūpas. Paskui tarė:

— Jei vilkas vedlys, tai kur jis dabar?

— Jam baisus šniokščiantis vanduo. Per potvynį nuskendo visa jo šeima. Bet jis sugrįš, kai surasime būdą, kaip persikelti per krioklį.

— Chmm... — numykė neįtikinta Ren. Kaip ir Torakas, miegojo ji blogai ir buvo visą rytą surūgusi. Nė vienas neužsiminė apie mįslę.

Pagaliau jie surado elnių taką, vingiuojantį aukštyn šalia krioklio. Status, dumblotas, ir, kol užsiropštė į viršūnę, baisiai pavargo ir visai sušlapo nuo purslų. Vilkas jau laukė jų — tupėjo po beržu, kad nepasiektų vanduo, ir drebėjo iš baimės.

— Tai kur dabar? — sušniokštė Ren.

Torakas stebėjo vilką.

— Eisim paupiu, kol jis pasakys, kad reikia keltis į kitą krantą.

— Ar plauki? — paklausė Ren.

Jis linktelėjo.

— Otų?

— Taip. Vilkas plaukia?

— Nemanau.

Jie pradėjo brautis į aukštupį pro gervuogių krūmus, susiraizgiusius šermukšnius ir beržus. Diena buvo šalta, apniukusi, vėjas žarstė beržų lapus į upę lyg mažus gintarinius strėlės antgalius. Vilkas risnojo su priplotomis ausimis. Iš pažiūros upė tekėjo ramiai, bet greitėjo į krioklį.

Jiems toli dar nenuėjus, vilkas ėmė lakstyti pakrante pirmyn atgal ir stūgčioti. Torakas jautė jo baimę. Jis atsigręžė į Ren.

— Nori kirsti upę, bet bijo.

— Čia per tankūs gervuogių krūmai, — pasakė Ren. — Gal toliau, per tuos akmenis?

Akmenys buvo glotnūs, apėję išdavikiškai atrodančiomis samanomis kyšojo daugiau kaip per pusę rankos iš vandens. Gal čia ir yra jų kelias?

Torakas linktelėjo.

— Aš eisiu pirma, — pasakė Ren, nusiavė batus ir pririšo prie kuprinės; paskui užraitojo blauzdines. Susirado lazdą lygsvarai išlaikyti, užsimetė kuprinę ant vieno peties, kad netrauktų jos aukštielninkos, jei pargriūtų. Strėlinę ir lanką nešė kita ranka, aukštai iškėlusi ją virš galvos.

Priėjusi prie vandens atrodė išsigandusi. Bet perėjo upę nepaslysdama iki paskutinio akmens, o nuo jo šoko į krantą; grybštelėjo už gluosnio šakos ir jos laikydamasi išropojo į krantą.

Torakas pasidėjo ryšulį ir ginklus ant kranto, nusiavė batus. Perneš vilkiuką per upę, tada sugrįš daiktų.

— Eikš čia, vilke, — akino jis draugą. Paskui pritūpęs ėmė kalbinti jį vilkų kalba tyliai ir drąsinamai kiauksėdamas.

Vilkas šovė po kadagio krūmu ir nė už ką nelindo iš ten.

— Įkišk jį į kuprinę! — šaukė Ren nuo kito kranto. — Vienintelis būdas jį pergabenti!

— Jei taip padaryčiau, visiems laikams prarasčiau jo pasitikėjimą!

Jis atsisėdo ant pakrantės samanų. Nusižiovavo ir išsitiesė — tegu vilkas mato, kad ranka numojo į visus rūpesčius.

Po kiek laiko vilkas išlindo iš kadagyno ir atsitūpė šalia jo.

Torakas vėl nusižiovavo.

Vilkas, žvilgtelėjęs į jį, taip pat plačiai nusižiovavo ir užkaukė.

Pamažu Torakas atsikėlė ir paėmė vilkiuką į glėbį, tykiai vilkų kalba murmėdamas.

Po Torako basomis kojomis akmenys buvo šalti kaip ledas ir slidūs. Glėbyje vilkiukas ėmė iš siaubo virpėti.

Kitame krante Ren, laikydamasi viena ranka jauno berželio, palinko į juos.

— Na va, — šaukė perrėkdama krioklio riaumojimą. — Beveik ir perėjote!

Vilkas nagais įsikirto Torakui į berankovį.

— Paskutinis akmuo! — šaukė Ren. — Aš jį paimsiu...

Banga šliūkštelėjo ant akmens ir apliejo juos šaltu vandeniu. Vilkui drąsa išgaravo. Kaip paklaikęs pasimuistė, ištrūko Torakui iš glėbio ir dryktelėjo — priekinėmis kojomis įsikibo į krantą, užpakalinės pliūkštelėjo į vandenį.

Ren pasilenkė ir nutvėrė vilkiūkštį už pakarpos.

— Turiu jį! — suriko visa gerkle.

Torakas prarado pusiausvyrą ir pliumptelėjo į vandenį.

PENKIOLIKTAS

Torakas iškilo, prunkšdamas iš šalčio ir kovodamas su tėkme. Buvo geras plaukikas, todėl labai nesibaimino. Va, pagriebs tą šaką, išsikišusią nuo kranto...

Na, kita pasitaikys.

Užpakaly girdėjo Ren, šaukiančią jo vardą; ji veržėsi pro gervuogyną, vilkas atkakliai lojo. Matyt, krūmai labai tankūs, nes Ren su vilku greitai tolo nuo jo.

Upė trenkė Torakui iš užpakalio, suglebusi kaip permirkusį lapą tėškė į uolą. Jis paniro. Kai atsispyręs iškilo į paviršių, apstulbo — kaip toli jį nunešė srovė. Jau negirdėti nei Ren, nei vilko, riaumojantis krioklys, nustelbdamas visus kitus garsus, artėjo žaibišku greičiu.

Berankovė odinukė ir blauzdinės traukė jį žemyn. Nuo šalčio rankos kojos apmirė ir pavirto stagarais iš kaulo ir raumenų — tokiais darbuodamasis, kažin ar pajėgs išlaikyti galvą virš vandens. Nieko nematė, tik baltai putotas bangas ir šmėkščiojančius gluosnius. Paskui ir tai dingo, kai vėl paniro po vandeniu.

Dabar jau aiškiai suvokė, kad srovė žiebs jį į krioklį — ir jis gaus galą.

Nebuvo kada bijoti. Jį apėmė lyg ir pyktis, kad viskas taip baigsis. Vargšas vilkiukas. Kas jį dabar žiūrės? Ir vargšė Ren. Reikia tikėtis, kad ji nepamatys sumaitoto jo lavono.

Mirtis skrieja pas jį. Per putas ir purslus blykstelėjo vaivorykštė... paskui bangos nurimo, paviršius pasidarė glotnus kaip oda ir staiga jau nėra upės, vis sunkiau kvėpuoti. Mirtis jo siekia ir traukia pas save, viskas spindi, ramu ir malonu kaip prieš miegą...

Jis vis grimzdo, burna, nosis, ausys pilnos vandens. Upė jį visą prarijo: jis jos viduje, o ji, ta griaudžianti vandens jėga, riaumoja virš jo. Ir vis dėlto dar pakilo įkvėpti oro. Bet upė vėl įsitraukė jį į sūkuriuojančias žalias savo gelmes.

Upės riaumojimas nuščiuvo. Žaibai blykstelėjo akyse. Jis grimzdo. Vanduo iš mėlyno pavirto tamsiai žaliu, o paskui juodu. Nejautė nei nuovargio, nei šalčio. Troško viską baigti ir užmigti.

Staiga išgirdo tykų, burbuliuojantį kikenimą. Plaukai, panašūs į žalius vandens augalus, apsivijo jam apie gerklę. Žiaurūs veidai negailestingomis baltomis akimis dėbsojo į jį.

Eikš pas mus! Kvietė upės skenduoliai. Tegul tavo sielos išsilaisvina iš to vangaus, apsunkusio kinio!

Jam pasidarė bloga, tarsi kas būtų paleidęs žarnas.

Žiūrėkit, žiūrėkit! Juokėsi skenduoliai. Kaip mikliai jo sielos ima laisvintis! Kaip noriai jos veržiasi pas mus!

Torakas vartaliojosi it nugaišusi žuvis. Skenduoliai teisūs. Nesunku palikti kūną ir leisti jiems amžinai supti jį šaltuose glėbiuose...

Vilko beviltiškas staugimas pasiekė jį.

Torakas atsimerkė. Paskui sprunkančius skenduolius tamsoje pasipylė sidabriniai burbuliukai.

Ir vėl vilkas jį šaukė.

Vilkas negali be jo. Juodu kartu turi šį tą nuveikti.

Plakdamas nutirpusiomis galūnėmis, jis ėmė veržtis į paviršių. Žaluma pasidarė šviesesnė. Šviesa traukė jį...

Jis jau buvo beveik pasiekęs jį, kai kažkas privertė žvilgtelėti žemyn — ir jis išvydo jas. Giliai giliai dvi neregės baltos akys spoksojo į jį.

Kas tai? Upės perlai? Ar akys kurio nors skenduolio?

Pranašystė! Mįslė. Visų giliausias žvilgsnis paskendęs.

Krūtinė kone sprogo. Jei tuoj neįkvėps oro, mirs. Bet jei nenuners žemyn dabar ir nepaims tų akių, nesvarbu, kieno jos, jis praras jas amžiams.

Susirietė ir iš visų jėgų pasiyrė į dugną.

Nuo šalčio jam skaudėjo akys, bet nedrįso užsimerkti. Arčiau, vis arčiau... jau pasiekė dugną ir grybštelėjo ledinio dumblo saują. Turi jas! Bet įsitikinti bijojo, nes vanduo susidrumstė — tai kaip dabar atgniauši saują, gali nuslysti nuo delno, be to, jautė rankoje svorį, traukiantį apačion. Tad Torakas apsisuko, pasispyrė ir ėmė kilti į šviesą.

Bet jėgos seko, kilo neapsakomai lėtai, jį smukdė ir vandens primirkę drabužiai. Dar labiau ėmė blykčioti šviesos akyse. Dar daugiau vandenyje kikeno. Per vėlu, kuždėjo skenduoliai, jau niekad nepasieksi šviesos! Pasilik pas mus, vaikine, juk sielos jau apleidžia tave. Pasilik čia amžinai...

Kažkas čiupo jam už kojos ir ėmė traukti žemyn.

Jis spardėsi. Bet niekaip negalėjo ištrūkti. Kažkas laikė jo blauzdinę virš kulkšnies. Jis sukinėjosi, stengdamasis išsilaisvinti, tačiau koją laikė labai tvirtai. Mėgino išsitraukti peilį, bet prieš kirsdamas upę dirželiu prie makšties pririšo rankeną, tad dabar peilio negalėjo ištraukti.

Jam užvirė pyktis. „Šalin nuo manęs! — šaukė mintyse. — Nepaimsite manęs, nepaimsite ir Nanuako!“

Įsiūtis suteikė stiprybės ir jis iš visų jėgų trūktelėjo koją. Ištrūko! Kažkas sugargaliavo ir smuko į tamsybes. Torakas šovė viršun.

Jis tiesiog sprogo nuo vandens, orą gaudė visa krūtine. Jam prieš akis atsivėrė saulės apšviestas žalias upės paviršius, sušmėžavo greitai artėjanti palinkusi virš vandens šaka. Su laisva ranka griebė ją... ir nepagriebė. Baisus skausmas nusmelkė galvą.

Suvokė, kad dar gyvas. Jautė upę teliūškuojant, girdėjo savo gergždžiantį kvėpavimą, bet, nors buvo atsimerkęs, nieko nematė.

Jį apėmė siaubas. „Ne, aš ne aklas, — galvojo. Ne, ne, tik ne tai!“

ŠEŠIOLIKTAS

Beuodegė inkščioja ir maskatuoja priekinėmis letenomis, todėl vilkas paliko ją ir nurūko taku. Kai užuodė Didįjį Beuodegį tarp gluosnių, ir pats ėmė inkšti. Jo brolis buvo užkliuvęs už rąsto, tysojo pusiau vandeny. Nuo jo krauju neša, ir jis visai nejuda.

Vilkas laižė šaltus skruostus, bet Didysis Beuodegis nė krust. Jis jau negaudo oro? Vilkas užvertė snukį ir sustaugė.

Girdėti kerėpliški žingsniai — ateina Beuodegė. Vilkas liuoktelėjo ginti brolio, bet ji nustūmė jį šalin, pakišo priekines letenas po Didžiojo Beuodegio pečiais ir ištraukė jį iš vandens.

Kad ir nenorom, vilkas pripažino jį labai gerai padarius.

Stebėjo, kaip ji uždėjo priekines letenas ant Didžiojo Beuodegio krūtinės ir smarkiai spaudė. Didysis Beuodegis pradėjo kosėti! Ėmė vėl gaudyti orą!

Bet vos tik vilkas prišoko prie brolio aplaižyti snukio, jį vėl nuvijo! Nepaisydama vilko grėsmingo urzgimo, Beuodegė pastatė Didįjį Beuodegį ant užpakalinių kojų ir nusvirduliavo abu pakrante. Didysis Beuodegis vis nenuovokiai suko į lazdynus, tarsi nematė, kur reikia eiti.

Vilkas budriai ėjo šalia jų ir kiek atsipūtė tik tada, kai priėjo urvą per gerą atstumą nuo Plačiųjų vandenų. Urvas buvo kaip reikiant, ne kokia maža beorė landa.

Beuodegė patelė vis dar neleido vilko prie brolio. Urgzdamas vilkas šonu pastūmė ją. Užuot pasitraukusi, paėmė pagalį ir, parodžiusi jį vilkui, metė iš urvo.

Vilkas visiškai nekreipė į tai dėmesio ir pasislinko prie Didžiojo Beuodegio, kuris stengėsi nusinerti kailį. Galop Beuodegis liko tik su ilgais juodais gaurais ant galvos. Gulėjo susirietęs ant šono, užsimerkęs ir šalčio krečiamas. Ta jo vargana oda be kailio visai niekam tikus.

Vilkas prisišliejo prie jo, kad sušildytų, o Beuodegė mikliai pakėlė Švytintį, karštai kandantį žvėrį. Didysis Beuodegis pasislinko prie šilumos, o vilkas budriai sergėjo, kad broliui tas žvėris neįkąstų į leteną.

Tada vilkas ir pamatė, kad Didysis Beuodegis priekinėje letenoje laiko kažką keistai švytintį.

Vilkas apuostė ir šastelėjo atgal. Trenkė medžiotojo ir grobio, Greito vandens ir medžio mišiniu ir iš jo sklido vos girdimas ir aukštas garsas. Jį vilkas tik dabar išgirdo.

Vilkas išsigando. Suvokė, kad čia rados kažkas labai labai galingas.

Torakas susirangė savo guolyje ir be perstojo drebėjo. Galva degė ir visas kūnas buvo tarsi gyva žaizda, bet visų blogiausia, kad nemato. Aklas, aklas, dunksėjo širdy.

Per ugnies traškesį girdėjo Ren piktai niurnant.

— Tai bandei atimti sau gyvybę?

— Ką? — paklausė jis, bet pasigirdo tik duslus murmtelėjimas, nes burna buvo užakusi sūriai salsvais kraujo krešuliais.

— Buvai beveik jau paviršiuje, — kalbėjo Ren, spausdama jam prie kaktos lyg ir voratinklius, — bet paskui apsisukai ir nėrei, tyčia nėrei vėl dugnan!

Ji juk nežino apie Nanuaką. Bet ranka buvo taip sušalusi, kad negalėjo atgniaužti kumščio ir parodyti jai.

Ant veido pajuto karštą vilko liežuvį. Švystelėjo šviesos plyšelis. Paskui didelė juoda nosis. Torakui iš džiaugsmo suspurdėjo širdis.

— Aš matau tave! — šūktelėjo jis.

— Ką? — burbtelėjo Ren. — Žinoma, kad matai! Prasikirtai kaktą, kai atsitrenkei į šaką, ir kraujo pateko į akis. Galvos žaizdos labai kraujuoja. Argi nežinai?

Torakui taip palengvėjo ant širdies, kad būtų ėmęs judėti, jei dantys nebūtų taip baisiai kalenę.

Apvedęs akimis pamatė nedidelę, kalvoje išraustą olą. Beržinės malkos dega kaitriai ir jo permirkusios drapanos, iškabintos ant besiraizgančių virš galvos šaknų, jau pradeda garuoti. Krioklio riaumojimas buvo kurtinantis, ir iš jo garso bei iš medžių viršūnių, matomų pro olos angą, sumetė, kad jie kažkur virš slėnio. Neprisimena, kaip čia pateko. Matyt, Ren bus jį čia atvilkusi. Bet kaip įstengė?

Klūpo šalia ir atrodo labai sukrėsta.

— Tau labai labai pasisekė, — tarė ji. — Gulėk dabar ramiai. — Iš savo vaistažolių maišelio ištraukė džiovintų kraujažolių lapų ir sutrynė juos delne. Tada, nuėmusi voratinklius, pridėjo prie kaktos kraujažolių. Jos lipte prilipo kaip šašas.

Torakas užsimerkė ir klausėsi niekad nesibaigiančio krioklio įsiūčio. Vilkas įlindo pas jį į guolį ir tol rangėsi, kol patogiai įsitaisė. Jis puikavosi savo kailiu ir šiluma, laižydamas Torakui petį. Torakas taip pat lyžtelėjo jam nosį.

Nubudęs jau nebedrebėjo, o delne vis dar spaudė Nanuaką. Kumštyje jautė jo svorį.

Vilkas šniukštinėjo urvo galą, o Ren rūšiavo sterblėje vaistažoles. Torako maišas, apavas, strėlinė ir lankas buvo tvarkingai sudėti už jos. Dėl jo daiktų ji turėjo dar kartą kirsti upę. Du kartus.

— Ren, — pašaukė jis.

— Ką? — atsiliepė nežiūrėdama į jį. Iš balso suprato, kad ji dar tebepyksta.

— Ištraukei mane iš upės. Iki čia tempei visą kelią. Net mano daiktus atnešei. Negaliu net įsivaizduoti... tu labai drąsi.

Ji nieko neatsakė.

— Ren, — jis vėl prakalbo.

— Ko?

— Turėjau nerti į dugną. Tiesiog turėjau.

— Kodėl?

Nerangiai jis ištraukė Nanuaką laikančią ranką ir atgniaužė kumštį.

Sulig ta akimirka ugnis tarsi prigeso. Šešėliai iššoko ant urvo sienų. Ore ėmė traškėti kaip trenkus žaibui.

Vilkas nustojo šniukštinėjęs ir įspėjamai suniurzgė. Ren visa nuščiuvo.

Žalio dumblo guolyje, nelyginant mėnuo ūkanotą naktį, švytėjo upės akys. Žiūrėdamas į jas, Torakas pajuto panašią negalę, gramzdinusią jį upės dugnan. Tai ir yra Visų giliausias žvilgsnis paskendęs, ar ne? Pirma Nanuako dalis?

Ren veidas visiškai nubalo.

— Nejudėk, — pasakė ji ir movė iš urvo; grįžo su raudonais šermukšnių lapais.

— Gerai, kad ant delno yra dumblo, — pasakė. — Būtinai žiūrėk, kad jos nepaliestų tavo odos. O tai išsiurbs tau priklausančią Pasaulio Dvasios dalį.

— Gal aš jau tai patyriau? — sumurmėjo jis. — Upėje man ėmė svaigti galva. — Jis papasakojo apie skenduolius.

Ji žiūrėjo į Toraką pilnomis siaubo akimis.

— Kaip tu nebijojai? Jeigu jie būtų tave pačiupę... — Ji padarė ranka ženklą, saugojantį nuo piktų dvasių. — Tiesiog sunku patikėti, kad miegojai, laikydamas jas saujoj. Negalima nė truputėlio delsti.

Išsitraukusi iš savo berankovės odinukės juodą maišelį, prikišo į jį šermukšnių lapų.

— Tie lapai turėtų apsaugoti mus, — pasakė, — o maišelis taip pat sergės, nes yra iš varno odos. — Paėmusi Torakui už riešo, iškrėtė upės akis į maišelį ir kietai užrišo.

Vos tik Nanuakas buvo paslėptas, liepsna vėl pliūptelėjo, šešėliai susitraukė. Urve liovėsi traškėti.

Torakui tarsi akmuo nusirito nuo krūtinės, taip jam palengvėjo. Vilkas nutipeno prie Ren, išsitiesė šalia jos, įkišo snukį tarp letenų, ir, žiūrėdamas į maišelį sterblėje, tykiai užstaugė.

— Gal vilkas jaučia jį? — paklausė Ren.

— Arba girdi, — atsakė Torakas. — Aš nežinau.

Ren suvirpėjo.

— Kol kas niekas nežino, — pasakė ji.

SEPTYNIOLIKTAS

Auštant Torakas nubudo sustingęs ir skaudus. Bet galėjo judinti visas keturias galūnes, niekas nebuvo lūžę, todėl nutarė, kad jam geriau.

Ren klūpojo ties urvo anga ir mėgino vilkui sušerti saują varnauogių. Susikaupusi, suraukta kakta tiesė jam ranką. Vilkas atsargiai sliūkino, bet va, šastelėjo atgal. Galop jis nutarė, kad gali pasitikėti ja ir apuostė uogas. Ren juokėsi, kai ūsai kuteno jai delną.

Ji pastebėjo Toraką žiūrint ir nustojo juoktis — susidrovėjo pamatyta, kad nori susidraugauti su vilkiuku.

— Kaip jautiesi? — paklausė ji.

— Geriau.

— Bet neatrodai, kad būtų geriau. Turėsi pagulėti nors vieną dieną. — Ji atsistojo. — Einu pamedžioti. Reikia pataupyti džiovintą maistą juodai dienai.

Torakas skausmingai atsisėdo.

— Aš taip pat eisiu.

— Nė nemanyk, turi ilsėtis...

— Drabužiai jau išdžiūvo, o man reikia pajudėti. — Jis nepasakė tikrosios priežasties — nepakentė urvų. Jis su tėvu kartais prisiglausdavo juose, bet Torakas visad nakvodavo lauke. Jam būdavo negerai miegoti tarp tvirtų sienų, atskirtam nuo vėjo ir girios. Tarsi būtum kieno prarytas.

Ren atsiduso.

— Pažadėk, kad kai tik ką nors nudobsim, grįši ir atsigulsi.

Torakas pažadėjo.

Rengdamasis kentėjo labiau, negu tikėjosi, ir, kai apsirengė, akys buvo pilnos ašarų. Laimė, kad Ren nematė, kaip jis ruošėsi medžioklei. Ji susišukavo plaukus uosinėmis šukomis, išdrožtomis kaip varno koja, susirišo juos kaip arklio uodegą mazgu ir įsmeigė į jį pelėdos plunksną, kad sektųsi medžioklė. Paskui išsitrynė pelenais norėdama užmušti žmogaus kvapą, ištrynė lanką trintų riešutų riebalais kartodama: „Te klano globėjas skrenda su manim ir atneša sėkmę.“

Torakas nustebo.

— Mes ruošiamės medžioti lygiai taip pat. Tik sakome: „Te klano globėjas bėga su manim.“ Ir netepame riebalais lankų kiekvieną kartą.

— Tai darau tik aš, — atsakė Ren. Su meile iškėlė lanką taip, kad išteptas medis žibėtų. — Fin-Kadenas padarė jį man, kai buvau septynerių, vos tėvui žuvus. Jis iš kukmedžio, laikyto keturias vasaras, paviršius iš jaunesnės medienos, kad būtų tampresnis, apačia — iš šerdies, tada ji tvirtesnė. Padarė ir strėlinę. Pats pynė iš karklų ir leido pasirinkti papuošimą — vingiuotą juostą iš raudonų ir baltų vytelių.

Ji nutilo, jai veidas apsiniaukė visa tai prisiminus.

— Niekad nepažinau motinos, tėvas man buvo viskas. Kai jį užmušė, ko galo negavau verkdama. Tada atėjo Fin-Kedinas, o aš jį ėmiau kumščiuoti. Jis nepajudėjo. Stovėjo kaip ąžuolas ir leido man jį mušti. Paskui pasakė: „Jis — mano brolis. Dabar aš tave globosiu.“ Ir aš žinojau, kad globos. — Ji susiraukė, kramtydama lūpas.

Torakas žinojo, kad ji ilgisi dėdės ir turbūt dar nerimauja vedama per girią, kur radosi lokys. Kad ji galėtų susitvardyti, Torakas ėmėsi taip pat ruoštis medžioklei ir rinkti ginklus. Paskui pasakė:

— Na, eime į medžioklę.

Ji iš karto linktelėjo ir užsikabino ant peties strėlinę.

Giria niekad taip puikiai neatrodė kaip tą vaiskų šaltą rytą. Raudoni šermukšniai ir auksiniai beržai tarsi liepsnos blyksniai švytėjo tarp tamsiai žalių eglių. Vaivoro uogienojai, apraizgyti tūkstančiais mažyčių voratinklių, šerkšno apibarstytų blizgučiais, dabar blykčiojo prieš saulę. Pašalusios samanos gurgždėjo po kojomis. Pora smalsių šarkų bardamosi sekė nuo medžio prie medžio. Lokys turi būti toli.

Deja, Torakui neilgai teko džiaugtis tomis grožybėmis. Rytui įpusėjus, vilkas išgąsdino baltųjų tetervinų būrį, ir jie piktai burbuliuodami šovė į dangų. Paukščiai lėkė greitai, į saulę, todėl Torakas net ir nesivargino taikyti, mat žinojo, kad niekad nepataikys. Jo nuostabai, Ren paleido strėlę ir tetervinas šlumštelėjo į samanas.

Torakas išsižiojo.

— Kaip tau pavyko?

Ren paraudo.

— Aš labai daug lavinausi.

— Niekad nemačiau taip taikliai šaudant. Tu — geriausia klano šaulė?

Atrodė, kad ji susidrovėjo.

— Ar pas jus kas geriau šaudo?

— A... a... a... kažin. — Dar susidrovėjusi braukė per vaivorų krūmus paimti tetervino. — Gaudyk! — ji žybtelėjo aštrių dantų šypsena. — Nepamiršk, ką žadėjai! Turi grįžti ir ilsėtis.

Torakas paėmė paukštį. Būtų žinojęs, kad ji taip šaudo, niekad nebūtų ėjęs.

Ren sugrįžus, jie iškėlė puotą. Kadangi ūkčiojo jauna pelėda, buvo aišku, kad arti lokio nėra; be to, Ren nutarė, kad jie jau gerokai pasidavė į rytus ir paspruko nuo Varnų. Ir buvo labai pasiilgę karšto maisto.

Ren susuko į rūgštynių lapus du mažus gabalėlius mėsos ir padėjo juos klanų globėjams, o Torakas perkėlė laužą prie urvo angos, nes daugiau nebuvo linkęs nakvoti viduje. Iki pusės pripildė viralinį odmaišį vandenio ir pakabino prie ugnies; tada su perskelta šaka įmetė į jį iki raudonumo įkaitusių akmenų, kad užvirtų vanduo, o paskui įdėjo nupeštą ir išdarinėtą teterviną. Greitai nuo jo pasklido skanus kvapas, paįvairintas laukiniais česnakais ir dideliais, mėsingais miško grybais.

Juodu sudorojo beveik visą mėsą, tik truputį paliko rytdienai, paskiau gurkšnojo sultis su vienažiedžių snaudalių šaknimis, keptomis žarijose. Vėliau smaližiavo nuostabiu mišiniu, kurį Ren padarė iš vėlyvųjų bruknių ir lazdynų riešutų; galop spragino prie ugnies bukų riešutėlius ir lupo iš jų mažyčius, skanius branduoliukus.

Pavakarieniavus Torakui atrodė, kad daugiau niekad gyvenime nenorės valgyti. Atsisėdo prie ugnies taisyti perplėštos blauzdinės, už kurios buvo sugriebę skenduoliai. Ren kiek tolėliau tobulino strėlių lakumą, o vilkas tysojo tarp jų laižydamas letenas, kuriomis ką tik išnarstė Torako jam pamėtėtą tetervino gabalą.

Kurį laiką tvyrojo jauki tyla, Torakas buvo patenkintas, net kilo vilčių. Šiaip ar taip, jis surado pirmą Nanuako daiktą. Tai jau kai ką turi byloti.

Staiga pašoko vilkas ir nurisnojo į šalį. Po kiek laiko sugrįžo, ėmė suktis apie ugnį ir urgzdamas stūgčioti.

— Kas jam? — sukuždėjo Ren.

Torakas atsistojęs stebėjo vilką. Paskui papurtė galvą.

— Negaliu suprasti. „Kraujo kvapas. Seno kraujo. Judinkis.“ Kažkas panašaus.

Jie įbedė akis į tamsą.

— Nereikėjo mums degti ugnies, — pasakė Ren.

— Per vėlu apie tai kalbėti, — atsakė Torakas.

Vilkas liovėsi niurzgęs stūgavęs ir pakėlė snukį į dangų.

Torakas žvilgtelėjo viršun — ir geros nuotaikos likučiai kaipmat išgaravo. Rytuose, virš Aukštųjų kalnų, juoduojančių tolumoje, žiūrėjo į juos kruvina Didžiojo Tauro akis. Ne, neįmanoma suklysti: pagiežingai raudona, tvinkčiojanti pagieža. Torakas negalėjo atitraukti nuo jos akių. Jautė jos galią: ji siunčia jėgų lokiui, o iš jo siurbia viltį ir ryžtą.

— Kaip galime apsisaugoti nuo lokio? — paklausė jis. — Tikrai galvoju, ar galime kaip nors išsigelbėti nuo jo?

— Nežinau, — atsakė Ren.

— Kaip rasime kitus du Nanuako daiktus? Visų seniausią dantį akmens. Visų šalčiausią šviesį tamsiausią. Ką tai išvis reiškia?

Ren nieko neatsakė.

Galų gale jis atplėšė nuo dangaus žvilgsnį ir atsisėdo prie ugnies. Kruvina akis2, rodės jam, žybsi net ir iš žarijų.

Užpakaly jo sujudėjo Ren.

— Torakai, žiūrėk, Pirmasis medis!3

Jis pakėlė galvą.

Grėsmingą akį uždengė tykus, danguje besikaitaliojantis žalsvai švytintis ūkas. Va, didžiulė šviesi juosta susisuko, lyg papūtus nebyliam vėjui, ir dingo, mirguliuojančios šviesiai žalios bangelės nubangavo per žvaigždes. Pirmasis medis išplito visame danguje, stebuklingai apšviesdamas girią.

Torakui į tai žiūrint, atgimė vilties kibirkštėlė. Jis visad mėgo žiūrėti į Pirmąjį medį šarmotomis naktimis, kai tėvas pasakodavo sakmę apie pasaulio pradžią. Pirmasis medis pranašauja sėkmingą medžioklę; gal jis atneš sėkmę ir jam?

— Manau, kad tai geras ženklas, — pasakė Ren, tarsi išgirdusi jo mintis. — Galvojau apie Nanuaką: ar tau tik pasisekė, kad radai jį? Na, kad atsidūrei toje upės vietoje, kur buvo jis? Nemanau, kad viskas įvyko atsitiktinai. Matyt, tau buvo lemta surasti jį.

Jis klausiamai žvilgtelėjo į ją.

— Galbūt, — kalbėjo ji lėtai, — buvo taip surikiuota, kad Nanuakas būtų tavo kelyje, bet turėjai pats nuspręsti, kaip su juo pasielgti. Pamatęs jį upės dugne, galėjai nutarti, kad per daug pavojinga siekti jo. Bet tu taip nepamanei. Tu, rizikuodamas gyvybe, pasiekei jį. Galbūt buvai kaip ir tikrinamas.

Gera mintis, ir ji kiek pakėlė Torakui nuotaiką. Prieš miegą žiūrėjo į Pirmojo medžio tylias žalias šakas, o vilkas išrūko iš urvo savais paslaptingais reikalais.

Palikęs urvą vilkas nurisnojo prie slėnio pakraščio — norėjo pauostinėti vėjo nešamą kvapą: stiprų supuvusios, seniai nugalabintos maitos kvapą, tik kad jis vis judėjo.

Bėgdamas vilkas džiaugėsi vis tvirtėjančiomis letenomis ir kojomis, jos stiprėjo sulig kiekviena praėjusia tamsa. Smagu lakstyti; kaip būtų gera, kad ir Didysis Beuodegis prie jo prisidėtų. Bet brolis kartais taip baisiai lėtai kėblina.

Artėdamas prie slėnio, išgirdo Griausmingojo vandens riaumojimą, taip pat ir kiškį skabant lapus netoli slėnyje. Virš galvos švietė ryški balta akis su savo mažyliukais. Viskas kaip ir turi būti. Jei ne tas kvapas.

Pasiekęs slėnio krantą, pakėlė snukį, kad geriau užuostų kvapų prisodrintus dvelksmus, ir vėl pajuto tą dvoką, ir visai arti, ir vis artėjantį. Nurisnojo vėl į slėnį, greit surado jį: keistą, vos besivelkantį padarą, kuris trenkė dvėsena.

Vilkas prisliūkino arčiau, kad galėtų aiškiau jį apžiūrėti tamsoje, bet saugojosi, kad nebūtų pastebėtas. Didžiai nustebo pamatęs, kad padaras vis dėlto nėra kokia sena maita. Kvėpavo, buvo su nagais ir kerėpliškai vilkosi urgzdamas sau, o seilės tįso jam iš snukio.

Labiausiai vilką stulbino tai, kad negalėjo perprasti, ką tas jaučia. Jo mintys atrodė sumišusios, pabiros kaip seni kaulai. Vilkas niekad anksčiau nebuvo užėjęs tokio padaro.

Jis stebėjo, kaip padaras kėblina šlaitu aukštyn link urvo, kur Beuodegiai miega. Ir slenka vis arčiau...

Kai vilkas jau rengėsi jį pulti, padaras pasipurtė ir nuplumpino į šalį. Bet iš jo padrikusių minčių raizgalynės vilkas pajuto, kad jis sugrįš.

2 Tauro žvaigždyno padrikasis žvaigždžių spiečius Hiados. -- Vert. past.

3 Raudona žvaigždė Aldebaranas. - Vert. past.

AŠTUONIOLIKTAS

Naktį vogčiomis atslinko rūkas ir apgaubė visą girią.

Kai Torakas išlindo iš savo guolio, slėnis buvo dingęs. Kvėpuodama Pasaulio Dvasia viską įsiurbė.

Jis nusižiovavo. Šiąnakt vilkas dažnai žadino jį šokinėdamas aplinkui ir paskubomis stūgčiodamas: mirties kvapas – žiūrėk! Kažkokie beprasmiai garsai. Kai Torakas išeidavo apsidairyti, nieko nebuvo matyti, tik jautė maitos dvoką ir nesmagumą — tarsi jį kas stebėtų.

— Gal jis tiesiog nekenčia rūko, — suirzusi burbtelėjo Ren, lįsdama iš guolio. — Aš tai žinau, nes pati jo nekenčiu. Miglai užėjus, viskas kitaip atrodo.

— Kažin ar čia taip yra, — atsakė Torakas, stebėdamas orą uostinėjantį vilką.

— Tai kas tada?

— Nežinau. Lyg kas nors būtų netoliese. Ne lokys. Ir ne iš Varnų stovyklos. Kažkas kita.

— Ką dabar čia kalbi?

— Sakau, kad nežinau. Bet turime saugotis. — Susimąstęs padėjo daugiau kuro ant laužo — ketino pasišildyti troškinį pusryčiams.

Nerimastingai suraukusi kaktą? Ren suskaičiavo strėles.

— Per abu keturiolika. Mažai. Ar moki smulkinti titnagą?

Torakas papurtė galvą.

— Mano rankos per silpnos. Tėvas žadėjo išmokyti ateinančią vasarą. O tu?

— Taip pat nemoku. Turim elgtis labai atsargiai, nes negali žinoti, kiek laiko reikės eiti iki Kalno. O mėsos reikės.

— Gal ką pagausim šiandien.

— Per tokį rūką?

Jos teisybė. Rūkas toks tirštas, kad jau per penkis žingsnius nematyti vilko. Kai toks užeina, klanai maldauja šaltuko — ledinio oro, kuris žiemos pradžioje nusileidžia nuo Aukštųjų kalnų, nudažo juodai uogas ir sugina žvėrelius į landas.

Vilkas vedė juos tauro taku, šis pasisuko į šiaurinį slėnio šlaitą: sušalę ropštėsi per apšerkšnijusius paparčius. Migla slopino garsus ir sunku buvo nuspėti atstumus. Bauginamai arti staiga iššokdavo medžiai. Kartą jie šovė į šiaurės elnią, o paskui pamatė, kad kliudė medžio išvartą. Po to ilgai vargo, kol iškrapštė strėles, jų negalėjo taip palikti. Du kartus Torakui rodės, kad mato žmogų atvašyne, bet pribėga ir nieko ten neranda.

Visą rytą kopė į šlaito viršūnę ir paskui visą pusdienį ropojo žemyn į kitą slėnį, kur tylus pušų miškas sergėjo snaudžiančią upę.

— Ar pastebėjai, — paklausė Ren, kai jie paskubomis statėsi užuovėją po nesmagios vakarienės, — kad nematėm nė vieno elnio? Dabar jų turėtų būti visur pilna.

— Aš taip pat apie tai pagalvojau, — atsakė Torakas. Kaip ir Ren, jis žinojo, kad ant kalvotų vietų iškritęs sniegas atvaro elnių bandas į girią, kur jie priauga riebalų rupšnodami samanas ir grybus. Kartais jie tiek daug priedą grybų, kad net jų mėsa jais atsiduoda.

— Ką darys žmonės, jei nepasirodys elniai? — paklausė Ren.

Torakas neatsakė. Elniai duoda visko, ko reikia žmogui išgyventi: mėsos, aprangą ir guolį.

Dabar jis pats suko galvą, ką nešios žiemą. Ren pakako proto, išeinant iš stovyklos, pasiimti savo žieminius drabužius, bet jai nepasitaikė progos ką nors nugvelbti jam, todėl visas jo apsirengimas — vasarinė berankovė odinukė, kurios nepriskirsi prie šiltų kailinukų su gobtuvu ir blauzdinių; ta apranga jis su tėvu kas rudenį pasirūpindavo.

Jei ir pasisektų nušauti elnią, nebėra jau laiko pasidaryti aprangos. Pro rūką matoma krauju pasruvusi Didžiojo Tauro akis vis kyla aukštyn.

Torakas užsimerkė — norėjo nuvyti šalin tas mintis ir kaipmat užmigo neramiu miegu. Kas kartą, kai tik prabusdavo naktį, jautė keistą maitos dvoką.

Kitas rytas išaušo dar šaltesnis, rūkas buvo dar tirštesnis, ir net vilkas atrodė sutrikęs, vesdamas juos aukštupio link. Jie užėjo nuvirtusį skersai upės ąžuolą, jį keturpėsčiomis perropojo. Greitai takas išsišakojo. Tas, kuris suko į kairę, vedė į slėnį, priaugusį pro miglą vos matomų beržų; dešinysis smuko į pažliugusią lomą, kurios stačius krantus dengė nepatrauklių, samanotų akmenų krūvos.

Vilkas, didžiam jų nusivylimui, pasuko dešiniuoju taku.

— Tai negali būti tikrasis kelias! — sušuko Ren. — Kalnas juk šiaurėje! Ko jis vis suka į rytus?

Torakas papurtė galvą.

— Aš taip pat manau, kad ne čia reikia eiti. Bet vilkas, regis, nedvejoja.

Ren šnarpštelėjo. Aiškiai vėl abejoja.

Žiūrėdamas į kantriai laukiantį vilką, Torakas pasijuto mažumėlę kaltas. Vilkiūkščiui dar nebuvo nė keturių mėnesių. Tokio amžiaus turėtų žaisti savo urve, o ne bastytis po kalvas.

— Manau, kad turėtume juo pasitikėti, — pasakė jis.

— M... m... m... — numykė Ren.

Pasikėlė savo mantą aukščiau ant skaudamų pečių ir ėmė leistis į lomą. Nenuėję nė dešimties žingsnių, suprato, kad jie čia nepageidaujami. Aukštos eglės, plačiai išskėtusios rankas, perspėjo juos, kad grįžtų. Akmuo nusirito prieš pat juos, o kitas bumbtelėjo ant tako Ren už nugaros. Maitos dvokas darėsi vis stipresnis. Bet jei čia kokia dvėseliena, kodėl negirdėti kranklių?

Rūkas vis tirštėjo, ir galop jie vos įžiūrėjo, kas yra per du žingsnius. Girdėjo tik miglą kapsint nuo stambialapių papartinių šakių ir čiurlenant upelį tarp paparčiais užžėlusių krantų. Torakui ūkanose jau ėmė rodytis lokys. Akylai stebėjo vilką — ar tas ims nerimauti, bet vilkiukas be baimės sau tapseno.

Vidudienį, bent jiems taip atrodė, sustojo pailsėti. Vilkas šlumštelėjo lekuodamas, Ren nusiėmė nuo pečių nešulį. Veidas sužvarbęs, plaukai šlapi.

— Praeidama mačiau nendrių. Nusipinsiu gobtuvą. — Pakabinusi ant šakos strėlines ir lankus, dingo papartyne. Vilkas pasikėlė ir nulapnojo įkandin jos.

Torakas pritūpė prie upelio prisisemti į maišus vandens. Netrukus išgirdo Ren grįžtant.

— Greitai suvaikščiojai, — pasakė jis.

— Šalin! — subliuvo balsas užpakaly. — Šalin iš Klajoklio slėnio arba Klajoklis perrėš gerkles!

Torakas žybt atsisuko ir žvilgsniais susidūrė su neapsakomai suskretusiu žmogumi, iškėlusiu virš jo peilį.

Akimoju įsidėmėjo sutrikusį veidą, tokį grublėtą kaip medžio žievė; purvini susivėlę iki juostos plaukai, aptrešęs plonų gelsvų nendrių apdangalas su gobtuvu. Tai štai iš kur sklido maitos dvokas: žmogui po kaklu kabėjo papuvęs karvelis.

Po teisybei, visas jis atrodė papuvęs — nuo giliai įkritusių pūlingų akiduobių iki bedantės burnos pajuodusių dantenų, sugurusios nosies, iš kurios kabojo žalsvai geltonas snarglys.

— Maukit abu iš čia! — rėkė mosikuodamas žalsvo skalūno peiliu. — Narikas su Klajokliu liepia nešdintis!

Tuoj pat Torakas prisispaudė abu kumščius prie širdies, tuo išreikšdamas savo draugiškumą.

— Nemanyk nieko blogo, mes atėjom čia kaip draugai, neketinam daryti jokios žalos...

— Jau pridarėte žalos! — putojo žmogus. — Su savim atsinešėt į šį puikų slėnį! Visą naktį Klajoklis stebėjo! Kiaurą naktį žiūrėjo, ar bus padaryta žala jo slėniui!

— Kokia žala? — Torakas išvertė akis. — Mes nė nemanėme ką nors bloga daryti!

Sušlamėjo šakių didlapiai, ir vilkas nėrė prie Torako. Torakas jį prisispaudė — jautė, kaip smarkiai daužosi vilkiūkščio maža širdis.

Žmogus to nepastebėjo. Klausėsi, kaip Ren sliūkina jam už nugaros.

— Sėlina prie manęs, a? — suurzgė, greitai apsisuko ir sumosikavo peiliu jai į veidą.

Ren šastelėjo atgal, bet dėl to jis dar labiau įniršo.

— Ar ji nori, kad tai patektų į vandenį? — sušuko jis, griebdamas lankus ir strėlines nuo šakos, ir dabar laikė juos virš vandens. — Ar ji nori, kad jie nuplauktų, tos dailios strėlės ir nublizginti lankai?

Iš siaubo netekusi žado Ren papurtė galvą.

— Tai tegul jie greitai numeta peilius ir kirvius, arba tie tuoj nuplauks!

Abu žinojo, kad pasirinkimo neturi, todėl nusviedė paskutinius ginklus jam prie kojų, o jis greitai juos pasikišo po nendriniu apsiaustu.

— Ko tu iš mūsų nori? — paklausė Torakas; jam širdis daužėsi taip pat stipriai kaip ir vilkiukui.

— Nešdinkitės iš čia! — subliuvo valkata. — Klajoklis liepia jiems! Narikas liepia jiems! O Nariko pyktis siaubingas!

Abu — ir Ren, ir Torakas — apsidairė Nariko. Kas jis per vienas? Bet buvo matyti tik šlapi medžiai ir rūkas.

— Mes išeisim, — pasakė Ren, žiūrėdama į didžiulį kumštį, laikantį jos lanką.

— Tik ne į slėnį! Šalin! — Jis mostelėjo lomos pusėn.

— Bet... mes neužkopsim ta puse, — pasakė Ren, — ji per daug stati...

— Daugiau jokių jūsų gudrybių! — rėkė Klajoklis ir paleido jos strėlinę į upelį.

Ren sukliko ir jau šoks jos gelbėti, bet Torakas nutvėrė jai už rankos.

— Per vėlu, — pasakė. — Ji jau pražuvo. — Upelis buvo gilesnis ir sraunesnis, negu atrodė. Ren numylėta strėlinė dingo.

Ji pasisuko į Klajoklį.

— Padarysim viską, ką liepsi. Nereikėjo tau mėtyti daiktų!

— O taip, jis išmetė, — išsiviepė Klajoklis bedante, pajuodusia burna. — Dabar jie žinos, kad jis veltui nekalba!

— Eime, Ren, — pasakė Torakas. — Tegu būna jo valia.

Įniršusi Ren pakėlė savo mantą.

Pirmiau buvo sunku eiti, o dabar pasidarė dar blogiau. Klajoklis vilkosi jiems iš paskos ir vertė kone bėgte ropštis akmenuotu briedžių taku, todėl kartais net keturpėsčia turėjo kopti. Ren akmeniniu veidu sielvartaudama dėl strėlinės repečkojo pirma. Vilkiukas netrukus ėmė atsilikti.

Torakas atsigręžė, norėdamas jam padėti, bet Klajoklis kirto peiliu orą per pirštą jam nuo veido.

— Judinkis! — sušvokštė jis.

— Aš tik norėjau panešti...

— Na!

Čia įsikišo Ren.

— Tu iš Ūdros klano, ar ne? Atpažinau tavo tatuiruotę.

Valkata dėbtelėjo į ją.

Torakas pasinaudojo tuo ir pasiėmė pavargusį vilkiuką ant rankų.

— Buvau Ūdros klano, — sumurmėjo bastūnas, dengdamas ranka kaklą, kur pro apskretusią odą buvo matyti melsvai žalsvi vingiuoti brūkšniai.

— Kodėl palikai juos? — paklausė Ren, matyt, iš paskutiniųjų stengdamasi pamiršti strėlinę ir kaip nors jį prisijaukinti, kad išliktų gyvi.

— Nepalikau, — atsakė Klajoklis. — Ūdros jį paliko. — Sukdamas ėmė čiulpti karvelio sparną bedante burna kartu su pakibusiu liūliu.

Torakas susvyravo. Ren kone pažaliavo.

— Klajoklis darė iečių antgalius, — bliurbleno čiulpdamas dvokiantį sparną, — ir lekiantis titnagas įkirto jam į galvą. — Jis prunkštelėjo ir seilėmis aptaškė juos abu. — Jam visai pasidarė riesta, jį susiuvo, bet ir vėl buvo riesta. Paskui jo akis iššoko lauk ir varnas ją sulesė. Cha cha! Varnai mėgsta akis.

Paskui jo veidas sukrito, jis ėmė daužyti galvą kumščiu.

— Ai, kaip skauda, kaip skauda! Staugia visokie balsai, sielos ima kautis galvoje! Todėl Ūdros jį ir išvarė!

Ren nurijo seilę.

— Mūsų klane vienas irgi taip prarado akį, — pasakė ji. — Mūsų klanas draugauja su Ūdromis. Mes... mes... nelinkime tau nieko blogo.

— Gal ir taip, — atsakė bastūnas, išėmęs kaulą iš burnos ir rūpestingai slėpdamas užantyje. — Bet jie vis tiek nešasi blogį. — Staiga jis sustojo ir nužvelgė šlaitą. — Bet Klajūnas užsimiršo. Narikas prašo riešutų! Kurgi pasidėjo tie lazdynų krūmai?

Torakas kilstelėjo vilkiūkštį aukščiau.

— Ar tas blogis, kurį, manai, mes nešam, — sušneko Torakas, — ar jis yra...

— Jie žino, ką jis mano, — nutraukė valkata. — Lokys šėtonas, šėtonas lokio kailiu. Ir Klajūnas liepė jam nešaukti jo!

Torakas sustojo.

— Liepei kam? Ar... luošiui Klajokliui? Kuris sukūrė lokį?

Peilio durstelėjimas paragino Toraką eiti.

— Žinoma, luošiui Klajokliui! Tam gudruoliui, kuriam visad reikia šėtonų, kad vykdytų jo valią. — Vėl prunkštelėjo. — Bet iš kur vilko draugui žinoti apie šėtonus, a? Jis net nenujaučia, kas jie tokie, tiesa? O taip, Klajoklis gali visada papasakoti.

Ren nustebusi žvilgtelėjo. Torakas nežiūrėjo jai į akis.

— Klajūnas žino apie juos, — kalbėjo bastūnas, dar dairydamasis po šlaitą lazdynų. Dar ir kaip žino. Kol titnagas nebuvo jam įkandęs, jis pats buvo išmintingas žmogus. Žinojo, jei mirsi ir prarasi savo vardo sielą, pavirsi šmėkla ir pamirši, kas esi... Klajokliui visad gaila šmėklų. Bet jei prarasi klano sielą, tada tu jau šėtonas.

Jis palinko į priekį, ir Toraką apgaubė jo iškvėpta smarvė.

— Pagalvok apie tai, vilko drauge. Praradai klano sielą — ir jau esi šėtonas! Gaivališka Nanuako jėga, jos nesutramdysi nejausdamas šalia klano; lieka tik įniršis, kad kažkas buvo atimta iš tavęs. Todėl šėtonas taip nekenčia gyvasties.

Torakas jautė, kad Klajoklis sako tiesą. Pats matė tokį įniršį. Jis užmušė jo tėvą.

— O ką gali pasakyti apie luošį, — paklausė kimiu balsu, — kuris pagavo šėtoną ir įkišo į lokį? Kuo jis vardu?

— A, tas! — Klajūnas mostelėjo Torakui eiti. — Jau toks jis išmintingas, jau toks protingas. Iš pradžių norėjo tik mažų šėtoniukų, kurie bėginėtų tupinėtų apie jį. Bet jie, silpnučiai, jam neįtiko, vis norėjo stipresnių. Tada prisišaukė plėšrūnų ir medžiotojų. Dar buvo maža. — Jis vyptelėjo, ir vėl Torakui trenkė maitos dvoko gūsis. — Galop jis išsišaukė gaivalą, — sukuždėjo jis.

Ren aiktelėjo.

Torakas suglumo.

— Kas tai?

Klajoklis nusijuokė.

— Ė, ta tai žino! Varnų mergaitė žino!

Ren ir Torako akys susidūrė. Josios buvo labai labai tamsios.

— Juo stipresnės sielos, juo galingesni šėtonai. — Ji aplaižė lūpas. — Gaivalas randasi tada, kai miršta kas labai labai stiprus, toks galingas kaip krioklys ar ledo upė, ir jo sielos išsisklaido. Gaivalas yra visų šėtonų galingiausias.

Vilkiukas išsprūdo Torakui iš rankų ir dingo paparčiuose. „Gaivalas“, — apstulbęs galvojo Torakas.

Bet tos kalbos apie šėtonus bastūną trikdė.

— Ai, kaip jie nekenčia gyvųjų! — aimanavo jis, siūbuodamas į šalis. Per daug šviesios, per daug gražios visos tos švytinčios sielos! Skauda! Skauda! Tai jų, vilko draugo ir Varnų mergaitės, kaltė! Jie neša skausmą į puikųjį Klajoklio slėnį!

— Bet mes jau beveik palikome tavo slėnį, — pasakė Ren.

— Taip, žiūrėk, — įsiterpė Torakas, — mes beveik pasiekėme kraštą...

Valkatos nebuvo galima nuraminti.

— Kodėl jie tai daro?! — rėkė jis. — Kodėl? Klajoklis niekad nieko blogo jiems nepadarė!

Mosikuodamas virš galvos lankais, jis paėmė juos už abiejų galų ir, atrodė, jau lauš.

To jau Ren buvo per daug.

— Nedrįsk! — suriko ji. — Nedrįsk laužti mano lanko!

— Atgal! — suriaumojo valkata, — arba jis sulaužys lankus kaip šakeles!

— Atiduok juos! — suklykė Ren, pašoko, bet veltui — lanko nepasiekė.

Torakui reikėjo mikliai kažką daryti. Tuoj atrišo maišelį su maistu ir ištiesė delną.

— Riešutai! — sušuko jis. — Riešutai Narikui!

Jie bemat pagelbėjo.

— Riešutai, — sumurmėjo valkata. Metęs lankus ant akmenų, griebė riešutus Torakui iš saujos ir pritūpė. Išsitraukė riedulį iš savo apdangalo ir ėmė juos traiškyti.

— Aa, kokie gražūs, saldūs. Narikui patiks.

Ren ramiai pakėlė lankus ir nubraukė lašus. Ištiesė juos Torakui, bet jis neėmė. Buvo įsistebeilijęs į riedulį, kuriuo valkata traiškė riešutus.

— O kas tas Narikas? — paklausė, nes, kalbindamas bastūną, galėjo geriau apžiūrėti akmenį. — Tavo draugas?

— Klajoklis gerai jį mato, — burbuliavo jis. — Kodėl jo neįžiūri vilko draugas? Ar akys nesveikos? — Jis įkišo ranką į užantį ir ištraukė nusususią rudą pelę. Ji laikė letenose apgraužtą riešutą ir sutrukdyta krimsti suirzo.

Torakas sumirksėjo. Pelė cyptelėjo ir ėmė vėl graužti.

Bastūnas švelniai glostė mažą, kuprotą nugarėlę suskretusiu pirštu.

— Va, va Klajoklio augintinė.

Numestas akmuo gulėjo ant žemės. Didumo sulig Torako plaštaka ir priminė aštrų, riestą letenos nagą, išskaptuotą iš žvilgančio, juodo akmens.

Kur yra akmeninis nagas, gal gali būti ir akmeninė iltis? Torakas žvilgtelėjo į Ren. Ji taip pat nužiūrėjo nagą. Iš veido išraiškos suprato, kad ir jai ta mintis šovė. Visų seniausias dantis akmens. Antras Nanuako daiktas.

— Gal Klajoklis pasakytų, kur jis rado tą akmenį? — atsargiai paklausė Torakas.

Valkata pakėlė galvą, dar apsalęs nuo pelės artumo. Bet tuoj pat jam veidas persikreipė.

— Akmeninėse žiotyse, — atsakė. — Seni laikai, blogi laikai. Jis slėpėsi. Ūdros jį išvarė, ir jis dar nebuvo radęs savo puikaus slėnio.

Torakas vėl susižvalgė su Ren. Ar atlaikytų jie dar vieną valkatos pykčio proveržį?

— Tas akmeninis padaras, — tarė Torakas, — turi akmeninius dantis akmens žiotyse?

— Žinoma! — suurzgė Klajūnas. — Kaip kitaip galėtų valgyti?

— O kur jį galėtume surasti? — paklausė Ren.

— Klajūnas jau sakė! Akmens žiotyse!

— O kur tas padaras su akmens žiotimis?

Staiga Klajoklio veidas suglebo, jis atrodė labai pavargęs.

— Bloga vieta, — kuždėjo jis. — Labai bloga. — Žudanti žemė, gurgianti ir visa ryjanti. Visur stebi sargai. Jie mato tave, bet tu jų nematai. O kai pamatai, jau per vėlu.

— Pasakyk, kaip jį surasti, — paprašė Torakas.

DEVYNIOLIKTAS

Kaip išvis gali būti akmeninis padaras? — irzliai suburbėjo Ren. Ji prarado strėlinę, tad buvo pikta kaip širšė.

— Nežinau, — gal dešimtą kartą atsakė Torakas.

— Ir kas per padaras? Šernas? Lūšis? Turėjom paklausti.

— Greičiausiai nebūtų pasakęs.

Purtydama galvą Ren įrėmė rankas į klubus.

— Padarėme viską, ką jis sakė. Ėjome dvi dienas. Kirtome tris slėnius. Pėdinom palei jo minėtą upelį. Ir nieko. Man rodos, kad jis tik norėjo mūsų atsikratyti.

Taip atrodė ir Torakui, tik jis nenorėjo to pripažinti. Per tas dvi dienas rūkas neišsisklaidė. Atrodė, kad kažkas ne taip. Viskas toje vietoje atrodė nei šiaip, nei taip.

Įkalbinėjamas ir prašomas Klajoklis grąžino ginklus ir nusakė, kur eiti. Kaip jis ir nurodė, jie paliko „upelį akmenuotos pilkos kalvos papėdėje“ ir dabar kopė taku, vinguriuojančiu į kalvos viršų. Buvo nyku, slėgė kažkoks grėsmės jausmas. Žemaūgiai beržai kyšojo iš rūko. Tai šen, tai ten žvilgėjo pliki akmenys, kur kalva buvo numindžiota. Vienintelis garsas — genio kalenimas it plaktuku „tuk tuk tuk“, perspėjantis priešininkus dingti iš čia.

— Jis nenori mūsų čia, — pasakė Ren. — Gal ne čia pataikėm.

— Jei būtume ėję ne ten, kur reikia, vilkas būtų pasakęs.

Ren vis dėlto dvejojo.

— Vis dar tiki juo?

— Taip, — atsakė Torakas, — tikiu. Šiaip ar taip, jei jis nebūtų mūsų nuvedęs į Klajoklio slėnį, nebūtume pamatę akmeninio nago ir nieko nesužinoję apie akmens dantį.

— Gal ir taip. Bet man vis atrodo, kad per daug pasidavėme į rytus. Per daug priartėjome prie Aukštųjų kalnų.

— Iš kur žinai, jei nematyti, kas yra už dešimties žingsnių?

— Jaučiu. Jauti tą žvarbų orą? Jis dvelkia nuo Ledo upės.

Torakas sustojo ir įbedė į ją akis.

— Kokia Ledo upė?

— Ta, kuri teka kalnų papėdėje.

Torakas sukando dantis. Kaip jam nusibodo būti tokiu nežiniuku!

Ropštėsi tylėdami, greitai net genys liko kažkur užpakalyje. Torakui ėmė darytis nejauku nuo jų keliamo triukšmo: čia girgžda jo nešulys, ten čeža akmenukai po besikabarojančios viršun Ren kojomis. Pajuto, kad jau ir uolos sukluso, susisukę medžiai tyliai graudena jį grįžti.

Staiga Ren atsigręžė ir atidardėjo pas jį.

— Mes ne taip supratome! — sušniokštė ji išplėstomis ir išsigandusiomis akimis.

— Ką dabar čia kalbi?

— Klajoklis nė karto nesakė, kad tai akmeninis padaras! Tai mes taip visą laiką sakėme. O jis kalbėjo tik apie akmenines žiotis! — Pagriebusi jam už rankos, nusitempė į kalvos viršūnę.

Čia žemė buvo lygi ir takas baigėsi. Torakas sustingo sūkuriuojančioje migloje. Kai susigaudę, kas stūkso priešais, baimė sugniaužė jam širdį.

Pilka kaip audros debesis uola stačiai šovė į dangų. Papėdėje, sergėjamoje vienišo kukmedžio, juodavo lyg šaukti išsižiojusi burna — akmeninės žiotys.

— Negalime eiti vidun, — pasakė Ren.

— Mes... aš... privalau, — atsakė Torakas. — Čia ir yra akmeninės žiotys, apie kurias kalbėjo Klajoklis. Čia jis rado akmeninį letenos nagą. Galbūt čia aš rasiu akmeninį dantį.

Iš arti urvo žiotys buvo mažesnės, negu atrodė pradžioje: šešėliuotas puslankis jam sulig pečiais. Jis uždėjo ranką ant jo ir pasilenkė į vidų apsidairyti.

— Būk atsargus, — įspėjo Ren.

Viduje urvo gruntas buvo nuožulnus. Iš apačios plaukė šaltis, sugižęs oras mušė kaip iš gerklės kokio nusenusio padaro, niekad nemačiusio saulės.

— Bloga vieta, — sakė Klajūnas. — Labai bloga. Grėsminga, gurgianti ir visa ryjanti žemė. Ir iš visur tave stebi.

— Nejudink rankos, — pasakė šalia stovinti Ren.

Pažvelgė į viršų ir krūptelėjo — jo pirštai buvo per plauką nuo didelės, išskėstais pirštais plaštakos, iškaltos giliai akmenyje. Greitai truktelėjo savo ranką.

— Čia perspėjimas, — sukuždėjo Ren. — Matai tris brūkšnius virš didžiojo piršto? Tos linijos reiškia jėgą, sergėjančią nuo blogio. — Ji palinko arčiau. — Viskas čia sena. Labai sena. Negalime eiti vidun. Apačioje kažkas yra.

— Kas? — paklausė Torakas. — Kas yra apačioje?

Ji papurtė galvą.

— Nežinau. Gal durys į Kitą Pasaulį. Kas nors bloga, nes kažkas iškalė tą ranką.

Torakas susimąstė.

— Kažin ar galiu rinktis. Aš eisiu. O tu lik čia.

— Ne! Jei tu eini, aš taip pat eisiu...

— Vilkas su manim neis, jis ten nieko neužuos. Todėl lik su juo čia. Jei man prireiks pagalbos, pašauksiu.

Jie ėmė ginčytis, ir juo ilgiau jis įrodinėjo, juo labiau pats tuo tikėjo.

Ruošdamasis į žygį, lanką ir strėlinę padėjo po kukmedžiu, taip pat savo ryšulį, guolį ir vandenmaišį, nuo diržo nukabino kirvį. Tamsoje tik peilis galės praversti. Pagaliau nuo žaliaminės odos nupjovė didžiulį dirželį vilkiūkščiui. Vilkas rangėsi, spurdėjo, grybščiojo už rankų, kol Torakas išaiškino, kad jam reikės pasilikti su Ren, kuri pagaliau baigė reikalą, ištraukusi iš savo maišo saują bruknių ir jam pakišusi. Bet Torakas nesugebėjo pasakyti vilkiūkščiui, kad jis grįš. Vilkai, atrodo, nekalba apie ateitį.

Ren padavė jam apsiginti šermukšnio šakelę ir upėtakio odos pirštinę ant virvelės.

— Atsimink, — pasakė, — jei rasi akmeninį dantį, neliesk jo plikomis rankomis. Ir bus geriau, jei man paliksi maišelį su upės akimis.

Ji teisi. Ką gali žinoti, kas nutiktų, jei pasiimtų Nanuaką į urvą.

Keistai jausdamasis, lyg atsikratytų nepageidaujama našta, Torakas ištiesė jai varno odos kapšelį, jį Ren prisirišo prie diržo. Vilkiukas žiūrėjo, kas vyksta, karpydamas ausimis, lyg iš kapšelio būtų sklidęs koks garsas.

— Tau reikės šviesos, — pasakė patenkinta Ren, galėdama kai ką naudingo padaryti. Iš savo ryšulio ištraukė dvi dagtis iš vikšrio šerdies, išmirkytos elnio taukuose ir išdžiovintos saulėje. Pasiėmusi titnagą ir kadagio pinties, įskėlė ugnį ir uždegė vieną dagtį. Ta blykstelėjo šviesa, ryškia, jaukia liepsnele. Torakas pajuto didžiulį dėkingumą.

— Jei prireiks pagalbos, — pridūrė ji klaupdamasi ir apkabindama vilką, kad nustotų drebėjusi, — šūktelk. Mes atbėgsime.

Torakas linktelėjo. Paskui susikūprino ir įžengė pro akmenines žiotis.

Jis ėmė graibytis sienos: gliti kaip nugaišusi žuvis. Pradėjo eiti lėtai, vilkdamas kojas — taip tyrinėjo kelią. Dagtis virpėjo, liepsnelė susitraukė ir vos spingsėjo. Iš tamsos kilo toks dvokas, kad graužė šnerves.

Po kelių netvirtų žingsnių užėjo akmenų. Urvo žiotys susiaurėjo iki landos — turėjo eiti šonu, kad pralįstų. Užsimerkęs žengė vidun. Jautėsi kaip prarytas. Negalėjo net kvėpuoti. Vis galvojo apie tos didžiulės uolos svorį, užgulusį ant jo...

Oras atvėso. Buvo dar tunelyje, jau platesniame, ir ta žarna staiga pasuko į dešinę. Atsigręžęs jau nebematė dienos šviesos, o su ja dingo ir Ren su vilku.

Einant tuneliu, dvokas vis stiprėjo, be savo kvėpavimo nieko negirdėjo, nematė nieko, tik blykčiojo gliti, raudona siena.

Staiga iš kairės pajuto vėsą ir vos nepametė pusiausvyros. Pabiręs žvirgždas nuriedėjo žemyn be garso.

Siena iš dešinės dingo. Stovėjo ant siauros atbrailos, išsišovusios virš tamsybių. Iš toli, apačioje, ataidėjo gurguliuojančio vandens garsas. Dar vienas žingsnelis — ir būtų nugarmėjęs ten.

Kitas posūkis, šį kartą į kairę, ir po koja pakrypo akmuo. Surikęs griebėsi ko nusitverti ir spėjo laiku atsitiesti.

Sulig jo riksmu kažkas pajudėjo.

Jis apmirė.

— Torakai?! — suskambo tolumoje Ren balsas.

Jis nedrįso atsiliepti. Kas buvo sukrutėjęs, tas vėl sustingostojo siaubinga, laukimo pritvinkusi tyla. Tas žinojo, kad jis čia. Visur stebi sargai. Jie mato tave, o tu jų ne. O kai pamatai, jau per vėlu.

Jis prisivertė eiti toliau. Gilyn, vis gilyn. Dvokas jį pasiekdavo gūsiais. Alsuok burna, prisiminė žodžius. Taip sakydavo tėvas, kai jie užeidavo kokią smirdančią dvėselieną ar šikšnosparnių olą. Pabandė, ir tvaiką jau galėjo pakelti, nors dar graužė akis ir gerklę.

Netikėtai gruntas išsilygino, ir jis pajuto atsiveriant erdvę. Iš kažkur skverbėsi miglota šviesa, jis suvokė esąs didžiulėje, pilnoje šešėlių oloje. Ji skendėjo garuose. Torakas atsidūrė lašančiuose, dvokiančiuose žemės viduriuose.

Iškyšulys, ant kurio stovėjo, baigėsi, o už jo gruntas buvo keistai kauburiuotas. Vidury olos didžiulis, plokščias akmuo žvilgėjo kaip juodas ledas. Atrodė, tarsi jo niekas nebuvo lietęs tūkstančius žiemų. Net per dvidešimt žingsnių atstumą Torakas jautė iš jo sklindančią jėgą.

Tai va kur Klajoklis rado akmeninį nagą! Tai va kodėl buvo iškalta įspėjanti ranka virš urvo žiočių! Tai va ką sergsti nematomi sargai — duris į Kitą Pasaulį.

Torakas nepajėgė žengti žingsnio. Taip jam būdavo, kai pabusdavo labai užsimiegojęs ir negalėdavo nė piršto pajudinti.

Kad atsikvošėtų, uždėjo laisvą ranką ant peilio koto, apvyto sausgyslėmis. Pajuto lyg ir šilumą, ji suteikė jam drąsos žingsniui žemyn.

Nužengęs net suriko iš pasidygėjimo. Dvokianti pliurė įsiurbė jį virš batų. „Žudanti žemė, gurgianti ir visa ryjanti...“

Jo riksmas apskrido sienas; aukštai virš savęs išgirdo kažką atsargiai krutant. Kažkas juodas atsiplėšė nuo olos skliauto ir metėsi ant jo.

Nei kur pasislėpti, nei kur bėgti. Pliurė sunkėsi į batus nelyginant dumblas. Smarvė dar sustiprėjo ir padaras jam jau ant galvos: riebaluoti gaurai lindo jam į burną ir nosį, aštrūs nagai rovė plaukus. Švogždamas iš siaubo, jis sėmė grumtis su užpuoliku.

Pagaliau padaras kažkuo odiniu taukštelėjęs jį paleido. Torakas žinojo, kad gaurius nenugalėtas. Sargas tik apžiūrėjo, kas jis toks. Kai susipažino, paleido.

Bet kas čia per padaras? Šikšnosparnis? Šėtonas? Kiek dar tokių yra?

Torakas klampojo prie akmens. Pusiaukely suklupo ir parkrito. Smarvė buvo nepakenčiama. Murdėsi dusinančioje tamsoje, nieko nematydamas, negalėdamas net galvoti. Dagties šviesa ir ta pajuodo — liepsnelė vos spingsi virš jo...

Šiaip taip atsistojo, pasipurtė kaip plaukikas, gaudydamas oro. Protas aprimo. Juosva liepsnelė vėl švystelėjo geltonai.

Jis pasiekė akmenį. Ant amžių nugludinto paviršiaus buvo pusračiu išdėlioti šeši akmeniniai letenos nagai, bet tarp jų žiojėjo tarpas — trūko septinto, kurį nugvelbė Klajoklis. O pačiame viduryje gulėjo vienas juodo akmens dantis.

Visų seniausias — dantis akmens. Antras Nanuako daiktas.

Prakaitas išmušė jam nugarą. Kažin kokią jėgą išlaisvins jį paliesdamas?

Torakas ištiesė ranką, bet greit atitraukė — prisiminė Ren įspėjimą: „Neliesk Nanuako plika ranka.“

Kur ta pirštinė? Turbūt bus pametęs.

Su dagčių apsigręžė ir ėmė graibyti tarp dvokiančių kauburėlių. Vėl ėmė suktis galva. Vėl šviesa pritemo...

Pačiu laiku surado pirštinę ir užsikišo už diržo. Paskui, užsimovęs ant rankos, ėmė siekti danties.

Dagties švieselė nušvietė olos sieną už akmens — ten sublyksėjo tūkstančiai žėrinčių akių.

Pakėlęs ranką virš danties, jis lėtai ėmė spingsule vedžioti į vieną ir į kitą pusę. Visur buvo matyti spindinčios akys. Ant sienų knibždėte knibždėjo sargų. Kai spingsulė apšviesdavo, jie imdavo rangytis vartytis kaip kirmėlės ant dvėselienos. Jei paims dantį, visi puls jį.

Staiga viskas įvyko akimoju.

Kažkur aukštai pasigirdo padūkęs vilko lojimas.

Ren suriko:

— Torakai! Jis ateina!

Sargai plūstelėjo aplink jį.

Dagtis užgeso.

Kažkas trenkė jam per nugarą, ir jis parpuolė ant akmens.

Ren vėl sušuko.

— Torakai! Lokys!

DVIDEŠIMTAS

Nutvėrusi Torako strėlinę, Ren pasileido taku prie slėnio kranto, bet užkliuvo už medžio šaknies ir strėlės pažiro į dumblą. Siaubas suspaudė jai gerklę. Ką dabar daryti? Kas bus?

Ką tik ji žingsniavo pirmyn atgal, pulkas žaliukų lesė sultingas rožines kukmedžio uogas, o vilkiūkštis, trūkčiodamas pavadėlį, pradėjo urgzti ir loti; aišku, Torakas būtų jį supratęs, bet ją tik nerimas apėmė.

Staiga paukšteliai it čirškiantis debesis pakilo, o ji žvilgtelėjo į slėnį. Apačioje rūkas kiek praskydo ir prie upelio, ties eglių guotu, aiškiai pamatė didelį tamsų akmenį. Tik tas akmuo ėmė ir pajudėjo.

Iš baimės apmirusi žiūrėjo, kaip lokys, atsistojęs ant užpakalinių kojų, iškilo virš eglių. Didelė galva pasisukinėjo — lyg uostinėjo. Va, jis jau užuodė ją ir nusileido ant visų keturių.

Tada ji ir pasileido į urvą, suriko visu balsu, įspėdama Toraką, — bet jai atsiliepė tik aidas.

Dabar, kai migla vėl sutirštėjo ir ji graibydama ieškojo strėlių, tarsi matė, kaip lokys repečkoja iš slėnio jos. Ji puikiai žino, kaip greitai jie bėgioja — jis bus čia tuoj pat.

Uola buvo per stati įkopti; be to, kaipgi paliksi vilką? Vadinasi, lieka tik urvas, bet jai plaukai stojasi, vien pagalvojus apie jį. Juos ten paims kaip kiškius iš pinklių, jie iš ten niekad neišeis.

Vilkas, iš paskutiniųjų tampydamas pavadėlį, išsklaidė baimę. Jis traukė ją į urvą ir akies mirksniu ji suvokė, kad vilkiūkštis teisus. Torakas viduje. Jie kausis drauge.

Ji nėrė į žiotis, tempdama paskui kuprines ir guolius. Tamsa apakino ją. Atsitrenkė į didelį akmenį ir susimušė galvą.

Nuodugniai viską apžiūrėjusi, pamatė, kad ola staigiai siaurėja iki ankštos sąsmaukos. Vilkas jau buvo pro ją pralindęs ir dabar traukė ją. Ji apsigręžė ir, greitai greitai praslinkusi šonu, atsiklaupė ir siekė pro plyšį įsitraukti mantą.

Kai įsitempė maišus, lankus ir strėlinę, jai blykstelėjo vilties kibirkštėlė. Gal vis dėlto landa bus per siaura lokiui? Galbūt jie kaip nors atsilaikys...

Tempiant vandenmaišį, kažkas trūktelėjo jį su tokia jėga, kad Ren plojosi į uolą apie angą ir skausmas nusmelkė nuo peties visą pusę. Apdujusi šonu prasiskverbė į nišą, traukdama ir vilką.

„Negali gi lokys taip greitai atšleivoti“, — galvojo nustėrusi iš baimės.

Garsus urzgimas suaidėjo oloje. Jai pašiurpo oda.

„Jis neprasibraus pro tą plyšį, — ramino save. — Tik reikia labai labai tyliai laikytis.“

Iš olos gilumos išgirdo šaukiant: „Ren!“

Ar Torakas šaukiasi pagalbos, ar pats ateina į pagalbą? Iš kur jai žinoti. O atsiliepti negali. Negali ničnieko daryti, tik tūnoti su vilku įduboje ir žinoti, kad ji prie pat landos, tik per du žingsnius, ir nepajėgia nė pakrutėti. Kažkokia jėga laikė ją čia. Negalėjo atplėšti akių nuo siauro dienos šviesos plyšelio.

Dienos šviesa dingo.

Suprasdama, kad elgiasi baisiai kvailai, Ren pasilenkė į priekį ir žvilgtelėjo į plyšį. Kraujas jai mušė į galvą. Lyg baisiausiame sapne šmėkštelėjo tamsus, nejaučiamo vėjo šiaušiamas kailis; blykstelėjo ilgi siaubingi nagai, žvilgantys juodu krauju.

Riaumojimas sudrebino urvą. Vaitodama Ren užsidengė ausis kumščiais, nes tas garsas ją visą pliekė, rodės, jau plyšta galva...

Stojo tyla — tokia pat šiurpi kaip ir riaumojimas. Atitraukusi kumščius nuo ausų, išgirdo dulkes šnarant. Vilką alsuojant. Nieko daugiau.

Lėtai, baisėdamasi tuo, ką daro, ėmė šliaužti prie angos kartu tempdama ir besispyriojantį vilkiūkštį.

Vėl išvydo dienos šviesą. Pilką uolos masyvą. Kukmedį su nudraskytomis apačioje uogomis. Lokio nebuvo.

Ir staiga visa šiurpinantis riaumojimas taip arti, kad išgirdo, kaip čepsi nasrai, pajuto skerdynių tvaiką. Ir vėl dingo dienos šviesa, o jai į akis įsisiurbė kita akis. Juodesnė už bazaltą, bet žaižaruojanti ugnimi, traukė ją — jis nori jos.

Ren palinko į priekį.

Vilkas trūktelėjo ją atgal, kerai išsisklaidė, ir ji jau pati atšoko nuo plyšio; mirtį nešantys nagai suraižė žemę ten, kur ji ką tik klūpėjo.

Vėl lokys suriaumojo. Vėl ji susigūžė įduboje. Dabar pasigirdo naujų garsų: ėmė riedėti akmenys, dejuoti mirštantis medis. Įsiutęs lokys ardė olos žiotis, rovė kukmedį ir draskė jį.

Šniurkščiodama ji prisispaudė prie sienos įduboje.

Už nugaros ola pajudėjo. Ji riktelėjusi pašoko.

Iš kitos pusės buvo girdėti dardant akmenis, rausiant žemę su mirtinu įniršiu. Ji tuoj suvokė, kas čia dedasi. Uola šiapus landos nebuvo, kaip ji mane, paties urvo dalis, o paprasčiausias akmens liežuvis, išlindęs iš žemės. Lokys dabar rausiasi po tuo kyšuliu ir tuoj juos susems kaip skruzdėles iš skruzdėlyno.

Veidas pasruvo prakaitu. Ji įsmeigė akis į vilkiūkštį.

Nustėrusi pamatė, kad čia jau nebe vilkiūkštis.

Galva panarinta, akys įbestos į padarą už plyšio; juodos lūpos įnirtingai išsišiepusios, kyšo grėsmingos baltos iltys.

Ji pasijuto tvirtesnė.

— Ne kaip skruzdėlės, — sukuždėjo ji. Balsu ištarti žodžiai suteikė jai drąsos.

Ren atrišo pavadėlį — tegul vilkas būna laisvas, gal sugebės pasprukti, jei juodviem su Toraku nepasiseks. Paskui susirado lanką. Palietusi vėsų, glotnų kukmedį, įgavo jėgų. Ji atsistojo.

„Sutelk visą dėmesį į taikinį, — pasakė sau, prisiminusi visas Fin-Kedino pamokas. — Tai pats svarbiausias dalykas. Privalai taip stipriai susikaupti, kad vien mintimis pervertum taikinį... Ir tebūnie ranka ant templės laisva. Jėga eina ne iš rankos, o iš nugaros...“

— Keturiolika strėlių, — pasakė. — Turiu bent pusę jų paleisti, kol jis pasieks mane.

Torakas gynėsi nuo jį apspitusių sargų. Nagais jie kabinosi į veidą ir plaukus. Smirdantys sparnai lindo į burną ir nosį.

Šiaip taip jis išsitraukė Ren pirštinę ir pasiekė akmeninį dantį. Buvo sunkesnis, negu tikėjosi. Jis nusimovė pirštinę su dantimi viduje ir įsikišo ją užantin.

— Ren! — sušuko atsitraukęs nuo akmens. Bet balsą nuslopino šikšniniai sparnai.

Jis pasileido eiti per tą smarvę, bet, dagčiai užgesus, nematė net prikištų prie veido savo rankų.

Kažkur toli pasigirdo siautulingas vilko stūgavimas. Kur tu? Pavojus! Pavojus!

Jis brido į tą pusę puolamas apspitusių sargų, žūtbūt verčiančių jį į dvokiančią klampynę.

Jam rodėsi baisiausi vaizdai. Vilkas ir Ren guli negyvi kaip tėvas. Kodėl liepė jiems likti viršuje, kur atseit saugu, o iš tikrųjų kaip tik ten gresia tikras pavojus?

Niršdamas išsitraukė iš makšties peilį ir ėmė kapoti sargus. Atrodė, kad jie pakilo, vengdami ašmenų.

— A, tai išsigandote peilio? — šaukė jis. — Šekit, šekit dar! — Jis kapojo juos, o jie dar aukščiau pakilo tamsiu, jau nepasiekiamu debesiu. Rankoje įkaito peilio kotas. Niurzgėdamas jis yrėsi per smarvę.

Galop užkėlė blauzdas ant tvirtos uolos. Pasiekė atbrailą.

— Einu! — sušuko užlipęs ir pradėjęs kopti stačiu nuolydžiu.

Riaumojimas sudrebino urvą ir parklupdė jį ant kelių. Sargai ūžtelėjo juodu kamuoliu ir dingo.

Tyla, stojusi po paskutinio aido, buvo dar baisesnė. Torakas pajuto klūpąs ant uolos, o akmeninį dantį tvinkčiojant užantyje. Šiaip taip atsistojo ir pasileido atbraila aukštyn. Ak, kokia stati, nežmoniškai stati. Kodėl taip tyku viršuje? Kas ten darosi?

Vis kopė, kopė, kol įskaudo keliai ir visai be kvapo liko. Pagaliau apsuko paskutinį vingį, ir dienos šviesa apakino jį.

Olos žiotys buvo už penkių žingsnių ir, rodos, pasidarė platesnės. Plyšys, pro kurį prasispraudė leisdamasis žemyn, buvo sugriautas, o prieš jį stovėjo neįtikėtinai drąsi maža, tiesi Ren figūrėlė ir taikėsi su paskutine strėle į padarą, grėsmingai palinkusį virš jos.

Akimirksniu Torakas vėl buvo su tėvu tą naktį, kai juos užpuolė, vėl jį sukaustė tų šėtoniškų akių įniršis.

— Ne! — suriko jis.

Ren atleido templę. Lokys vienu letenos moju išmušė lanką jai iš rankų. Bet kai užsimojo antrą kartą Ren užmušti, staiga iš šešėlių dryktelėjo vilkas, bet šoko ne ant lokio, o ant Ren. Galingais nasrais grybštelėdamas nuo diržo varno odos kapšelį, nubloškė ją toliau nuo lokio ir movė iš urvo. Lokys sumosikavo letenomis, ėmė nagais raižyti žemę toje vietoje, kur buvo vilkiūkštis.

— Vilke! — šūktelėjo Torakas, mesdamasis pirmyn.

Su kapšeliu nasruose vilkas dingo migloje. Lokys labai vikriai apsisuko ir pasileido paskui jį.

— Vilke! — vėl sušuko Torakas.

Rūkas prarijo juos; tuščia uolos papėdė tarsi tyčiojosi iš jo. Lokys dingo. Bet taip pat dingo ir vilkas.

DVIDEŠIMT PIRMAS

Kur tu?! — Torako liūdnas staugimas nuaidėjo nuo uolos. Kur tu?! — atitarė jam kalvos.

Sena žaizda atsivėrė jam krūtinėje. Pirma tėvas, dabar vilkas. O varge, tik ne vilkas...

Ren mirkčiodama stovėjo urvo žiotyse.

— Kodėl paleidai jį nuo saito? — užriko jis.

Ji susvyravo.

— Turėjau paleisti. Reikėjo jį paleisti.

Verkdamas Torakas ėmė raustis urvo griuvenose.

— Ką dabar darai? — paklausė Ren.

— Ieškau savo daiktų. Einu ieškoti vilko.

— Betgi tuojau sutems!

— Tai ką? Sėdėsim čia ir kaip niekur nieko lauksim?

— Ne! Susiieškosime savo daiktus, pasistatysime užuovėją, užsikursime laužą. Tada lauksime. Lauksime, kol vilkas mus suras.

Torakas jau išsižiojo atsikirsti, bet susigriebė ir prikando liežuvį. Tik dabar pamatė, kaip dreba Ren. Ant vieno žando kruvinas rėžis, ant kito — didžiausia mėlynė sulig karvelio kiaušiniu po akimi.

Jam pasidarė gėda. Ji stojo prieš lokį. Ji net turėjo drąsos šauti į jį. O jis čia rėkaloja...

— Aš pasikarščiavau, nepyk, — pasakė, — man netyčia taip išėjo... Tavo tiesa. Aš negaliu tamsoje sekti jo pėdomis.

Ren sunkiai klestelėjo ant akmens.

— Neturėjau supratimo, kas tai yra, — pratarė ji. — Niekad nemaniau, kad bus taip... — Ji prispaudė abi rankas prie burnos.

Torakas atkasė iš žemių ir akmenų strėlę. Ji buvo perlaužta.

— Tu pataikei į jį? — paklausė.

— Nežinau. Argi tai svarbu? Strėlėmis jo nenušausi. — Ren papurtė galvą. — Vieną akimirką jis pasisuko į mane, kitą jau siekė vilko. Kodėl?

Jis numetė sulaužytą strėlę.

— Ar dabar ne vis tiek?

— Ko gero. — Ji žvilgtelėjo į Toraką. — Ar radai akmeninį dantį?

Jis buvo pamiršęs apie jį. Dabar, traukdamas dantį pirštinėje iš užančio, norėjo tik atsikratyti juo. Dėl Nanuako gali žūti vilkas. Ir nebus daugiau rytinių glamonių — laižymosi nei triukšmingų slėpynių... Torakas įsikando į krumplius, slopindamas baimę. Jis negali prarasti vilko.

Ren paėmusi čiupinėjo pirštinę.

— Suradom antrą Nanuako daiktą, — pasakė užsigalvojusi, — bet praradom pirmąjį. Kažin kodėl vilkas paėmė jį?

Torakui reikėjo gerai pasistengti, kad išgirstų, ką ji sako. — Kažkas šmėkštelėjo jam atmintyje.

— Atsimeni, kai radau upės akis, vilkas elgėsi taip, tarsi girdėtų jas. Ar kažkaip savaip jas suvokė, — pasakė jis.

Ren suraukė kaktą.

— Manai, kad ir lokys gali?

— „Visos šviesios šviesios sielos, — sukuždėjo jis. — Taip sakė Klajūnas. Šėtonai nekenčia gyvybės, nekenčia sielų spindesio.“

— Jei paprastų padarų sielos taip spindi, — pasakė Ren stodamasi ir imdama žingsniuoti, — tai Nanuakas turi daug labiau spindėti, tiesiog akinti!

— Todėl jis ir puolė tave, kad turėjai upės akis...

— Todėl vilkas čiupo kapšelį. Jis žinojo, todėl... — Ji liovėsi žingsniavusi ir įsmeigė akis į Toraką. — Todėl ir atitraukė lokį nuo mūsų. Torakai! Jis išgelbėjo mums gyvybę.

Torakas suklupo ant tako ties skardžiu. Pagaliau rūkas ėmė sklaidytis, apačioje girių platybės tiesėsi į vakarus. Ar išgyvens vilkas ten, ar atsilaikys vienas prieš lokį?

— Vilkai protingesni už lokius, — pasakė Ren.

— Jis dar tik vilkiūkštis, Ren. Neturi nė keturių mėnesių.

— Bet jis jau vedlys. Kas kas, bet jis tikrai ras kelią.

Vilkas, tvirtai įsikandęs švytintį dainuojantį varno odos kapšelį, šuoliavo tarp bukmedžių vėjui pučiant į uodegą.

Iš tolybių jį pasiekė graudus Didžiojo beuodegio balsas.

Vilkas geidė atsiliepti, bet negalima. Vėjas neša jam šėtono kvapą. Užuodžia jo įniršį, baisų alkį; girdi niekad nepavargstantį alsavimą. Labiausiai jaučia jo neapykantą, neapykantą jam ir daiktui, kurį neša.

Bet vilkas žino, baisiai džiaugdamasis žino, kad lokys niekad jo nepavys. Šėtonas greitas, bet jis dar greitesnis.

Jis jau ne mažytis vilkiūkštis, kuris turi laukti, kad vargšai lėti beuodegiai ji pasivytų. Dabar jis vilkas — liuoksiantis tarp medžių greitais vilkiškais šuoliais, ir taip bus amžinai.

Jis mėgavosi savo tvirtomis kojomis, ištįsusią lanksčia nugara, miklumu — šuoliuodamas gali apsisukti ant vienos letenos. O ne, šėtonas niekad jo nepačiups!

Vilkas sustojo atsigerti prie triukšmingo mažo upelio, todėl akimirkai paleido iš nasrų kapšelį. Paskui vėl jį čiupo ir ėmė liuoksėti aukštyn į Didįjį Baltą Šaltį, kurį buvo užuodęs tik sapne.

Tą sapno kvapą užgožė kitas — jis pasiekė svetimų vilkų teritoriją. Tik nurisnos kelis žingsnius, ir vėl kvapais pažymėta vieta. Reikia pasisaugoti. Jei svetimieji pamatys jį, gali pulti. Kai jam prireikdavo išlieti savo kvapą, laikydavo, kol pribėgdavo kokį upelį, ir ten paleisdavo, o medžių savais kvapais nežymėjo. Upelis nuneš jo kvapą ir jokie svetimi vilkai nei šėtonas neužuos jo.

Atėjo tamsa. Vilkui patinka tamsa. Kai ji užeina, geriau užuodi kvapus, girdi garsus, o mato jis beveik taip pat kaip ir šviesoje.

Kažkur priekyje svetimų vilkų gauja pradėjo vakarinius pasistūgavimus. Vilkui pasidarė liūdna. Prisiminė, kaip džiaugsmingai stūgaudavo jo šeima; kaip smagiai sveikindavosi išsimiegoję. Šnarpšdami laižydavosi ir trindavosi pasturgaliais; linksmai ir žaismingai baksnodavosi, ragindami vienas kitą medžioti.

Galvodamas apie savo šeimą, vilkas staiga pajuto nuovargį. Letenos kas kartą pajusdavo užmintą akmenį, ko anksčiau niekad nebūdavo. Ėmė skaudėti ir kojas. Ir visą kūną.

Jį apėmė baimė. Jis negalės visą laiką bėgti. Negalės išvis toliau bėgti. Jis toli nuo Didžiojo Beuodegio, risnoja pro svetimos rujos teritoriją. Ir šėtonas vejasi jį be perstojo tamsoje.

Torakas sutempė visa, kas liko iš jų mantos, į bukmedžių šakų lapinę, spyrė į laužą, kibirkščių spiečius pasipylė į viršų. Tas laukimas siaubingas. Sutemus jis staugė, kiek galėjo. Žinojo, kad taip gali prisivilioti lokį, bet vilkas svarbiau. Kur jis?

Buvo šalta, žvaigždėta naktis ir, net nežiūrėdamas į dangų, juto kruviną Didžiojo Tauro akį, įsmigusią į jį. Mėgaujasi jo sumaištimi.

Ren išniro iš tamsos su glėbiu medžio žievių ir vaistažolių.

— Ilgai užtrukai, — burbtelėjo Torakas.

— Ieškojau, ko reikia. Vilkas nepasirodė?

Jis papurtė galvą.

Ren priklaupė prie ugnies ir padėjo savo naštą ant žemės.

— Kai ieškojau viso to, girdėjau beržo tošies dūdas.

Torakas pašiurpo.

— Ką? Kur?

Ji linktelėjo į vakarus.

— Labai toli.

— Fin-Kedino?

Ji vėl linktelėjo.

Torakas užsimerkė.

— Maniau, kad jis jau liovėsi mus persekiojęs.

— Nesiliovė, — atsakė Ren. Jos balse buvo girdėti lyg ir išdidumas, kuris suerzino Toraką.

— Ar pamiršai, kad jis nori mane nužudyti? Klausantysis atiduoda savo širdies kraują Kalnui.

Ji atsigręžė.

— Žinoma, kad nepamiršau! Bet aš nerimauju dėl jų! Jei lokio čia nėra, tada jis ten, kur jie. Kitaip Fin-Kedinas nepūstų dūdų.

Torakas pasijuto nesmagiai. Ren buvo susirūpinusi, jis taip pat. Kivirčai nieko gero neduos.

Nuo diržo atrišo mažą kurtinio kaulo švilpynę, kurią padarė, kai pirmą kartą surado vilką.

— Imk. — Jis ištiesė jai švilpynę. — Dabar ir tu galėsi prisišaukti vilką.

Ji nustebusi pažvelgė į jį.

— Ačiū.

Stojo tyla. Torakas paklausė, kodėl jai prireikė žolelių.

— Akmeniniam dančiui. Reikia sugalvoti, kaip galėtume jį paslėpti nuo lokio. Kitaip jis mus suseks.

„Kaip dabar seka vilką“, — pagalvojo Torakas. Jam dar labiau suskaudo širdį.

— Jei šermukšnių lapai ir kapšelis negali nuslėpti upės akių, — pasakė jis, — tai kodėl manai, kad medžio žievė ir pelynai galės?

— Todėl, kad prie jų pridėsiu dar ir kai ko stipresnio. Ji prikando lūpą. — Bandau tiksliai prisiminti, ką darydavo Sajun. Ji norėjo išmokyti mane burtų, bet aš visada sprukdavau medžioti. Dabar dėl to gailiuosi.

— Labai gerai, kad nors ko pramokai, — burbtelėjo Torakas.

— Bet jei ką nors sumaišysiu?

Jis nieko neatsakė. Jautė raudonąją akį tyčiojantis iš jo. Jei vilkas ir rastų kelią atgal, drauge atsivestų lokį, traukiamą upės akių. Ir vienintelis būdas vilkui atsikratyti lokio — išmesti upės akis, tik tada niekaip nebus įmanoma sunaikinti lokio.

Turi gi būti kokia išeitis, bet Torakas jos nerado.

Vilkui greitai seko jėgos. Ir nieko čia nepadarysi.

Dabar lokys gerai atsilikęs ir negali užuosti kapšelio, bet jis vis tiek eina jam iš paskos, nes užuodžia jį patį ir nesiliaus jo persekiojęs. O kai vilkas pagaliau visai sulėtins žingsnį, — skaudamos letenos tik to ir trokšta, — lokys sučiups jį.

Svetimi vilkai seniai nustojo staugti ir pasidavė į tolimus kalnus medžioti. Vilkas pasigedo jų stūgavimo. Jautėsi toks vienišas.

Vėjas pasisuko, ir jis užuodė naują kvapą. Elnias. Vilkas niekad nemedžiojo elnio, bet jo kvapas jam puikiai pažįstamas, nes motina dažnai atnešdavo vilkiukui šakų, augančių elniams iš galvos, su kadaruojančiais nuo jų skaniais kramtomais odos skutais. Dabar, užuodus kaimenę gretimame slėnyje, kilęs kraujo troškulys suteikė kojoms jėgų ir atgaivino viltį. Jei tik nusigautų iki jų...

Kylant šlaitu, pasigirdo daugybės kanopų dundesys. Priešais pasirodė aukštai iškeltomis šakotomis galvomis ir didžiulėmis plokščiomis kanopomis begalė laimikių, šuoliuojančių tarp bukmedžių it nesulaikomas greitas vanduo.

Vilkas pasisuko ant letenos ir dryktelėjo pas elnius, o tie, jam šleptelėjus į muskusinį tirštį, tuoj užskliaudė jį. Kai patinas puolė, vilkas mikliai šastelėjo į šalį nuo jo galvos šakų. Patelei šnarpštelėjus — nelįsk prie jauniklio — vilkiukas nėrė jai papilvėn, kad išvengtų jos galingų kanopų. Elniai greitai pajuto, kad vilkas neketina pulti, ir pamiršo jį. Dabar vilkiukas bėgo iš slėnio, o kaimenės tvaikas užgožė jo kvapą.

Elniai paliko bukmedžių mišką ir pasidavė į eglyną. Čia akmenys vis didėjo, medžiai mažėjo; paskui medžių visai neliko, ir elniai pliūptelėjo į akmenuotą plynę — tokios jis niekad nebuvo regėjęs.

Pagal vėjo kvapą vilkas suprato, kad toji plokštuma per kažin kiek šuolių tęsis iki tamsos, o už jos stūkso Didysis Baltas Šaltis. Kas tai? Pats nežino. Bet kažkur ten glūdi kai kas, šaukiantis jį nuo pirmųjų dienų urve, traukia jį...

Tolumoje suriaumojo šėtonas. Pametė jo kvapą! Iš džiaugsmo vilkas išmetė aukštai į orą varno odos kapšelį ir vėl captelėjo jį.

Po kiek laiko išgirdo kitą garsą. Labai tylus, bet aiškus: aukštas, vienodas garsas, tokį išgauna Didysis Beuodegis, prikišęs prie snukio iš kaulo pasidarytą švilpynę.

Va, ir kitas, daug mielesnis jo širdžiai: staugia pats Didysis Beuodegis, šaukia jį! Puikiausias visoje girioje garsas!

Elniai bėga toliau, bet vilkas žino, kad jam reikia grįžti į girią. Dar ne laikas siekti Didžiojo Balto Šalčio ir to, kas glūdi už jo; jis turi grįžti ir vestis Didįjį Beuodegį.

DVIDEŠIMT ANTRAS

Susirangiusi guolyje Ren jau ketino keltis ir pašoko, kai pasirodė Torakas prie užuovėjos angos.

— Laikas krutėti, — pasakė slinkdamas prie ugnies ir tiesdamas jai džiovintą elnienos suktinį. Iš šešėlių po akimis ji suprato, kad Torakas miegojo ne geriau už ją.

Ji atsisėdo ir kaip ne savo dantimis atsikando mėsos. Brėžis ant skruosto degė, mėlynė po akimi skaudėjo. Bet dar blogiau buvo tai, kad ją vis labiau ėmė slėgti baimė. Ne tik dėl to, kad čia pat ola ir netoliese šlaistosi grėsmingas lokys. Ją kankino kažkas kita, apie ką ji nenorėjo galvoti.

— Suradau pėdsakus, — Torakas nutraukė jos mintis.

Su kąsniu burnoje ji paklausė.

— Kurion pusėn jie pasidavė?

— Į vakarus, apsukę kalvą, o paskui leidosi į bukmedžių mišką. — Ištiesęs ranką, pamaišė ugnį ir ji nušvietė liesą, rūpesčių išvargintą Torako veidą. — Lokys eina jo pėdomis.

Ren taip ir įsivaizdavo vilką, šuoliuojantį per girią, ir jam iš paskos risnojantį lokį.

— Torakai, ar supranti, kad sekdami vilką eisime paskui lokį, — pasakė ji.

— Taip.

— Ir jei pavysime jį...

— Žinau, — nutraukė ją, — bet aš jau nebegaliu daugiau laukti. Visą naktį laukėme — ir nieko... Turime eiti ir surasti jį. Bent jau aš. Tu gali likti čia...

— O ne! Eisiu su tavim! Aš tik pasakiau, kaip yra. — Ji pažvelgė į upėtakio odos pirštinę ant karties, kuri laikė lapinę.

— Manai, kerai suveiks? — paklausė Torakas, pasekęs žvilgsnį.

— Nežinau.

Kerai atrodė tokie išmintingi, kai Ren jam aiškino vakar.

— Žmonės paprastai suserga todėl, — porino ji, jausdama savo vertę, — kad apsivalgo. Bet kartais ir todėl, kad jų sielas pavilioja šėtonai. Sergančias sielas reikia gelbėti. Mačiau Sajun tai darant kažin kiek kartų. Būdavo prisiriš žuvų kabliukus prie pirštų galų, kad geriau pačiuptų sergančias sielas, išgers ypatingo gėralo, kad jos pačios sielos išsilaisvintų, paliktų kūną ir rastų...

— Kas čia bendra su Nanuaku?

— Tuoj pasakysiu, — dėbtelėjo į jį tramdomą žvilgsnį. — Kad jas rastų, Sajun reikėjo paslėpti nuo šėtonų savo pačios sielas.

— A... tai jei darysi, ką ji darė, galėsi paslėpti Nanuaką nuo lokio?

— Tikiuosi, kad galėsiu. Norėdama pasikeisti, ji ištepdavo veidą pelynais ir dumblu, paskui užsidėdavo šermukšnio žievės kaukę, kurią pririšdavo su visų klano žmonių plaukais. Taip padarysiu ir aš. Na, maždaug taip.

Viską išdėjusi, ji padarė nedidelę dėžutę iš šermukšnio žievės, ištepė ją pelynais ir raudonu moliu. Paskui įdėjo į ją akmeninį dantį ir surišo savo ir Torako plaukų sruogomis.

Buvo vis šiokia toki atvanga — ji kažką darė, pamiršo rūpestį dėl vilko ir pajuto savo vertę. Bet dabar žvarbioje aušroje vėl užpuolė ją abejonės. Galų gale ką ji išmano apie kerus?

— Eime, — pašoko Torakas. — Pėdsakai matyti. Jau gana šviesu, nors saulė dar nepakilo.

Ren žvilgtelėjo iš lapinės.

— O lokys? Gal jis pametė vilko pėdas ir dabar grįžta mūsų.

— Kažin. Man rodos, kad jis dar vejasi vilką.

Tačiau ta nuomonė nepakėlė jai nuotaikos.

— Kas tau? — paklausė Torakas.

Ren atsiduso. Jai taip norėjosi išsisakyti: „Aš labai, labai ilgiuosi saviškių; baisiai bijau, kad Fin-Kedinas man niekad neatleis už tai, kad padėjau tau pabėgti; manau, kad mums pasimaišė, jei savo noru seksim lokį; mane kankina bjauri nuojauta, kad baigsim savo dienas toje vietoje, kur aš mažiausiai noriu eiti; ko gero, man ten eiti net nederėtų, nes nesu Klausantysis kaip tu, ir pranašystėje apie mane nieko nepasakyta, aš esu tik Ren. Bet apie tai net kalbėti neverta, nes tau galvoj tik viena — kaip surasti vilką.“ Todėl galų gale ji paprastai atsakė:

— Nieko. Viskas gerai.

Torakas metė į ją pilną abejonės žvilgsnį ir ėmė mindžioti laužą.

Visą rytą jie sekė pėdomis per bukmedžių mišką, paskui nėrė į eglyną, suko į šiaurės rytus ir vis lipo aukštyn. Kaip visuomet, Ren stulbino Torako gebėjimas nieko nepaleisti iš akių. Jis, atrodo, viską pasaulyje pamiršdavo, kai imdavo be galo kantriai tyrinėti aplinką ir dažnai rasdavo tokią mažutėlę smulkmeną, kurios dauguma suaugusių medžiotojų nebūtų pastebėję.

Diena persirito per vidudienį, šviesa ėmė blaustis, kai jis sustojo.

— Kas yra? — paklausė Ren.

— Ššš! Atrodo, kažką girdžiu. — Jis pridėjo delną prie ausies. — Tikrai! Ar tu girdi?

Ji papurtė galvą.

Torakas išsišiepė.

— Vilkas!

— Tikrai?

— Visada pažinčiau jo staugimą. Eime, jis toje pusėje! — parodė į rytus.

Ren širdis nusirito į kulnus. „Tik ne į rytus, — pamanė. — Kad tik ne į rytus.“

Torakui pasileidus balso link, po kojomis ėmė rastis vis daugiau akmenų, o medžiai vis mažėjo — berželiai ir gluosniai siekė vos juosmenį.

— Ar neapsirinki? — paklausė Ren. — Jei ta linkme drošime, prieisime kalvas.

Bet Torakas negirdėjo jos — jis bėgo pirmyn. Pranyko už didžiulio akmens, o po kiek laiko išgirdo susijaudinusį jo balsą, šaukiantį ją vardu.

Ji užbėgo ant šlaito, apėjo akmenį, ir ją nutvilkė ledinio šiaurės vėjo gūsis. Susverdėjo atgal. Tai va, pasiekė patį girios kraštą. Čia jau prasideda kalvoti tyrlaukiai.

Priešais tysojo neaprėpiama bemedė plynė: viržiai ir nykštukai gluosniai, prigludę prie žemės, veltui stengėsi išvengti vėjo; mažučiukai, durpių spalvos ežerėliai virpėdami raibuliavo tarp siūruojančių pelkės žolių. Tolumoje, virš plynės, stiepėsi apgaulingas uolų nuobirų šlaitas, o jau už jo kilo Aukštieji kalnai. Bet tarp apgaulingo šlaito ir kalnų spindi balta blizgi juosta, ir ji kėlė Ren didžiulę baimę.

Torakas, aišku, nieko apie tai nežinojo.

— Ren! — šaukė jis, o vėjas jo balsą plakė šalin. — Eik čia!

Atitraukusi žvilgsnį nuo tolių, išvydo jį klūpant prie siauro upelio. Vilkas gulėjo užsimerkęs, o varno odos kapšelis buvo jam prie snukio.

— Jis gyvas! — šūktelėjo Torakas ir įsikniaubė į šlapią pilką kailį. Vilkas atmerkė vieną akį ir silpnai dunkstelėjo uodega. Ren pasileido per viržius pas juos.

— Jis tik išsekęs, — pasakė Torakas nežiūrėdamas į ją, — ir visai permirkęs. Bėgo upeliu, kad užmuštų savo kvapą ir lokys pamestų jo pėdas. Ar ne gudruolis?

Ren baimingai apsidairė.

— Bet ar jam pasisekė?

— Žinoma! — atsakė Torakas. — Pažiūrėk į pelkių kalviukus. Jie čia neskraidžiotų, jei netoliese šlaistytųsi lokys.

„Kad taip galėčiau tuo tikėti“, — pamanė Ren. Priklaupusi ištraukė iš savo ryšulio upėtakių paplotėlį ir pakišo vilkui. Jai buvo atsidėkota kiek stipriau dunkstelint uodega.

Puiku, kad vilkas atsirado, bet ji pasijuto keistai atsijusi nuo jų. Per daug dalykų prisikaupė jai širdyje, tiek daug tokių, apie kuriuos Torakas nė nenumanė.

Ji pakėlė varno odos kapšelį ir atrišo jį. Upės akys tebebuvo šermukšnio lapų lizdelyje.

— Taip, reikia jį nedelsiant paslėpti nuo lokio, — pasakė Torakas, imdamas vilką ant rankų ir švelniai guldydamas ant minkštos pelyno žolės.

Ren atrišo šermukšnio žievės dėžutę, kurioje buvo akmeninis dantis, įdėjo ten upės akis; paskui vėl ją sumazgiojo, įdėjo į kapšelį ir pasikabino prie diržo.

— Dabar viskas bus gerai, — pasakė Torakas, pasilenkė vilkiūkščiui prie snukio ir meiliai lyžtelėjo. — Galim pasidaryti kokią užuovėją prie nuolydžio. Užkursim laužą, tegu vilkas pailsi.

— Tik ne čia, — greitai atsakė Ren. — Reikia grįžti į girią. — Šitoje vėjų pagairėje ji jautėsi nesaugiai kaip ir koks vikšras, kabaliojantis ant gležno siūlelio.

— Geriau būtų čia likti, — atsakė Torakas. Jis mostelėjo šiaurėn, į netikrą šlaitą ir baltą spindinčią juostą. — Ten trumpiausias kelias į Kalną.

Ren suspaudė paširdžius.

— Ką? Apie ką čia kalbi?

— Vilkas sakė. Ten turėsime eiti.

— Bet... negalime eiti pro čia.

— Kodėl negalim?

— Juk čia ledo upė!

Torakas su vilku nustebę sužiuro į ją; o ji žvelgė į dvi poras vilkiškų akių: viena pora gintarinė, kita — šviesiai pilka. Pasijuto visiškai viena.

— Bet Ren, — kantriai pradėjo Torakas, — čia gi trumpiausias kelias į Kalną.

— Man nesvarbu! — Ir karštligiškai ėmė galvoti kokią jam priimtiną priežastį. — Turime dar surasti trečią Nanuako daiktą, pameni? Visų šalčiausias — šviesis tamsiausias. Čia jo tikrai nerasime. Šalta tai bus, kas be ko, bet ten nieko nėra! — „Nieko, tik mirtis“, — pridūrė mintyse.

— Matei praėjusią naktį raudonąją akį? — paklausė Torakas. — Ji kyla vis aukščiau. Mums liko tik kelios dienos...

— Kurčias, ar ką?! — suriko ji. — Negalėsime pereiti per ledo upę!

— Galėsim! — atsakė jis siaubingai ramiai. — Surasime kokį perėjimą.

— Kaip? Yra tik vienas vandenmaišis ir keturios strėlės per abu! Keturios strėlės! O žiema ateina, tu vasariškai apsirengęs!

Jis įdėmiai į ją pažiūrėjo.

— Ne dėl to nenori eiti tolyn.

Ji pašoko ir, paėjusi į šalį, sugrįžo.

— Mano tėvas mirė ant ledo upės, tokios, kaip ta...

Vėjas liūdnai nušvilpė virš plynės. Torakas pažvelgė į vilką, paskui vėl į ją.

— Prasidėjo sniego griūtis, — ėmė pasakoti Ren. — Jis buvo ant užšalusios upės už Kirvio ežero. Didžiulis ledo luitas palaidojo jį. Kūną rado tik pavasarį. Sajun turėjo surengti ypatingas apeigas, kad surinktų į daiktą jo sielas.

— Kaip gaila... aš nenorėjau...

— Papasakojau apie tėvą ne todėl, kad manęs gailėtum, — nukirto ji. — Pasakojau todėl, kad suprastum. Jis buvo stiprus, patyręs medžiotojas, jis pažinojo kalnus... ir vis dėlto ledo upė pražudė jį. Tai ar turime vilties... Kas mūsų laukia, kaip manai?

DVIDEŠIMT TREČIAS

— Eik tykiai, labai tykiai, — kuždėjo Ren. — Bet koks staigus garsas... ir ji gali nubusti.

Torakas pasuko galvą į didžiulius ledo varveklius virš jų. Jis buvo matęs ledų sangrūdų, bet nieko panašaus į tas lokių peilių aštrumo stačių uolų ir giliai žiojėjančių griovų, tokių ledo varveklių, didesnių už medžius, — niekad neregėjo. Sakytum, milžinišką pakilusią bangą palietė Pasaulio Dvasios pirštas, ir ji akimirksniu užšalo. Tačiau kai žiūrėjai į tuos ledkalnius nuo akmenų šlaito, jie atrodė tik kaip užšalę didžiulės upės raibuliai.

Leidę vilkui pailsėti dieną prie ežero, jie sunkiai kirto tyrlaukius, ėjo nutrupėjusių uolienų šlaitu, kur sustojo pernakvoti šiokią tokią užuovėją teiksiančioje įduboje. Lokio — nė ženklo. Gal paveikė kaukės kerai, o gal, kaip manė Ren, lokys dabar siautėja vakaruose šiurpindamas tenykščius žmones.

Kitą rytą jie užkopė ant ledinės upės kranto ir pasileido į šiaurę.

Aišku, beprotystė eiti po ledo luitais, kai kas akimirką sniego griūtis gali sunaikinti juos, bet kitos išeities nebuvo. Negalėjo pasirinkti krypties į vakarus — ten gurgėjo vanduo, išrausęs gilią mėlyną properšą.

Taip pat buvo neįmanoma eiti tyliai. Ant gurgždančio sniego garsiai girgždėjo jų apavas. Naujas Torako iš nendrių nupintas apsiaustas šiugždėjo kaip sudžiūvę lapai; jis net kvėpavo kurtinamai garsiai. Aplink, iš visų pusių, tik ir girdėjai neaiškius traškesius ir aidinčias dejones — taip ledinė upė murmėjo per miegus. Atrodė, kad visai nesunkiai gali ji ir nubusti.

Keista, bet tai, regis, visai nejaudino vilko. Jam patiko sniegas: šokinėjo, murdėsi, mėtė ledukus į orą, o slysdamas sustodavo ir suklusdavo — ar tik ne lemingai su pelėnais rausiasi po sniegu.

Dabar stabtelėjęs uostinėja ledo luitą ir letena tapšnoja. Kai nesulaukė jokio atsako, nuleido priekines letenas ir stūgaudamas kviečia jį žaisti.

— Ššš! — sušnypštė Torakas, pamiršęs vilkų kalbą.

— Ššš! — sušnypštė Ren iš priekio.

Geisdamas nutildyti vilkiūkštį, Torakas apsimetė, kad stebi kažką tolumoje — stovėjo it apmiręs ir įbedęs akis į priekį.

Vilkiūkštis taip pat visas sustingo ir sužiuro ten. Bet kai nieko neužuodė ir neišgirdo, truktelėjo ūsais ir pažvelgė į Toraką. Kurgi tas laimikis? Kur jis?

Torakas pasiraivė ir nusižiovavo. Nėra laimikio.

Ką? Tai ko mes čia tykom?

Tylėk, ir viskas!

Užsigavęs vilkiūkštis stūgtelėjo.

— Eime! — sukuždėjo Ren. — Turime pereiti prieš tamsą!

Tarp ledynų šešėlių šalta. Kai buvo sustoję dienai prie ežero, darė, ką tik išmanė, kad būtų šilčiau: prikimšo apavą pelkių žolių, pasisiuvo iš Ren lašišos odos ir likusios žaliaminės pirštinių ir gobtuvų, Torakui sukurpė iš nendrių pluoštų, suraišiotų pelkių žolėmis, apsiaustą ir sudygsniavo sausgyslėmis. Bet visa tai menkai šildė.

Į galą ėjo ir atsargos: liko vienas vandenmaišis, o džiovintos lašišos ir elnienos pakaks tik kelioms dienoms. Torakas tarsi girdėjo tėvo žodžius. Torakai, nemanyk, kad kelionė sniegynais — žaidimas. Jei taip manai, netruksi galą gauti.

Jis skausmingai juto, kad mažai išmano, kaip verstis sniegynuose. Ren, kaip visada, trumpai drūtai pasakė:

— Žinau tik tiek, kad užsnigus lengviau sekti pėdomis, gali svaidytis sniego gniūžtėmis, o jei užeina sniego audra, geriausiai įsikasti į didelę pusnį ir laukti, kol ji praeis. Ir viskas.

Bet sniego vis gilėjo, ir netrukus jie jau klimpo iki šlaunų. Vilkas kiek atsiliko — išmintingai leido Torakui pirmam klampoti ir minti kelią, o pats jau bindzino jo pėdomis.

— Tikiuosi, jis žino, kur eiti, — negarsiai pasakė Ren. — Aš pati taip toli šiaurėje niekad nebuvau.

— O ar kas buvo? — paklausė Torakas.

Ji kilstelėjo antakius.

— O kaipgi. Ledo klanai. Jie gyvena lygumose, ne ant užšalusios upės.

— Ledo klanai?

— Baltosios lapės. Baltieji tetervinai. Narvalai. Bet tikriausiai tu...

— Ne, — atsakė Torakas pavargusiu balsu. — Aš net...

Užpakaly vilkas perspėdamas suurzgė.

Atsigręžęs Torakas spėjo pamatyti, kaip vilkiūkštis dryktelėjo po masyvaus ledo luito skliautu. Jis pakėlė akis.

— Saugokis! — sušuko ir, griebęs Ren už rankos, trūktelėjo ją po skliautu.

Kurtinamai nugriaudėjo ir juos apstulbino riaumojanti baltuma. Į sniegą nudrioksėjo didžiulis ledynas, pasipylė mirtį nešančios skeveldros. Susigūžęs lediniame urve, Torakas meldė, kad tas nesutrupėtų. Jei jis sugriūtų, sutraiškytų juos kaip bruknes ant sniego...

Ledų griūtis baigėsi taip staigiai, kaip ir prasidėjo. Dabar girdėjo tik tykiai sėdantį sniegą.

— Kodėl griūtis liovėsi? — sušnibždėjo Ren.

Jis papurtė galvą.

— Gal ledkalnis per miegus tik ant kito šono vertėsi...

Ren įsmeigė akis į ledų krūvą aplink.

— Jei ne vilkas, dabar būtume po ja. — Išblyškusiame Ren veide išryškėjo klano tatuiruotė. Torakas spėjo, kad ji galvoja apie tėvą.

Atsistojęs vilkas pasipurtė ir apdrėbė juos drėgnu sniegu. Paskui nurisnojo keliolika žingsnių, gerai apsiuostė ir ėmė jų laukti.

— Einam, — pasakė Torakas. — Atrodo, dabar saugu.

— Saugu? — sumurmėjo Ren.

Dienai slenkant ir per skaidrų dangų saulei riedant į vakarus, pasirodė tokių ryškiai mėlynų properšų, kokių Torakas dar nebuvo matęs. Oras vis šiltėjo. Po vidudienio saulė pasiekė uolas ir akies mirksniu ledynų šešėliai tvykstelėjo akinamu baltumu. Torakas jau ėmė prakaituoti po savo nendriniu apdaru.

— Še, imk! — Ren ištiesė jam beržo žievės atplaišą. — Prapjauk plyšius ir užsirišk ant akių. O tai sniegas tave akins.

— Maniau, kad niekad nebuvai taip toli šiaurėje.

— Aš nebuvau, bet Fin-Kedinas buvo. Jis man apie tai ir pasakojo.

Torakui buvo nepatogu žiūrėti pro siaurus plyšelius, kai reikėjo būti tokiam budriam, kad neužgriūtų nuo uolų sniego nuošliauža ar nulūžęs milžiniškas varveklis. Jiems beklampojant, Torakas pastebėjo, kad Ren atsilieka. Keista, paprastai ji būdavo greitesnė už jį.

Palūkėjęs, kol Ren pasivijo, išsigando pamatęs, kad jos lūpos lyg ir pamėlusios. Paklausė, kaip jaučiasi.

Ji papurtė galvą ir pasilenkusi atsirėmė rankomis į kelius.

— Visą dieną kažkas ne taip, — pasakė ji. — Jaučiuosi... išsekusi. Manau... manau, kad tai dėl Nanuako.

Torakas pasijuto kaltas. Nuolat galvodamas, kad tik nepažadinus ledo upės, visai pamiršo ją visą laiką nešant varno odos kapšelį.

— Duok jį man, — pasakė, — pasikeiskim dabar.

Ji linktelėjo.

— Bet aš nešiu vandenmaišį. Pasidalykime teisingai nešulius.

Jie apsikeitė. Torakas pririšo kapšelį prie diržo, o Ren atsigręžė pažiūrėti, kiek jie nuėję.

— Per lėtai slenkam, — pasakė. — Jei nepereisime upės iki tamsos...

Jai nereikėjo pabaigti tai, ką ketino pasakyti. Torakas jau įsivaizdavo, kaip sutemus jie kasa sniego urvą, sukaustytai ledo upei kilsuojant ir aimanuojant po kojomis.

— Ar užteks kuro? — paklausė jis.

Ir vėl Ren papurtė galvą.

Eidami prie akmenų nuovartų šlaito, abu rinko visokius tinkamus kurui žagarėlius ir iš anksto įsižiebė ugnelę. Jie nuspjovė pasagos pavidalo grybo, augančio ant negyvų beržų, uždegė jį ir prigesino, kad tik smilktų. Paskui įvyniojo jį į beržo žievę, prabadę ją, kad be oro neuždustų ugnis, ir tą ritinėlį apsuko kerpėmis. Taip smilkstantį grybą galima nešioti kiaurą dieną, o prikišus pinties ir papūtus, ji tuoj užsiliepsnoja.

Torakas nutarė, kad jiems pakaks kuro gal ir visai nakčiai. Bet jei kiltų audra ir jiems reiktų įsikasti kelioms dienoms, tada sušaltų.

Klampodamas Torakas greitai suprato, kodėl Nanuakas taip išsekino Ren. Jau dabar pajuto jo svorį, traukiantį jį žemyn.

Staiga Ren sustojo ir nuplėšė beržo karną nuo akių.

— Kur dingo tėkmė? — sušvokštė ji.

— Kas? — paklausė Torakas.

— Tarp ledų tekėjusi srovė! Tik dabar pastebėjau. Dingo srovė. Gal tai reiškia, kad galime išlįsti iš po uolų?

Nusiėmęs nuo akių tošį, Torakas prisimerkęs pažvelgė į sniegą. Dėl jo spindesio nieko nematė.

— Bet aš ją girdžiu, — pasakė eidamas toliau apsižiūrėti. — Gal tiesiog ji ėmė tekėti giliau po...

Jo niekas neperspėjo. Netrakštelėjo ledas, nešlamštelėjo krintantis sniegas. Vieną akimirką ėjo, kitą jau krito į nebūtį.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS

Torakui taip skaudžiai rėžė per kelį, kad jis suriko.

— Torakai! — sukuždėjo iš viršaus Ren. — Kaip tu?

— A... lyg ir nieko, — atsakė tas. Bet buvo ne taip. Jis įsmuko į akivarą. Tik menkutė iškyša pristabdė kelią į mirtį.

Prietemoje pamatė, kad properša posiaurė — galėjo ištiesęs rankas pasiekti jos kraštus, bet be dugno. Gerokai žemiau girdėjo tekant srovę. Jis atsidūrė užšalusios upės viduje. Kaip iš čia išsikeberios?

Ren su vilku iš viršaus žiūrėjo į jį. Buvo maždaug per tris žingsnius. Galėtų būti ir trisdešimt — jokio skirtumo.

— Dabar bent aišku, kurlink teka srovė, — pasakė iš paskutiniųjų stengdamasis būti ramus.

— Tu ne taip jau giliai esi, — drąsino Ren. — Ir turi savo maišą.

— Ir savo lanką, — atsakė, tikėdamasis, kad balsas neišduos jo išgąsčio. — Ir Nanuaką. — Kapšelis tvirtai buvo pririštas prie diržo. Nanuakas, pagalvojo su siaubu.

O jei nepajėgs iš tos duobės išsikrapštyti? Tupės čia kartu su Nanuaku? O be Nanuako niekas nesunaikins lokio. Visa giria bus pasmerkta žūti, pasmerkta, nes jis nežiūrėjo, kur eina...

— Torakai? — sušnibždėjo Ren. — Kaip tu ten?

Bandė atsakyti, kad gerai, bet tik sukriokė.

— Ne taip garsiai! — sukuždėjo Ren. — Dar prisišauksi kitą sniego griūtį ir užaks properša su visu tavimi...

— Ačiū... — sumurmėjo. — Apie tai dar nebuvau pagalvojęs.

— Ei, gal nutversi. — Pavojingai pasilenkusi ant krašto, ji nuleido kirvį, kurio koto kilpą buvo apsisukusi ant riešo.

— Neišlaikysi manęs, — atsiliepė Torakas. — Aš tik tave įtrauksiu ir mes abu žūsime...

„Žūsime, žūsime“, — pakartojo aplink aidas.

— Ar kaip nors galėsi išlipti? — paklausė Ren jau kiek virpančiu balsu.

— Gal ir galėčiau. Jei turėčiau ernio nagus.

„Nagus, nagus“, — atitarė ledas.

Aidint tam žodžiui, jam toptelėjo mintis.

Lėtai, siaubingai bijodamas nuslysti nuo ryšulėlio, nusiėmė nuo peties maišą ir ėmė žiūrėti, ar tebeturi stirnino ragus. Yra. Trumpi, šaknys dantytais kraštais. Jei pajėgtų prie riešų prisirišti po ragą, tada jais, kaip kirtikliais, galėtų kabintis į ledą.

— Ką manai daryti? — paklausė Ren.

— Pamatysi, — atsakė. Neturėjo laiko aiškinti. Iškyšulys po kojomis darėsi vis slidesnis, kelį bjauriai skaudėjo.

Kol kas palikęs ragus maiše, nusikabino nuo diržo kirvuką.

— Turiu įkirsti šen ten ledą, — šūktelėjo Ren. — Tikiuosi, kad upė nepajus.

Ji nieko neatsakė. Kaipgi nepajus! Tik kokią kitą išeitį jis turi?

Pirmosios ledo skeveldros nudardėjo į bedugnę. Upė nepajuto to kirčio, bet girdėti tikrai išgirdo.

Sukandęs dantis, Torakas prisivertė kirsti antrą smūgį. Dar daugiau ledo nutrinksėjo žemyn, vis griaudžiant aidui.

Ledas kietas, taip baisu kaip reikiant užsimoti kirviu — gali pats nuslysti nuo kyšulio, tačiau ilgai ir atsargiai kirsdamas šiaip taip iškalė keturis įkirčius per pusės rankos atstumą. Bet koks ten įkirtis — gilumo sulig nykščio krumpliu, ir dar neaišku, ar išlaikys. Jei visu svoriu primins, kad ko, nulūš ir juo nugarmės į tėkmę.

Užsikišęs kirvį vėl už diržo, nusimovė pirštines ir ėmė grabalioti maiše ragų, paskui susirado paskutinius žaliaminės odos diržus. Buvo baisiai sunku pririšti prie riešų ragus tokiais nuo šalčio sugrubusiais pirštais. Galų gale šiaip taip užveržė mazgus dantimis.

Dešine ranka pasiekė pirmą įkirtį virš galvos ir giliai bedė dantytu rago galu. Įsikirto ir laiko. Tada dešine koja ėmė ieškoti pirmos pakopos šiek tiek aukščiau kyšulio. Susirado ir stojo ant jos.

Maišas traukė jį atgal į akivarą. Iš paskutiniųjų lenkėsi į priekį, priplojo veidą prie ledo... ir pusiausvyrą išlaikė.

Vilkas stūgtelėjo, kad paskubėtų. Pabiro sniegas jam ant plaukų.

— Traukis nuo duobės! — sušnypštė Ren vilkiūkščiui.

Torakas išgirdo viršuj stumdantis — daugiau sniego pabiro ant galvos — ir galop vilkiūkštis irzliai suinkštė.

— Dar truputį aukščiau, — akino Ren. — Tik nežiūrėk apačion!

Per vėlu! Torakas kaip tik žvilgtelėjo žemyn ir nuo tos tuštumos jam pasidarė silpna.

Siekė kito įkirčio, nepataikė, atskėlė ledo ir su juo vos nenugarmėjo į duobę. Ieškodamas įkirčio baksnojo rago galu ir kaip tik laiku jį įbedė.

Lėtai, labai lėtai jis sulenkė dešinę koją ir per pusės rankos atstumą nuo tos, ant kurios stovėjo kairiąja koja, surado kitą pakopą. Bet atsistojus ant jos, jam ėmė drebėti kelis.

„Oi, koks tu gudruolis, Torakai, — pasakė sau. — Visu svoriu užgulei ant kojos, kurią susižeidei krisdamas.“

— Koja nelaiko, — sušniokštė jis, — nieko nebus...

— Bus, dar ir kaip bus! — spaudė jį Ren. — Šiek to paskutinio įkirčio ir aš tave pagriebsiu...

Jam degė pečiai; maišas, atrodė, pilnas akmenų. Sukaupęs visas jėgas Torakas pasistūmė ir kelis sulinko. Paskui Ren ranka sugriebė jį už maišo diržų, o jis, ir traukiamas, ir pats stumdamasis, išvirto iš duobės.

Torakas su Ren gulėjo sunkiai alsuodami prie akivaro krašto. Paskui pasikėlė ir nusvirduliavo nuo ledinių uolų. Krito į puraus sniego pusnį. Vilkas manė, kad jie smagiai žaidžia, ir ėmė šokinėti apie juos, linksmai išsišiepęs.

Ren pratrūko isteriškai kvatoti.

— Vos neįmerkei uodegos! Kitą sykį žiūrėk, kur eini!

— Stengsiuos! — sušvokštė Torakas. Gulėjo ant nugaros, o vėjelio gūsis pūkštelėjo sniego ant skruostų. Aukštai danguje ploni balti debesėliai išsidėstė kaip žiedlapiai. Gyvenime nebuvo matęs tokio grožio!

Užpakaly vilkas kažką draskė nagais lede.

— Ką ten suradai? — paklausė Torakas.

Išsilupęs iš ledo laimikį, vilkiūkštis ėmėsi vieno savo mėgstamų žaidimų: aukštai sviedė grobį į orą, dryktelėjęs sugavo jį, kiek pačiaumojo, o tada, prišokęs prie Torako, išspjovė laimikį jam ant veido. Čia jau kitas mėgstamas žaidimas.

— Oi! Ką dabar darai! — šūktelėjo Torakas. Paskui pamatė, ką gavo. Mažo kumščio didumo rudas, gauruotas ir keistai, matyt, ledo lyčių suplotas padarėlis. Mažame snukutyje sustingusi baisaus pasipiktinimo išraiška pasirodė Torakui labai juokinga.

— Kas ten? — paklausė Ren, gurkštelėjusi iš vandenmaišio.

Toraką suėmė juokas.

— Sušalęs lemingas.

Ren prunkštelėjo vandenį ant ledo.

— Visiškai suplotas, — gageno Torakas, voliodamasis sniege. — Matytum jo snukutį! Toks nustebęs!

— Liaukis! — klykė Ren, graibydamasi šonų.

Jiems ko pilvai neplyšo iš juoko, o vilkas džiaugsmingai šokinėjo aplink, mėtydamas į orą ir gaudydamas sušalusį lemingą. Galop jį taip aukštai išmetė, kad dar spėjo pats ypatingai susisukęs pašokti ir praryti laimikį vienu kąsniu. Tada nutarė, kad ganėtinai sušilo ir pliumptelėjo į liūgą atsivėsinti.

Ren atsisėdo šluostydama akis.

— Ar jis kada nors ir paprastai atneša, ar visada tik sviedžia tau į veidą?

Torakas papurtė galvą.

— Mėginau prašyti, mokyti. Bet jis daro savo, ir viskas.

Torakas atsistojo. Ėmė labiau šalti. Pakilo stipresnis vėjas ir smulkutėlis sniegas kaip dūmai plaikstėsi virš žemės. Į žiedlapius panašūs debesys visiškai uždengė saulę.

— Žiūrėk, — pasakė Ren, priėjusi prie jo. Ji rodė į rytus.

Jis atsigręžė ir išvydo virš ledinių uolų sūkuriuojančius debesis.

— O ne! — sumurmėjo jis.

— Deja, taip! — atsakė Ren pakeltu balsu, kad perrėktų vėją. — Sniego audra.

Ledo upė nubudo. Ir buvo pikta.

DVIDEŠIMT PENKTAS

Ledo upės įniršis prasiveržė su siaubinga jėga.

Torakas turėjo pasilenkti prieš vėjo šuorą, kad išsilaikytų ant kojų, ir apglėbti savo nendrinį apsiaustą — kitaip jis kaipmat būtų nuplėštas. Pro verpetuojantį sniegą matė, kaip Ren iš paskutiniųjų klampojo pirmyn; vilkas svirduliavo į šonus primerktomis prieš vėją akimis. Ledo upė sugavo juos į savo gniaužtus ir, matyt, neketino paleisti. Ji taip stūgavo, kad Torakui ėmė skaudėti ausys, jam čaižė veidą lekiančiais ledokšniais, sukinėjo jį aplink; jis jau nebematė Ren nei vilko, net savo apavo. Kiekvieną akimirką viesulas galėjo įsukti jį į properšą...

Per sūkuriuojančią baltą miglą jis išvydo tamsų stulpą. Uola? Pusnis? O gal jie galų gale jau pasiekė ledo upės krantą?

Ren pačiupo jam už rankos.

— Negalime toliau eiti! — šaukė ji. — Reikia įsikasti į sniegą ir palaukti, kol audra praeis!

— Dar ne! — rėkė jis. — Žiūrėk! Arti krantas!

Torakas veržėsi prie stulpo. Tas susvyravo ir išdribo į šonus. Tai tik sniego debesis, bjaurus ledo upės pokštas. Jis atsigręžė į Ren.

— Kaip tu? Reikės kastis sniego urvą!

Bet Ren nebuvo.

— Ren! Ren! — Ledo upė atplėšė vardą jam nuo lūpų ir nusinešė į tirštėjančias sutemas.

Jis krito ant kelių ir ėmė apgraibom ieškoti vilko. Pirštinėta ranka užčiuopė kailį ir apglėbė vilkiūkštį. Tas uostinėjo Ren pėdsakų. Bet ką gali net vilkas užuosti tokioje maišalynėje?

Neįtikėtina, tačiau vilkas pastatė ausis ir sužiuro tiesiai į priekį. Torakui taip pat pasirodė, kad mato kažką slenkant per sniegą.

— Ren!

Vilkas dryktelėjo į tą pusę, Torakas iš paskos, bet tik kiek paėjėjusį vėjas bloškė į tvirtą ledą. Torakas virto aukštielninkas ir vos nepriplojo vilkiūkščio. Jis atsimušė iš pažiūros į ledo kalvą. Jos šone žiojėjo skylė, pakankamai didelė, kad galėtum įropoti. Ledo urvas? Ren tikrai negalėjo per tokį trumpą laiką išrausti tokios landos.

Vienu šuoliu vilkas šmurkštelėjo vidun. Kiek padvejojęs, Torakas juo pasekė.

Ledo upės triukšmas apmirė, Torakui įlindus į tamsą. Apledėjusiomis pirštinėmis ėmė grabalioti po vidų: žemos lubos, tokios žemos, kad turėjo keturpėsčiomis ropoti; prie angos ledo plokštė. Kas nors iškirto ją angai uždaryti. Tik kas?

— Ren?! — pašaukė jis.

Jokio atsako.

Torakas plokšte užstūmė angą ir paskendo visiškoje tyloje. Girdėjo vilką laižant sniegą nuo letenų; jam nuo pečių ėmė kristi ledokšniai.

Jis ištiesė ranką, vilkas perspėjamai suurzgė.

Torakas greitai atitraukė ranką. Jam ėmė stotis ant galvos plaukai. Ren čia nėra, bet kažkas yra. Kažkas tyko tamsoje.

— Kas čia? — paklausė jis.

Ledo tamsa darėsi vis slogesnė.

Dantimis nusimovęs pirštines, išsitraukė peilį.

— Kas čia?

Ir dabar jokio atsako. Sugrabaliojo vieną iš Ren dagčių. Bet pirštai taip sugrubę nuo šalčio, kad nenulaikė ir išmetė kapšelį su pintimi. Regis, visą amžinybę jo ieškojo, paskui titnagu skėlė ugnį, pažiro kibirkštys ant kukmedžio žievės drožlių ir galop įžiebė dagtį.

Jis suriko. Pamiršo ir ledo upę, pamiršo net Ren.

Priešais gulėjo žmogus, beveik liečiantis jam kelius.

Negyvas.

Torakas prisiplojo prie ledo sienos. Jei vilkas nebūtų perspėjęs, būtų palietęs lavoną — palietus lavoną galima užsitraukti didžiulę grėsmę. Palikusios kūną sielos dažnai būna piktos, suirzusios arba tiesiog nenori leistis į mirties kelionę. Jei kas nors iš gyvųjų prisiartina per arti, jos gali užsimanyti užvaldyti jį arba sekti paskui į jo namus.

Visa tai žybtelėjo galvoje Torakui žiūrint į negyvėlį.

Lūpos atrodė kaip iškapotos iš ledo, kūnas vaško geltonumo. Snaigės lindo jam į šnerves — žiauriai mėgdžiojo kvėpavimą; ledinės akys atmerktos, žiūrinčios į kažką, ko nematė Torakas, į tai, ką jis buvo apglėbęs atšalusia ranka.

Vilkas, atrodė, nesibaidė negyvėlio, regis, jį net traukė prie lavono. Vilkiūkštis gulėjo įspaudęs snukį tarp letenų ir įdėmiai į jį spoksojo.

Negyvėlio plaukai buvo ilgi, rudi ir palaidi, tik vienas kuokštas prie smilkinio prilipdytas raudonais dažais. Torakas prisiminė Tauriojo elnio šeimos moterį, buvusią Fin-Kedino klanų sueigoje; ji taip pat turėjo tokį kuokštą prie smilkinio. Tai tas žmogus iš to klano? Iš to paties klano kaip ir Torako motina?

Pajuto kylantį gailestį. Kažin kuo vardu tas vyras? Ko jis čia ieškojo, kaip numirė?

Paskui Torakas pamatė, kad ant rusvos kaktos išvestas nelygus raudonas apskritimas. Stora žieminė skranda buvo atlapa ir dar vienas raudonas apskritimas buvo nupieštas ant krūtinkaulio. Torakas spėjo, jei būtų neapdairus ir numautų sunkius, kailinius batus, rastų panašius ženklus ir ant abiejų kulnų. Mirties ženklai. Žmogus, matyt, nujautė artėjančią mirtį ir išvedžiojo savo ženklus ant kūno, kad jo sielos po mirties neiškriktų ir liktų drauge. Todėl jis ir paliko atvirą angą, kad išlaisvintų sielas.

— Buvai drąsus vyras, — garsiai pasakė Torakas. — Nebėgai nuo mirties. — Jis prisiminė šešėlį, sušmėžavusį pro sniegą. Gal tai buvo viena jo sielų, jau susirengusi į paskutinę kelionę? Ar sielos matomos? Torakas nežinojo.

— Ilsėkis ramybėje, — pasakė lavonui. — Tegu tavo sielos randa ramybę ir lieka drauge. — Jis nulenkė galvą mirusiam gentainiui.

Vilkas atsitūpė ir, pastatęs ausis, pasisuko į lavoną. Torakas nustebo. Vilkas atrodė suklusęs.

Torakas palinko arčiau.

Numirėlis ramiai žvelgė į daiktą, kurį buvo viena ranka apglėbęs. Kai Torakas jį pamatė, dar labiau nustebo. Tai buvo paprasta spingsulė: ovali, raudono skalūno, didumo sulig puse delno, negiliu įdubimu žuvų taukams ir grioveliu dagčiai iš suvytų nutįsusių kerpių. Dagtis buvo seniai sudegusi, liko tik pilkoka, vos matoma taukų dėmė.

Vilkas aukštu balsu tyliai sustūgo. Jo gaurai styrojo, bet neatrodė, kad jam baisu. Gal jis sustūgo pasveikindamas?

Torakas suraukė kaktą. Vilkas taip elgėsi ir anksčiau. Urve prie Griausmingojo krioklio.

Jo akys vėl įsmigo į negyvėlį. Įsivaizdavo jo paskutines akimirkas: susirangęs sniege, stebi mažytę šviesią liepsnelę, kuri, kaip ir jo paties gyvenimas, mirkčioja ir gęsta...

Staiga Torakas suvokė: Visų šalčiausias — šviesis tamsiausias. Tamsiausia yra paskutinė šviesa, kurią žmogus regi prieš mirtį.

Jis rado trečią Nanuako daiktą.

Paėmęs dagtį į ranką, kita ranka Torakas atrišo varno odos kapšelį ir padėjo dėžutę ant sniego.

— Rrr! — perspėjamai suurzgė vilkas.

Torakas nusmaukė plaukų virvelę ir atidarė dėžutę. Neregės upės akys spoksojo į jį juodo akmens danties išlankoje. Kaip tik išteko vietos ir spingsulei, sakytum, Ren žinojo, kokio dydžio dėžutę daryti.

Sugrubusiais pirštais užsimovė pirštinę ir palinko spingsulės virš negyvėlio, labai saugodamasis jo nepaliesti. Tik kai jam pavyko saugiai ją įdėti į dėžutę ir į kapšelį, tik tada suvokė, kad visą laiką buvo užgniaužęs kvapą.

Dabar reikia ieškoti Ren. Greitai pririšo kapšelį prie diržo. Bet kai pasisuko į angą nustumti ledo plokštės, kažkas jį sulaikė.

Jis turi visus tris Nanuako daiktus. Čia, tame sniego urve, kuriame yra saugus.

— Jei tave užkluptų sniego audra, — kartą sakė Ren, — išsikask urvą sniege ir lauk, kol ji nurims. — Jei dabar jis nepaklausys to patarimo, jei mes iššūkį ledo upės įniršiui ir ims ieškoti Ren, tikriausiai jis gyvas neliks. Nanuakas dings kartu su juo. Visa giria bus pasmerkta žūti.

Jei neieškos, Ren gali mirti.

Torakas prisėdo ant kulnų. Vilkas įdėmiai žiūrėjo į jį gintarinėmis, visai nepanašiomis į jauno vilkiūkščio akimis.

Dagtis virpėjo Torako rankoje. Jis negali taip imti ir palikti ją. Ji gi jo draugė. Bet ar gali, ar turėtų jis aukoti girią gelbėdamas ją?

Kaip niekad pasigedo tėvo. Jis tai žinotų, kaip geriau pasielgti...

„Bet tėvo nėra, — tarė sau. — Pats privalai nuspręsti. Tu pats, Torakai. Ir niekieno nepatariamas.“

Vilkas pakreipė galvą laukdamas, ką nutars Torakas.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS

Torakai! — iš visų jėgų sušuko Ren. — Torakai! Vilke! Kur jūs?

Vienut viena audroje. Gal jie per tris žingsnius nuo Ren, bet ji gali jų taip ir neišvysti. Jie gali būti įkritę į kokią ledo duobę — ir ji negirdi jų riksmo.

Vėjas bloškė ją į pusnį, veidas aplipo sniegu. Viena pirštinė nuslydo nuo rankos ir ledo upė nupūtė ją.

— Ne! — sušuko ji, kumščiais daužydama sniegą. — Ne ne ne!

Keturpėsčiomis ropojo prieš vėją. Nesikarščiuok. Dabar reikia surasti tvirto sniego. Įsikasti į jį.

Po begalinių grumtynių aptiko sniego kalvą. Vėjas tvirtai buvo suplakęs sniegą, bet jis dar nepavirtęs lediniu kauburiu. Išsitraukusi kirvį, nešiojamą už juostos, ėmė kapoti skylę.

„Torakas, ko gero, daro tą patį, — pasakė sau. — Padedamas Dvasios, bent taip tikiuosi.“

Stebėtinai sparčiai išsikalė angą, tokią, kad tilptų gerai susirietusi su maišu. Kasdama sušilo, bet rankos be pirštinės jau nejautė.

Atbulai šliauždama, surinko sniego luitus prie angos, o pati įsirito į ledinę tamsą. Kvėpuodama tirpdė ledą, aptraukusį drabužius. Ji ėmė drebėti. Kai akys apsiprato, prietemoje pamatė, kad pirštai, buvę be pirštinės, pabalę ir sustirę. Bandė juos lankstyti, bet jie nepasidavė.

Ji žinojo, kas nutinka nušalusioms galūnėms. Šerno klano vado sūnus Akis praėjusią žiemą prarado tris kojos pirštus. Jei nesušildysi, pirštai tuoj pat pajuoduos ir apmirs; tada turėsi juos nukirsti arba pati mirsi. Kiek įmanydama pūtė į juos, paskui įkišo ranką į kailinių užantį, po pažastimi. Ranka buvo sunki, šalta, lyg būtų ne jos.

Ją apėmė jau kitoks siaubas. Ar ji mirs viena, kaip tėvas? Ar daugiau jau niekad nebepamatys Fin-Kedino? Kur Torakas su vilku? Jei jie ir liktų gyvi, kaip ji suras juos?

Nusimovusi kitą pirštinę, ėmė graibyti apie kaklą kaulinės švilpynės, kurią Torakas buvo davęs. Stipriai papūtė. Jokio garso. Gal nemoka pūsti? Ar vilkas išgirs ją? Gal ji švilpia tik Torako pučiama? Gal reikia būti Klausančiajam, kad išgautum garsą?

Pūtė tol, kol ėmė svaigti galva ir pasidarė bloga. „Neateis jie, — galvojo. — Jau seniai tūno apsikasę. Jei dar tebėra gyvi.“

Švilpynė sūraus prieskonio. Ar tai tokie būna kurtinio kaulai, ar tai nuo jos ašarų? „Nėra jokios prasmės verkti“, — pasakė sau. Tvirtai užmerkusi akis, ji vis pūtė švilpynę.

Pabudusi pasijuto apgaubta puikios šilumos. Sniegas šiltas ir švelnus kaip šiaurės elnio kailis. Ji įsikniaubė giliau į jį, buvo tokia mieguista, kad nepajėgė net atsimerkti...

Ją išbudino balsai. Fin-Kedinas ir Sajun atėjo jos aplankyti.

„Geriau būtų, jei leistų man miegoti“, — tingiai galvojo.

Brolis, kaip visada, šaipėsi iš jos.

— Kodėl ji padarė jas tokias mažas? Kodėl ji niekad nieko nepadaro žmoniškai?

— Hordai, tu perdedi, — atsakė Fin-Kedinas. — Ji padarė taip, kaip galėjo.

— Vis dėlto, — atsiliepė Sajun, — galėjo padaryti geresnes duris.

— Buvau tokia pavargusi, — sumurmėjo Ren.

Kaip tik tada vėjas atplėšė duris ir ant jos pažiro ledokšniai.

— Uždarykit duris! — šūktelėjo ji.

Vienas stovyklos šunų šoko ant jos ir, apibėręs sniegu, ėmė kaišioti šaltą nosį jai po smakru. Ren ėmė jį vyti.

— Tai bjaurus šuo! Eik šalin!

— Ren, pabusk! — šaukė jai į ausį Torakas.

— Aš miegu, — murmėjo Ren, kišdama veidą į sniegą.

— Ne, nemiegosi! — šaukė Torakas. Jis pats mirė, taip norėjo miego, bet pirmiau reikėjo padaryti vietos sau, vilkui ir išbudinti Ren. Jei dabar užmigs, miegos amžinai. — Ren, pabusk! — Griebė jai už pečių ir papurtė. — Atsitokėk!

— Palik mane ramybėj, — atsakė ji. — Man gerai.

Bet jai nebuvo gerai. Veidas dėmėtas, degė nuo vėjo nešamų ledukų, akys bemaž visai užtinusios. Kairės rankos pirštai — sustingę, vaško spalvos, — bauginamai priminė to Tauriojo elnio klano numirėlio pirštus.

Torakas, kasdamas sniegą, svarstė, kiek Ren būtų dar ištvėrusi, jei vilkas nebūtų jos radęs, ir kiek jis su vilku būtų dar pratraukę, jei nebūtų radę jos sniego urvo. Torakas buvo jau kone visai išsekęs ir jam nebūtų užtekę jėgų pradėti kasti naują urvą.

Iš jų visų trijų vilkas laikėsi geriausiai. Jo kailis toks tankus, kad sniegas ant gaurų net netirpsta. Gerai pasipurto ir sniegas lekia į šalis, juos apiberdamas.

Svirduliuodamas iš nuovargio, Torakas šiaip taip praplėtė urvą ir vėl užtvėrė angą palikdamas viršuje plyšį dūmams, nes ketino užkurti ugnį. Paskui priklaupė prie Ren ir po šiokių tokių pastangų ištraukė iš po jos guolį.

— Lįsk į jį, — sumurmėjo jis.

Ji spyrė jam.

Pasisėmęs į saujas sniego, ėmė trinti jai veidą ir rankas.

— Ai! — suklykė ji.

— Pabusk arba užmušiu tave, — suniurzgė jis.

— Tu ir taip tuoj pribaigsi mane, — atšovė Ren.

Prieš kurdamas ugnį, ėmė trintis sniegu rankas, o paskui pasikišo po pažastimis pašildyti. Kai jos kiek atsigavo, pajuto ir skausmą.

— Oi oi, — aimanavo jis. — Oi, kaip skauda...

— Ką pasakei? — paklausė sėsdama Ren, kaukštelėjusi galvą į lubas.

— Nieko.

— Kur jau ne! Burbėjai pats su savim.

— Aš burbėjau su savimi? Tai tu murmėjai su visu savo klanu!

— Nieko panašaus! — atkirto pasipiktinusi.

— Dar ir kaip murmėjai! — atsakė išsišiepęs. Pagaliau ji atsibudo. Niekad jis taip nesidžiaugė kivirčydamasis.

Abiejų pastangomis šiaip taip pasisekė įkurti ugnelę. Ugniai reikia ne tik oro, bet ir šilumos, todėl iš dalies žagarų padarė menkutį paaukštinimą, kad visas likęs kuras nebūtų sniege. Šį kartą sugrubusiomis rankomis Torakas negrabaliojo titnago, nes prisiminė rusenantį grybą, susuktą į medžio žievę ir įkištą į maišą. Iš pradžių priblėsusi ugnis niekaip nenorėjo įsidegti, nors pūtė kiek galėjo, o Ren kaišiojo rankose sušildytus pinties gabalėlius. Galų gale ji įsižiebė, ir už savo pastangas juodu buvo apdovanoti nedidele, bet smagia liepsnele.

Varvančiais plaukais, kalendami dantimis, jie susigūžė apie ugnelę ir aikčiojo, šildydami sušalusias rankas ir pūslėtus veidus. Ugnis teikė jiems dar ir svarbesnį dalyką negu šiluma — dvasinę paguodą: kiekvieną savo gyvenimo vakarą jie ėjo miegoti girdėdami traškant liepsną, jusdami karčiai salsvą medžio dūmą.

Ugnis buvo jiems girios dalis.

Torakas suieškojo paskutinį džiovintos elnienos suktinuką ir padalijo visiems trims. Ren padavė jam vandenmaišį. Jis nesuvokė, kad buvo ištroškęs, bet kai sočiai atsigėrė, pajuto grįžtant jėgas.

— Kaip mane atradai? — paklausė Ren.

— Ne aš atradau, — atsakė jis. — Vilkas surado. O kaip — nežinau.

Ji susimąstė.

— Man regis, kad aš žinau. — Ji parodė jam kurtinio kaulo švilpynę.

Torakas įsivaizdavo ją pučiant begarsę švilpynę tamsoje. Kaip žmogus jaučiasi vienut vienas? Jis bent vilką turi.

Torakas papasakojo apie Tauriojo elnio klano lavoną ir kaip surado trečią Nanuako daiktą. Jis neužsiminė apie tą baisią akimirką, kai nutarė nebeieškoti jos. Jam buvo taip gėda...

— Akmeninė spingsulė, — sumurmėjo Ren. — Niekad apie ją nebūčiau pagalvojusi.

— Nori pažiūrėti?

Ji papurtė galvą. Po kiek laiko pasakė.

— Tavim dėta, dar gerai būčiau pagalvojusi, ar palikti sniego urvą. Tu gi galėjai prarasti Nanuaką.

Torakas tylėjo. O paskui prisipažino:

— Aš ir svarsčiau. Jau buvau nutaręs likti ir neiti tavęs ieškoti.

Ji ramiai atsakė.

— Žinai, ir aš būčiau taip padariusi.

Torakas nesusigaudė, ar jautėsi geriau, ar blogiau, atvirai pasisakęs.

— Bet ką tu būtum dariusi? — paklausė jis. — Likusi? Ar ieškojusi manęs?

Ren nusišluostė nosį atžagaria ranka. Paskui vyptelėjo savo aštriadante šypsena.

— Kas žino? Bet galbūt tai buvo dar vienas išbandymas? Ne tik užduotis surasti trečią Nanuako daiktą. Svarbu tai, ar gali rizikuoti juo dėl draugo.

Pabudęs Torakas išvydo prislopintą melsvą šviesą. Nesuprato, kur jis yra.

— Audra praėjo, — pasakė Ren. — Ir man sprandas sustiro.

Torakui taip pat. Susirangęs guolyje, pasisuko pažiūrėti į ją.

Akys jau nebuvo užtinusios, bet veidas raudonas ir luposi. Kai šypsojosi, matyt, skaudėjo.

— Ai! — sugargė ji. — Bet vis tiek išgyvenom!

Jis vyptelėjo jai, bet tuoj dėl to pasigailėjo. Pasijuto taip, lyg veidas būtų smėliu nušveistas. Tikriausiai atrodė kaip Ren.

— Dabar mums beliko tik nuo tos ledo upės nueiti, — pasakė jis.

Vilkas inkščiojo — prašėsi išleidžiamas. Torakas, suradęs kirvį, prakalė skylę. Pliūptelėjo šviesa, ir vilkas šovė lauk. Torakas iššliaužė paskui jį. Pateko į žėrintį sniego kalvų ir vėjo supustytų gūbrių pasaulį. Dangus toks ryškiai žydras, tarsi numazgotas. Tvyrojo visiška tyla. Ledo upė vėl užmigo.

Neperspėjęs vilkas šoko ant jo ir nubloškė į pusnį. Nespėjo Torakas atsikelti, kai vilkas išsiviepęs ir mosikuodamas uodega dryktelėjo jam ant krūtinės. Juokdamasis Torakas puolė jį, bet vilkas išvengė jo rankų, pašokęs apsisuko ore ir sėdo susukęs ant nugaros uodegą. Eime žaisti!

Torakas stojo keturpėsčiomis. Eikš, eikš!

Vilkas metėsi ant Torako ir abu ėmė raičiotis, vilkas žaismingai kandžiojosi, taršė jam plaukus, o Torakas burna graibė ir tampė vilką už pakarpos. Galop Torakas sviedė į viršų sniego gniūžtę, o vilkas tada padarė vieną iš savo nuostabių šuolių — sukdamasis stryktelėjo viršun ir, pačiupęs gniūžtę, dėjo į pusnį; išniro iš jos su gražia krūvele sniego ant nosies.

Kai uždusęs Torakas bandė atsistoti, išgirdo Ren kapojant angą iš apledėjusio sniego urvo.

— Tikiuosi, — nusižiovavo ji, — kad jau netoli giria. O kur tavo apsiaustas?

Jis jau buvo besakąs, kad vėjas nuplėšė ir nusinešė, bet pasisuko... ir viską užmiršo.

Rytuose, už sniego urvo, tuoj už ledo upės, siaubingai arti, va čia pat Aukštieji kalnai.

Daugelį dienų rūkas juos slėpė; dar vakar ledo uolos niūksojo taip arti, kad pro jas nieko nebuvo matyti. O dabar vaiskioje, šaltoje šviesoje kalnai rėmė dangų.

Torakas susverdėjo. Pirmą kartą gyvenime jie jau netoli rytuose dunksančios tamsios sienos. Jis stovi pačioje papėdėje, suka kaklą į didžiules, svaiginančias ledo aukštumas juodomis viršūnėmis, smingančiomis į debesis. Jaučia jų galybę ir grėsmę. Čia dvasių buveinė. Ne žmonių.

„Kažkur tarp jų, — galvojo jis, — yra ir Pasaulio Dvasios Kalnas. Tas Kalnas, kurį surasti aš prisiekiau.“

DVIDEŠIMT SEPTINTAS

Raudonoji akis jau kyla. Torakui liko tik keletas dienų surasti Kalną.

Net jei ir suras jį, tai kas tada? Ką jis iš tiesų turi daryti su Nanuaku? Kaip jam išvis sunaikinti lokį?

Ren atgirgždėjo per sniegą ir sustojo užpakalyje.

— Eime, — pasakė. — Turime nuo tos ledo upės grįžti į girią.

Tą akimirką vilkas pašoko, nubėgo ant sniego gūbrio viršūnės ir pastatė ausis į kalnus.

— Kas tai? — sukuždėjo Ren. — Ką jis išgirdo?

Dabar ir Torakas išgirdo: toli kalnuose aidėjo susipinantys vilkų balsai, pereinantys į laukinę giesmę.

Vilkas atmetė galvą, įbedė snukį į dangų ir sustaugė. Aš čia! Aš čia!

Torakas nustebo. Ko jis staugia svetimų vilkų gaujai? Vieniši vilkai taip nesielgia. Jie stengiasi išvengti svetimų vilkų.

Torakas stūgtelėjo — liepė vilkui grįžti pas jį, bet vilkas liko ten, kur buvo; primerktomis akimis, juodais nasrais, pakilusiais virš ilčių, liejo savo giesmę. Torakas pastebėjo, kad jis jau nelabai panašus į jauną vilkiūkštį. Kojos ilgesnės, o apie sprandą apžėlusi tankių juodų gaurų apykaklė. Net balsas jau prarado vilkiūkščio tirtėjimą.

— Ką jis sako jiems? — paklausė Ren.

Torakas nurijo seiles.

— Sako, kur jis yra.

— O ką jie sako?

Torakas sukluso, neatitraukdamas akių nuo vilko.

— Stūgaujasi du gaujos būreliai: žvalgai, nusileidę į kalvas ieškoti elnių. Jie sako, — jis stabtelėjo. — Taip, jie užtiko nedidelę kaimenę. Žvalgai sako aniems, kur ji yra ir kad jie staugtų įkišę snukius į sniegą.

— Kodėl? Kam to reikia?

— Taip kartais vilkai daro, kad elniai manytų, jog vilkai yra toliau.

Ren atrodė sutrikusi.

— Ir tu visa tai žinai?

Torakas gūžtelėjo.

Ji įbedė kulną į sniegą.

— Man nepatinka, kai tu stūgalioji vilkiškai. Pasidaro taip nejauku.

— O man nepatinka, kai vilkas staugia kitiems vilkams, — pasakė Torakas. — Tada man taip pat pasidaro nejauku.

Ren paklausė, ką jis turi galvoje taip sakydamas, bet Torakas neatsakė. Ėmė jau nutuokti: tegul ir supranta vilkų kalbą, bet jis ne vilkas ir niekad tikrai nebus vilkas. Visad bus šiokia tokia siena tarp jo ir vilkiūkščio.

Vilkas liovėsi staugęs ir atrisnojo nuo gūbrio. Torakas atsiklaupė ir apkabino jį. Užčiuopė smulkius, lengvus kaulus po tankiu žiemos kailiu, jautė stipriai plakant ištikimą širdį. Kai jis palinko įkvėpti vilkučio malonaus žolės kvapo, vilkiūkštis lyžtelėjo jam skruostą, o paskui prispaudė kaktą Torakui prie kaktos.

Torakas stipriai užsimerkė. Niekad nepalik manęs, norėjo pasakyti vilkui. Bet tai perduoti nemokėjo.

Jie pasidavė šiaurės link.

Klampoti buvo labai sunku. Audra suplakė sniegą grioveliais iki kelių į apledėjusius gūbrius. Bijodami properšų, jie ėjo ir baksnojo sniegą strėlėmis, o tai dar labiau lėtino žingsnį. Ir nuolat jautė kalnus stebint juos, laukiant, ar juodu kur neįgarmės.

Iki vidudienio netoli nukako, vis dar buvo matyti sniego urvas. Ir va, nauja kliūtis — ledo siena. Kopti per stati, kapoti per kieta. Štai ir dar vienas laukinis ledo upės pokštas!

Ren pasakė, kad ji apsidairys, o Torakas su vilkiuku tegu palaukia. Jis apsidžiaugė poilsiu — varno odos kapšelis sunkiai traukė jį žemyn.

— Tik saugokis ledo duobių, — perspėjo susirūpinęs, stebėdamas, kaip ji apžiūrinėja angą tarp dviejų didžiausių ledo lyčių.

— Atrodo, kad pro ją bus galima pralįsti, — riktelėjo Ren. Numetusi nuo pečių maišą, ji ėmė brautis ir dingo.

Torakas jau buvo beeinąs paskui Ren, kai ji iškišo galvą.

— O, Torakai! Ateik ir pažiūrėk! Mes laimėjom! Mums pavyko!

Vilkas liuoktelėjo paskui ją. Torakas nusiėmė maišą ir pasekė juos. Baisiai nesmagu buvo brautis pro angą, labai jam panašią į urvą, bet kai pralindo į kitą pusę, aiktelėjo.

Po kojomis atsivėrė ledo lyčių Sangrūda, nelyginant užšalęs krioklys. Žemiau tiesėsi ilgas nuolydis, nusėtas didžiulių snieguotų riedulių, o už jų per akmens svydį spindėjo baltu žiemos apdaru pasipuošusi giria.

— Niekad nemaniau, kad ją dar išvysiu, — karštai pasakė Ren.

Vilkas pakėlė snukį apsiuostyti, paskui žvilgtelėjo į Toraką ir vikstelėjo uodegą.

Torakas negalėjo žodžio ištarti. Iki šiol jis net nenujautė, kaip jam gėlė, tikrų tikriausiai be girios skaudėjo širdį. Jie praleido tik tris naktis ne miške, o atrodė, kad praėjo mėnesiai.

Į pavakarę jie nulipo nuo paskutinio ledų gūbrio ir ėmė vingiuoti šlaitu žemyn. Šešėliai įgavo melsvai rausvą atspalvį. Pušys mosikavo storai apsnigtomis šakomis. Kaip palengvėjo ant širdies, kai vėl atsirado tarp jų, ir nematė grėsmingų Kalnų. Tačiau tyla kėlė nerimą.

— Tai ne dėl lokio, — sušnabždėjo Ren. — Jo pėdsakų ant ledo upės nebuvo. O jei būtų ėjęs aplinkui, slėniais, būtų sugaišęs kažin kiek dienų.

Torakas žvilgtelėjo į vilką. Ausys stačios, bet sprando gaurai prigludę.

— Nemanau, kad jis arti, — pasakė. — Bet ir nelabai toli.

— Pažvelk čia, — pasakė Ren, rodydama po kadagiu. — Paukščių pėdos.

Torakas palinko jų apžiūrėti.

— Varnos... Ėjo, o ne šokinėjo. Vadinasi, nebuvo išsigandusios. Būta čia ir voverės. — Parodė prie pušies nulukštentų kankorėžių liekanas, apgraužtas iki šerdies nelyginant obuolių. — Štai ir zuikio pėdos. Visai šviesios. Matyti dar kailio plaukų.

— Jei pėdsakai švieži, tai geras ženklas, — pasakė Ren.

— M... m... m... — numykė Torakas, žiūrėdamas į tankynę. — Bet čia — tai jau ne.

It didžiulis rudas akmuo ant šono tysojo tauras. Stačias būtų aukštesnis už patį aukščiausią vyrą, o tarpas tarp žvilgančių juodų ragų irgi labai platus. Bet lokys perrėžė jam pilvą, ir dabar jis gulėjo sutryptame, krauju nudažytame sniege.

Torakas žvelgė į didžiulį sumaitotą žvėrį ir jį suėmė pyktis. Kad ir dideli, taurai švelnūs padarai, jie paleidžia ragus į darbą tik kovodami dėl patelių ar gindami jauniklius. Tas bukasnukis jautis nenusipelnė tokios žiaurios baigties.

Gaišenos neėdė joks girios gyvūnas. Lapės, kiaunės nė nesiartino prie jos; nepuotavo čia ir varnai. Niekas nepalies lokio grobio.

— Ur... r... r... — urzgė pašiaušęs gaurus vilkas, bėgdamas ratais.

— Nelįsk ten, — perspėjo Torakas. Jau temo, bet jis dar matė lokio pėdas ir nenorėjo, kad vilkas liestų jas.

— Nepanašu, kad jis neseniai būtų nudobtas, — pasakė Ren. — Tai šį tą reiškia, ar ne?

Torakas tyrinėjo gaišeną ir stengėsi nekliudyti pėdsakų. Jis pabaksnojo maitą lazda ir linktelėjo.

— Gerai sušalęs. Tyso čia mažiausiai dieną.

Užpakaly jo suurzgė vilkas.

„Ir ko jis nerimsta, — spėliojo Torakas, — jei tauras nugalabytas ne dabar?“

— Man rodės, — sušneko Ren. — Maniau, kad bus saugiau dabar, kai sugrįžome į girią. Maniau...

Bet Torakas taip niekad ir nesužinojo, ką ji manė. Staiga sniegas po medžiais sujudėjo, ir keli aukšti, baltai apsirengę vyrai apsupo juos.

Per vėlai Torakas sumetė, kad vilkas urzgė ne ant tauro, bet ant tų tylių užpuolikų. Žiūrėk, kas užpakalyje, Torakai. Jis ir vėl pamiršo.

Traukdamas viena ranka peilį, kita kirvį, jis stojo priešais Ren, kuri jau įdėjo strėlę į lanką. Vilkas movė į šešėlius. Toraką ir Ren apsupo grėsmingas iečių ratas.

Visų aukščiausias iš baltai apsirengusiųjų žengė į priekį ir nusimetė gobtuvą. Prietemoje jo tamsiai rausvi plaukai atrodė beveik juodi.

— Pagaliau sučiupau jus, — pasakė Hordas.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS

Kodėl taip darai? — sušuko Ren. — Jis nori mums padėti! Negali elgtis su juo kaip su kokiu valkata!

— Pažiūrėk! — šūktelėjo Hordas, vilkdamas Toraką per sniegą.

Torakas iš paskutiniųjų stengėsi stovėti, bet buvo nelengva surištomis užpakalyje rankomis. Jokios vilties pabėgti: jį supo Oslakas ir keturi tvirti Varnų vyrai.

— Greičiau! — skubino Hordas. — Turim pasiekti stovyklą iki sutemos!

— Bet jis Klausantysis! — aiškino Ren. — Galiu tai įrodyti! — Ji bakstelėjo į kapšelį Torakui prie liemens. — Jis surado visus tris Nanuako daiktus!

— Šit kaip, — sumurmėjo Hordas. Nelėtindamas žingsnio, išsitraukė peilį ir nupjovė kapšelį Torakui nuo diržo. — Dabar jis mano.

— Ką darai? — sušuko Ren. — Tuojau atiduok!

— Užsičiaupk! — atkirto Hordas.

— Dar ko! Kas sakė, kad tu gali...

Hordas smogė jai į veidą. Smūgis buvo stiprus, ir ji nusirito į pusnį.

Pasipiktinęs Oslakas suurzgė, bet Hordas grėsmingai atšovė jam. Jis sunkiai kvėpavo, stebėdamas besisėdančią Ren.

— Tu man daugiau ne sesuo, — išspjovė jis. — Mes manėme, kad tu negyva, kai radome tavo strėlinę upelyje. Fin-Kedinas tris dienas nekalbėjo, bet aš negedėjau. Džiaugiausi. Tu išdavei savo klaną ir užtraukei man gėdą. Norėjau, kad būtum mirus.

Ren pridėjo virpančią ranką prie lūpos. Ji kraujavo. Raudona dėmė tvenkėsi ant skruosto.

— Nederėjo tau jos mušti, — pasakė Torakas.

Hordas atsisuko.

— Nesikišk!

Torakas tvirtai pažvelgė į Hordą ir nustėro — taip jis buvo pasikeitęs. Priešais stovėjo ne stiprus gyvybingas jaunuolis, su kuriuo kovėsi prieš mėnesį, o sulysęs šešėlis. Akys paraudusios nuo nemigos, o ranka, nutvėrusi Nanuaką, buvo be nagų — jų vietoj pūliavo žaizdos. Kažkas jį graužė iš vidaus.

— Ko čia spoksai į mane! — suurzgė jis.

— Hordai, — pratarė Oslakas, — turime eiti. Lokys...

Hordas apsigręžė, tarsi bandė akimis perskrosti tamsą.

— Lokys, lokys... — murmėjo jis, lyg pats tas žodis žeistų jį.

— Eime, Ren, — Oslakas pasilenkė ir ištiesė jai ranką. — Tuoj uždėsim tau ant lūpos pavilgą. Stovykla čia pat.

Ren nekreipė į jį dėmesio ir atsistojo be jo pagalbos.

Nužvelgęs pėdsakus, Torakas pastebėjo kažką rausvai žybsint tirštėjančiose sutemose. Netoliese, jaunos eglės šešėliuose, spindėjo pora gintarinių akių.

Jam širdis nusirito į kulnus. Jei Hordas pamatys vilką, nežinia, ką gali jam padaryti...

Laimei, visų dėmesys buvo nukreiptas į Ren.

— Ar mano brolis dabar klano vadas? — griežtai paklausė ji. — Jis jums vadovauja vietoj Fin-Kedino?

Vyrai panarino galvas.

— Viskas ne taip paprasta, — atsakė Oslakas. — Prieš tris dienas mus užpuolė lokys. Jis užmušė... — Jo balsas užlūžo. — Jis užmušė du mūsiškius.

Ren veidas mirtinai pabalo. Ji priėjo arčiau Oslako, ant jo kaktos ir skruostikaulių buvo užtepta pilko upės molio.

Torakas nežinojo, ką reiškia tie molio ženklai, bet Ren, juos pamačiusi, aiktelėjo.

— Ne, — sukuždėjo ji, liesdama Oslakui ranką.

Dičkis linktelėjo ir nusisuko.

— O kaip Fin-Kedinas? — šaižiu balsu paklausė Ren. — Ar jis...

— Sunkiai sužeistas, — atsakė Hordas. — Jei jis mirs, aš būsiu vadas. Tuo aš pasirūpinsiu.

Ren užsidengė rankomis burną ir pasileido į stovyklą.

— Ren! — sušuko Oslakas. — Grįžk!

— Tegu sau lekia, — burbtelėjo Hordas.

Kai ji dingo iš akių, Torakas pasijuto visai vienas. Net kitų klano vyrų vardų nežinojo.

— Oslakai, — kreipėsi jis, — įkalbėk Hordui, kad grąžintų man Nanuaką. Jis — mūsų vienintelė viltis. Pats žinai.

Oslakas pradėjo kalbėti, bet Hordas tuoj jį nukirto.

— Tu savo darbą jau atlikai, — pasakė jis Torakui. — Aš nugabensiu Nanuaką į Kalną! Aš paaukosiu Klausančiojo kraują, kad išgelbėčiau mūsų žmones.

Vilkas taip išsigando, kad jam norėjosi staugti. Kaip galėtų padėti savo broliui? Kodėl viskas taip susikniso?

Sekdamas paskui suaugusius beuodegius per baltą minkštą sniegą, stengėsi negalvoti apie pilvą draskantį alkį ir tik per šuolį kiūtančius lemingus, kurių kvapas varvino jam seilę. Jis stengėsi nugalėti pagundą, dabar jau tokią stiprią, kad tik ją ir jautė, ir šėtono baimę, nes jo kvapą užuodė vėjyje. Jis nusuko ausis nuo svetimos gaujos vilkų stūgavimų, vilkų, regis, jau ne svetimų, o tik tolimų saviškių...

Į visa tai jis turi nekreipti dėmesio. Jo broliui gresia pavojus. Vilkas jautė jo skausmą ir baimę. Jis taip pat jautė tų dičkių pyktį ir baimę. Juos baugino Didysis Beuodegis.

Vėjas pasikeitė ir vilkas pagavo beuodegių didžiosios landos kvapų gūsį. Garsai ir kvapsniai pribloškė jį. Blogai, blogai, blogai! Drąsa jam išgaravo. Inkšdamas šovė po išvarta.

Beuodegių landa reiškė tik baisų pavojų. Didžiulė, visa ko pilna, su piktais, neklausančiais šunimis ir daugybe šviesių, karštai kandančių žvėrių. Bet visų blogiausi — patys beuodegiai. Nors nelabai girdi, nelabai užuodžia, bet už tai priekinėmis letenomis moka daryti visokius gudrius dalykus ir laidyti ilgą, toli lekiantį, laimikį kertantį nagą.

Vilkas nežinojo, ar bėgti, ar likti.

Kad sektųsi geriau galvoti, ėmė graužti šaką, paskui volioti balto sniego gniutulą. Lakstė ratais. Niekas nepadėjo. Laukė to keisto tikrumo, kartais jam užeinančio, kada iš karto pasidaro aišku, ką daryti. Neužėjo. Jis nuskrido kaip varna į dangų.

Tai ką jis turi daryti?

Torakas kaltino save. Dėl savo nerūpestingumo prarado Nanuaką. Čia tik jo kaltė. Aplink jį apsnigti medžiai metė ant brydės melsvus mėnulio šešėlius. „Tavo kaltė“, — atrodė, kad ir jie kaltina jį.

— Greičiau, — burbtelėjo Hordas, bakstelėjęs jam į nugarą.

Varnai buvo apsistoję laukymėje prie kalno upelio. Vidury laukymės iš trijų pušų rąstų rausvai liepsnojo aukštas laužas. Apie jį spietėsi nuožulnios klano palapinės, paskui ėjo ratas mažesnių laužų ir nusmailintų iešmų, juos saugojo vyrai su ietimis. Sakytum, visas klanas persikėlė į šiaurę.

Hordas nubėgo į priekį, o Torakas laukė su Oslaku prie vienos palapinių. Pamačius Ren, jam nuotaika pasitaisė. Ji klūpėjo kitoje laukymės pusėje esančios palapinės angoje ir karštai kalbėjo. Torako ji nematė.

Žmonės būriavosi apie didįjį laužą. Aikštę, atrodo, slegia baimė. Pasak Oslako, žvalgai rado lokio pėdsakų tik už dviejų slėnių.

— Jis vis tvirtėja, — pasakė Oslakas. — Siaubia girią, tarsi... tarsi ko ieškodamas.

Torakas ėmė drebėti. Hordo smarkiai varomas buvo sušilęs, bet dabar, apsirengus tik vasariška odinuke, darėsi šalta. Tikėjosi, kad jie nepamanys, jog dreba iš baimės.

Oslakas atrišo jam riešus ir, uždėjęs ranką ant peties, nusivedė į laukymę. Torakas užmiršo šaltį, kai klupinėdamas įvirto į ilgų rąstų šviesos ratą, ir jį apgaubė prislopintų balsų, it piktų bičių avily, ūžesys.

Išvydo sukryžiuotom kojom ant elnių kailių sėdinčią Sajun su varno odos kapšeliu sterblėje, šalia jos Hordą, kramtantį nykštį, Dyrati, sunerimusiu veidu stebinčią Hordą.

Stojo tyla. Žmonės padarė kelią keturiems vyrams, nešantiems Fin-Kediną, gulintį ant rausvos odos neštuvų. Varnų vado veidas buvo sukritęs, kairė koja apmuturiuota minkšta krauju permirkusia žieve. Jo veidas nežymiai susiraukė, kai vyrai sodino jį prie laužo. Tai buvo vienintelis ženklas, kad jis kenčia skausmus.

Pasirodė Ren, ridendama pušies trinką. Padėjo ją Fin-Kedinui už nugaros, kad šis galėtų atsiremti, o paskui susirangė šalia jo ant elnio kailio. Ji nežiūrėjo į Toraką — buvo įsmeigusi akis į ugnį.

Oslakas niuktelėjo jam į nugarą ir Torakas žengė kelis nedrąsius žingsnius prie neštuvų.

Varnų vado ir jo akys susidūrė, ir Torakui ant širdies palengvėjo. Melsvos akys tokios pat tvirtos ir neįskaitomos kaip ir anksčiau. Hordui dar teks kiek palūkėti, kol taps klano vadu.

— Kai radome tą berniuką, — prabilo Fin-Kedinas aiškiu balsu, — mes nežinojome, kas jis toks. Per tą laiką jis surado tris Nanuako daiktus. Išgelbėjo gyvybę vienam mūsiškių. — Jis stabtelėjo. — Dabar aš nebedvejoju. Jis yra Klausantysis. Klausimas toks: ar leisime jam gabenti Nanuaką į Kalną? Berniukui, savarankiškai? Ar pasiųsime mūsų kokį stipresnį medžiotoją, subrendusį vyrą, kuriam gal būtų lengviau susidoroti su lokiu?

Hordas liovėsi kramtęs nykštį ir visas išsitempė. Torakui apmirė širdis.

— Laiko nedaug, — kalbėjo Fin-Kedinas, pažvelgęs į nakties dangų, kur žėrėjo Didysis Tauras. — Po dienos kitos lokys bus toks stiprus, kad niekas jo neįveiks. Nebėra kada šaukti klanų sueigos. Turiu nuspręsti dabar ir už visus klanus. — Buvo girdėti tik traškant ugnį. Varnai gaudė kiekvieną vado žodį.

— Daugelis mūsiškių, — dėstė Fin-Kedinas, — sakys, kad patikėti berniukui klano likimą — beprotybė.

Pašoko Hordas.

— Aišku, beprotybė! Aš esu stipriausias! Leisk man eiti prie Kalno ir išgelbėti žmones!

— Tu nesi Klausantysis, — pasakė Torakas.

— O ką pasakysi apie kitus Pranašystės žodžius? — sukarkė it varnas Sajun. Klausantysis atiduoda Kalnui savo širdies kraują. Įvykdysi tai?

Torakas giliai atsikvėpė.

— Jei to reikės, — atsakė.

— Yra ir kitas būdas, — suriko Hordas. — Užmuškim jį dabar ir nuneškim jo kraują Kalnui! Bent padarysim viską, ką galim!

Varnų minia pritariamai suošė.

Fin-Kedinas, pakėlęs ranką, ją nutildė ir kreipėsi į Toraką.

— Anksčiau neigei esąs Klausantysis. Tai ko dabar veržiesi?

Torakas pakėlė smakrą:

— Lokys užmušė mano tėvą. Tai jam buvo liepta padaryti.

— O, čia svarbiau negu kerštas! — nusišaipė Hordas.

— Ir svarbiau negu tuštybė, — atšovė Torakas. Jis pasisuko į Fin-Kediną. — Aš nesiveržiu būti savo žmonių gelbėtojas. Kokių žmonių? Niekad nemačiau savo klano. Bet prisiekiau tėvui, kad surasiu Kalną.

— Tik laiką gaištam! — kirto Hordas. — Duokit man Nanuaką ir aš viską padarysiu!

— Kaip? — suskambo tykus balsas.

Ren balsas.

— Kaip tu surasi Kalną? — paklausė ji.

Hordas susvyravo.

Ren atsistojo.

— Pasakyta, kad jis — Aukštųjų kalnų pati šiauriausia ir tolimiausia viršūnė. Na tai va, esame pačiame šiauriniame Aukštųjų kalnų gale. Tai kur ta viršūnė? — Ji skėstelėjo rankomis. — Aš nežinau. — Ji pasisuko į Hordą: — O tu žinai?

Hordas sugriežė dantimis.

Ren kreipėsi į Sajun.

— Tu žinai? Nežinai. O esi burtininkė. — Ji pažvelgė į Fin-Kediną. — Gal tu žinai?

— Ne, — atsakė jis.

Ren parodė į Toraką.

— Net jis nežino, kur tas Kalnas, nors yra Klausantysis. — Ji nutilo. — Bet kažkas žino. — Ji įsmeigė akis į Toraką, gręždama jį kiaurai.

Jis suprato Ren. „Kokia ji išmintinga, — pamanė. — Kad tik išdegtų...“

Torakas pridėjo rankas prie lūpų ir sustaugė.

Varnai aiktelėjo. Stovyklos šunys pasiuto šokinėti.

Ir vėl Torakas sustaugė.

Staiga per laukymę šovė pilkas šešėlis ir metėsi į Toraką.

Žmonės kritiškai suošė, šunys visai padūko — vyrai turėjo juos nuvyti. O maži vaikai juokėsi.

Torakas parklupo ir įsikniaubė vilkui į kailį. Paskui iš dėkingumo lyžtelėjo jam nosį. Juk vilkui prireikė didžiulės drąsos atsiliepti į jo šauksmą.

Kai šurmulys šiek tiek aprimo, Torakas pakėlė galvą.

— Tik vilkas gali surasti Kalną, — pasakė Fin-Kedinui. — Iki šiol jis mus vedė. Tik jo dėka radome Nanuaką.

Varnų vadas persibraukė ranka tamsiai rusvą barzdą.

— Grąžinkite man Nanuaką, — maldavo Torakas. — Leiskite man nunešti jį Pasaulio Dvasiai. Tai vienintelis būdas mums išsigelbėti.

Ugnis traškėdama supoškėjo. Sniegas nukrito nuo artimiausios eglės. Varnai laukė vado sprendimo.

Pagaliau Fin-Kedinas prabilo.

— Mes tau duosim kelionei maisto ir aprangą. Kada iškeliausi?

Torakas atsiduso.

Ren nežymiai linktelėjo.

Hordas pasipiktinęs pradėjo šūkaloti, bet Fin-Kedinas žvilgsniu nutildė jį. Ir vėl paklausė.

— Kada iškeliausi?

Torakas nurijo seilę.

— Gal... rytoj?

DVIDEŠIMT DEVINTAS

Rytoj Torakas su vilku eis į tą girios pusę, kur bastosi lokys, bet jis neturi jokio supratimo, ką ten veiks.

Tarkim, jis suranda Kalną, tik ką paskui daryti? Ar tiesiog reikės ten palikti Nanuaką ant žemės? Prašyti Pasaulio Dvasią, kad sunaikintų lokį? Ar pačiam teks su juo kovoti?

— Nori naujo apavo ar mums šituos pataisyti? — burbtelėjo Oslako moteris; dabar ji matavo jam žieminius drabužius.

— Ką? — paklausė jis.

— Kaip su apavu? — pakartojo moteris pavargusiomis akimis ir upės moliu išteptais skruostais. Ji kalbėjo su Toraku piktai. Jis žinojo kodėl.

— Aš pripratęs prie savo apavo, — pasakė jis. — Gal galėtum...

— Pataisyti batus? — švokštė ji. — Kodėl ne! Pataisysiu!

— Ačiū, — nuolankiai padėkojo Torakas. Žvilgtelėjo į vilką, tupintį suskliaustomis ausimis kampe.

Oslako moteris pagriebė galą sausgyslės ir apsuko ja Torakui apie pečius.

— A... visiškai tiks, — sumurmėjo. — Na, sėskis, sėskis!

Torakas atsisėdo ir žiūrėjo, kaip ji raišioja mazgelius, žymi matmenis. Jos akys buvo drėgnos, tankiai mirksėjo. Ji pastebėjo Toraką žiūrint.

— Ko spoksai?

— Nespoksau, — numykė jis. — Ar man nusirengti?

— Nebent nori sušalti... Turėsi naujus drabužius auštant. O dabar duokš apavą.

Jis padavė, o moteriškė nužvelgė batus, tarsi jie būtų pūvančios lašišos.

— Skylių kaip tinkle akių, — burbtelėjo.

Net lengviau pasidarė, kai ji išspūdino iš palapinės.

Jai dar toli nenuėjus, į vidų šmurkštelėjo Ren. Iš kampo atslinko vilkas ir palaižė jai pirštus. Ji pakasė jam užausius.

Torakas norėjo padėkoti, kad palaikė jį, bet nežinojo, kaip pradėti. Tyla užsitęsė.

— Kaip sekėsi su Vedna? — staiga paklausė Ren.

— Vedna? A, Oslako moteris? Atrodo, nepatikau jai.

— Ne čia šuo pakastas. Kalti tavo nauji drabužiai. Ji siuvo juos savo sūnui. Dabar turės užbaigti juos tau.

— Sūnui?

— Lokys jį užmušė.

„O... vargšė Vedna“, — pamanė. Vargšas Oslakas. Tai va kodėl ant veido upės molis. Matyt, taip Varnai gedi.

Ren skruostas pasidaręs raudonai mėlynas; Torakas paklausė, ar skauda. Ji papurtė galvą. Jis spėjo, kad jai gėda dėl tokio brolio elgesio.

— Kaip Fin-Kedinas? — paklausė. — Ar kojos žaizda gili?

— Gili. Iki pat kaulo. Bet nėra žymių, kad imtų juoduoti.

— Viena laimė. — Jis sudvejojo. — Ar jis... labai pyksta ant tavęs?

— Pyksta. Bet aš čia atėjau ne dėl to.

— Tai dėl ko?

— Dėl rytdienos. Rytoj aš einu su tavim.

Torakas prikando lūpą.

— Ketinu keliauti tik su vilku.

Ji dėbtelėjo į jį.

— Kodėl?

— Nežinau. Taip nutariau.

— Tai kvaila.

— Galbūt. Bet yra kaip yra.

— Kalbi kaip Fin-Kedinas.

— Yra dar ir kita priežastis: jis niekad neleis tavęs.

— Nuo kada aš leidžiuosi įsakinėjama?

Jis vyptelėjo.

Bet ji nė nešyptelėjo. Rūsti kaip debesis priėjo prie laužo palapinės angoje.

— Vakarieniausi su juo, — iškošė ji, — tai didelė garbė. Jei kartais šito nežinai.

Torakas nurijo seilę. Jį baugino Fin-Kedinas, bet kažkodėl visad geidė jo pritarimo. Jam bus baisoka su juo valgyti.

— Ar ir tu ten būsi? — paklausė.

— Ne.

— A...

Ir vėl stojo tyla. Paskui Ren suminkštėjo.

— Jei nori, palaikysiu vilką. Geriau nepaleisti jo pas šunis.

— Ačiū.

Ji linktelėjo. Pamačiusi jo basas kojas, pasakė:

— Pažiūrėsiu, gal rasiu tau kuo apsiauti.

Kiek vėliau Torakas nuėjo į Fin-Kedino palapinę, klūpčiodamas su skolintais, per daug dideliais batais.

Jis užtiko Varnų vadą karštai ginčijantis su Sajun, bet kai jis įėjo, jie liovėsi. Sajun atrodė įniršusi, Fin-Kedino veidas nieko neišdavė.

Torakas atsisėdo, sukryžiuodamas kojas ant elnio kailio. Nebuvo padėta jokių valgių, bet žmonės šalia laužų triūsė prie viralinių odmaišių. Kažin ar greitai duos valgyti? Ir ką jis čia veikia?

— Pasakiau tau, ką manau, — pridūrė Sajun.

— Taip, pasakei, — ramiai atsakė Fin-Kedinas.

Jie nemėgino šnekinti Torako, tad jis galėjo laisvai apžiūrinėti Fin-Kedino palapinę. Ne didesnė už kitas; nuo stogo stulpo karojo įprasti medžiotojo ginklai, tačiau didžiulio kukmedinio lanko templė nutrūkusi, o balti šiaurės elnio kailiniai su gobtuvu apskretę krauju — aiškus įrodymas, kad Varnų vadas buvo susidūręs su lokiu ir išliko gyvas.

Staiga Torakas pastebėjo vyrą, stebintį jį iš patamsių. Buvo trumpais rudais plaukais ir tamsiu, raukšlėtu veidu.

— Čia Krukoslikas, — pasakė Fin-Kedinas, — iš Kalnų kiškio klano.

Žmogus pridėjo abu kumščius prie širdies ir nulenkė galvą.

Torakas pasielgė taip pat.

— Krukoslikas pažįsta tas vietas geriau už bet ką, — pasakė Fin-Kedinas. — Pasikalbėk su juo prieš kelionę. Jei nieko tau naudingo nepasakys, tai bent patars, kaip išgyventi kalnuose. Ne kažin kaip atrodei, kai tave sugavom. Nei žieminių drabužių, nei maisto, tik vandenmaišis. Tėvas mokė tave ne taip gyventi.

Torakui užgniaužė kvapą.

— Tai tu pažinojai jį?

Sajun pasišiaušė, bet Fin-Kedinas nuramino ją žvilgsniu.

— Taip, — atsakė Torakui. — Aš pažinojau jį. Vienu metu jis buvo geriausias mano draugas.

Sajun piktai nusigręžė.

Toraką taip pat užliejo pykčio banga.

— Buvai jo geriausias draugas, tai kodėl nuteisei mane myriop? Kodėl leidai man kautis su Hordu? Kodėl laikei mane surišęs, kol klanų sueiga tarėsi, ar paaukoti mane?

— Kad pamatyčiau, iš kokio molio drėbtas, — ramiai atsakė Fin-Kedinas. — Esi niekam tikęs, jei neturi galvos ant pečių. — Jis stabtelėjo. — Jei pameni, aš neapstačiau tavęs sargybiniais. Net leidau vilkutį pas tave.

Torakas apgalvojo jo žodžius.

— Tai tu... tai tu bandei mane?

Fin-Kedinas nieko neatsakė.

Nuo pagrindinio laužo atėjo du vyrai, nešini keturiais garuojančiais dubenimis, išskobtais iš beržo.

— Valgyk, — pasakė Krukoslikas, paduodamas vieną dubenį Torakui. Tas pamiršo viską pasaulyje, kai Fin-Kedinui mestelėjus kaulinį šaukštą, godžiai panėrė jį į dubenį. Viralas buvo skystas nuoviras nuo briedžio kanopų su kur ne kur plaukiojančiais džiovintos elnio širdies likučiais ir paskanintas šermukšnių uogomis bei kietais, beskoniais medžių grybais, visų vadinamais stumbro ausimis. Prie viralo davė skrudintą, labai kartų gilių paplotėlį, bet patrupintas į viralą buvo visai nieko.

— Gaila, kad neturime nieko geresnio, — pasakė Fin-Kedinas, — bet dabar retai užeisi laimikį. — Tai buvo vienintelė jo užuomina apie lokį.

Torakas buvo toks alkanas, kad jam niekas nerūpėjo. Tik kai aplaižė šaukštą, pamatė, kad Fin-Kedinas ir Sajun beveik nieko nevalgė. Sajun nunešė dubenis prie viralinio odmaišio ir sugrįžo pas juos. Krukoslikas pasikabino šaukštą prie diržo ir nuėjo prie nediduko laužo palapinės angoje, kur priklaupęs suniurnėjo trumpą padėkos maldelę.

Torakas tokio žmogaus dar nebuvo matęs. Apsivilkęs dukslia ruda elnio kailio drapana sulig blauzdomis, susijuosęs plačiu raudonu elnio odos diržu. Jo klano žmonės siausdavosi zuikio kailio apsiaustais, dažytais ryškiai raudona spalva, klano tatuiruotė — raudonas zigzagas per kaktą. Ant krūtinės kabėjo piršto ilgumo dūminio kristalo šukė.

Jis pastebėjo Toraką įbedus į ją akis ir šyptelėjo.

— Dūmus iškvepia Ugnies Dvasia. Kalnų klanai labiausiai garbina ugnį.

Torakas prisiminė, kaip jie su Ren pasijuto jaukiai sniego urve, užsikūrę ugnį.

— Aš juo suprantu.

Krukoslikas plačiai nusišypsojo.

Po vakarienės Fin-Kedinas paprašė kitų išeiti, kad galėtų pakalbėti su Toraku vienu du. Krukoslikas atsistojo ir nusilenkė. Sajun piktai sušnypštė ir paliko palapinę.

„Kas gi dabar čia bus?“ — šmėkštelėjo Torakui klausimas.

— Sajun mano, — pasakė Fin-Kedinas, kad tau nieko daugiau nereikia sakyti. Pasak jos, tai tave rytoj tik blaškytų.

— Daugiau ko nereikia sakyti? — paklausė Torakas.

— Ką tu dar nori žinoti.

— Noriu viską žinoti, — pagalvojęs atsakė Torakas.

— Visko neįmanoma. Pamąstyk dar.

Torakas ėmė čiupinėti blauzdinės skylę ant kelio.

— Kodėl aš? Kodėl aš Klausantysis?

Fin-Kedinas paglostė barzdą.

— Ilga sakmė.

— Ar dėl tėvo? Todėl, kad jis buvo Vilko klano burtininkas? Priešas klajojančio luošio, kuris paleido tokį lokį?

— Iš dalies.

— Bet kas jis toks? Kodėl jie buvo priešai? Tėvas niekad jo neminėjo.

Varnų vadas pamaišė pagaliu ugnį ir Torakas išvydo, kad skausmingos raukšlės iš abiejų burnos pusių jam pagilėjo. Nepasukdamas galvos Fin-Kedinas paklausė:

— Ar tėvas kada nors tau buvo užsiminęs apie sielų rijūnus?

Torakas nustebo.

— Ne. Niekad negirdėjau apie tokius.

— Tada tu vienintelis visoje girioje nesi girdėjęs apie juos. — Fin-Kedinas nutilo, o laužo ugnies šešėliai išryškino jam veido bruožus. — Sielų rijūnai — septynių skirtingų klanų burtininkai. Iš pradžių jie nieko blogo nedarė. Padėdavo saviems klanams. Kiekvienas garsėjo kokiu nors gebėjimu. Vienas, gudrus kaip žaltys, buvo pasinėręs į vaistažolių ir stebuklingų gėralų mokslus. Kitas, stiprus kaip ąžuolas, geidė pažinti medžių godas. Trečia tarėsi galinti greičiau už šikšnosparnį skristi. Ji mėgdavo užkerėti mažesnius padarus, kad šie vykdytų jos valią. Dar kitas tokiu didžiu nešėsi, buvo taip plačiai užsimojęs, kad žavėdamasis šėtonais visad bandė juos užvaldyti. Žmonės kalbėjo, kad dar vienas jų gebėjo prikelti mirusiuosius. — Jis vėl pažarstė ugnį.

Jam vis tylint, Torakas sukaupė visą drąsą ir paklausė.

— Tai tik penki. O sakei, kad jų buvo septynetas.

Fin-Kedinas nepaisė Torako klausimo.

— Prieš daugelį žiemų jie paslapčia susidėjo. Iš pradžių visi pasiskelbė žiniuoniais. Apgaudinėjo save įtikėję, kad nori daryti tik gera: gydyti negales, ginti nuo šėtonų. — Jo burna paniekinamai vyptelėjo. — Tačiau greitai, genami valdžios troškulio, pasuko blogio keliu.

Torakas tvirčiau apgniaužė pirštais kelį.

— Kodėl juos vadina sielų rijūnais? — paklausė vos krutindamas lūpas. — Ar jie iš tikrųjų ryja sielas?

— Kas žino. Žmonės bijojo jų, o kai žmonės bijo, gandai tampa tiesa. — Jo veidas atrodė nutolęs, tarsi paskendo prisiminimuose. — Sielų rijūnai labiausiai troško valdžios. Visą laiką jos siekė. Geidė valdyti girią. Priversti visus jos gyventojus jiems paklusti. Tačiau prieš trylika žiemų nutiko šis bei tas, ir jie prarado valdžią.

— Kas? — sukuždėjo Torakas. — Kas nutiko?

Fin-Kedinas atsiduso.

— Pakaks tau žinoti tik tiek, kad girioje kilo didžiulis gaisras. Sielų rijūnai pakriko. Kai kurie net labai nukentėjo. Visi pasislėpė. Jau manėme, kad ta grėsmė praėjo visiems laikams. Bet kur ten! — Jis perlaužė pagalį ir įmetė į ugnį. — Žmogus, kurį vadini luošu klajokliu, žmogus, paleidęs užkerėtą lokį, yra vienas jų.

— Jis — sielų rijūnas?

— Iš karto supratau, kai Hordas papasakojo apie jį. Tik sielų rijūnas galėjo suveikti tokį galingą šėtoną. — Jųdviejų akys susidūrė. — Tavo tėvas buvo jo priešas. Buvo užkietėjęs visų sielų rijūnų priešas.

Torakas negalėjo nukreipti žvilgsnio nuo ryškiai mėlynų akių.

— Jis nieko apie tai man nepasakojo.

— Turėjo priežasčių. Tavo tėvas, — pakartojo, — tavo tėvas yra pridaręs daug blogybių per savo gyvenimą. Bet darė visa, ką galėjo, kad pažabotų sielų rijūnus. Todėl jie ir užmušė jį.

Todėl tėvas ir augino tave atskirai. Kad niekas nesužinotų, jog tu išvis esi.

Torakas išpūtė akis.

— Aš? Kodėl?

Fin-Kedinas jo jau neklausė. Jis vėl įsmeigė akis į liepsnas.

— Sakytum, neįtikėtina, — murmėjo jis. — Niekas nė neįtarė, kad jis turi sūnų. Net aš.

— Bet... Sajun žinojo. Tėvas pasakė jai per klanų sueigą prie jūros. Ar ji...

— Ne, ji niekad man nesakė, — nukirto jį Fin-Kedinas.

— Nesuprantu, — kalbėjo Torakas. — Kodėl sielų rijūnai neturi žinoti apie mane? Ką aš blogo padariau?

Fin-Kedinas įsižiūrėjo Torakui į veidą.

— Jie neturi žinoti apie tave todėl... — Jis papurtė galvą, tarsi būtų jau per daug išsitaręs. — Todėl, kad vieną gražią dieną tu gal pajėgsi juos pažaboti.

Torakas apstulbo.

— Aš? Kaip?

— Nežinau. Aišku tik tiek, kad sužinoję, jog esi, jie ims tave persekioti. — Dar kartą susidūrė jų akys. — Todėl Sajun ir nenori, kad tai žinotum. O aš kaip tik įsitikinęs, kad tu privalai apie tai žinoti. Jei išgyvensi... jei pasiseks tau sunaikinti lokį, tai dar nebus galas. Sielų rijūnas vis tiek suuos, kas tai padarė. Sužinos, kad tu esi. Ir tada, anksčiau ar vėliau, jie ateis tavęs.

Spragtelėjo žarija.

Torakas pašoko.

— Nori pasakyti... jei išliksiu gyvas rytoj, turėsiu slapstytis visą likusį savo gyvenimą?

— Aš taip nesakiau. Galėsi slapstytis arba kovoti. Visad yra pasirinkimas.

Torakas nužvelgė krauju apšlakstytus kailinius. Hordas teisus: taip turi kovoti vyrai, o ne paaugliai.

— Kodėl tėvas niekad man apie tai nepasakojo? — paklausė jis.

— Tėvas žinojo, ką daro, — atsakė Fin-Kedinas. — Jis buvo pridirbęs negerų dalykų. Už kai kuriuos niekad jam neatleisiu. Bet su tavim jis pasielgė teisingai.

Torakas negalėjo žodžio ištarti.

— Pats pagalvok, Torakai. Kodėl pranašystė kalba apie Klausantįjį? Kodėl ne apie Kalbantįjį ar Matantįjį?

Torakas tik papurtė galvą.

— Todėl, kad svarbiausia medžiotojui yra mokėti klausytis. Gebėti klausytis, ką tau sako vėjas ir šlama medžiai. Klausytis, ką kiti medžiotojai ir žvėrys kalba apie girią. Tokią dovaną tau tėvas suteikė. Jis nemokė tavęs nei burtų, nei klanų sakmių. Jis išmokė tave medžioti. Krutinti smegenis. — Jis stabtelėjo.

— Tau rytoj pasiseks tik tada, jei gerai pakrutinsi smegenis.

Jau ir vidurnaktis praėjo, o Torakas vis tebesėdėjo laukymėje prie didžiojo laužo, įsmeigęs akis į juoduojančią Aukštųjų kalnų tamsą.

Buvo visai vienas. Vilkas iškūrė į savo naktinius pasilakstymus ir vieninteliai stovyklos gyvybės ženklai buvo tylūs Varnų vyrai, saugojantys gynybos įtvirtinimus, ir sklindantis iš Oslako palapinės griausmingas kriokimas.

Torakui labai norėjosi pažadinti Ren ir viską jai išsakyti. Bet nežinojo, kur ji miega. Be to, kažin ar galėtų prisiversti papasakoti jai apie tėvą ir blogus darbus, kuriuos jis, anot Fin-Kedino, buvo padaręs.

„Jei išgyvensi, tai dar nebus galas... Sielų rijūnai ateis tavęs... Galėsi slapstytis arba kovoti. Visad yra pasirinkimas...“

Baisūs vaizdai, nelyginant sniego audra, sukosi galvoje. Štai žudikiškos lokio akys. Šmėkščioja lyg sielų rijūnai blogo sapno šešėliai. Mirštančio tėvo veidas.

Kad juos nuvytų, atsistojo ir ėmė žingsniuoti. Prisivertė galvoti.

Ką veiks rytoj, neturi jokio supratimo, bet jaučia, kad Fin-Kedinas teisus. Jei susirungdamas su lokiu nori laimėti, be smegenų neapsieis. Pasaulio Dvasia tik tada jam padės, jei pats stengsis sau padėti.

Dar kartą prisiminė pranašystės žodžius. Klausantysis kaunasi oru ir kalba tyla... Klausantysis kaunasi oru...

Galvoje ėmė kirbėti mintys.

TRISDEŠIMTAS

Torako pirštai taip virpėjo, kad neįstengė ištraukti kamščio iš vaistų rago.

Kodėl atidėliojo tai iki paskutinės akimirkos? Dabar vilkas neramiai sukinėjasi apie palapinę, Varnų vyrai laukia, norėdami jį išlydėti, o jis niekaip nesugrabalioja to kamščio...

— Gal padėti? — paklausė Ren, pasirodžiusi palapinės angoje. Išblyškusiu veidu, šešėliuotais paakiais.

Torakas padavė jai vaistų ragą, o ji dantimis išrovė juodą ąžuolinį kamštį.

— Kam jis tau? — paklausė grąžindama.

— Mirties ženklams, — atsakė nežiūrėdamas į ją.

Ren aiktelėjo.

— Kaip to žmogaus ant ledo upės?

Jis linktelėjo.

— Bet jis žinojo, kad mirs. O tu gali išlikti...

— Negali žinoti. Jei kas, nenoriu, kad mano sielos pakriktų. Dėl to paskui galiu ir šėtonu tapti.

Ji liovėsi glosčiusi vilkui ausis.

— Kalbi teisingai.

Torakas žvilgtelėjo jai pro petį į laukymę, kur jau brėško tamsiai mėlyna aušra. Per naktį debesys, nusiritę nuo Kalnų, užklojo girią storu sniego sluoksniu. Kažin ar tai išeis man į naudą, ar kliudys?

Jis uždėjo kiek raudonio ant delno ir spjovė į jį. Bet burna buvo per daug išdžiūvusi, ir jis nepraskiedė dažų.

Tada Ren pasilenkė ir spjovė jam į delną. Paskui, sauja pakabinusi sniego, sušildė jį rankose ir sulašino į dažus.

— Ačiū, — sumurmėjo Torakas. Virpančiais pirštais jis užtepė apskritimus ant kulnų, krūtinės ir kaktos. Apsukęs paskutinįjį, užsimerkė. Paskutinį kartą tai darė tėvui.

Vilkas prisispaudė prie jo — trynė savo kvapą į naująsias Torako blauzdines. Paskui uždėjo leteną jam ant rankos. Aš su tavimi.

Torakas pasilenkė ir patrynė nosimi jam snukį. Aš žinau.

— Va, imk, — ištiesė Ren varno odos kapšelį. — Pridėjau daugiau pelynų ir viską apžiūrėjau su Sajun. Apsaugos kerai turėtų veikti. Lokys nepajus Nanuako.

Torakas prisirišo kapšelį prie diržo. Jau pajuto standėjant ant odos mirties ženklus.

— Būtų gerai, kad ir tai paimtum, — Ren padavė jam nediduką ryšulėlį, susuktą į beržo tošį.

— Kas čia?

Ji lyg nustebo.

— Ko buvai prašęs. Ką beveik visą naktį dariau.

Torakas apstulbo. Buvo visai užmiršęs. Jei būtų išėjęs be to ryšulėlio, kažin kaip pasisektų jo užmojis.

— Įdėjau ir valančiųjų žolelių, — pasakė Ren.

— Kam?

— Dėl visa ko. Jei... jei nudobsi lokį, susiterši. Turiu galvoje tai, kad jis ne tik lokys, bet ir medžiotojas, kuriame gyvena šėtonas. Reikės tau apsivalyti.

Ren kaip visuomet viską iš anksto apgalvoja. Ir pasijuto tvirčiau: juk ji mano, kad jis gali laimėti.

Vilkas ėmė nekantriai inkšti; Torakas giliai įkvėpė — laikas keliauti.

Eidamas per laukymę, Torakas prisiminė, kad paliko vaistų ragą palapinėje, ir pasileido atgal jo pasiimti. Kai išėjęs iš palapinės virpančiais pirštais rišo vaistažolių maišelį, jam iš rankų išslydo ragas.

Jį pakėlė Fin-Kedinas.

Varnų vadas stovėjo pasirėmęs ant lazdų. Apžiūrinėjant laikomą ragą, jam pabalo veidas.

— Ragas tavo motinos, — pasakė.

Torakas sumirksėjo.

— Iš kur žinai?

Fin-Kedinas tylėjo. Grąžino jam ragą.

— Niekad nepamesk jo.

Torakas įkišo ragą į maišelį. Keista tokį dalyką sakyti, turint galvoj, kur jis susiruošė. Kai Torakas apsigręžė eiti, Fin-Kedinas pašaukė jį vardu.

— A?

— Jei liksi gyvas, visada rasi vietos pas mus. Jei norėsi būti su mumis.

Torakas iš nuostabos prarado žadą. Kai atsitokėjo, Varnų vadas jau ėjo sau, o jo veidas buvo kaip visada neišskaitomas.

Aukštųjų kalnų viršūnės jau žėrėjo auksu, kai Torakas nugurgždėjo sniegu pas Varnus. Oslakas atidavė jo guolį ir vandenmaišį, Ren — kirvuką, lanką ir strėlinę. Didžiai Torako nuostabai, Hordas padėjo jam užsidėti ant pečių maišą. Atrodė išsekęs, bet, matyt, jau susitaikė su mintimi, kad ne jis ieškos Kalno.

Sajun ranka padarė ženklą virš Torako, o paskui ir virš vilko.

— Te sergėtojas skrenda su jumis abiem.

— Ir taip pat bėga su jumis, — pridūrė Ren, stengdamasi nusišypsoti.

Torakas jai linktelėjo. Jis norėjo tik kuo greičiau išeiti iš čia.

Varnai tylėdami stebėjo jį, brendantį per sniegą, ir iš paskos jo pėdomis risnojantį vilką.

Torakas neatsigręžė.

Giria buvo nuščiuvusi, bet vilkas, ėmęs vesti, atrodė žvalus ir bebaimis. Torakas klampojo paskui jį, o iš burnos jam kvapas veržėsi garu. Buvo baisiai šalta, bet Vednos dėka jis nejautė speigo. Kai jis miegojo, į palapinę ji atnešė naują apsivilkimą. Anties pūkuotos odos apatinė liemenė švelniai prigludusi prie kūno; šiaurės elnio šilto žiemos kailio skranda su gobtuvu ir blauzdinėmis, zuikio kailio pirštinės ant odinės juostelės pravertos pro rankoves; jo senas apavas sumaniai palopytas tvirta elnio kulnine, išklotas kiaunės kailiu, o padai, kad ne taip slystu, apsiūti ryklio odos juostomis.

Vedna net nuėmė jo klano ženklą — vilko kailio skiautę — nuo senosios odinukės ir prisiuvo prie gobtuvo. Kailiukas buvo nusitrynęs, nešvarus, bet labai brangus. Jį buvo parūpinęs tėvas.

Vilkas staiga metėsi į šalį kažko apžiūrėti, o Tora kas kaipmat pastatė akis ir ausis. Pėdsakai voveraitės — mažytės, didumo sulig plaštaka. Torakas nusekė jais — ji šokinėjo tarp apsnigtų kadagių, paskui ėmė liuoksėti dideliais šuoliais ir pasislėpė pušies viršūnėje.

Torakas atsmaukė gobtuvą ir ėmė atidžiai dairytis.

Giria skendi visiškoje tyloje. Kas išgąsdino voverę, dingo. Bet Torakas supyko ant savęs. Turėjo gi jis ir pats pastebėti tuos pėdsakus. Reikia būti budriam.

Juos, brendančius per sniegą, sekė kėkštas, skraidžiodamas nuo medžio prie medžio. Saulė pakilo į dangų be mažiausio debesėlio. Greitai Torakas sulig keliais kapanodamasis per akinantį, šviežią sniegą, ėmė šniokšti. Jis nutarė neimti sniegplokščių: eiti tai būtų lengviau, bet kliudytų, jei reiktų skubėti.

Vilkas keliavo lengviau — jo siaura krūtinė skrodė sniegą kaip kanoja vandenį. Bet rytui įpusėjus, net ir jis pailso. Lyguma ėjo vis statyn — kaip ir sakė Krukoslikas. „Mano senelis kartą priėjo arti prie to Kalno, — pasakojo jis, kai Torakas išbudino jį naktį. — Taip arti, kad pajuto jį. Nuo ten laikykis upelio, tekančio šiaurėn, o žemė vis kils, kol pasieksi Aukštųjų kalnų šešėlį. Apie vidudienį prieisi tarpeklį ir jo pradžioje išvysi žaibo trenktą eglę. Tarpeklis status, toks status, kad neįkopsi į jį. Bet ten yra takas į tarpeklio vakarinį šlaitą...“

— Kas per takas? — paklausė Torakas. — Kas jį išmynę?

— Niekas nežino. Tiesiog eik juo. Žaibo trenktas medis turi saugos galią. Jis sergsti taką nuo blogio. Gal jis ir tave apsaugos.

— O kas paskui? Kur aš nueisiu?

Krukoslikas skėstelėjo rankomis.

— Eik taku, ir tiek. Tarpeklio gale turi būti Kalnas.

— Toli?

— Niekas nežino. Mano senelis netoli tenuėjo — jį sustabdė Dvasia. Dvasia visada stabdo keliauninkus. Galbūt... gal tau bus kitaip.

„Galbūt“, — pamanė Torakas, kepumėdamasis per sniegą.

Jei jo užmojis išdegs, jei Pasaulio Dvasia išklausys jo — lokys bus sunaikintas ir giria išliks. Jei ne — antro karto nebus. Nei jam, nei giriai.

Vilkas priešais pakėlė galvą ir ėmė uostinėti. Ant sprando pasistojo gaurai. Ką jis pajuto?

Po kelių žingsnių Torakas pastebėjo, kad sniegas nuo šakų galų sulig pečiais nubrauktas. Paskui užėjo kadagio atžalą, jos kelios šakelės buvo nukąstos.

— Taurusis elnias, — sumurmėjo jis.

Susimaišę pėdsakai patvirtino spėjimą. Iš pažiūros vieno elnio, tikriausiai patino, nes jie nekelia taip aukštai kojų kaip patelės, va, matyti, kad vilko jas per sniegą.

Bet jei čia tik elnias, tai ko vilkui gaurai pasistojo?

Torakas apsidairė. Pajuto, kad giria užgniaužusi kvapą.

Priešais jį iš sniego iššoko lokio pėdos.

Anksčiau jų nepastebėjo, nes tarp pėdų buvo dideli tarpai, bet dabar suprato, kodėl elnias taip išgąstingai sliuogė nuo šlaito — lokio pėdsakai rodė, kad jis nusivijo patiną. Šiurpino šuolių ilgis.

Stengdamasis nurimti, Torakas prisivertė ištrinti pėdsakus. Lokys bėgo risčia — Torakas matė juos atvirkščius — žmogaus kulno pavidalo užpakalinė pėdos dalis buvo plačios letenos priekyje. Kiekviena pėda buvo tris kartus didesnė už jo paties galvą.

„Pėdsakai švieži, — mąstė, — bet kraštai jau truputį suapvalėję. Ko čia stebėtis — šviečiant tokiai saulei, greitai jie keičiasi...“

Vilkas šokinėjo virš pėdsakų — jam norėjosi skubėti.

Torakas ėjo lėčiau. Kiekvienas krūmas ar akmuo jam jau pavirsdavo lokiu.

Jiems kapstantis šlaitu į viršų, vilkas ėmė vis labiau nerimti: tai drykteli pirmyn, tai sustoja, grįžta ir inkšdamas ragina Toraką paskubėti. Gal pagaliau jie artinasi prie Kalno? Gal dėl to vilkas, regis, labiau veržiasi pirmyn, negu baiminasi. Kad taip jam nors dalį tokio vilko veržlumo, nes šiaip jautė tik Nanuako svorį prie diržo ir lokio grėsmę.

Tolimas riaumojimas sudrebino girią.

Kėkštas sučirškė ir nuskrido į šalį.

Torakas griebėsi peilio koto taip stipriai, kad net suskaudo ranka. Ar arti? Kur jis? Visai neaišku.

Vilkas laukė jo styrančiais gaurais, bet nepabrukęs uodegos. Tai bylojo: dar ne.

Brisdamas per sniegą, Torakas ėmė galvoti, kas nutiko paties lokio sieloms. Šiaip ar taip, kaip Ren sakė, jis dar ir paprastas lokys; kažkada gaudė upėtakius, skabė uogas, žiemą miegojo. Ar jo sielos tebėra jame drauge su šėtonu? Užguitos, mirtinai išsigandusios?

Jis apėjo didžiulį akmenį ir štai — žaibo trenkta elgė.

Jo visa būtybė suvirpėjo.

Prieš jį į dangų šovė akinamai balti Aukštieji kalnai. Siauras tarpeklis skrodė juos lyg peiliu. Jis vis gilyn rėžėsi į kalnus, kol dingo nepermatomuose debesyse. Siauras takas vingiavo kaire tarpeklio šlaito puse nuo tos vietos, kur stovėjo Torakas. Kas išmynę tą taką? Kodėl jis čia rados? Kas išdrįs kelti koją ant tako ir pasileisti į tą slėpiningą vietą?

Staiga tarpeklio pabaigoje debesys prasiskyrė, ir Torakas išvydo tai, kas už jų buvo. Audros debesys verpetavo iš šalių; paslaptinga bevėjė šaltybė kilo virš jo nesuvokiamai aukštai ir vėrė dangų — tai buvo Pasaulio Dvasios Kalnas.

Torakas užsimerkė, bet vis tiek jautė Dvasios jėgą, verčiančią jį klauptis. Jautė jos rūstybę. Sielų rijūnai iššaukė šėtoną iš Kito pasaulio ir paleido tą pabaisą į girią. Jie sulaužė sutartį. Kodėl Dvasia turėtų padėti žmonėms, jei kai kurie tokie nedori?

Torakas nulenkė galvą. Jis negali toliau eiti, čia jam ne vieta. Čia dvasių, o ne žmonių buveinė.

Kai atsimerkė, Kalno nebuvo matyti — jį vėl supo debesys.

Torakas prisėdo ant kulnų. Aš nieko čia nepadarysiu, — galvojo jis. — Aš negaliu eiti prie jo...“

Vilkas atsitūpė priešais jį. Lašų pavidalo jo akys skaidrios it vanduo. Gali. Aš eisiu su tavimi.

Torakas papurtė galvą.

Vilkas atkakliai žiūrėjo į jį.

Torakas ėmė galvoti apie Ren, Fin-Kediną ir Varnų bei kitus klanus, apie kuriuos net nebuvo girdėjęs. Apie begalę girios gyvūnų gyvūnėlių. Apie tėvą, ne mirštantį tarp lapinės sąvartų, bet tokį, koks buvo prieš lokiui užpuolant: besijuokiantį iš Torako pokštų.

Sielvartas suspaudė jam krūtinę. Jis išsitraukė peilį iš makšties ir nusmaukė pirštinę — uždėjo ranką ant šalto mėlyno skalūno.

— Negali dabar sustoti, — tarė sau garsiai. — Tu prisiekei Tėvui.

Nusiėmė strėlinę, lanką ir atrėmė juos į medį. Tą patį padarė ir su maišu, guoliu, vandenmaišiu ir kirviu. Jam nereiks jų; pasiims tik peilį, Nanuaką varno odos kapšelyje ir Ren duotą beržo tošies ryšulėlį savo vaistažolių maišelyje.

Žvilgtelėjęs paskutinį kartą į girią, jis žengė paskui vilką takeliu.

TRISDEŠIMT PIRMAS

Vos tik Torako koja palietė taką, ėmė baisiai šalti, kvėpuojant šnervėse net cypė. Blakstienos sulipo. Dvasia įspėja jį, kad grįžtų. Ledas po apavu tratėjo, ir kiekvienas žingsnis aidėjo per visą tarpeklį. Minkštos vilko letenos nekėlė jokio triukšmo. Jis atsigręžė ir laukė, kol Torakas ateis; snukis ramus, uodegą pamažu vizgina. Atrodė, kad jam čia smagu būti.

Sunkiai alsuodamas, Torakas pavijo jį. Bet takas buvo toks siauras, kad jie vos išsiteko greta. Torakas metė akį žemyn... ir pasigailėjo. Tarpeklio dugnas jau buvo, oi, kaip toli!

Jie kopė aukščiau. Saulė apšvietė kitą tarpeklio pusę ir jos spindesys ėmė akinti. Ledu negalėjai pasikliauti. Torakui pastačius koją arčiau tako krašto, ledas ėmė trupėti — jis vos nenugarmėjo.

Po maždaug keturiasdešimties žingsnių takas truputį paplatėjo ties uolos kyšuliu. Bet tos įdubos urvu tikrai nepavadinsi — ji atidengė tik juodą tarpeklio skardžio bazaltą. Išvydus įdubą, Torakui pasitaisė nuotaika. Jam norėjosi šiokios tokios priedangos. Jos prireiktų, jei sumanymas...

Vilkas šalia įsitempė.

Jis žiūrėjo žemyn, į tarpeklį, pastatęs ausis ir ant sprando gaurus.

Prisidengęs akis, Torakas ėmė dairytis po tarpeklį. Nieko ypatingo nematyti. Pajuodusios medžių išvartos. Didžiuliai apsnigti akmenys. Nustebęs jis pasisuko eiti... ir staiga, kaip lokiai daro, pasirodė lokys. Iš pradžių kažkas šmėkštelėjo tarpeklio dugne — ir štai jis pats.

Net per tokį atstumą, gal penkiasdešimt šešiasdešimt žingsnių, jis atrodė didžiulis. Kol Torakas stovėjo kaip įkastas, žvėris blaškėsi į šonus uostydamas orą.

Nieko neužuodė. Torakas buvo per daug aukštai. Lokys nenujautė, kad jis čia. Matė, kaip lokys pasisuko eiti iš tarpeklio į girią.

Dabar jis privalo padaryti neįsivaizduojamą dalyką. Turi prisivilioti jį atgal.

Tai galima padaryti vienut vieninteliu, bet tikru būdu. Jis nusimovė pirštines ir papūtė į pirštus, kad sušildytų juos; tada nuo diržo atrišo varno odos kapšelį. Atvyniojęs iš plaukų supintą virvelę, atidarė šermukšninę dėžutę ir į jį žvelgė Nanuakas. Upės akys, akmeninis dantis ir lempelė.

Vilkas tyliai urgzdamas sustaugė.

Torakas aplaižė nuo šalčio suskeldėjusias lūpas. Iš vaistažolių maišelio išėmė Ren duotą beržo tošies tūtelę. Įsikišęs valančiųjų žolių ir tošį į kailinių užantį, ėmė žiūrėti, ką Ren ruošė jam per naktį. Mažas, iš žolių supintas kapšelis; tinklelis toks smulkutis, kad upės akys neprasmuktų, o Nanuako šviesa prasiskverbtų; tos šviesos Torakas nemato, bet lokys matys.

Stengdamasis nepaliesti Nanuako plikomis rankomis, jis suvertė lempelę, akmeninį dantį ir upės akis į tinklinį žolių kapšelį. Tada kietai užrišo virvele ir, iš ilgų jos galų padaręs kilpą, užsikabino ant kaklo. Dabar atviras Nanuakas kabo jam ant krūtinės.

Vilko akyse tvykstelėjo silpna auksinė šviesa — Nanuako šviesa. Jei vilkas regi ją, regės ir šėtonas. Bent taip tikėjosi Torakas.

Jis pasisuko į lokį. Šis žemai tarpeklyje be jokio vargo lapnojo per sniegą.

— Klausyk, — prabilo Torakas tyliu balsu, kad nesupykintų Pasaulio Dvasios. — Čia yra tas, kurį tu persekioji, — šviesiausia iš tų šviesiausių sielų, kurios tu taip nekenti ir trokšti amžiams užgesinti. Na, griebk ją!

Lokys sustojo. Galingo sprando gaurai pasišiaušė. Didžiulė galva apsidairė. Lokys apsigręžė ir pasileido atgal — Torako link.

Jį nusmelkė nuožmus džiaugsmas. Toji pabaisa užmušė tėvą. Nuo tada jis pats bėga, slapstosi. Daugiau jis nebebėgs. Jis kovos.

Lokys buvo greitesnis, negu manė Torakas; netrukus jis bus čia. Dabar lokys kaip žmogus pakilo ant paskutiniųjų kojų. Nors Torakas buvo per penkiasdešimt žingsnių virš lokio, matė jį taip aiškiai, lyg galėtų, jei ištiestų ranką, paliesti jį.

Lokys pakėlė galvą, jų akys susitiko, ir Torakas pamiršo viską: ir Dvasią, ir savo priesaiką tėvui. Jis stovėjo ne ant apledėjusio kalnų tako, bet buvo vėl girioje. Iš sugriautos užuovėjos pasigirdo baisus tėvo riksmas. Torakai, bėk!

Jis negalėjo pajudėti. Norėjo bėgti lėkti viršun prie olos iškyšulio, nes taip būtų geriausia, bet nepajėgė. Šėtonas gniuždė jo valią, traukė jį žemyn, žemyn...

Suurzgė vilkas. Torakas šiaip taip išsiplėšė iš kerų galios ir nusvirduliavo aukštyn. Žiūrėdamas į tas akis, jautė lyg žvelgtų į saulę: žali jų kraštai paliko it spaudą jo smegenyse.

Išgirdo traškant ledą — lokys, kabindamasis nagais, ėmė kopti tarpeklio skardžiu. Torakas beveik matė, kaip baisiai lengvai jis ropščiasi. Jam reikia pasiekti tako kyšulį arba praras bet kokią galimybę laimėti.

Vilkas liuoksėjo aukštyn. Torakas paslydo ir suklupo. Stengdamasis atsistoti, žvilgtelėjo žemyn. Lokys jau buvo užkopęs trečdalį šlaito.

Torakas ėmė bėgti. Pasiekė įdubą ir metėsi į akmenuotą prieglobstį, susirietė dvilinkas, stengdamasis atgauti dvasią. O dabar vykdys kitą savo užmojo dalį — dabar maldaus Dvasios padėti.

Per jėgą išsitiesė, giliai įkvėpė oro, atlošė galvą ir sustaugė.

Vilkas prisidėjo, ir jų šaižūs balsai nuskriejo tarpekliu — pirmyn atgal ir į visus kalnus. Pasaulio Dvasia, staugė Torakas, aš atnešiau tau Nanuaką! Išgirsk mane! Pasiųsk savo galią girios šėtonui sunaikinti!

O iš apačios jau girdėjo artėjant lokį... ledas tratėjo žemyn į tarpeklį.

Jis ėmė vėl staugti, kol įskaudo šonai. Pasaulio Dvasia, išklausyk mano prašymą...

Nieko, ničnieko.

Torakas liovėsi staugęs. Jį suėmė siaubas. Pasaulio Dvasia neišklausė jo. Lokys ateina susidoroti...

Staiga suvokė, kad ir vilkas nutilo.

Torakai, žiūrėk, kas užpakaly...

Jis atsigręžė ir išvydo užsimotą į jį Hordo kirvį.

TRISDEŠIMT ANTRAS

Torakas šastelėjo, ir kirvis, prašvilpęs jam pro ausį, sutrupino ledą, kur jis stovėjo.

Hordas paleido kirvį.

— Atiduok man Nanuaką! — suriko jis. — Aš turiu nunešti jį į Kalną!

— Nešdinkis iš čia! — pasakė Torakas.

Iš tarpukalnės buvo girdėti gremžiant ledą. Lokys artėjo prie skardžio viršūnės.

Išsekusį Hordo veidą iškreipė skausmas. Torakui buvo sunku net įsivaizduoti, kaip jis prisivertė sekti juos per girią, kurioje šlaistosi šėtonas; nepabijojo Dvasios rūstybės, žengdamas taku.

— Atiduok man Nanuaką, — pakartojo Hordas.

Vilkas ėmė artėti prie jo šiurpulingai urgzdamas. Jau ne vilkiukas, o jaunas nuožmus vilkas, pasirengęs ginti saviškį.

Hordas nekreipė į jį dėmesio.

— Aš turiu jį gauti! Aš prisidėjau prie viso to! Aš turiu visa tai ir pabaigti!

Staiga Torakas suprato.

— Tai tu, — šūktelėjo jis, — tu prisidėjai prie lokio virsmo šėtonu? Tu tada viešėjai Tauriojo elnio klane. Tu padėjai luošiui sielų rijūnui privilioti šėtoną.

— Aš to nežinojau! — priešinosi Hordas. — Sakė tik, kad jam reikia lokio. Aš ir sugavau jauniklį. Niekad nežinojau, ką jis ketina daryti.

Tada vienu metu įvyko keli dalykai. Hordas paleido kirvį Torakui į gerklę. Tas kryptelėjo į šoną. Vilkas metėsi ant Hordo ir suleido dantis jam į riešą. Hordas subliuvo, paleido iš rankos kirvį, bet kitu kumščiu apipylė vilko galvą smūgiais.

— Ne! — suriko Torakas, išsitraukė peilį ir puolė Hordą. Hordas čiupo vilką už pakarpos, tėškė jį į bazaltą ir apsigręžęs dryktelėjo prie Nanuako, kabaruojančio Torakui ant krūtinės.

Torakas šoko į šalį, kad jo nepasiektų. Hordas nusitaikė Torakui į kojas ir parvertė jį aukštielninką ant ledo. Krisdamas Torakas nutraukė kapšelį nuo kaklo ir, kad Hordas jo nepagriebtų, sviedė ant tako. Vilkas jau pasipurtęs atsitokėjo ir liuoktelėjo kapšelio, sugavo jį ore, bet nutūpė grėsmingai arti tarpeklio krašto.

— Vilke! — sušuko Torakas, rangydamasis po Hordu, kuris buvo apžergęs jam krūtinę ir keliais primygęs rankas.

Vilkas užpakalinėmis letenomis kaip pasiutęs kabaravosi į tarpeklio kraštą. Kaip tik jam iš apačios sklido grėsmingas riaumojimas, paskui juodi lokio nagai drėkstelėjo orą ir vos nepasiekė vilkui letenų...

Vilkas, įtempęs visas jėgas, pakilo ir atsistojo ant tako. Bet tada, pirmą kartą savo gyvenime, jis nutarė grąžinti Torakui tai, ką jis numetė, ir pasileido pas jį su Nanuaku nasruose.

Hordas įsitempė siekdamas kapšelio. Torakas, šiaip taip išlaisvinęs vieną plaštaką, trenkė jam per ranką. Kad taip galėtų ištraukti iš po Hordo kelio ranką su peiliu...

Nežemiškas riaumojimas supurtė tarpeklį. Siaubo apimtas Torakas žiūrėjo, kaip lokys atsistojo ant tako pakraščio.

Tą paskutinę akimirką, kai lokys iškilo virš jų, kai vilkas stabtelėjo su Nanuaku nasruose, tą paskutinę akimirką, kai Torakas kovojo su Hordu, jam atsivėrė tikroji pranašystės prasmė. Klausantysis atiduos Kalnui savo širdies kraują.

Savo širdies kraują.

Vilką.

„Ne!“ — suriko viduje.

Bet jau žinojo, ką turi daryti. Garsiai šaukdamas siurbė vilką.

— Nešk į Kalną! Uli! Uli! Uli!

Auksinis vilko žvilgsnis susidūrė su jo akimis.

— Uli!!! — sušvokštė Torakas. Jam perštėjo akys. Vilkas apsisuko ir nurisnojo taku į Kalną. Įtūžęs Hordas sukriokė ir nusvirduliavo paskui vilką, bet paslydo ir klykdamas virto aukštielninkas lokiui į glėbį.

Torakas pašoko. Hordas dar klykė. Reikia jam padėti...

Iš aukštybių pasigirdo kurtinantis trenksmas.

Nuo jo ėmė virpėti takas. Jis parbloškė Toraką ant kelių.

Trenksmas pavirto į siaubingą griaudėjimą. Torakas metėsi po kyšuliu... ir va, atšvilpia siautėdama, viską naikindama sniego griūtis: ji sugriebė Hordą, lokį ir staugdama nurideno juos į nebūtį.

Vis dėlto Pasaulio Dvasia išgirdo Torako maldą.

Vilką Torakas matė paskutinį dar įsikandusį Nanuaką ir skuodžiantį per riaumojantį sniegą į Kalną.

— Vilke! — šūktelėjo. Ir visas pasaulis pasidarė baltas.

Torakas niekad negalėjo pasakyti, kiek laiko jis, stipriai užsimerkęs, susigūžęs, glūdėjo prie uolos.

Pagaliau pajuto, kad girdi ne griaudėjimą, bet jo aidą, ir kad jis vis silpsta. Pasaulio Dvasia grįžta į Kalnus.

Jos žingsniai šnara kaip sėdantis sniegas...

Paskui šiuša...

Ir... tyla.

Torakas atsimerkė.

Jis mato visą tarpeklį. Jo gyvo nepalaidojo. Pasaulio Dvasia praėjo pro kyšulį — leido jam gyventi. Bet kur vilkas?

Jis atsistojo ir nuklampojo iki tako pakraščio. Mirtinas šaltis dingo. Pro sėdančio sniego miglą matyti Kalnai. Apačioje tarpeklis užverstas ledais ir akmenimis. Po jais palaidotas Hordas su lokiu.

Hordas už viską sumokėjo gyvastimi. Lokys buvo tuščias apvalkalas, nes Dvasia išvijo šėtoną į Kitą pasaulį. Ko gero, lokio sielos, taip ilgai kalėjusios su šėtonu, surado ramybę.

Torakas duotą tėvui priesaiką įvykdė. Atidavė Nanuaką Pasaulio Dvasiai ir ši sunaikino lokį.

Tai jis žinojo, bet justi nejuto. Buvo tik gėla krūtinėje. Kur vilkas? Ar pasiekė Kalną anksčiau, negu prasidėjo sniego griūtis? O gal ir jis guli palaidotas po ledu?

— Maldauju, būk gyvas, — kuždėjo Torakas. — Meldžiu. Daugiau niekad nieko gyvenime neprašysiu...

Vėjelis pašiureno jam plaukus, bet neatnešė atsako.

Per kalnus skrido jaunas varnas — kranksėdamas, žaisdamas džiaugėsi skrydžiu. Iš rytų pasigirdo dundant kanopas. Torakui buvo aišku, ką tai reiškia. Tai elniai grįžta iš kalvų. Giria vėl ims gyventi.

Atsisukęs pamatė, kad kelias į pietus liko neužverstas; jis sugebės sugrįžti pas Ren, Fin-Kediną ir kitus Varnus.

Staiga iš šiaurės, iš už ledynų, užstojusių taką, ir debesų, slepiančių Pasaulio Dvasios Kalną, atskriejo vilko balsas.

Ne koks plonytis, drebantis vilkiūkščio stūgavimas, bet skaidri, už širdies griebianti jauno vilko daina. Ir tai tikrai jo vilko balsas.

Gėla Torako krūtinėje nuščiuvo — jis lengviau atsikvėpė.

Jam beklausant prie vilko dainos prisidėjo ir daugiau vilkų balsų: jie pritarė, palaikė, bet neužgožė to skambaus, taip mylimo balso. Vilkas ne vienas...

Torako akys paplūdo ašaromis. Jis suprato: vilkas su juo atsisveikina. Negrįš pas jį.

Staugimas liovėsi. Torakas nulenkė galvą.

— Bet jis gyvas, — ištarė garsiai. — Štai kas svarbiausia. Jis gyvas!

Jis troško atsiliepti, pasakyti vilkui, kad jie išsiskyrė ne visiems laikams, kad vieną gražią dieną jis sugalvos, kaip jiems būti drauge. Bet nesumetė, kaip tai pasakyti, nes vilkų kalboje nėra ateities.

Todėl jis visa tai pasakė saviškai. Žinojo, kad vilkas nesupras, bet taip pat žinojo, kad tai pažadas ir sau, ir vilkui.

— Vieną dieną, — šaukė jis, o jo balsas aidėjo vaiskiu oru, — vieną dieną mes būsime drauge. Mes drauge medžiosime girioje. Drauge... jam užlūžo balsas. Aš pažadu. Vilke, broli mano!

Atsako nebuvo. Bet Torakas jo ir nelaukė. Jis tiesiog pasižadėjo, ir tiek.

Torakas pasisėmė saują sniego degančiam veidui atvėsinti. Kaip gera... Dar pasisėmė ir nutrynė nuo kaktos mirties ženklą.

Tada apsigręžė ir pasileido į girią.

Vilko brolis — pirma Sakmių iš amžių glūdumos serijos knyga; joje pasakojami Torako nuotykiai girioje ir už jos. Jis persekioja sielų rijūnus, siekdamas juos nugalėti. Kita greitai išeisianti Torako nuotykių knyga — Dvasia Klajūnė.

AUTORĖS ŽODIS

Jei galėtum sugrįžti į Torako pasaulį, rastum jame stulbinamai panašių ir visiškai nesuvokiamų dalykų. Tave nuo tų laikų skiria šeši tūkstančiai metų; tuomet visa Šiaurės Vakarų Europa buvo apaugusi miškais. Prieš keletą tūkstančių metų baigėsi ledynmetis, mamutai ir ilgailčiai didžiuliai tigrai jau buvo išnykę; dauguma medžių, augalų ir žvėrių — tokie patys, kokie ir dabar, bet miškų arkliai buvo daug tvirtesni, ir tikriausiai nustebtum pirmą kartą išvydęs taurą — didžiulį, vos ne dviejų metrų aukščio laukinį jautį su atsikišusiais aštriais ragais.

Torako pasaulio žmonės atrodė kaip tu ar aš, bet jų gyvenimo būdas buvo visiškai kitoks. Medžiotojai gyveno nedidelėmis giminingomis bendruomenėmis — klanais. Jie nuolat klajodavo, tik kartais sustodavo ir neilgam įsikurdavo naktynvietes kaip Torakas su tėvu iš Vilko klano, o kartais apsistodavo ir visam mėnesiui ar kokiam metų laikui kaip Varno ar Šerno klanai. Jie dar nė girdėti nebuvo girdėję apie žemdirbystę, neturėjo rašto, jokių metalų nei ratų. Jiems jų ir nereikėjo. Jie ir be jų sugebėjo išgyventi. Tie žmonės puikiai pažino visus girios žvėris, gyvūnus, medžius, augalus ir uolienas. Kai ko nors prireikdavo, žinojo, kur ieškoti ar kaip pasidaryti.

Apie tuos dalykus daug sužinojau studijuodama archeologiją, kitaip sakant, iš tų bendruomenių naudotų daiktų likučių: ginklų, maisto, aprangos, gyvenamųjų būstų, iškasenų giriose. Bet anaiptol ne viską. Kaip jie mąstė? Ką galvojo apie gyvenimą ir mirtį, iš kur jie rados? Norėdama tai sužinoti, domėjausi, kaip gyvena dabartinės medžiotojų bendruomenės: kai kurios Amerikos gentys, eskimai, Pietų Afrikos klajokliai bušmenai ir Šiaurės Japonijos aborigenai ainu.

Bet vis tiek lieka neaišku, ką iš tikrųjų jautė žmogus, gyvendamas girioje. Koks eglių sakų, šiaurės elnio širdies ar rūkytos briedienos skonis? Kaip jautiesi žmogus, miegodamas atviroje Varno klano palapinėje?

Laimei, tai dar galima bent iš dalies sužinoti, nes dalis girių dar yra likusios. Aš buvau jose. Kartais gali per tris sekundes nukeliauti į šešių tūkstančių metų senovę. Kai išgirsti taurųjį elnią baubiant vidurnaktį, randi šviežių vilko pėdsakų, sumišusių su tavaisiais, arba staiga turi labai suirzusį lokį įtikinti, kad tu nei priešas, nei grobis... Tada ir pasijunti Torako pasaulyje.

Galop norėčiau padėkoti man padėjusiems žmonėms: Jorma Patosalmi, vedžiojusiai mane po šiaurinius Suomijos miškus, už tai, kad leido man išbandyti beržo tošies ragą, kad parodė, kaip galima nešioti ugnį smilkstančiame medžio grybe, ir atskleidusiai kitas girių medžiotojų gudrybes ir išmones. Taip pat norėčiau padėkoti Londono Tauerio varnų prižiūrėtojui p. Derrick Coyle už galimybę pabendrauti su keliais nepaprastai didingais varnais. Esu labai dėkinga David Mech, Michael Fox, Lois Crisler ir Shaun Ellis už žinias apie vilkus. Galiausiai noriu padėkoti savo agentui Peter Cox ir savo redaktorei Fiona Kenedy už jų neblėstantį entuziazmą ir paramą.

Michelle Paver

Londonas, 2004

Content

Пейвер Мишель Vilko brolis