Кеньон Шеррилин

Begalybė. Niko kronikos

Versta iš:

Infinity. Chronicles of Nick.

Sherrilyn Kenyon

Tai – grožinis kūrinys. Romane vaizduojami veikėjai, organizacijos ir įvykiai – autorės fantazijos vaisius.

ISBN 9786090103982

INFINITY. Copyright © 2010 by Sherrilyn Kenyon.

All rights reserved.

Viršelio nuotrauka © Andrei Aristide / Dreamstime.com

Viršelio nuotrauka © Buriy / Dreamstime.com©Vertimas

į lietuvių kalbą, Donatas Masilionis, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Donatas Masilionis

Redaktorė Loreta Paškevičienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Maketavo Albertas Rinkevičius

Už paramą, juoką ir nekantravimą laukiant naujos knygos dėkoju gerbėjams, kurie nuo pat pradžių yra su Tamsos medžiotojais. Ačiū Monikai už beribę energiją ir pastangas, kad gyvuotų ši bei kitos „Tamsos medžiotojų“ serijos knygos. Dėkoju draugams, vadinantiems mane išmintinga, ypač Kim, kuri perskaitė kiekvieną dažais dar kvepiančios knygos žodelį ir išplatino ją tarp reiklių skaitytojų paauglių, kad sužinotų jų nuomonę.

Dėkoju mane nuolat stebinančiam vyrui už gausybę paruoštų vakarienių (na gerai, galbūt už tai, kad daug kartų užsakė stalelį restorane), kol aš stropiai plušėjau prie teksto. Labiausiai esu dėkinga mane kasdien įkvepiantiems sūnums, ypač Medogui, padėjusiam sugalvoti įžangos žodžius „esu visuomenei neparankus pimpis“ ir kilniai leidusiam jo vardu pavadinti vieną knygos personažą. Taip pat ačiū Janui, panorusiam pieštuku nudurti zombį. Myliu jus visus ir kasdien dėkoju, kad esate mano gyvenimo dalis.

Galiausiai, bet taip pat nuoširdžiai dėkoju Keisiui Vudsui, laimėjusiam konkursą ir tapusiam šios knygos personažu. Antroje knygoje su tavim susitiksime dar dažniau.

PADĖKA

Nors visada buvau didelė zombių gerbėja, ypač dėkoju dviem žmonėms, kurių protais pasinaudojau rašydama šią knygą.

Ačiū Evilui Edui, zombių žinovui ir mano bendrininkui žiūrint siaubo filmus. Be to, jis sutiko vaidinti Bubą keliose filmo serijose. Dėkoju už neįkainojamas įžvalgas ir taiklius komentarus.

Taip pat dėkoju savo mylimai mamai Lizai, dvasių užkeikėjai, kasdien besikaunančiai kilnioje kovoje ir demonologiją išmanančiai geriau už kitus.

Ačiū jums abiem.

PROLOGAS

Laisva valia.

Kažkas ją pavadino didžiausia dovana, duota žmonijai. Laisva valia – tai mūsų gebėjimas kontroliuoti, kad visa, kad ir kas atsitiktų, vyktų tiksliai taip, kaip norime. Esame savo likimo šeimininkai, ir niekas mums negali primesti savo valios, jei to nepageidaujame.

Kiti sako, kad laisva valia – tai sumautas mitas. Mūsų likimas nulemtas iš anksto, todėl, kad ir ką darytume, kad ir kaip įnirtingai kovotume, mums atsitiks kaip tik tai, kas lemta. Tiesiog esame įkaitai galingesnės jėgos, kurios menkas žmogiškasis protas negali nei užčiuopti, nei suvokti.

Geriausias mano bičiulis Ašeronas visa tai kartą paaiškino štai kaip: likimas – tai prekinis traukinys, riedantis maršrutu, kurį žino tiktai konduktorius. Automobiliu priartėję prie pervažos, mes galime arba sustoti ir palaukti, kol traukinys pravažiuos, arba pamėginti peršokti pervažą traukiniui prieš pat nosį.

Tai ir bus mūsų pasirinkimas.

Jei nuspręsime prasmukti pro traukinį, atsidūrus ant bėgių automobilio variklis gali užgesti. Tada galime pamėginti vėl užvesti variklį arba laukti, kol traukinys mus nublokš. Arba galime išlipti iš automobilio ir bėgti, mėgindami pergudrauti likimą, lėmusį būti traukinio sutraiškytiems ten, kur stovime. Jei nuspręsime bėgti, koja gali įstrigti tarp bėgių arba galime paslysti ir pargriūti. Galime net sau pasakyti: „Nesu toks kvailas, kad mėginčiau pralėkti priešais traukinį“, – ir saugiai laukti. Tačiau tada į mus iš nugaros gali įsirėžti sunkvežimis ir nustumti tiesiai ant bėgių.

Jei likimas lėmė, kad mus parblokštų traukinys, taip ir nutiks. Galime tik pasirinkti, kokiu būdu traukinys mus pavers mėsainiu.

Aš tokiomis nesąmonėmis netikiu ir tvirtinu: savo likimą ir gyvenimą valdau pats.

O manęs nevaldo niekas.

Niekada.

Tuo, kuo tapau, esu dėl to, kad slapta įsikišo viena būtybė. Jeigu reikalai būtų pakrypę kitaip, nebūčiau atsidūręs ten, kur dabar esu, gyvenčiau prasmingai, o ne kęsčiau košmarą, kuriuo virto mano gyvenimas. Tačiau atsitiko taip, kad saugodamas slapčiausias paslaptis geriausias draugas išdavė mane ir įstūmė į tamsą, su kuria dabar privalau taikstytis. Mūsų likimai persipynė dėl nepaprasto įvykio, nutikusio dar tada, kai buvau vaikas, ir dabar aš keikiu tą dieną, kai Ašeroną Partenopeusą pavadinau draugu.

Aš – Nikas Gotjė.

O čia – pasakojimas apie mano gyvenimą ir kaip visa tai nutiko.

1 SKYRIUS

– Esu visuomenei neparankus pimpis.

– Nikolai Ambrozijau Gotjė! Galvok, ką kalbi!

Išgirdęs rėksmingą motinos balsą, Nikas atsiduso. Jis stovėjo mažytėje virtuvėje ir apžiūrinėjo ryškiai oranžinius havajietiškus savo marškinius. Jų spalva ir kirpimas buvo bjaurūs. O ypač bjaurojo d-i-d-ž-i-u-l-i-a-i rausvos, pilkos ir baltos spalvų upėtakiai (o gal lašišos?).

– Mama, negaliu su tokiais eiti į mokyklą. Jie… – Nikas įnirtingai ieškojo žodžio, kurį ištaręs nebūtų nubaustas – priverstas sėdėti namie iki gyvenimo pabaigos. – …Šlykštūs. Su tokiais būsiu pasmerktas tūnoti valgyklos nevykėlių kampe.

Motina kaip visada tik nusišaipė.

– Ša! Tai puikiausi marškiniai. Vanda iš dėvėtų drabužių parduotuvės man sakė, kad juos atvežė iš didžiulių rūmų Parkų rajone. Šie marškiniai priklausė puikaus ir doro žmogaus sūnui, o kadangi aš tave auklėju, kad taptum…

Nikas sugriežė dantimis.

– Jau geriau būsiu nusikaltėlis, negu kęsiu patyčias.

Motina sunkiai atsiduso ir šakute pasmeigė spirginamos šoninės griežinėlį.

– Niekas iš tavęs nesityčios, Nikai. Mokykloje griežtai kovojama su chuliganizmu.

Tai jau tikrai. Šitie žodžiai neverti netgi popieriaus lapo, ant kurio jie surašyti. Ypač prisiminus, kad chuliganai – beraščiai kvailiai, tos sutarties nesugebantys netgi perskaityti.

Jėzau. Kodėl mama niekaip nenori jo išgirsti? Mokykloje kasdien eidamas per žiaurų „minų lauką“ Nikas jausdavo tarsi žengiąs į liūtų narvą. Atvirai sakant, visa tai baisiai įkyrėjo, tik nieko čia nepakeisi.

Nikas buvo nevykėlis pimpis, ir mokykloje jam tai primindavo visi: mokytojai, direktorius, o ypač – mokiniai.

Kodėl niekaip negaliu išbristi iš to košmaro?

Todėl, kad neleidžia mama. Mokyklą meta tik chuliganai, o motina esą sunkiai dirbanti ne dėl to, kad užaugintų dar vieną nevykėlį niekšą. Ši įkyriai kartojama litanija Nikui giliai įsirėžė į smegenis. Kaip ir kiti mamos pamokymai: Būk geras vaikas, Nikai. Baik mokyklą. Įstok į universitetą. Gauk gerą darbą. Vesk padorią merginą. Sulauk daugybės vaikaičių ir šventadieniais niekada nepraleisk pamaldų bažnyčioje.

Kad ir kaip ten būtų, vis dėlto Nikas myli savo motiną ir dėkingas jai už pastangas. Tik negali pakęsti nuolatinio bambėjimo: Daryk, kaip sakau, Nikai. Neklausau tavo kalbų, nes aš žinau geriau.

Iš tiesų Nikas – nei kvailas, nei kelia rūpesčių. Tiesiog mama nenutuokia, ką jam tenka iškęsti mokykloje, bet kaskart, kai mėgina paaiškinti, ji nieko nenori girdėti. Tai varo į neviltį.

Kaip būtų gerai susirgti kiaulių gripu ar panašia liga! Tik ketveriems metams, kol Nikas turėtų baigti mokyklą, o tada gyventų kitokį gyvenimą ir niekas jo nežemintų. Juk 1918 metais nuo kiaulių gripo mirė milijonai žmonių, o ligos protrūkiai aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose nusinešė dar kelis milijonus gyvybių. Argi Nikas nori per daug prašydamas, kad vienas vienintelis mutavęs virusas paguldytų jį į lovą keleriems metams?

O gal pasigauti parvovirusą1?

Tu ne šuo, Nikai.

Teisybė. Vilkėdamas šiais marškiniais joks šuo nesusirgtų mirtina liga. Tačiau bent jau apšlapintų juos.

Supratęs, kad nervinasi tuščiai, Nikas atsiduso ir pažvelgė į sumautą drabužį, kurį troško sudeginti. Ir gerai. Jis pasielgs taip, kaip elgdavosi visada, kai mama priversdavo jį panėšėti į kvailą flamingą.

Nikas dėvės tuos marškinius.

Bet aš nenoriu. Su jais atrodau kaip kvailys.

Būk vyras, Nikai. Ištversi. Esi ne tiek ištvėręs.

Taip, teisybė. Puiku. Tegul visi juokiasi. Nikas vis tiek nieko nepakeis. Jei mokiniai nesišaipys iš jo marškinių, juoksis iš ko nors kito. Iš batų. Šukuosenos. O jei nepavyktų pašiepti aprangos, imtų tyčiotis iš vardo. „Nikas plikas“ arba „Nikolas plikolas“. Kad ir kaip Nikas gintųsi, pašaipūnai vis tiek jį erzins. Yra žmonių, kurie negali gyventi neversdami kitų kentėti.

Teta Meniara nuolat kartoja: žmogaus pažeminti neįmanoma, jei tik jis pats to nenori.

Bėda ta, kad Nikas leidžiasi žeminamas, nors ir nenori.

Šalia aprūdijusios viryklės mama pastatė įskilusią mėlyną lėkštę.

– Sėskis, kūdiki, ir valgyk. Klube paliktame žurnale skaičiau, kad pusryčius pavalgę vaikai gauna geresnius testų pažymius, jiems apskritai geriau sekasi mokykloje. – Nusišypsojusi motina padavė pakuotę šoninės. – Pažiūrėk. Šįkart vartojimo laikas nepasibaigęs.

Nikas nusijuokė, nors menkas čia linksmumas. Vienas mamos klubą lankantis vyrukas turi maisto prekių parduotuvę, tad kartais atneša jiems mėsos, kurios vartojimo laikas pasibaigęs, kitaip vis tiek tektų ją išmesti.

– Jei suvalgysime greitai, neapsirgsime.

Dar viena nekenčiama litanija.

Nikas paėmė traškų šoninės griežinėlį ir apsidairė. Tai, ką jie vadino savo namais, buvo nedidelis butas, vienas iš keturių, įrengtų apleistame sename name. Trys kambarėliai – virtuvė-svetainė, motinos miegamasis ir vonia – ne kažin kas, tačiau dabar tai buvo jų butas ir mama tuo didžiavosi, tad Nikas irgi stengėsi didžiuotis.

Dažniausiai.

Dirstelėjęs į savo kampą, kurį mama per paskutinį jo gimtadienį atitvėrė tamsiai mėlynomis antklodėmis, Nikas krūptelėjo. Jo drabužiai buvo sudėti į seną skalbinių krepšį, stovintį greta čiužinio, uždengto paklodėmis, išmargintomis vaizdais iš filmo „Žvaigždžių karai“; tas paklodes Nikas gavo būdamas devynerių – dar viena mamos dovana, nupirkta per išpardavimą kaimynų kieme.

– Kada nors, mama, aš nupirksiu labai gražų namą.

Su labai gražiais daiktais.

Mama nusišypsojo, bet iš jos akių galėjai suprasti, kad netiki nė vienu Niko žodžiu.

– Žinoma, kūdiki. O dabar pavalgyk ir keliauk į mokyklą. Nenoriu, kad tau tektų išeiti iš jos kaip man. – Motina nutilo, jos veide šmėstelėjo nuoskauda. – Pats matai, kas tokiais atvejais atsitinka.

Niką ėmė graužti kaltė. Tai dėl jo mamai teko išeiti iš mokyklos. Kai tik tėvai sužinojo, kad ji laukiasi, liepė rinktis: atsisakyti arba kūdikio, arba jaukių namų Keneryje, išsilavinimo ir šeimos.

Nikas iki šiol negali suprasti, kodėl mama pasirinko jį.

Šito jis niekada neužmirš. Tačiau kada nors mamai viską atlygins. Ji to nusipelnė, todėl vien dėl mamos Nikas vilkės tuos siaubingus marškinius.

Netgi jei dėl to tektų žūti.

Ir jis šypsosis – nors ir kęs skausmą, kai Stounas ir jo gauja rodys dantis.

Stengdamasis negalvoti apie neišvengiamas kančias, Nikas tylėdamas kramtė šoninę. Galbūt Stounas šiandien neateis į mokyklą? Juk jis gali susirgti maliarija, maru, pasiutlige ar dar kuo nors.

Taip, galbūt tas apsigimėlis pasigaus sifilį.

Apie tai pagalvojęs Nikas nusišypsojo ir susigrūdo į burną kąsnį kiaušinienės iš miltelių. Skonis buvo bjaurus, bet jis prisivertė nesipurtyti. Jiedu su mama teišgali nusipirkti kiaušinių miltelių.

Jis dirstelėjo į sieninį laikrodį ir pašoko.

– Reikia eiti, antraip pavėluosiu.

Motina jį stipriai apkabino.

Nikas susiraukė.

– Liaukis seksualiai priekabiavusi, mama. Turiu eiti, nes vėl gausiu pastabą, kad vėluoju.

Mama pliaukštelėjo jam per užpakalį ir paleido iš glėbio.

– Seksualiai priekabiauju? Vyruti, tu nė neįsivaizduoji, kas tai yra.

Kai Nikas pasilenkė paimti kuprinės, motina pašiaušė jam plaukus.

Nikas užsimetė kuprinę ant pečių ir tekinas nėrė pro duris. Nušokęs nuo nutriušusio priebučio, pro sugedusius automobilius ir šiukšlių konteinerius nukūrė gatve link tramvajaus stotelės.

Kad tik tramvajus nebūtų išvažiavęs, kitaip Nikas vėl išgirs grėsmingą pono Peterso balsą: „Nikai! Ką mums su tavimi daryti, balta šiukšle?“

Petersas nekentė Niko iki pat širdies gelmių. O labiausiai Petersą siutino tai, kad šioje snarglinoje, privilegijomis per daug apdalytoje mokykloje Nikas gauna stipendiją. Petersas trokšte troško išgrūsti Niką lauk, kad šis neva negadintų vaikų iš gerų šeimų.

Nuo minties, kad tie „padorūs“ vaikai laiko jį tuščia vieta, Nikas susiraukė. Daugiau nei pusė jų tėvų nuolat lankosi klube, kuriame dirba Niko motina, bet tie vyrai vadinami padoriais, o Nikas ir jo mama – šiukšlėmis.

Ši veidmainystė Nikui regėjosi atgrasi, bet yra, kaip yra. Kitų žmonių mąstymo juk nepakeisi.

Pamatęs tramvajų sustojant stotelėje, vaikinas nuleido galvą ir puolė pirmyn.

O varge…

Nikas skuodė taip, kad vos gaudė kvapą. Pribėgęs prie platformos šoko į tramvajų.

Spėjo.

Naujajame Orleane buvo rudeniškai drėgna. Sunkiai šnopuodamas vaikinukas nusimetė kuprinę, tada pasisveikino su vairuotoju:

– Labas rytas, pone Klemonsai.

Pagyvenęs juodaodis nusišypsojo. Jis buvo iš tų vairuotojų, kuriuos Nikas mėgo.

– Labas rytas, pone Gotjė. – Niko pavardę vairuotojas visad tardavo klaidingai, sakydavo: „Gočjė“. Tariant „Gočjė“, atsiranda papildomas priebalsis „č“, o Niko mama dažnai kartodavo: gyvename per daug skurdžiai, kad galėtume sau leisti papildomus priebalsius. Be to, vienas mamos giminaičių, Fernandas Aptonas Gotjė, Misisipės valstijoje įkūrė nedidelį miestelį ir pavadino jį „Gotjė“ (šitaip ir tariama). – Ir vėl vėluoji per mamą?

– Pats žinote, – atsakė Nikas, iš kišenės traukdamas pinigus. Skubiai sumokėjęs, klestelėjo ant sėdynės. Tebebuvo uždusęs ir suprakaitavęs, tad atsilošė ir iškvėpė orą džiaugdamasis, kad šįkart nepavėlavo.

Deja, kai privažiavo mokyklą, jį vis dar pylė prakaitas. Menkas malonumas gyventi mieste, kur net spalio mėnesį aštuntą valandą ryto būna trisdešimt laipsnių karščio. Viešpatie, kaip įkyrėjo ši vėlyva karščio banga!

Nurimk, Nikai. Šiandien tu nepavėlavai. Viskas bus gerai.

Tikrai, tuoj pasipils patyčios.

Jis susiglostė plaukus, nubraukė nuo kaktos prakaitą, ant kairio peties užsimetė kuprinę.

Nekreipdamas dėmesio į prunkštimą ir laidomas pastabas apie marškinius ir prakaitą Nikas nupėdino kiemu ir pro duris žengė į pastatą – aukštai iškėlęs galvą, tarsi būtų mokyklos savininkas. Tai ir viskas, ką jis galėjo padaryti.

– Ei! Tai bent! Nuo jo prakaitas žliaugia upeliais. Negi jis toks skurdžius, kad neišgali nusipirkti rankšluosčio? Ar vargšai apskritai maudosi?

– Matyt, jis žvejojo Pončartreino ežere, bet vietoj žuvų sugavo tuos šlykščius marškinius.

– Jų buvo neįmanoma nesugauti. Kertu lažybų, marškiniai švyti tamsoje.

– Tikriausiai kažkur vaikšto nuogas benamis ir klausinėja, kas pavogė jo marškinius, kol miegojo ant suolo. Beje, kiek laiko jis avi šitais batais? Regis, mano tėtis panašiais avėjo prieš trisdešimt metų.

Nikas apsimetė nieko negirdįs, galvojo vien apie tai, kad mokiniai – visiški kvailiai. Jei ne pinigais aptekę jų tėvai, čia nebūtų nė vieno. Tai Nikas, o ne jie gauna stipendiją. Nikas puikiai išlaikė egzaminą ir pateko čionai, o jie tikriausiai netgi savo pavardės nesugebėtų parašyti teisingai.

Tai – svarbiausia. Nikui rūpi smegenys, o ne pinigai.

Vis dėlto būtų šaunu turėti raketų paleidimo įtaisą. Deja, to pasakyti garsiai Nikas negali – mokytojai kaipmat iškviestų farus neva dėl to, kad vaikino mintys „netinkamos“.

Prie rakinamų spintelių Niko drąsa išgaravo. Čia slampinėjo Stounas ir jo gauja.

Puiku, tiesiog nuostabu. Kodėl jie nepasirenka kitos aukos?

Bjaurybė Stounas Bleikmuras diskredituoja sportininkus. Žinoma, ne visi sportininkai tokie kaip Stounas. Nikas turi kelis draugus futbolininkus, bet jie – iš pagrindinės komandos. O Stounas šildo atsarginių žaidėjų suolelį. Jis – pasipūtėlis ir kietakaktis. Tėvai jam davė labai tinkamą vardą2. Turbūt motina dar nešiodama jį įsčiose suprato, kad pagimdys kvailį.

Kai Nikas, ketindamas atrakinti savo spintelę, sustojo prie Stouno, pašaipūnas niekinamai suprunkštė:

– Ei, Gotjė! Vakar mačiau tavo mamą nuogą – kratė savo subinę mano tėčiui prieš veidą, kad tas įkištų jai į kelnaites dolerį. Tėtis šauniai ją apčiupinėjo. Sakė, jos gražūs pa…

Nikas neištvėrė – užsimojo kuprine ir iš visų jėgų vožė užgauliotojui per galvą.

Toliau viskas vyko tarsi filme.

– Peštynės! – suklykė kažkas, kai Nikas puolė talžyti Stouną.

Aplink vaikinus kaipmat susispietė minia. Visi ėmė skanduoti: „Peštynės, peštynės, peštynės.“

Stounui kažkaip pavyko ištrūkti ir jis trenkė Nikui į krūtinkaulį – taip stipriai, kad tam net kvapą užėmė. Po velnių, Stounas kur kas stipresnis nei atrodo, talžo tarsi kūju.

Įsiutęs Nikas puolė užgauliotoją, bet tarp jų netikėtai išdygo mokytoja.

Panelė Pantal.

Išvydęs trapią mokytojos figūrėlę, Nikas kaipmat aprimo. Jis nemuša nekaltų, ypač moterų.

Panelė Pantal prisimerkusi parodė į koridoriaus galą.

– Marš į raštinę, Gotjė! Tuojau pat!

Patyliukais keikdamasis Nikas pakėlė kuprinę, gulinčią ant smėlio spalvos plytelėmis išklotų grindų, ir piktai pašnairavo į Stouną. Bent jau praskėlė jam lūpą.

Štai ir stenkis neįsivelti į bėdą. Tačiau kiti kelio nebuvo. Nevalia leisti, kad tas dvokiantis šunsnukis užgauliotų mamą.

Pasibjaurėjęs Nikas įžengė į raštinę. Atsisėdo ant kėdės kampe, prie pat direktoriaus kabineto durų. Kodėl gyvenime nėra mygtuko kaip kompiuteryje, atšaukiančio neteisingą komandą?

– Ei!

Išgirdęs švelnų ir mielą balsą, Nikas pakėlė akis ir širdis nusirito į kulnus.

Ji vilkėjo rausvais drabužiais, rudi plaukai žvilgėjo tarsi šilkas, švytėjo žalsvos akys – atrodė nepaprastai žavi.

O… Dieve.

Nikas norėjo kažką pasakyti, bet negalėjo. Vos susiturėjo neapsiseilėjęs.

Mergaitė padavė jam ranką.

– Aš Nekoda Kenedi, bet dažniausiai mane vadina Kode. Esu naujokė ir truputį sutrikusi. Man liepė palaukti čia, bet kilo peštynės ir jie negrįžo… Atsiprašau, kai susijaudinu, pradedu vapalioti.

– Nikas. Nikas Gotjė. – Ir vaikinas susigūžė supratęs, kad jo balsas skamba kvailai, susigėdo, jog nesugeba palaikyti pokalbio.

Mergaitė nusijuokė tarsi angelas. Žaviai, tobulai.

Aš tave beprotiškai įsimylėjau.

Valdykis, Nikai. Valdykis.

– Ar tu seniai čia mokaisi? – paklausė Kodė.

Judink liežuvį. Judink.

Galiausiai jam pavyko išstenėti:

– Trejus metus.

– Ir kaip? Patinka?

Niko žvilgsnis nukrypo į Stouną, drauge su sėbrais įžengusį į raštinę.

– Tik ne šiandien.

– Ei, pupyte, – saldžiai išsiviepė Stounas. – Ar tu – šviežiena?

Kodė susiraukė ir pasitraukė į šalį.

– Atstokite, gyvuliai. Jūs dvokiate. – Ji bjaurėdamasi nužvelgė Stouną ir patempė lūpą. – Negi mamytė tau vis dar išrenka drabužius? Ar nesi truputį per senas? Iš tiesų. Tokio amžiaus, o vis dar apsiperki „Vaikų pasaulyje“? Neabejoju, kad koks nors trečiaklasis miršta iš smalsumo norėdamas sužinoti, kur pirkai jūreiviškus marškinėlius su užrašu „Esu įžeistas“.

Nikas užgniaužė juoką. Taip, ši mergaitė jam patinka.

Kodė atsistojo šalia Niko ir nugara atsirėmė į sieną taip, kad matytų Stouną.

– Atsiprašau, – pasakė Nikui. – Mus pertraukė.

Stounas suvaidino, kad tuoj apsivems.

– Kodėl tu bendrauji su šituo nevykėliu pimpiu? Gal tau patinka kalbėti apie tai, kas bjauru? Tik pažiūrėk, kaip jis apsirengęs.

Kodė ėmė įdėmiai apžiūrinėti Niko marškinių rankovę. Vaikinas susigūžė.

– Man patinka, kai vyras nesivaiko madų. Tai žmogus, gyvenantis pagal savo taisykles. Maištininkas. – Kodė dirstelėjo į Stouną. – Vienišas vilkas kur kas seksualesnis už bandą žvėrių, vykdančių nurodymus ir nesugebančių pareikšti savo nuomonės, kol jos nesuformulavo kas nors kitas.

– Ūūū, – suūžė Stouno draugai išgirdę, kaip Kodė sudirbo jų bičiulį.

– Nutilkite! – suurzgė Stounas. – Niekas neklausė jūsų nuomonės.

– Nekoda! – pašaukė sekretorė. – Turime baigti derinti jūsų tvarkaraštį.

Kodė vėl nusišypsojo Nikui.

– Esu devintoje klasėje.

– Aš taip pat.

Mergaitė nusišypsojo dar plačiau.

– Tikiuosi, kai kurias pamokas lankysime kartu. Buvo malonu susipažinti, Nikai.

Eidama pro Stouną Kodė tyčia užmynė jam ant kojos.

Stounas suinkštė ir sumurmėjo kažką užgaulaus. Tada visa kompanija susėdo priešais Niką.

Atėjusi pasikalbėti su ponu Petersu panelė Pantal šmurkštelėjo tarp moksleivių.

Dabar tai man klius.

Kai mokytoja dingo direktoriaus kabinete, Stounas sviedė į Niką popieriaus gniužulą.

– Kur gavai tuos marškinius, Gotjė? Pirkai dėvėtų skudurų parduotuvėje ar radai šiukšlių konteineryje? Ne, kertu lažybų, apiplėšei benamį. Žinau, tokie kaip jūs neįperkate netgi nemadingų drabužių.

Šįkart Nikas neužkibo ant pašaipūno kabliuko. Jei būdavo užgauliojamas pats, dar galėdavo tverti. Muštis šokdavo tik kai kas nors imdavo tyčiotis iš mamos.

Daugelyje privačių mokyklų uniformos buvo privalomos, bet Stounas jos nevilkėjo, mat jo tėvas – mokyklos savininkas. Taigi Nikui ir toliau teks klausytis patyčių, nors mamai jo drabužiai atrodo visai padorūs. Kodėl tu manęs niekada neišklausai, mama? Nė kartelio…

– Ką? Nežinai, kaip atsikirsti?

Nikas sviedė gniužulą atgal. Kaip tik tą akimirką iš kabineto išėjo ponas Petersas.

Regis, laimė šiandien atostogauja.

– Gotjė! – sumaurojo Petersas. – Užeik. Tuojau pat!

Sunkiai atsidusęs Nikas pakilo nuo kėdės ir įėjo į puikiai pažįstamą kabinetą. Petersas liko raštinėje – be jokios abejonės, kalbasi su Stounu ir tyčia verčia Niką laukti.

Vaikinas atsisėdo ant kėdės, stovinčios dešinėje prie stalo, ir ėmė apžiūrinėti Peterso žmonos ir vaikų nuotraukas. Jie turi dailų namą su kiemu. Vienoje nuotraukoje direktoriaus dukros žaidė su šuneliu. Nikas įsistebeilijo į mergaites. Įdomu, kaip žmogus jaučiasi šitaip gyvendamas? Nikas svajojo turėti šunį, bet jiedu su mama patys vos pajėgė prasimaitinti, tad apie šunį negalėjo būti nė kalbos. O ir šeimininkas numirtų sužinojęs, kad nuomojamame bute laikomas šuo, nors gyvūnėlis tikrai nepadarytų žalos tai aptriušusiai lūšnai.

Po kelių minučių Petersas grįžo į kabinetą ir žengė tiesiai prie rašomojo stalo. Žodžio netaręs pakėlė telefono ragelį.

Nikas išsigando.

– Ką jūs darote?

– Skambinu tavo motinai.

Niko išgąstis virto siaubu.

– Pone Petersai, prašau, nereikia. Praėjusią naktį ji dirbo dvi pamainas, šiąnakt taip pat. Mama turi vos keturias valandas išsimiegoti. Nenoriu, kad jaudintųsi dėl niekų.

Be to, po šio skambučio ji iškarš Nikui kailį.

Bet direktorius vis tiek surinko numerį.

Niką užplūdo ir baimė, ir pyktis. Jis sugriežė dantimis.

– Panele Gotjė? – Ar galima balsui suteikti dar daugiau neapykantos? Ar direktoriui būtina pabrėžti, kad mama niekada nebuvo ištekėjusi? Toks kreipinys ją visad mirtinai suerzina. – Noriu pranešti, kad Nikas iki savaitės pabaigos pašalinamas iš mokyklos.

Niko širdis nudribo ligi kulnų. Kai grįš namo, mama jį užmuš. Kodėl Petersas jo tiesiog nenušauna ir šitaip neišvaduoja iš kančių?

Petersas rūsčiai pažvelgė į vaikiną.

– Ne, jis vėl mušėsi. Mane siutina, kad Nikas mano galįs be jokios aiškios priežasties užpulti nekaltus žmones. Jis privalo išmokti susitvardyti. Atvirai šnekant, man kyla pagunda iškviesti policiją. Manau, jį reikėtų išsiųsti į viešąją mokyklą, ten moka susitvarkyti su tokiais problemiškais vaikais kaip jis. Esu jums sakęs ir vėl pakartosiu: jam čia ne vieta.

Niką mirtinai žeidė kiekvienas žodis. Su tokiais kaip jis…

Jis stengėsi nukreipti mintis kitur, kad tik nereikėtų klausytis Peterso tirados, koks jis niekam tikęs. Nikas ir pats tą žino. Visai nebūtina garsiai rėkti.

Po kelių minučių Petersas padėjo ragelį.

Nikas iš padilbų pažvelgė į direktorių.

– Pirmas puoliau ne aš.

Petersas patempė lūpą.

– Kiti vaikai tvirtina priešingai. Kuo man tikėti, Gotjė? Tavim, chuliganu, ar keturiais dorais moksleiviais?

Direktoriui derėtų tikėti tuo, kuris kalba tiesą, šiuo atveju – chuliganu.

– Jie tyčiojosi iš mano motinos.

– Tai – ne priežastis smurtauti.

Nuo šių žodžių Nikui nugara perbėgo šiurpuliukai. Jis neištvers neatkirtęs šitam šventeiviškam paršui.

– Tikrai? Žinote, pone Petersai, vakar vakare mačiau jūsų motiną nuogą. Tos senos kekšės visai dailios…

– Kaip drįsti! – suriko direktorius ir pašokęs sugriebė Niką už marškinių. – Tu, mažas nepraustaburni…

– Regis, sakėte, kad tyčiojimasis iš jūsų motinos – ne priežastis smurtauti.

Iš įsiūčio Petersas ėmė drebėti, veidą išmušė raudonis. Jis dar tvirčiau įsikibo vaikinui į atlapus, kraujagyslės smilkiniuose ėmė tvinkčioti.

– Mano motina nešoka striptizo Burbono gatvėje. Ji – dora, dievobaiminga moteris. – Petersas pastūmė Niką. – Susirink daiktus ir nešdinkis.

Dievobaiminga? Keista. Nikas su mama į bažnyčią eina kiekvieną sekmadienį ir dar bent dukart per savaitę papildomai, bet Petersą ar jo motiną mato tik per didžiąsias šventes.

Taip…

Veidmainis iki panagių. Nikas nekenčia tokių žmonių kaip Petersas.

Jis čiupo kuprinę ir išėjo. Prie raštinės jo laukė apsaugininkas, ketinantis palydėti iki rakinamų spintelių.

Lydės kaip kokį nusikaltėlį.

Gal reikia su tuo apsiprasti? Kai kurie dalykai paveldimi. Bent jau nesurakino antrankiais.

Kol kas.

Nikas ėjo nuleidęs galvą, stengėsi nežiūrėti į kitus moksleivius. O tie kikeno ir šnibždėjosi.

– Štai kas atsitinka, kai esi kilęs iš šiukšlių.

– Tikiuosi, jam neleis grįžti.

– Taip jam ir reikia.

Priėjęs prie savo spintelės Nikas iš pykčio sugriežė dantimis, tada surinko spynos kodą.

Greta stovėjo Brina Adams – iš savo spintelės traukė vadovėlius. Ji buvo labai daili, aukšta, tamsiai rudais plaukais. Ir viena iš nedaugelio Stouno gaujos narių, kuriuos Nikas galėjo pakęsti.

Pamačiusi, kad Niką lydi apsaugininkas, ji suraukė kaktą.

– Kas atsitiko, Nikai?

– Laikinai pašalino iš mokyklos. – Jis nutilo. – Ar galiu paprašyti paslaugos? – ištarė sutramdęs išdidumą.

– Be abejo, – nedvejodama atsakė Brina.

– Ar galėtum paimti mano užduotis, kad neatsilikčiau moksle?

– Žinoma. Atsiųsti elektroniniu paštu?

Kvailys, maniau, kad blogiau jaustis jau neįmanoma.

– Namie neturiu kompiuterio.

Mergaitė išraudo.

– Atleisk. Kur tau atnešti?

Nikas apsidžiaugė, kad Brina elgiasi padoriai, kitaip nei tie bukagalviai, su kuriais ji draugauja.

– Po pamokų pats atvažiuosiu pas tave ir paimsiu.

Kol Nikas iš spintelės traukė vadovėlius, Brina užrašė savo adresą.

– Namie būsiu apie ketvirtą.

– Ačiū, Brina. Esu labai dėkingas.

Nikas įsikišo popieriaus lapelį į užpakalinę kelnių kišenę ir leidosi apsaugininko išvedamas iš mokyklos. Nusiminęs, kad reikės aiškintis mamai, patraukė namo, į savąją geto pusę, su kiekvienu žingsniu jausdamas vis didesnę baimę.

Namie motina jo laukė rūsčiai suraukusi kaktą. Su nušiurusiu rausvu chalatu ji atrodė pavargusi ir sudirgusi; tokios jos Nikas dar nebuvo regėjęs.

Jis numetė kuprinę ant grindų.

– Tau reikėtų pamiegoti, mama.

Motina pervėrė jį žvilgsniu, ir Nikas pasijuto dar menkesnis nei kabinete pas Petersą.

– Kur čia miegosi, kai mano berniuką už peštynes išvaro iš mokyklos. Tu geriau nei kas kitas turėtum suprasti, kaip man sunku tave joje išlaikyti. Kiek tai kainuoja. Ko man tenka imtis, kad išgalėčiau sumokėti už vadovėlius ir priešpiečius. Ar supranti, kad per savo kvailą elgesį gali visko netekti? Ką tu sau manei?

Nikas nieko neatsakė, nes tiesa būtų buvusi mirtinai skaudi, o jis nenorėjo, kad mama pasijustų nesmagiai. Ji irgi nieko negali pakeisti.

Aš esu šeimos galva. Nikas žino tik viena: jo pareiga apginti mamą.

Rūpinkis savo mama, berniuk, kitaip teks aiškintis man. Jei bjauriai su ja kalbėsi, nupjausiu liežuvį. Jei pravirkdysi, užmušiu. Niko tėvas buvo tikras menkysta, bet grasinti mokėjo puikiai. Visada. Jau buvo nužudęs dvylika žmonių, tad Nikas suprato: tėtušis nedvejodamas nužudytų ir jį. Juolab kad didelės meilės Nikui nejautė.

Tad Nikas užgniauždavo pyktį ir niekada neskaudindavo mamos.

Deja, motina neleido atsikvėpti.

– Nežiūrėk į mane tokiu paniurusiu žvilgsniu. Nuo tokios veido išraiškos mane pykina. Paaiškink, kodėl užpuolei tą vaiką. Tuojau pat.

Nikas sukando dantis.

– Atsakyk, Nikai, kitaip iškaršiu kailį kaip mažvaikiui.

Išgirdęs šį juokingą grasinimą Nikas vos susivaldė nepavartęs akių. Jam tik keturiolika, bet jau visa galva aukštesnis už motiną ir sveria gerais dvidešimčia kilogramų daugiau.

– Jis iš manęs tyčiojosi.

– Ir dėl to nusprendei statyti į pavojų savo ateitį? Ką tu sau manei? Jis tyčiojosi. Na ir kas? Patikėk, tai ne pats blogiausias dalykas, koks gali nutikti. Privalai suaugti, Nikai, ir liautis elgęsis kaip kūdikis. Kvaila peštis vien dėl to, kad kažkas pasišaipė. Argi ne taip?

Ne, netiesa. Nikas visada pakęsdavo Stouno išpuolius prieš jį patį, bet nepakęs, kai užgauliojama mama. Niekada nepakęs.

– Apgailestauju.

Motina tik pamojavo ranka.

– Nedrįsk meluoti. Tu nė trupučio nesigaili. Matau iš akių. Esu tavimi labai nusivylusi. Veltui maniau, kad man pavyko įkrėsti tau proto. Matyt, užaugęs nori tapti tokiu pat niekam tikusiu nusikaltėliu kaip tavo tėvas, nors aš ir stengiuosi nukreipti tave į doros kelią. Dabar keliauk į savo kambarį, leisk man nusiraminti. Gali ten kiūtoti iki vakaro.

– Šiandien popiet turėčiau eiti padirbėti. Panelei Lizai pažadėjau padėti sutvarkyti prekes sandėlyje.

– Gerai, – suniurnėjo motina. – Gali eiti, bet paskui – tiesiai namo. Girdi? Nenoriu, kad gaištum laiką su chuliganais, kuriuos vadini draugais.

– Klausau, ponia.

Nikas nuėjo į savo „kambarį“ ir užtraukė antklodes. Suirzęs ir pavargęs atsisėdo ant seno kauburiuoto čiužinio ir atrėmė galvą į sieną. Pažvelgė į lubas – jos buvo dėmėtos, dažai apsilaupę.

Tada išgirdo garsą…

Motinos rauda prasiskverbė net pro jos miegamojo sieną. Dieve, Nikas taip nekentė šito garso!

– Atleisk, mama, – sušnibždėjo gailėdamasis, kad nepasmaugė to niekšo Stouno.

Kada nors… Kada nors jis ištrūks iš šio pragaro. Net jei dėl to tektų ką nors nužudyti.

Kai Nikas išėjo iš Lizos parduotuvės, buvo devynios vakaro. Pakeliui į darbą jis pirmiausia paėmė savo užduotis iš Brinos, gyvenančios ištaigingame dideliame name. Tada penkias valandas padirbėjo pas Lizą, kad galėtų atidėti pinigų į savo „aukštojo mokslo fondą“. Tiesa, taupant tokiu tempu, stoti į universitetą Nikas galės tik po penkiasdešimties metų. Tačiau vis geriau negu nieko.

Kai Liza rakino parduotuvės duris, Nikas užstojo ją nuo svetimų akių.

– Labanakt, Nikai. Ačiū už pagalbą.

– Labanakt, Liza.

Jis palaukė, kol parduotuvės savininkė saugiai įsės į automobilį, tada Karališkąja gatve patraukė Aikštės link. Artimiausia tramvajaus stotelė buvo už Džeksono alaus daryklos. Tačiau artėdamas prie Aikštės Nikas staiga panoro pamatyti motiną ir dar kartą atsiprašyti už tai, kad yra laikinai pašalintas iš mokyklos.

Ji tau liepė eiti tiesiai namo…

Taip, bet Nikas ją pravirkdė. Ir dėl to nekentė savęs. Be to, naktį bute likęs vienas, be mamos, jausdavosi vienišas. Jie neturėjo televizoriaus, taigi namie apskritai nebuvo ką veikti. O knygą „Hamerio kalėjimai“ jis perskaitė tiek kartų, kad galėtų cituoti atmintinai. Galbūt, jei atsiprašytų mamos, ji leistų naktį pasilikti klube?

Taigi jis pasuko ne į dešinę, o į kairę, ir patraukė į klubą Burbono gatvėje. Iš parduotuvių ir restoranų sklido tylūs džiazo ir zaideko3 garsai, ir tai ramino. Žingsniuodamas pro „Pontalbos“ kavinę Nikas užsimerkė – pasimėgavo saldžiais cinamono ir tirštos sriubos kvapais. Jo skrandis sugurgė. Šiandien nebuvo mokykloje, tad per priešpiečius teko tenkintis kiaušiniene iš miltelių ir šonine, o vakarienei bus… šlykštūs kiaušinių milteliai.

Nuvijęs tas mintis Nikas pasuko į šoninę gatvelę, sustojo prie galinių klubo durų ir pasibeldė.

Duris atidarė susiraukęs Džonas Kartjė – vienas iš galiūnų-tvarkdarių. Išvydęs Niką plačiai nusišypsojo.

– Sveikas, bičiuli. Atėjai pas mamą?

– Taip. Ar ji jau scenoje?

– Ne, dar liko kelios minutės.

Tvarkdarys pasitraukė į šalį, praleisdamas Niką.

Tamsiu koridoriumi vaikinas patraukė link grimo kambario, kuriame šokėjos persirengdavo ir ilsėdavosi per pertraukėles. Prie durų stabtelėjo, tada pasibeldė.

Duris atidarė Tifani. Toji šviesiaplaukė buvo pribloškiamai daili, aukšta ir… beveik nuoga – tik kelnaitės su juostele ir nėriniuota liemenėlė. Nors Nikas augo tarp šių moterų ir buvo pratęs matyti jas pusnuoges, dabar išraudo kaip vėžys ir nudelbė akis į grindis. Pasijuto tarsi žvelgiąs į nuogą seserį.

Tifani nusijuokė ir delnu kilstelėjo Nikui smakrą.

– Čerize! Tai tavo Nikas. – Šokėja meiliai spustelėjo vaikinukui smakrą. – Miela, kad stengiesi į mus nežiūrėti. Išgirdusi beldžiant išsyk supratau, kad čia tu. Niekas kitas taip mandagiai nesielgia. Žinai, mama tave gerai išauklėjo.

Nikas išlemeno „ačiū“, praėjo pro Tifani ir nužingsniavo prie motinos grimo stalelio. Nudelbęs akis stovėjo tol, kol mama užsimetė rausvą chalatą. Tada suskilinėjusiame veidrodyje pamatė, kad motina tepasi makiažą ir žiūri į jį įsiutusi. Vaikiną persmelkė baimė. Iš mamos veido suprato: šįvakar ji neketina jam atleisti.

– Regis, liepiau tau eiti tiesiai namo.

– Norėjau dar kartą pasakyti, kad gailiuosi.

Motina padėjo į šalį blakstienų tušo šepetėlį.

– Ne, nesigaili. Nori, kad leisčiau tau išeiti iš namų? Nieko nebus, Nikolai Ambrozijau Gotjė. Ir tavo apgailėtinas atsiprašymas nieko nekeičia. Privalai išmokti pirma pagalvoti, o tik paskui veikti. Kada nors per savo ūmų būdą pakliūsi į rimtą bėdą. Kaip ir tavo tėvas. O dabar keliauk namo ir pamąstyk, kaip elgiesi.

– Bet, mama…

– Jokių „mama“. Keliauk!

– Čerize! – šūktelėjo vadybininkė. Mamai buvo metas į sceną.

Motina pakilo nuo kėdės.

– Kalbu rimtai, Nikai. Eik namo.

Nikas apsigręžė ir išsliūkino iš klubo; jautėsi dar bjauriau, nei išėjęs iš Lizos parduotuvės. Kodėl mama juo netiki? Kodėl nenori bent pamėginti suprasti, kad Nikas jos neapgaudinėja? Kad ir kaip ten būtų… Nikas pavargo įtikinėti pasaulį, ypač savo mamą, kad nėra menkysta.

Išėjęs į lauką patraukė Burbono gatve Kanalo link. Ten sės į tramvajų, kuris priveš arčiausiai namų. Nikas piktinosi, kad mama elgiasi su juo lyg su nusikaltėliu. Jis ne toks kaip tėvas. Niekada toks nebus.

Puiku, daugiau neginsiu tavo garbės. Tegul jie tave užgaulioja ir tyčiojasi. Man tai visiškai nerūpės. Ir kodėl jis turėtų vargintis? Juk elgdamasis teisingai motiną tik siutina.

Nikas jautėsi įskaudintas, jam darėsi šlykštu.

Staiga išgirdo, kaip kažkas šaukia jį vardu.

Jis stabtelėjo. Kitoje gatvės pusėje pamatė Tairį, Alaną ir Maiką, šmižinėjančius prie turistams skirtos karoliukų ir kaukių parduotuvės. Vaikinai pamojo jam prieiti.

Nikas perėjo gatvę ir pasisveikino susimušdamas kumščiais.

– Ką veikiate?

Tairis tylomis pasisveikino, paskui atlošė galvą.

– Bastomės. O tu?

– Einu namo.

Tairis palietė oranžinių Niko marškinių apykaklę.

– Vyruti, ką čia apsivilkai? Tas šūdas tikrai šlykštus.

Nikas nustūmė vaikino ranką.

– O pats kokiu šlamštu vilki? Ir iš kokio medžio iškritai?

Tairis suprunkštė.

– Tai „Romeo“ trikotažas, – atšovė didžiuodamasis. – Visos damos giria mano skonį.

– Skonį ponį, – nusišaipė Nikas. – Nėra jokių „Romeo“ skarmalų. Tokių madingų drabužių galima nusipirkti Graikų gatvėje.

Visi nusijuokė.

Maikas surimtėjo.

– Klausyk, šiąnakt turime vieną reikaliuką, taigi ketvirtas narys nepamaišytų. Ar nori prisijungti? Uždirbtum porą šimtų dolerių.

Nikas išpūtė akis. Juk tai dideli pinigai. Tairis, Maikas ir Alanas – sukčiai. Tiesa, kartkartėmis Nikas padėdavo jiems apmauti vietinius arba turistus, nors mama apie tai sužinojusi gautų infarktą.

– Biliardas, pokeris ar kauliukai?

Alanas ir Tairis linksmai susižvelgė.

– Šįkart reikės pabūti sarginiu šunimi. Bent jau tau. Vienas bosas iš Storivilo moka mums už tai, kad papurtome veltėdžius. Viskas tetruks porą minučių.

Nikas susiraukė.

– Nieko apie tai neišmanau.

Tairis caktelėjo liežuviu.

– Eime, Nikai. Turime nedaug laiko tenai nusigauti, ir mums tikrai reikia, kad kas nors stebėtų gatvę. Per penkias minutes gausi daugiau pinigų, nei pas tą senę uždirbi per mėnesį.

Nikas atsigręžė mamos klubo pusėn. Kitu atveju būtų liepęs vaikinams palikti jį ramybėje, bet šįsyk…

Jei visi mane vadina niekam tikusiu nusikaltėliu, gal verta tokiu tapti?

Nes gyventi dorai Nikui neapsimoka.

– Ar tikrai tetruks penkias minutes?

Tairis linktelėjo.

– Žinoma. Mes tik įeisime, išeisime, ir reikalas baigtas.

Tada jis galėtų grįžti namo, ir būtų ne mamos, o jo, Niko, viršus. Džiugu. Pirmą kartą apgaus motiną, nors ji to niekada nesužinos.

– Gerai. Aš su jumis.

– Šaunuolis.

Nikas pažvelgė į Alaną, kuriam buvo devyniolika.

– Gal paskui parvežtum mane namo?

– Tave, berniuk? Galiu padaryti bet ką.

Nikas linktelėjo ir nusekė paskui vaikinus į apleistą Šiaurinę Ramparto gatvę. Tairis liepė Nikui likti lauke ir užstoti siaurą šoninę gatvelę.

– Būk čia ir stebėk, ar nepasirodys farai. Jei pamatytum, duok ženklą.

Nikas linktelėjo.

Vaikinai išnyko šešėliuose, o Nikas liko stovėti. Netrukus šaligatviu pro jį praėjo pagyvenusi pora. Iš drabužių ir elgesio buvo galima spėti, kad tai turistai, vėlų vakarą sumanę pasivaikščioti nuošalesnėje vietoje.

– Labas, – pasisveikino moteriškė ir nusišypsojo.

– Labas, – atsakė Nikas ir taip pat nusišypsojo.

Tačiau jo šypsena kaipmat išblėso, mat iš priedangos iššokęs Alanas sugriebė moterį, o Tairis prirėmė prie sienos vyrą.

Nikas apstulbo.

– Ką jūs darote?

– Nutilk! – suurzgė Alanas, traukdamas pistoletą. – Gerai, seneli. Atiduok pinigus, kitaip ta sena kekšė gaus kulką tiesiai į tarpuakį.

Nikas pajuto, kaip blykšta. To negali būti. Vaikinai apiplėšinėja du turistus?

O aš jiems padedu…

Visą minutę Nikas nepajėgė atgauti kvapo, tik spoksojo į du žmones: verkiančią moterį ir vyrą, maldaujantį jos nežaloti.

Nė nepajuto, kaip sugriebė Alaną už rankos ir išmušė pistoletą.

– Bėkite! – sušuko turistams.

Šie pasileido tekini.

Tairis puolė jiems pavymui, bet Nikas pargriovė jį ant žemės.

Prišoko Alanas, sugriebė Niką už marškinių apykaklės ir atplėšė nuo Tairio.

– Vyruti, ką darai?

Nikas jį atstūmė.

– Negaliu leisti apiplėšinėti žmonių. Mes taip nesitarėme.

– Kvailys… – Alanas pistoletu trenkė Nikui per veidą.

Nikas burnoje pajuto kraujo skonį, o galvą suskaudo taip, tarsi būtų sprogusi.

– Už tai sumokėsi, Gotjė.

Visi trys puolė Niką taip staiga ir įnirtingai, kad šis nespėjo pasipriešinti. Prieš akimirką tvirtai stovėjęs ant kojų, dabar buvo pargriautas ant žemės. Rankomis užsidengęs galvą stengėsi apsisaugoti nuo Alano smūgių pistoletu.

Vaikinai tol spardė ir mušė Niką, kol šiam nutirpo kojos ir ranka.

Tada Alanas žengė žingsnį atgal ir pistoletu nusitaikė į Niką.

– Melskis, Gotjė. Netrukus pateksi į žmogžudysčių suvestines.

1 Užkrečiamas virusas, itin pavojingas šunims (čia ir toliau vert. past).

2 Angl. stone – „akmuo“.

3 XX a. pradžioje Luizianos pietvakariuose gimęs muzikos stilius, prancūzų liaudies melodijų, Afrikos ir Karibų regiono, kreolų melodijų mišinys.

2 SKYRIUS

Nikui kilo toks noras keiktis, kad net burnoje pajuto keiksmo skonį. Nenoriu šitaip mirti. Tik jau ne nutekamajame griovyje ir ne sumuštas žmonių, kurie turėtų vadintis mano draugais. Vyrukų, kuriuos visą gyvenimą pažinojau ir su kuriais žaidžiau. Ne, aš nemirsiu.

Tačiau Nikas tebegulėjo ant žemės.

Bejėgis. Silpnas.

Nugalėtas.

Burnoje jautė kraują ir atrodė, kad tuoj užsprings. Trokšte troško kautis tol, kol užpuolikai ims maldauti pasigailėjimo; protas reikalavo keltis ir priversti kankintojus praryti savo dantis, bet kūnas neklausė. Niekas neklausė Niko. Po galais, jis netgi nesugebėjo apsiginti. Gulėjo bejėgis ir tik akimis svilino Alaną vildamasis, kad žvilgsnis persekios tą žiurkę visą amžinybę.

Alanas nusijuokė ir spustelėjo gaiduką.

Sulaikęs kvapą Nikas laukė – tuoj pokštels, ir jo gyvybė užges.

Alanui iššovus, tą pačią akimirką iš tamsos išniro neaiški dėmė. Tairis, Alanas ir Maikas, ką tik tyčiojęsi iš Niko kančių, staiga išlėkė į orą, paskui žnektelėjo ant žemės taip, kad, ko gero, susilaužė kaulus.

Nikas suakmenėjo. Pamėgino susivokti, kur pataikė kulka, bet gėlė visą kūną ir suprasti buvo neįmanoma. Gal ji pralėkė pro šalį?

Gulėdamas ant grindinio Nikas pamatė šmėstelint šviesius plaukus ir juodus drabužius. Kažkas puolė jo buvusius draugus.

Alanas riktelėjo, jo pistoletas nukrito ant žemės greta Niko.

Šviesiaplaukis vyras caktelėjo liežuviu.

– Gaila, esi per jaunas, antraip nužudyčiau. Bet jeigu po poros metų nutversiu tave šitaip kvailiojantį, mirsi anksčiau, nei spėsi pasigailėti dėl savo elgesio.

Vyriškis viena ranka sugriebė Alaną ir tarsi skudurinę lėlę nusviedė į gatvę. Tada, suplevėsavęs juodais drabužiais ir blykstelėjęs sidabru, atsigręžė į Niką. Nežinia kodėl vaikinui tas vyras labiau priminė turtingą biržos maklerį nei stipruolį, parklupdžiusį gatvės užgrūdintus chuliganus. Ir jis nebuvo senas. Gal trisdešimties.

Galbūt.

Kai vyras nuožmaus plėšrūno žingsniu prisiartino prie Niko, vaikinui užėmė kvapą. Visi vyro drabužiai buvo juodi. Mirtimi dvelkiantį kūną dengė brangus odinis apsiaustas. Niko akys įsmigo į sidabru blykstelėjusius juodus aulinius batus. Iš vieno aulo kyšojo peilis. Vyrui artinantis, jis dingo bate.

Išgelbėtojas priklaupė prie Niko ir suraukė antakius.

– Jie tave gerokai aptalžė, vaikine. Ar pajėgsi atsistoti?

Nikas atstūmė ištiestą ranką. Jam nereikia pagalbos. Ypač iš nepažįstamų žmonių.

Pamėgino atsistoti pats, bet aptemo akyse.

Kirijanas Hanteris ėjo pro šalį ir tik paskutinę akimirką pastebėjo ant gatvės parkrentantį prakaulų vaikinuką bjauriais oranžiniais havajietiškais marškiniais. Šis šlykštus apdaras išgelbėjo vaikinui gyvybę. Ryškūs marškiniai kone švytėjo tamsoje, todėl ir atkreipė Kirijano dėmesį. Jis pačiu laiku nutraukė peštynes.

Sprendžiant iš to, ką Kirijanas matė, vaikis – kietas peštukas. Tą reikia pripažinti. Kantriai kentė nuožmius smūgius, nemaldavo pasigailėti. Nedažnas suaugęs taip talžomas kentėtų tylėdamas.

Vien tai kėlė vaikinukui pagarbą.

Kirijanas piktai pažvelgė į chuliganus, skuodžiančius gatve kiek kojos įkerta. Jame slypintis senovinis karys ir plėšrūnas ragino pasivyti skriaudėjus ir nužudyti. Tačiau suprato: jei taip pasielgtų, neišgyventų tas ant žemės gulintis berniokas, rizikavęs savo gyvybe ir gelbėjęs pagyvenusią porą. Deja, bailiams teks palaukti, kailį jiems Kirijanas iškarš kitą kartą.

Jis kilstelėjo vaikinuko galvą – norėjo geriau įsižiūrėti į veidą. Trumpi rudi plaukai buvo permirkę krauju, virš kairio antakio – didelė žaizda, jai užgijus tikriausiai liks randas. Vaikino nosis buvo sulaužyta, regis, sulaužytas ir žandikaulis. Jei ir ne, anie išvelėjo vaikinuką kaip reikiant. Iš peties, kur pataikė kulka, sruvo kraujas.

Vargšas vaikas.

Kirijanas pakėlė vaikinuką ir nunešė į savo automobilį: nuveš į ligoninę, kol mirtinai nenukraujavo.

Kirijanas nekantriai žingsniavo laukiamajame. Be jo, čia buvo dar keliolika susijaudinusių ligonių. Praėjo jau beveik dvi valandos, kai ligoninės personalui patikėjo paauglį, bet kol kas – jokių žinių.

Ar vaikinukas vis dar gyvas?

Dirstelėjęs į laikrodį Kirijanas suurzgė. Nėra kada čia stypsoti. Juk turi svarbių reikalų, jei pasiseks, iki aušros išgelbės dar kelias gyvybes.

– Ką čia veikiate, generole?

Išgirdęs žemą balsą ir ryškų akcentą Kirijanas krūptelėjo. Tai buvo Ašeronas, vienuolikos tūkstančių metų amžiaus visagalis nemirtingasis. Ko jau ko, bet jo sutikti ligoninėje Kirijanas nesitikėjo. Ašeronas ne iš tų, kurie susilaužo kaulus ar suserga.

Kirianas iš lėto atsigręžė. Ašeronas stovėjo tarpduryje. Atrodė kraupiai įspūdingai: aukštesnis nei dviejų metrų, plaukai tamsiai žali, vilkėjo juodais gotų drabužiais, ant kurių buvo užsimetęs odinę motociklininko striukę su kniedėmis. Tačiau krūptelėti versdavo ne tik vyro ūgis. Nuo jo sklido ypatinga aura, bylojanti: aš taip spirsiu tau į subinę, kad spengs net tavo protėvių ausyse. Bet kuris, prisiartinęs prie Ašerono, pajusdavo nežemišką galią, sklindančią iš šios ypatingos…

Būtybės.

– Ką jūs čia veikiate? – paklausė Kirijanas.

Nors buvo beveik vidurnaktis, Ašeronas akis slėpė po siaurais įkypais saulės akiniais, o kai kreivai šyptelėjo, Kirijanas kaipmat pajuto jam priešiškumą.

– Aš pirmas paklausiau jūsų.

Jeigu taip įžūliai atšautų kuris kitas, Kirijanas tuoj būtų pamokęs akiplėšą, bet Ašerono nepamokysi. Pamokytas jis tik susierzindavo, o tada lauk bėdos.

– Gatvėje radau vaikį, kuriam iškaršė kailį. Kas jis toks, nežinau, bet nenoriu palikti čia vieno, be suaugusiųjų priežiūros. Vaikinukui smarkiai aplamdė šonus. Jis per jaunas, kad būtų galima palikti vieną.

Ašeronas pakreipė galvą, tarsi klausytųsi balsų, kuriuos gali girdėti tik jis. Toks jo elgesys Kirijaną visada siutindavo. Šiurpdavo nuo minties, kad šiai senovinei būtybei kažkas šnibžda į ausį. Veikiausiai senis viską žino ir apie jį, nors Kirijanas niekada nieko nepasakojo.

– Jo pavardė Gotjė. Nikas Gotjė. Jis – keturiolikmetis, Šventojo Ričardo gimnazijos Šartro gatvėje mokinys, gyvena Klaiborno aveniu, devintame name.

Kirijanui tai padarė įspūdį.

– Jūs pažįstate jį?

Ašeronas liko šaltas kaip ledas.

– Nesu akyse regėjęs.

– Bet žinote pavardę.

Ašeronas vėl pasipūtėliškai nusišypsojo, ir tai suerzino Kirijaną.

– Aš žinau daugybę dalykų, generole. – Ašeronas ištiesė ranką ir staiga joje atsirado popieriaus lapelis. Padavė jį Kirijanui. – Vaikino motina Čerizė Gotjė yra egzotiškų šokių šokėja. Ją rasite šituo numeriu. Tačiau būkite atsargus. Moteriškės liežuvis labai aštrus, kai kalbama apie jos sūnų. Jeigu jai pasirodys, kad sūnų sužalojote jūs arba vaikis per jus nukentėjo… Ji sieks kraujo keršto.

Kirijanas paėmė lapelį.

– Norėčiau paklausti, kaip darote šiuos triukus, bet žinau, kad nepaaiškinsite.

Ašeronas susikišo rankas į striukės kišenes; striukė buvo nudėvėta, su dviem grandinėlėmis ant peties.

– Nekomentuosiu, tik pasakysiu štai ką… – Jis kiek patylėjo. – Nikas – ne Džeisonas. Generole, dabar visai kiti laikai, ir vieta – ne ta. Neleiskite, kad praeitis sugriautų jūsų ateitį.

– Ką norite tuo pasakyti, didysis Joda?

Bet Ašeronas nieko daugiau neaiškino.

– Pasirūpinkite vaiku, o aš šiąnakt už jus pabudėsiu. Bus neprošal pasimankštinti.

– Ačiū, kad mane suprantate.

Šiaip ar taip, Ašeronas – Kirijano viršininkas, tad nedvejodamas galėtų nubausti už tai, kad nevykdo savo pareigų.

Ašeronas linktelėjo atsisveikindamas ir pro dvigubas duris išėjo laukan, į automobilių aikštelę. Jam dingus, išnyko ir galinga įkrova, tvyrojusi ore.

Taip, Ašeronas – grėsmingas šunsnukis. Bet jis – Kirijano mokytojas, o šis – pavyzdingas mokinys, ypač kalbant apie žudymą tų, kurie nenusipelnė gyventi.

Kirijanas pažvelgė į numerį lapelyje, išsitraukė telefoną ir paskambino Niko motinai.

Nikas sudejavo ir mirksėdamas pramerkė…

Akį.

O Dieve, kas atsitiko? Galvoje tvinksėjo, o vienos akies apskritai negalėjo atmerkti. Prašau, tik nesakykite, kad netekau akies. Mama išvirs iš koto. Ji nuolat būgštavo, kad Nikas gali netekti akies.

Nežaisk su tuo daiktu, Nikai. Gali netekti akies. Kad ir kokį daiktą Nikas liestų, mama visad giedodavo šitą giesmę, o dabar, kai Nikas tapo ciklopu, jį užmuš.

Dieve, aš niekada nesusirasiu merginos. Moterys nedraugauja su išsigimėliais.

– Atsargiau, berneli.

Nikas suprato esąs ligoninės palatoje. Pamėgino atsisėsti, bet kažkas neleido. Kai atpažino šviesiaplaukį vyrą, matytą per muštynes, apėmė siaubas.

– Kur aš?

– Ligoninėje.

Išgirdęs kvailą atsakymą Nikas sužaibavo akimis.

– Tikrai? Nejuokaujate? Maniau, esu „McDonald’s“. Negaliu čia pasilikti. Mes neturime tiek pinigų.

Vyriškis nekreipė dėmesio į Niko sarkazmą, jo veide neatsispindėjo jokie jausmai.

– Nesirūpink, aš sumokėsiu už gydymą.

Kurgi ne.

– Mes nepriimame labdaros.

Nikas susiraukė iš skausmo, gręžiančio galvą, ir tik tada suprato, kad jam ant rankos uždėtas įtvaras. Nedrįsk susilaužyti kaulų, Nikai. Tokios sąskaitos už gydymą aš niekaip neišgalėsiu apmokėti. Kad ir ką darytum, žiūrėk, nesusižalok.

Staiga Nikas prisiminė, kas nutiko, ir sunerimo.

– Mama mane užmuš.

– Abejoju.

O, kad nepažįstamasis žinotų…

– O aš neabejoju. Taip susiklostė, kad mamą pažįstu nuo pirmos savo gyvenimo dienos. Ji tvatins mane tol, kol nukraujuosiu.

Nikas pažvelgė į nepažįstamąjį, išgelbėjusį jam gyvybę.

Vyras buvo tikras milžinas. Turbūt aukštesnis nei dviejų metrų, trumpi šviesūs plaukai, juodi drabužiai. Brangūs. Dailios kelnės, „Ferragamo“ batai, o marškiniai, regis, šilkiniai, su odiniais rankogaliais ir apykakle – tikrai ne padirbiniai iš „Dolerio“ parduotuvės, kurioje drabužius perkasi Nikas su motina. O jo apsiaustas toks minkštas, kad oda net negurgžda.

Taip, šis vyrukas aptekęs pinigais.

– Kodėl negaliu pajudinti rankos? – paklausė Nikas jausdamas, kaip auga baimė.

– Į tave šovė.

– Kur?

– Į petį.

Nikas nespėjo vėl prasižioti – išgirdo sielvartingą motinos riksmą. Ji išniro iš tos pusės, kurion Nikas negalėjo pažvelgti, ir pripuolusi apkabino sūnų.

– O Dieve, kūdiki. Kaip tu? – šūkalojo ji, žvelgdama į sutvarstytą vaiko galvą ir akį. – Ką tau padarė? Kodėl nėjai namo, kaip liepiau? Po velnių, Nikai, kada pradėsi manęs klausyti? Bent kartelį!

– Jis nekaltas.

Motina kaipmat paleido sūnų iš glėbio ir atsigręžė į nepažįstamąjį, kuris vis dar stovėjo tolimame palatos kampe.

– Kas jūs ir kodėl esate čia?

Vyriškis padavė jai ranką.

– Kirijanas Hanteris. Tai aš jums skambinau.

Motina spustelėjo nepažįstamajam ranką. Jos gelsvai rudas nušiuręs vilnonis paltas, pigūs balti vinilo batai ir raudonas, blizgučiais nusagstytas poliesterio sijonas – sceninio kostiumo dalis, labai kontrastavo su brangiais Kirijano drabužiais. Smulkutė Niko mama buvo graži moteris, bet dėl gausaus sceninio grimo atrodė vyresnė nei dvidešimt aštuonerių. Be to, prieš išeidama šokti pašiaušdavo šviesius savo plaukus, o Nikas negalėjo to pakęsti. Pašiauštais plaukais ji atrodė pigiai, nors tokia nebuvo.

– Ačiū, pone Hanteri. Dar kartą pasakykite, kur jį radote.

Nikas nustėro. Jei Kirijanas išduos, kur jį sužeidė, mama pati jį nušaus.

– Prancūzų kvartale. Mėgino nuo užpuolikų apginti pagyvenusią porą. Senukai pabėgo, o šunsnukis užpuolikas sumušė jūsų sūnų. Tai pamatęs, įsikišau aš.

Motinos akys suspindo.

– Vadinasi, jūs išgelbėjote mano kūdikį?

Kirijanas linktelėjo.

Motina prapliupo raudoti.

Nikas pasijuto visiškas šūdžius. Gerai, kad čia nėra tėčio. Pamatęs mamą tokią nusiminusią, jis perpjautų Nikui gerklę.

– Neverk, mama. Apgailestauju, kad į mane šovė. Reikėjo paklausyti tavęs ir eiti namo… Labai gailiuosi.

Motina nusišluostė ašaras. Ant nupudruotų skruostų liko dryžiai.

– Tu nepadarei nieko blogo, kūdiki. Esi didvyris. Nuostabus didvyris, ir aš tavimi didžiuojuosi.

Nikas krūptelėjo, pamelavus jį ėmė graužti kaltė. Jis – ne didvyris. Aš – chuliganas… Toks pat kaip ir mano šunsnukis tėvas.

Staiga jis sugavo Kirijano žvilgsnį ir iš akių suprato: išgelbėtojas tikriausiai žino tiesą, bet neišsiduoda. Dėl to Nikas pasijuto dar nesmagiau.

Motina šniurkščiodama įkvėpė oro.

– Daktaras sakė, kad turėsi čia likti kelias dienas, o gal savaitę ar net ilgiau. Nežinau, kaip mes išgalėsime…

– Nesirūpinkite. Aš apmokėsiu sąskaitą.

Motina prisimerkusi pažvelgė į Kirijaną.

– Negaliu sau to leisti.

– Nesukit galvos. Tai menkniekis. Nedaug jo amžiaus berniukų išdrįstų apginti nepažįstamą žmogų, rizikuodami gauti kulką.

Tačiau motina vis dar dvejojo.

Kirijanas jai vos pastebimai nusišypsojo.

– Aš turiu pinigų, ponia Gotjė. – Kitaip nei Petersas, motinos pavardę šis vyras ištarė be pašaipos. Tiesą sakant, jis kreipėsi pagarbiai. – Tik neturiu kur jų išleisti. Patikėkite. Mano šeimos nenuskriausite nė vienu centu.

Motina prikando lūpą.

– Jūs labai malonus. Jau ir taip daug padarėte dėl mano sūnaus. – Ji suspaudė sveiką Niko ranką. – Išgelbėjote mano kūdikį, pone Hanteri. Nė nežinau, kaip jums atsidėkoti. Išskyrus Niką, šiame pasaulyje nieko daugiau neturiu. Jei jam kas atsitiktų, numirčiau.

Kirijano akyse šmėstelėjo tamsus šešėlis, ir Nikui dingtelėjo, kad vyrą kažkas neramina. Matyt, motinos žodžiai priminė praeityje išgyventą skausmą.

Kirijanas atvėrė savo piniginę.

– Čia mano telefono numeris, – pasakė paduodamas motinai vizitinę kortelę. – Jei ko prireiktų, skambinkite nesivaržydama. Bet kada, dieną ar naktį. Aš miegu mažai, tad nesibaiminkite, tikrai nesutrukdysite.

Motina norėjo grąžinti vizitinę kortelę, bet Kirijanas atsisakė paimti.

– Klausykite, – ryžtingai tarė jis. – Suprantu, nepažįstate manęs ir todėl nepasitikite. Nekaltinu jūsų. Bet patikėkite, yra žmonių, kurie duoda, nieko neprašydami mainais. Aš vienas iš tokių.

Motina papurtė galvą.

– Žinau, kiek tai kainuoja. Bet nei iš jūsų, nei iš kurio kito neimčiau tokių didelių pinigų. Niekada.

Tamsiai rudos Kirijano akys nukrypo į Niką.

– Tada tegul jis atidirba.

Nikas pasipiktino.

– Ką? – purkštelėjo.

Tačiau suaugusieji nekreipė į jį dėmesio.

– Nejuokaukite, – ginčijosi motina. – Jis niekada nesugebės uždirbti tokios sumos.

Taigi… Nikas visai netroško kažkam įsipareigoti mainais už ligoninės sąskaitą.

Kirijanas įsikišo piniginę į kišenę.

– Tai ko jūs norite? Kad jį, nepasveikusį, iš ligoninės išmestų į gatvę? Žaizda gali pradėti gangrenuoti, ir vaikinukas neteks galūnės arba mirs.

Žydrose motinos akyse suspindo neviltis, ir Nikui iš gailesčio užėmė kvapą.

– Ponia Gotjė… – Kirijano žandikaulis ėmė trūkčioti. – Man irgi teko patirti vargo, nors pažvelgus į mane taip neatrodo. Praradau viską, ką branginau, ir žinau, ką reiškia patirti smūgius, kai atsiduri dugne. Turite puikų sūnų. Jis nusipelno gyventi geriau. Leiskite jam metus dirbti pas mane po pamokų, ir būsime atsiskaitę.

Motina dirstelėjo į Niką. Vaikino ši mintis nesužavėjo.

– Ir ką jis veiks?

– Plaus mano automobilį. Dirbs kitus darbus.

Motina susiraukė.

– Kokius?

– Taigi, – įsiterpė Nikas. – Neketinu nei prižiūrėti vaikų, nei vedžioti šuns.

Kirijanas išvertė akis.

– Neturiu nei vaikų, nei šuns. – Jis vėl pažvelgė į Niko motiną. – Jam reikės parnešti produktų iš parduotuvės. Drabužius iš valyklos. Kartu su mano sodininku berniukas karpys gyvatvorę arba padės tarnaitei valyti langus. Nieko pavojingo ar neteisėto.

Išties nieko baisaus, be to, Nikas jau dirba panašų darbą.

– Mama, o kaip panelė Liza? Kas jai padės parduotuvėje?

Kirijanas susiraukęs pažvelgė į vaikiną.

– Liza Danigan?

– Jūs pažįstate ją? – nustebo Nikas.

Kirijano veide vėl šmėstelėjo santūri šypsena.

– Taip. Senokai. Manau, ji neprieštaraus, kad padirbėsi pas mane.

Išgirdusi šiuos žodžius mama dar stipriau suspaudė Nikui ranką.

– Nežinau… O ką tu manai, Nikai?

Nikas pažvelgė į rankos įtvarą. Jiedu su mama tikrai niekaip neįstengs apmokėti ligoninės sąskaitos. Jei Kirijanas sumokėtų, o mamai netektų kamuotis…

– Jeigu jis ne iškrypėlis, o Liza neprieštarauja, manau, galėčiau dirbti pas jį.

Kirijanas nusijuokė.

– Aš ne iškrypėlis.

– Gerai, patikėsiu. Jei ne, išsyk mesiu darbą.

Kirijanas palingavo galvą.

– Vadinasi, sutarėme?

Mama neryžtingai pažvelgė į jį, paskui linktelėjo.

– Ačiū.

– Nėra už ką. O dabar, jeigu judu neprieštaraujate, turiu vykti į susitikimą.

Nikas susiraukė.

– Taip vėlai? – įtariai paklausė motina.

Kirijanas linktelėjo.

– Turiu daug tarptautinių reikalų, kurie verčia dirbti vėlai vakare. Jau sakiau, kad miegu mažai.

Ištaręs šiuos žodžius geradarys pasišalino.

Kai jiedu liko dviese, motina paklausė Niko:

– Ir ką manai?

– Džiaugiuosi likęs gyvas ir kad tu manęs neužmušei dėl to, jog į mane šovė ir kad atsidūriau mums per brangioje ligoninėje.

Motinos lūpos ėmė virpėti.

– Kūdiki, kaip galiu ant tavęs pykti už tokį kilnų poelgį? Tik apmaudu, kad tau teks atidirbti. Jei būtum likęs namie…

– Mama, baik.

Niką draskė kaltė.

Motina pakėlė jo ranką ir pabučiavo sumuštus krumplius.

– Gerai, mielasis. Ilsėkis. Nesijaudink ir galvok tik apie tai, kad turi pasveikti.

Iš kišenės ji išsitraukė juodą kaspiną ir surišo plaukus į kuodelį.

Nikas nusišypsojo supratęs, jog mama tai padarė dėl jo – kad pašiaušti plaukai neerzintų sūnaus. Tada ji priėjo prie praustuvės ir nusiplovė nuo veido pudrą, nusiėmė prilipintas blizgančias dirbtines blakstienas. Be šių lipalų mama atrodė daug gražesnė, ir Nikas negalėjo suprasti, kodėl ją verčia pudruotis.

Dabar mama atrodė kaip visada. Ji šmurkštelėjo į lovą pas Niką ir tvirtai apkabino sūnų.

Kitą kartą Nikas būtų ją atstūmęs, piktintųsi, kad mama nori jį pasmaugti, bet šįvakar, nors skaudėjo visą kūną, džiaugėsi gulėdamas mamos glėbyje.

Šiame pasaulyje jiedu visada buvo tik vienu du. Nuostabioji komanda. Kiek Nikas pamena, mama juodu visada taip vadindavo. Kartu jie įveiks visus sunkumus.

Motina nubraukė plaukus Nikui nuo smilkinio ir švelniai pabučiavo į kaktą.

– Esi mano mažasis vyras, Nikiukai. Džiaugiuosi, kad turiu tave. Vienintelį kartą gyvenime pasielgiau teisingai – kai nusprendžiau turėti tave, ir jeigu tau kas atsitiktų, tektų kasti dvi kapo duobes, nes nė dienos neišgyvenčiau be savo kūdikio.

Po šių žodžių Nikas vos neapsiašarojo. Laimė, jis – tvirtas vyrukas. Niekas neprivers jo verkti. Niekas.

– Myliu tave, mama.

– Ir aš tave myliu, kūdiki. Dabar privalai pasveikti, kad galėčiau įkrėsti tau į subinę už tai, jog sužeidė.

Nusišypsojęs iš tuščio grasinimo Nikas užsimerkė, bet užmigti nepavyko. Prieš akis regėjo Alano veidą, kai šis paspaudė gaiduką. Tas šunsnukis norėjo jį nužudyti…

Nikas jam atsilygins, kad ir kiek tai kainuotų. Tėtis pasakytų: Mūsų giminėje niekas nebėga. Kartais mes norime bėgti. Kartais turėtume. Tačiau niekada nuo nieko nebėgame.

Kai Nikas vėl sutiks Alano „komandą“, jie visi sužinos, kuo kvepia Niko Gotjė kerštas.

3 SKYRIUS

Gulėdamas ligoninėje Nikas kankinosi ištisas dienas, kamuojamas iš proto varančio nuobodulio. Mama ir teta Meniara aplankydavo jį, kai tik galėdavo, bet nuolat budėti prie lovos neturėjo laiko. Vakarais užsukdavo Kirijanas, o dienomis – šokėjos iš mamos klubo. Tačiau vis tiek ilgas valandas Nikas leisdavo vienas.

Kas buvo baisiausia?

Ogi dingtelėjo, kad mokykloje nėra taip jau ir blogai. Nuo tokios siaubingos minties jį net nupurtė.

– Sveikas… Hm, tu – Nikas, ar ne?

Nikas atmerkė akį ir apstulbo – tarpduryje stovėjo Nekoda. Vešlius plaukus ji buvo susirišusi į kuodą, vilkėjo savanorės uniforma. Mergaitė įžengė į palatą.

Kai Nekoda pažvelgė į Niką, visą susitaršiusį, jo skruostai nukaito. Nikas atsikosėjo.

– Taip, tai aš, tik, manau, mudviem susipažinus atrodžiau geriau. Dabar esu tikras bjaurulis.

Mergaitė nusijuokė.

– Neįsižeisk, bet kalbi tiesą. Ir vis dėlto su tais kvailais tvarsčiais ant galvos atrodai gan šauniai. Taip atrodyti gali ne bet kas, – pamerkusi akį pagyrė Niką.

Nikas išties atrodė sumautai: galva vis dar sutvarstyta, aplink sveikesniąją akį oda patinusi ir pamėlusi. Vienas petys įstatytas į įtvarą, kad nejudėtų, kita ranka prijungta prie lašelinės aparato ir monitorių. Aprengtas išblukusiais, gėlytėmis išmargintais ligoninės marškiniais. Dieve, jau verčiau vilkėtų tuos havajietiškus marškinius.

O jei pradės taukšti nesąmones, pasirodys dar didesnis nevykėlis. Taip tikrai atsitiks, jei Nekoda toliau su juo šnekučiuosis.

Mergaitė priėjo prie lovos ir pažvelgė į ūžiančius ir pypsinčius monitorius.

– Kas tau atsitiko?

– Į mane šovė.

Nekoda kilstelėjo antakius.

– Į akį? Ar dėl to ji aptvarstyta?

– Ne. Mane mušė lenta, kumščiais, spardė kojomis, turbūt talžė dar nežinia kuo. Virš akies – daugybė siūlių. Gydytojas žada rytoj nuimti tą tvarstį. Tada tikrai atrodysiu geriau, – pasišaipė iš savęs Nikas. – Man šovė į petį.

– Štai kaip. – Nekoda surimtėjo ir susiraukusi pažvelgė į įtvarą. – Ar skaudėjo?

Nikas norėjo atsakyti „ne“, bet sveikas protas suturėjo liežuvį, antraip būtų įžeidęs mergaitę. Nors vis dar maudė kūną, jis įsitempė lovoje.

– Ne. Vyriškai ištvėriau.

Nekoda supratingai palingavo galvą.

– Ir kodėl į tave šovė? Nesuprato tavo juokelių?

Nikas nežinojo, ką atsakyti. Nenorėjo priskirti sau nebūtų nuopelnų; taip, jis išgelbėjo žmones, bet juk pats padėjo juos užpulti. Tad nusprendė pasakyti beveik tiesą.

– Atsidūriau netinkamoje vietoje. Ir visai netinkamu laiku.

– Ar matei, kas į tave šovė?

– Ne, – pamelavo Nikas.

Jis net policijai neišdavė, kas šovė, nors kelis kartus mėgino jį prispausti. Svarbiausia gatvės taisyklė: tie, kas skundžia policijai, ilgai negyvena. Be to, Nikas ketino pats atsiskaityti ir nenorėjo, kad Alaną ir jo grupę saugotų kalėjimo sienos, kai leisis jų medžioti.

Šis reikalas turi būti sutvarkytas „draugų“ rate.

– Kaip sakoma filmuose ir televizijos laidose: viskas vyko per greitai…

– Apmaudu, kad į tave šovė, – užjautė Nekoda. – Dabar aišku, kodėl nemačiau tavęs mokykloje.

Nikas pastatė ausis. Nekoda jo ieškojo? Vyruti, dėl tokios naujienos mielai sutikčiau vėl gauti kulką. Vos susitvardė neišsiviepęs kaip kvailys.

Nekoda palinko arčiau.

– Džiaugiuosi, kad likai gyvas ir dabar gerai jautiesi.

– Aš taip pat. Jei būčiau miręs, mano ateities planai tikrai būtų buvę sujaukti. – Nikas pasistengė kuo meiliau nusišypsoti Nekodai, tada pakeitė pokalbio temą. – Čia dirbi?

– Savanore, – atitarė Nekoda. – Dukart per savaitę, – patikslino. – Man sakė, kad stojant į universitetą toks darbas teikia privalumų.

Tai bent, ji jau rūpinasi ateitimi! Nikas pasijuto esąs tinginys.

– Juk mes dar tik devintoje klasėje.

Nekoda gūžtelėjo pečiais.

– Taip, bet nuo šiol, iki baigsime mokyklą, svarbūs kiekvieni metai. Viskas, ką darome, nulems, ar įstosime ir kur įstosime. Todėl aš ir stengiuosi.

– Dieve, kalbi kaip mano mama.

– Atleisk.

Nekoda žaviai suraukė nosytę. Nežinia kodėl Niko skrandis susitraukė, o skruostai nukaito. Jei taip bus ir toliau, galės pasisiūlyti naktį šviesti vietoj švyturio.

– Gal atnešti ko nors atsigerti? – paklausė mergina. – O gal ledo? Jei nori paskaityti, vežimėlyje turiu žurnalų ir knygų.

– Dėl „Nintendo“ padaryčiau bet ką.

Nekoda nusijuokė.

– Deja, vežimėlyje „Nintendo“ neturiu. Atleisk.

– Gal turi mangą?

– Mangą? – Mergina suraukė kaktą. – Kas tai?

Velnias. Vargu ar verta tikėtis, kad ir ji domisi neįprastais dalykais.

– Tai japoniški komiksai.

– Ne, dar kartą atsiprašau. Bet turiu komiksų apie žmogų-šikšnosparnį ir žmogų-vorą. Gal domina?

– Būtų puiku. – Šios knygelės plonesnės už mangą, bet jas vartydamas Nikas užmuš bent kelias minutes. – Gal turi mokslinės fantastikos knygų?

– Turime porą „Kopos“ dalių.

– Šitos labai tiktų.

Nekoda nusišypsojo.

– Netrukus grįšiu, – pasakė ir kraipydama klubus išėjo iš palatos.

Nikas žvelgė jai įkandin. Tokia eisena turėtų būti draudžiama, kai kuriose valstijose galbūt jau uždrausta. Nekoda labai graži. Jos plaukai kažin kokie ypatingi, ir Nikui knietėjo juos paliesti. Jie atrodo švelnūs, glotnūs. Tikriausiai ir maloniai kvepia.

Kaip ir jos oda.

Ką tu sau galvoji? Ji ne tavo nosiai…

Tokios mergaitės nedraugauja su nevykėliais pimpiais, apiplėšinėjančiais turistus. Tokios kaip ji draugauja su sportininkais, išteka už advokatų ar chirurgų.

Nikas galėjo tik įsivaizduoti, kokia buvo jos vaikystė: su tarnaitėmis, privačiomis mokytojomis ir gimtadienių šventėmis, per kurias įteikiamos dovanos, įvyniotos ne į ranka išpaišytus maisto prekių maišelius. Nekodos tėvai tikriausiai numirtų sužinoję, kad duktė bendrauja su tokia padugne kaip jis.

Nekoda sugrįžo.

– Štai, – padavė Nikui krūvą knygų ir komiksų knygelių.

Nikas nusišypsojo.

– Ačiū.

– Nėr už ką. – Mergaitė atsitraukė nuo lovos. – Ką gi, man metas. Turiu aplankyti kitus ligonius. Poniai O’Mali pažadėjau šiandien sužaisti kortomis.

Oho, ji tikrai miela.

– Gerai. Ačiū, kad užėjai, ir už knygas.

Nekoda linktelėjo.

– Laikykis.

– Tu taip pat.

Ir ji išėjo. Nikas atsiduso. Jį siutino, kad priverstas čia kiurksoti, bet labiausiai niršo dėl kitko. Kad ir kiek girtųsi ar apsimetinėtų, jis niekada nebus vertas tokios mergaitės kaip Nekoda. Viskas bus kaip buvę. Ji grįš į gražius savo namus, o Nikas paršliauš į srutų duobę, kurioje gimė.

Stengdamasis nesikrimsti dėl dalykų, kurių negali pakeisti, Nikas atsivertė knygą ir ėmė skaityti.

Nikas atsiduso, pasivartė ir staiga pabudo pajutęs, kad krinta iš lovos. Sumirksėjęs ir atmerkęs neaptvarstytą akį pamatė, kad vis dar yra ligoninėje. Vienas.

Dieve, kaip visa tai įkyrėjo! Apmaudu, kad nusnūdo tik porą valandų. Ketindamas nuo padėklo paimti kitą knygą jis ištiesė ranką ir suakmenėjo. Ant padėklo gulėjo maža dėžutė.

Suraukęs kaktą Nikas pasiekė dėžutę ir ją atidarė. Tai buvo rausvas „Nintendo“ kompiuteriukas ir raštelis.

Atleisk už spalvą. Rausva – mano mėgstama. Bet viliuosi, kad žaidimai padės tau neišprotėti ir nekils noras žudyti. Pati kaip nors išsiversiu be jų kelias dienas, užtat tu galbūt neprarasi proto.

Linkiu kuo greičiau pasveikti.

Kodė.

Nikas spoksojo į raštelį ir juto, kaip užplūsta jausmų banga. Dar niekas nėra buvęs jam toks malonus. Kompiuteriuke buvo pilna žaidimų – ir klasikinių, ir strateginių, ir su šaudymais.

Kodė – tikra šaunuolė. Nikas susijaudino.

Paėmė kompiuteriuką. Nežinia kodėl staiga pasirodė, kad Kodė yra šalia. Kompiuteriukas – labai asmeniškas daiktas, jis – lyg žmogaus dalis. Pradedant spalva ir baigiant lipdukais. Asmeniškumas tarsi sklinda iš vidaus, dėl to jis saugomas ir neduodamas kitiems.

O štai Kodė paskolino jam savo žaidimus.

Nedaug kas taip pasielgtų. Šaunuolės, panašios į Kodę, – tikrai ne. Matyt, Kodė išprotėjusi.

Galbūt tu jai patinki?

Nuo šios minties Nikui kraujas užvirė gyslose. Ar tai įmanoma?

Ji pavojinga. Venk jos, – galvoje pasigirdo bauginantis balsas. Nikas susiraukė. Perspėjimas skambėjo beveik demoniškai. Po velnių, kas čia dedasi?

– Iš nuobodulio imu kraustytis iš proto.

Tik beprotis vengtų tokios mielos ir gražios mergaitės kaip Kodė.

– Ar jis paėmė kompiuteriuką?

Pajutusi, kaip suvirpa oras, Nekoda įsitempė. Gerai pažįstama galia buvo kone apčiuopiama.

Sraoša. Jos vadovas ir patarėjas.

Nekoda užrakino sandėlio duris, kad niekas iš ligoninės personalo netyčia neužeitų ir nepamatytų Sraošos silueto. Vadovas buvo gražus, aukštas ir grakštus. Žvelgti tiesiai į jį buvo sunku, nes regėjosi labai galingas. Aplink jį virpėdama švytėjo ryškiai geltona aura. Ilgi šviesūs plaukai draikėsi ant pečių. Sraoša prisimerkęs pažvelgė į Nekodą… Primerkęs akis, kurių neturėjo. Veide žiojėjo tik padūmavusios juodos ertmės, kurios ir gąsdino, ir keistai jaudino.

– Aš perdaviau, – sušnibždėjo Nekoda.

Nikui nė į galvą neateis, kad „Nintendo“ kompiuteriukas, jei tik bus netoli vaikinuko, leis Nekodai jį stebėti.

Sraoša linktelėjo.

– Ką apie jį manai?

Nikas jaunesnis už malachijus, su kuriais kovoja Nekoda. Nekaltesnis. Netgi mielas.

Nesileisk jo sugundoma.

Šito tikrai nebus.

– Jis… – Mergina atsargiai rinko Niką apibūdinantį žodį. – Kitoks.

– Manai, tai jis?

– Nežinau.

Nuo neatmenamų laikų jie ieško tinkamo malachijo. Tokio, kuris sukiltų prieš jį pagimdžiusias tamsiąsias jėgas ir drauge kovotų prieš Šaltinį. Tada Nekoda galėtų išlaisvinti savo brolius.

Tačiau iki šiol jiems nesisekė – neteko visų malachijų, kuriuos mėgino išgelbėti. Nė vienas nesugebėjo įveikti savyje slypinčios tamsos. Bet dėl to negalima jų kaltinti. Malachijai gimę kelti skausmą ir valdyti pačias tamsiausias jėgas. O Nekoda gimusi tarnauti šviesai.

Nikas dar jaunas ir nė nenutuokia, kas tai yra. Bet Nekoda puikiai žino, kokiam smurtui jis sukurtas.

Ir tai kėlė jai siaubą.

– Meniara tvirtina, kad galime jį išgelbėti.

– Jiedu per daug artimi, – nusišaipė Sraoša. – Be to, ji nežino, kas jis toks.

Gal ir taip. O štai Nekoda neprisirišusi prie vaikinuko.

– Nesibaimink. Jo žavesys manęs neapakino.

– Žiūrėk, kad ir tu netaptum auka. Atmink: tai tik viena iš jo galių, o jų jis turi daugybę. Šios galios veikia ne tik mirtinguosius, bet ir nemirtinguosius. Juk matei, blogis jau pradeda jį gundyti, o bręstant tai tik stiprės.

Nekoda prisiminė, kaip klostėsi įvykiai iki tos dienos, kai buvo šauta į Niką, ir jai suspurdo širdis.

– Jis nenuskriaudė senukų.

– Šį kartą nenuskriaudė. Tačiau po šio įvykio – po smurto prieš kitą žmogų – nuo grandinės buvo paleistas jo Tamsusis Magas. Dabar šios jėgos vienijasi, kad išmokytų vaikinuką baisių dalykų. Ar jauti?

Taip. Tai buvo justi visur, ir Nekodai nugara perbėgo šiurpuliukai. Kiekvienas malachijas turi išklausyti dešimt pamokų ir kaskart tampa vis stipresnis.

Pabaisiškesnis.

Tos pamokos pavers Niką blogio įrankiu. Jis ims persekioti Nekodą ir jos artimuosius, baisios kančios laukia kiekvieno, kuris tik su juo bendraus.

Pirmoji pamoka – nekromantija, arba juodoji magija. Tai ne tik bendravimas su mirusiaisiais, bet ir prikėlimas iš mirusių, ir jų kontrolė.

Vis dėlto kad ir kaip Nekoda stengėsi, niekaip negalėjo įsivaizduoti malachiju tapusio Niko, bejausmio ir galingo.

Kartą jau suklydai šitaip manydama.

Nekoda net krūptelėjo – prisiminė Niko tėvą ir kaip smarkiai ji tada suklydo. Jeigu būtų puolusi kaip liepta, būtų išgelbėjusi gyvybę daugeliui žmonių.

Tavyje esanti šviesa nori tikėti kitų žmonių gerumu. Net malachijų. Nekoda pasigailėjo seno malachijo, o šis spjovė jai į veidą ir pasirinko blogį.

Kad ir kas atsitiktų, Nekoda niekada nebesielgs šitaip kvailai.

– Nesibaiminkite, Sraoša. Pasimokiau iš savo klaidų. Šįkart neapsiriksiu. Jei nepavyks jo pakeisti, aš jį nužudysiu.

– Tik neužmiršk šių žodžių. Nes vaikinas stipresnis už savo tėvą, o jį moko Tamsos medžiotojai. Nepavykus patraukti mūsų pusėn, jis mus sunaikins.

Ir Nekoda bus kalta dėl žmonijos žūties.

4 SKYRIUS

– Sveikas sugrįžęs namo, Nikai.

Nikas atsimerkė ir pamatė, kad yra varganoje savo svetainėje, o priešais stovi teta Meniara. Rankose ji laikė tikrą, parduotuvėje pirktą šokoladinį tortą. Ant jo buvo išvedžioti žodžiai, kuriuos teta ką tik ištarė. Niką apstulbino negausus būrelis susirinkusiųjų, kartojančių Meniaros žodžius.

Tai bent…

Mirksinčioje žvakės šviesoje spindėjo Meniaros, smulkutės kaip ir Niko motina, glotni šokolado spalvos oda. Platus geltonas aplink galvą apvyniotas šalis, krintantis ant pečių, gobė garbanas ir buvo gerai matyti dailus veidas. Jos kaimietiška palaidinė, sukišta į ryškų oranžinį sijoną, siekiantį kulkšnis, irgi buvo geltonos spalvos. Ant abiejų rankų teta mūvėjo plonas sidabrines apyrankes. Kai ji pakreipė tortą, kad Nikas pamatytų dailų užrašą, apyrankės sužvangėjo.

– Tai – tavo mėgstamiausias, cher4. Labai džiaugiamės, kad grįžai namo.

Nikas pažvelgė į tetą, į motinos koleges šokėjas, atėjusias į vakarėlį, ir išraudo. Čia buvo ir du klubo tvarkdariai – Džonas ir Gregas.

Visi plojo ir šypsojosi, bet Nikas pasijuto nesmagiai dėl perdėto jų dėmesio ir sveikinimų, esą pasielgė kaip tikras didvyris. Nežinia kodėl jautėsi esąs apgavikas.

Meniara pastatė tortą ant stalo priešais Niką.

– Na, cher, užpūsk žvakutes, kol jos nesudarkė gražuolio torto.

Nikas visada su malonumu klausydavosi tetos kalbos, tos melodingos kreoliškos tarmės. Teta Menė, kaip ją vadino, buvo burtininkė, pribuvėja, Niko krikštamotė ir geriausia motinos draugė.

Tai ji padėjo Nikui atkeliauti į šį pasaulį, ji priglaudė Niko motiną, kai tėvai išmetė ją iš namų. Teta Menė prižiūrėdavo Niką, kai jis buvo per mažas kartu su mama eiti į klubą. Vien už tai Nikas dėl jos padarytų bet ką.

– Ačiū visiems, – sumurmėjo jis ir priėjo prie torto užpūsti žvakučių.

Motina stovėjo jam už nugaros, uždėjusi ranką ant sveiko peties.

– Mes visi tavimi labai didžiuojamės, kūdiki.

– Tikrai, – patvirtino Gregas, dramblotas vyras ilgais rudais plaukais ir raupuotu veidu. Jis žengė prie Niko ir įteikė jam dėžutę. – Klube tau surinkome kolekciją. Tikiuosi, patiks.

Toks dėmesys Niką sujaudino. Tai labiau panėšėjo į gimtadienį nei į sutiktuves grįžus iš ligoninės.

Nikas atplėšė pakuotę. Dėžutėje rado vaizdo žaidimą „Gatvių kovotojas“ ir medvilninius marškinėlius su užrašu „NIKAS GOTJĖ. ŠIANDIENOS SUPERDIDVYRIS“.

Nikas neišdrįso pasakyti neturįs žaidimų kompiuterio. Juolab prasitarti, kad pasielgė visai ne didvyriškai, o tik stengėsi ištaisyti siaubingą klaidą.

– Dėkoju visiems. Išties labai ačiū.

Tifani šmurkštelėjo pro Gregą ir iš dėžutės išėmė voką.

– Pamiršai jį.

Nikas padavė dėžutę mamai, tada paėmė voką, tik negalėjo jo atplėšti, nes kairė ranka vis dar buvo įtvare.

Jam pagelbėjo Meniara.

– Štai, vaikeli.

Nikas išsižiojo – Meniara rankoje laikė penkis dvidešimties dolerių banknotus.

– Kam tie pinigai?

– Į tavo studijų fondą, – šypsodamasi paaiškino Tifani. – Čia nedaug, bet manyk, jog tai kompensacija už praleistas darbo dienas, kol buvai ligoninėje.

Nikas pažvelgė į mamą. Toji dėkinga šypsojosi. O jis pats nesijautė dėkingas. Priešingai, pasijuto nesmagiai, žinojo, kaip sunkiai tie pinigai uždirbti.

– Neimsiu, negaliu.

– Paimk, – sušnarpštė Džonas. – Neversk manęs įkrėsti tau į subinę ir grąžinti į ligoninę, snargliau. Pasakyk „ačiū“ ir nesumanyk išleisti narkotikams ar pigioms moterims. Aš žinau, kur dėčiau pinigus būdamas tavo amžiaus, bet mes visi tave auklėjame taip, kad būtum geresnis.

Nikas nesumojo, ką atsakyti.

– Ačiū. Tikrai esu dėkingas.

Tada kažkas paleido grupės „Aerosmith“ dainą „Eik šiuo keliu“, ir vakarėlis prasidėjo. Nors mažame butelyje buvo ankšta, šokėjos buvo įpratusios prie siauros pakylos klube, tad rangėsi iš širdies; nuo tų judesių Nikas išraudo taip, kad veidas švytėjo tarsi neoninė reklama.

Jis įkišo pinigus į stiklainį, kurį laikė virtuvėje po plautuve; tuo metu mama ir Meniara pjaustė ir visiems dalijo tortą.

– Kaip jautiesi, vaikeli?

Teta padavė jam gabalėlį torto ir plastikinę šakutę. Nikas dėkodamas linktelėjo.

– Gerai, tik esu pavargęs.

Meniaros žvilgsnis buvo kažin koks keistas, ir Nikui parūpo, ar teta moka skaityti jo mintis. Jis prietaringai išsigando.

– Mama man sakė, kad dirbsi Kirijanui Hanteriui. Ar tikrai?

– Taip. Turiu jam atidirbti už apmokėtą ligoninės sąskaitą.

– Tada būk atsargus, Nikolai. Šis žmogus…

– Blogas? – užbaigė mintį Nikas.

Meniara nusijuokė ir ranka perbraukė vaikinui per plaukus.

– Ne, nėra blogas. Tačiau jam dirbdamas, manau, pasikeisi. Tikiuosi, į gera. Tiesiog norėjau pasakyti: labai atsargiai mokykis iš kitų ir ne bet ką įsileisk į savo gyvenimą.

Bejausmis tetos tonas privertė Niką suklusti. Daugybę dalykų Menė žinodavo iš anksto, jiems dar nė neįvykus. Jos aiškiaregystei nebuvo lygių.

– Ar vėl prabilo tavo piktosios aiškiaregiškosios galios?

– Galbūt tai tik piktoji apsauga, nes per uoliai stengiuosi tave apginti, – atsakė teta, bučiuodama jį į antakį. – Būk geras berniukas, Nikolai. Visada.

– Žinoma, būtinai.

Nikas tikrai neketino tapti blogu; kai paskutinįkart pasielgė blogai, tai neišėjo jam į naudą. Buvo peršautas petys, ir dabar, kol ranka visiškai sugis, kelis mėnesius teks kęsti skausmingas gydomąsias procedūras.

Patikėk, daugiau to nebus. Kai Nikas kitą kartą sutiks Alaną ir jo grupę, luošiais taps jie. Nes aš taip giliai sugrūsiu pėdą jiems į subinę, kad jie raugės batų oda.

Arba, jei kalbame apie pigius Niko batus, raugės dirbtine medžiaga, kad ir kaip ji vadintųsi.

Nikas susiraukė. Nuėjo prie mamos ir Tifani. Oras keistai dvelkė šalčiu – vaikinui net dilgčiojo kaklą.

Nuvijęs niūrias mintis šalin Nikas suvalgė tortą, tada prisijungė prie svečių, kurie vis dar leido aštuntojo dešimtmečio dainas. Dieve, ar negalėtų groti mūsų dešimtmečio muzikos? Kodėl senimas pasirenka kaip tik tokią?

Gerai dar, kad ne disko.

Vakarėlis tęsėsi neilgai – mama baiminosi, kad Nikas pervargs. Svečiai po vieną išsiskirstė, ir netrukus namie liko tik Nikas, mama ir Menė.

Mamos raginamas Nikas nuėjo gulti, o moterys sutvarkė kambarį. Vaikinas jau buvo beužmiegąs, kai priėjo mama.

– Ar esi nusiteikęs rytoj grįžti į mokyklą?

Vargu. Grįžti į mokyklą ir susidurti su tais kvailiais mutantais Nikas pageidautų po kelerių dešimtmečių.

Tačiau mamai to nepasakė. Būk vyras, Nikai, ir priimk iššūkį.

– Manau, taip.

– Gerai. Bet jeigu blogai jautiesi, pasakyk. Tu dar nepasveikai, o aš nenoriu, kad persitemptum.

Teisybė, bet Nikas taip atsiliko moksle, kad vargu ar pasivys kitus. Dar kelios dienos, ir teks kartoti visų mokslo metų kursą.

Pirmiau nužudykite mane.

Motina nubraukė vaikinui plaukus nuo kaktos ir palietė antakį – tikrino, ar nekarščiuoja.

– Ponas Hanteris sakė po pamokų atsiųsiąs automobilį, jis nugabens tave į Hanterio namus. Tas ponas man pažadėjo kol kas tik supažindinti tave su darbu, sakė neversiąs per sunkiai dirbti. Ar tinka?

Nikas atsakė kaip visada:

– Manau, taip.

Mama užvertė akis.

– Gerai jau, ilsėkis. O jei ko prireiks, pasakyk. Ak, tiesa, gėles, kurias tavo draugai Buba ir Markas atsiuntė į ligoninę, pastačiau priemenėje. Namie jos nelabai tiko. Draugai šiek tiek persistengė.

Persistengė? Galima sakyti ir taip. Iš tiesų Buba atsiuntė visą medį. Ir raštelį.

Nuo ligoninių mane pykina, nebent aš pats esu ligonis. Atleisk, vaikeli, kad neaplankėme. Linkime greitai pasveikti. Kitąkart atmink, kad… paspausti reikia du kartus.

Buba ir Markas

Nikas palaukė, kol mama išeis, tada užtraukė „duris“. Pasitrynė skaudamą akį. Girdėjo mamą kalbant su Meniara, bet nekreipė dėmesio – kol neišgirdo minint savo vardo.

– Kaip manai, ar po šios maišaties vaikas nenustos augęs?

Meniara nusijuokė.

– Ne, chère 5. Tavo berniukas užaugs dailus ir aukštas vyras. Pažadu.

– Nė nežinau. Mano tėtis buvo siaubingai mažo ūgio. Vos metro šešiasdešimties. Na taip, Nikas jau dabar yra aukštesnis, bet mirtinai bijau, kad nustos augęs ir liks neūžauga kaip aš.

– Tai dėl to, kad esate kadžunai6, vaikeli. Jūs ir turite būti žemaūgiai. Būtų neįprasta, jei būtų kitaip. Tačiau Adarijanas – aukštas, gražus vyras, ir berniukas užaugęs atrodys kaip tėvas. Patikėk.

Išgirdus šiuos žodžiui, Nikui sustingo kraujas.

Adarijanas Malachijas – jo tėvas. Ir tikras pabaisa. Vos paminėjus jo vardą, Nikui prieš akis iškilo stambus milžinas kalinio drabužiais, tatuiruotu kūnu. Kiek Nikas pamena, šis vyras tik urzgė ant visų ir stumdė visus, kas tik prie jo prisiartindavo, taip pat ir mamą.

Jo tėvas – retas egzempliorius: piktas, nuožmus, šiurkštus. Nikas džiaugėsi, kad mama už jo neištekėjo ir nedavė Nikui jo pavardės. Nors seneliai Gotjė nenorėjo turėti nieko bendra nei su Niku, nei su mama, jų pavardė vaikinui patiko labiau nei Adarijano.

Malachijas. Po galais, ta pavardė net skamba bjauriai. Fui.

– Geriau būsiu mažo ūgio, storas ir bjaurus, nei panašus į tą vyrą, – garsiai, kad išgirstų mama ir teta, pareiškė Nikas.

Motina atsiduso.

– Tas vyras – tavo tėvas. Be to, jaunuoli, turėtum miegoti, o ne klausytis mūsų pokalbių.

Kurgi ne. Ypač kai Niką nuo jų skiria tik plona mėlyna antklodė.

– O judviem nederėtų apkalbinėti manęs man girdint. Visada sakydavai, kad tai nemandagu.

Mama ir teta nusijuokė.

– Miegok, Nikai.

„Miegok, Nikai“, – be garso pakartojo vaikinas. Tą paliepimą lengviau ištarti nei įvykdyti. Užmigti buvo sunku dar ir dėl to, kad nustojo veikti vaistai ir petys vėl tvinkčiojo. Bet Nikas nenorėjo gerti vaistų. Nuo jų tik apsvaigsta ir blogai jaučiasi. Verčiau kęs skausmą, nei bus zombis.

Be to, jei elgtųsi kaip zombis, Buba pamanytų, kad Nikui prasidėjo haliucinacijos, ir jį nušautų.

Pirmoji taisyklė, berniuk: pirma šauk, paskui klausk.

Antroji taisyklė: dėl visa pikta gaiduką paspausk du kartus. Geriau būti saugiam nei paskui gailėtis.

Prisiminęs Bubos taisykles, Nikas nusišypsojo. Žvelgdamas į dėmėtas lubas ėmė galvoti apie tai, kokios kančios rytoj laukia mokykloje.

Raukydamasis iš skausmo, iš priekinės kišenės išsitraukė Nekodos „Nintendo“. Nežinia kodėl vien liesdamas kompiuteriuką pasijusdavo geriau. Tarsi kažkas juo rūpintųsi.

Ar tai labai kvaila?

Jis įjungė žaidimų kompiuteriuką ir išjungė garsą. Mama nė nenutuokia, kad jis turi „Nintendo“. Sužinojusi tikriausiai pasiustų. Gaila, kad žaisti Nikas gali tik viena ranka. Bet jam patiko turėti šį prietaisėlį – jautėsi esąs ypatingas. Tarsi būtų susijęs su nežinia kuo paslaptingu.

Pavyzdžiui, galbūt merginai jis labai patinka? Ir ne tik kaip paprastas draugas.

O, kad Nikas išdrįstų pakviesti ją po pamokų valgyti bandelių su įdaru! Tačiau kol kas jam tepavyko padėkoti Nekodai, kad aplankė ligoninėje. O ji lankydavo kaskart, kai būdavo jos pamaina. Šitų vizitų Nikas laukė tarsi mirštantis iš bado elgeta, kuris tik kartą per dieną gauna pavalgyti.

Vyruti, ne taip paprasta sukaupti drąsą ir paprašyti Kodės ko nors labai asmeniško. Nikas nenorėjo būti atstumtas, puikiai suprato: trokšti danguje raškyti žvaigždes – nevalia. O Kodė juk – žvaigždė. Ryški, tobula žvaigždė, kuriai prisiartinus Nikas visada juokiasi.

O Nikas – nevykėlis. Jei nenori būti nušautas, priekin nelįsk. Gana to, kad iš Niko šaiposi klasės draugai, tad leistis pažeminamas dar ir Kodės jis neketina. Jam, galima sakyti, pasisekė – mergina teikėsi pasikalbėti ligoninėje. Bet rytoj ji, be jokios abejonės, elgsis kaip visi kiti turtingi vaikai: apsimes nematanti Niko.

Nikas atsiduso. Ir kaip jis drįsta tikėtis, kad Kodė su juo kur nors eis?

Vaikinas išjungė „Nintendo“ ir įsidėjo į kišenę. Rytoj jam vėl teks susidurti su pabaisa direktoriumi ir mokyklos kretinais. Kad ištvertų, būtina pailsėti.

Galbūt praverstų ir pora ugniasvaidžių.

Nikas valgė tortą, kurį buvo pasilikęs pusryčiams. Staiga krūptelėjo – kažkas pabeldė į duris. Nuo tada, kai mama ir jos draugės, išskyrus Meniarą, ėmė dirbti iki paryčių, ankstyvų lankytojų nebūdavo.

Mama nuėjo atidaryti durų. Jie gyveno neramiame rajone, tad Nikas manė, kad atvyko farai pasiteirauti apie kažką, kas įvyko jiedviem su mama miegant.

Tačiau tai, ką išvydo, sujaudino iki širdies gelmių.

Tarpdury stovėjo Brina Adams. Ji buvo pasipuošusi dailia mėlyna suknele ir kremo spalvos megztiniu, plaukai surišti nėriniuotu kaspinu, kad nekristų ant veido. Mergaitė atrodė kaip angelas. Tokioms ne vieta sumautoje skylėje, kurią Nikas vadina savo namais.

– Labas, ponia Gotjė. Aš – Brina, Niko klasės draugė. Tai aš atnešdavau Nikui į ligoninę namų darbus ir palikdavau registratūroje. Šiandien pirma diena, kai Nikas eis į mokyklą, tad mudu su broliu nutarėme jį pavėžėti… Jei neprieštarausite.

Motina prasižiojo ir vėl užsičiaupė – Brinos pasiūlymas ją apstulbino ne mažiau negu Niką. Atsigręžusi ji pažvelgė nustebusiam sūnui į akis.

– Ar pažįsti Briną?

Nikui veidą išmušė raudonis. Jis gėdijosi apleistų savo namų ir neabejojo: tokių baisių Brina nėra mačiusi. Be to, buvo gėda dėl pusnuogės motinos, stovinčios tarpdury. O ir jos veido išraiška buvo keista, Nikas nesuprato, ką tai reiškia.

– Hm… Taip.

– Ar nori, kad jie nuvežtų tave į mokyklą?

– Manau, taip.

Tai buvo standartinis Niko atsakymas, kai dvejodavo.

Jis pakėlė nuo grindų savo kuprinę ir norėjo užsimesti ant sveiko peties, bet nespėjo – kuprinę pačiupo Brina.

– Duok man. Tavo petys sužalotas.

Nikas sugriebė kuprinę ir išplėšė merginai iš rankų.

– Ne, ačiū. Neleisiu, kad mergaitė neštų mano daiktus. Taip nedera.

Be to, Nikas atrodytų paskutinis menkysta.

Brina lyg ir norėjo prieštarauti, bet tik linktelėjo, tada atsitraukė ir atidavė Nikui nudrengtą sulopytą kuprinę.

Priėjo mama ir atlenkė marškinių apykaklę. Jos nuomone, šitie mėlyni havajietiški marškiniai labai dailūs. Na, bent jau ne tokie šlykštūs kaip anie ir nešviečia tamsoje.

– Geros dienos, kūdiki.

Taigi… Tetrūko, kad atsiraugėtų. Labiau sumenkinti Niko vyriškumo turbūt neįmanoma.

Nikas tylėdamas paskubomis apkabino motiną – jo orumas vis tiek jau pamintas, ir nusekė paskui Briną. Lauke, naujutėlaičiame juodame „Lexus“ visureigyje, laukė jos brolis.

Sužavėtas Nikas švilptelėjo. Pasivėžinimas bus nepadoriai malonus.

– Žinai, toks automobilis mūsų kvartale… Žmonės manys, kad esate narkotikų prekeiviai.

Brina nusijuokė, atidarė priekines dureles ir pasitraukė į šalį, kad Nikas galėtų įlipti. Bet vaikinas žengė prie galinių durelių.

– Nenori sėdėti priekyje? – nustebo Brina.

Nikas tylėdamas įlipo į automobilį, įsitaisė gale, užtrenkė dureles ir tik tada atsakė:

– Neįsižeisk, bet tavo brolio aš nepažįstu. Ir nenoriu, kad kas nors kvailai apie mus galvotų. Ir apskritai, kodėl jūs čia atvažiavote? Kaip sužinojote, kur gyvenu?

Brina atsisėdo greta brolio ir užsisegė saugos diržą.

– Mums pasakė Kirijanas. Tai jis liepė man nešti tau į ligoninę namų darbus, kad neatsiliktum moksle.

Nikas suakmenėjo.

– Kas?

– Kirijanas, – atsakė mergina. – Tavo naujasis viršininkas. Jis – senas mūsų šeimos draugas, ir tu kartkartėmis matysi mus jo namuose. Jis paprašė nuvežti tave į mokyklą ir tavim pasirūpinti, ką mes ir darome. Beje, čia mano brolis Tedas. Tedai, pasisveikink su Niku.

– Labas, – ištarė Tedas, išsukdamas į gatvę.

Nikas užsisegė saugos diržą. Sėdėdamas dairėsi tai į Briną, kuri atsigręžusi žiūrėjo į jį, tai į jos brolį, nekreipiantį į juos dėmesio, mat susikaupęs yrėsi gatve per rytinę spūstį. Po velnių, Tedas labai panašus į Briną, tik aukštesnis ir plaukuotesnis.

Iš Brinos akių sklido šiluma, bet tai vis tiek nė iš tolo neprilygo Kodės žvilgsniui. Brina graži, o Kodė žavi.

– Tau patiks dirbti pas Kirijaną. Jis šaunuolis.

– Gali būti.

Brina nusišypsojo.

– Kaip tavo petys? Ar džiaugiesi, kad grįžti į mokyklą? Ar fizioterapijos procedūros iš tiesų skausmingos? Ar atlikai visus namų darbus, kuriuos tau buvau palikusi? Matematikos užduotys tikrai sunkios, bet jei tau reikia repetitoriaus, rasim ir mus pasivysi.

Brinos klausimų ir komentarų kruša Niką suglumino. Mergina neleido jam nė įsiterpti.

– Ar rytais tu visada tokia šneki?

Tedas prapliupo kvatoti.

Brina išraudo, plekštelėjo broliui per ranką.

– Liaukis.

Tedas išsiviepė.

– Smagu žinoti, kad ne mane vieną erzina tavo rytinis pasipūtimas. Juk sakiau: vyrai negali to pakęsti.

Niko skruostai ir vėl iškaito. Jis nenorėjo įžeisti Brinos.

– Tu manęs visai neerzini, Brina. – Tiesą sakant, mergaitė jam labai patiko. – Tiesiog nesu pratęs, kad tokie žmonės kaip tu kalbėtų su manimi ir rodytų susidomėjimą. Tai mane šiek tiek gąsdina. Jaučiuosi tarsi patekęs į alternatyvią realybę ar panašiai. Jei ir toliau taip kalbėsi, pradėsiu dairytis Meškėnų Miesto autobusiukų ar dar ko nors.

Brina suraukė kaktą.

– Kokių meškėnų?

Tedas prunkštelėjo.

– Tai iš žaidimo „Įsišaknijęs blogis“, kvaiša. – Jis pažvelgė į galinio vaizdo veidrodėlį. – Atleisk jai, Nikai. Ji nemėgsta žaidimų, tik plepa telefonu su savo tuščiagarbėmis, egocentriškomis draugėmis.

Brina įsižeidusi piktai dėbtelėjo į brolį.

Nikas tuoj ėmė sau priekaištauti. Ir kas mane traukė už liežuvio? Koks aš kvailys! Juk sėdi puikiausiame automobilyje, kokį tik yra tekę matyti, važiuoja į mokyklą su viena gražiausių savo klasės mergaičių, be to, tikrai padoria – o ją įžeidė.

Niekada neturėsiu merginos. Esu per kvailas.

Negana to, Tedas sustojo prie puikaus namo ir papypseno.

Netrukus atsivėrė pagrindinės durys ir pro jas išbėgo Keisė Vuds. Ji vilkėjo juodos ir aukso spalvų sportinės komandos palaikymo grupės uniforma, aptempta, išryškinančia visus apvalumus. Keturiolikmetė – o šitiek apvalumų… Kitos klasiokės tiek neturi. Ilgi tamsūs banguoti merginos plaukai, kad nekristų ant veido, buvo apjuosti juodos ir aukso spalvų lankeliu.

Pribėgusi prie automobilio Keisė plačiai nusišypsojo.

Po galais…

Keisė – geriausia Brinos draugė. Kol Nikas nepažinojo Kodės, Keisė buvo vienintelė visoje mokykloje, dėl kurios jis buvo pasiryžęs parduoti sielą, kad tik ji taptų jo mergina. Deja, Keisei jis neegzistavo.

Keisė atidarė dureles – ir išsyk suraukė dailią nosytę. Iš padangių Nikas vėl nusileido ant žemės.

Brina sureagavo akimirksniu.

– Labas rytas, Keise. Pažįsti Niką?

Keisė pakreipė galvą tarsi mėgindama prisiminti ir akies krašteliu dirstelėjo į Niką.

– O turėčiau?

Tikrai, ir kodėl turėtum mane pažinoti? Juk kartu lankome tik keturias pamokas… Ir per jas Nikas sėdi tiesiai priešais Keisę ir jos draugę.

Vadinasi, esu beveik nematomas.

Galinio vaizdo veidrodėlyje Nikas pamatė, kaip Tedas išsprogina akis.

– Pavėluosime, Keise. Arba lipk vidun, arba uždaryk dureles ir grįžk į savo kiemą.

Priešiškas Tedo tonas nustebino Niką. Kokia stebuklinga tabletė daro Tedą atsparų Keisės išvaizdai?

Keisė piktai pažvelgė į Tedą, nusiėmusi įmetė į automobilį „Prados“ kuprinę, tada įlipo pati ir atsisėdo greta Niko.

Ir kodėl neatsisėdau priekyje šalia Tedo?

Kodėl, Dieve, kodėl?

Keisė piktai pažvelgė į Briną.

– Ar jis – naujokas? Ar kalba angliškai?

Brina sutrikusi dėbtelėjo į Niką.

– Pastaruosius trejus metus ir mes, ir Nikas lankome tą pačią mokyklą.

– Ak… Na, aš užsirašiusi tik į sustiprinto mokymo pamokas.

Nikas vos susilaikė neprunkštelėjęs. Kokia pasipūtėlė. O kas aš? Mokausi specialiųjų poreikių klasėje?

Jis staiga pasijuto atsidūręs autobuse į pragarą, kur jam jau rezervuota vieta.

Brina žiojosi kažką sakyti, turbūt norėjo užglaistyti nesusipratimą, bet Nikas tik mostelėjo ranka. Visai netroško, kad Keisė jį dar labiau sumenkintų.

– Tedai, ką manai apie šventuosius? – paklausė Brinos brolio.

Supratęs, kad Nikas pakeitė pokalbio temą, Tedas nusijuokė.

– Žinai, Gotjė, tu man vis labiau patinki.

– Taip, aš toks. Esu puerarija7 Gotjė.

Keisė nieko nesuprato, bet Brina sumetė, apie ką Nikas kalba. Matyt, ta puerarija, gajus vijoklis, užsisėjo jų namuose ir išplito po visą kiemą.

– Kas yra puerarija? – paklausė Keisė.

Tedas nieko jai neatsakė.

– Kas ten?..

Pažvelgęs pro langą Nikas pamatė prie mokyklos daugybę policijos automobilių. Stovėjo ir du greitosios pagalbos automobiliai, ir netgi gaisrinė.

– Kas čia vyksta?

Tedas papurtė galvą.

– Nežinau…

Keisės veidas nušvito.

– Gal nebus pamokų? Ačiū Dievui, nes nepadariau socialinių mokslų namų darbo.

Policininkai neleido pastatyti automobilio mokyklos aikštelėje. Rankos mostais paragino važiuoti kuo toliau nuo minios. Tedas nuvažiavo iki Karališkosios gatvės ir pastatė visureigį prie „Fifi Mahoni“ restorano.

– Reikia išsiaiškinti, kas čia vyksta.

Nikas buvo tos pačios nuomonės. Palikęs kuprinę visureigyje, kartu su Tedu ir mergaitėmis nužingsniavo prie mokyklos.

Moksleiviai būriavosi grupelėmis, kelis jų kamantinėjo reporteriai. Brina su Keise nuėjo pas drauges.

Nikas nusekė paskui Tedą. Šis patraukė prie panelės Pantal, stovinčios greta kitų trijų mokytojų.

– Ei, panele P.! – šūktelėjo Tedas. – Kas atsitiko?

Mokytoja iš lėto iškvėpė orą ir tik tada atsakė:

– Nepatikėsi… Brajanas Murėjus mėgino suvalgyti Skotą Morganą.

Nikas išpūtė akis. Ar jis gerai išgirdo?

– Ką? – aiktelėjo Tedas.

Panelė Pantal linktelėjo ir pamojo mokyklos vartų pusėn.

– Prieš suskambant skambučiui jie buvo valgykloje ir kuo ramiausiai valgė. Staiga Brajanas be jokios priežasties puolė Skotą, tarsi pasiutęs šuo įkando jam į ranką ir ėmė plėšti odą. Nieko panašaus nesu regėjusi. Tai siaubinga.

Tedas išsprogino akis. Pažvelgė į Niką.

– O kaip Skotas?

Klausimas buvo užduotas pačiu laiku: kaip tik tą akimirką iš mokyklos ant neštuvų išnešė Skotą; jį lydėjo du greitosios pagalbos medikai.

Nikas pasitraukė nuo Tedo ir mokytojų, norėjo pasiklausyti kitų pokalbių, išgirsti, ką reporterė kalba mobiliuoju telefonu. Panelė Pantal papasakojo Tedui tikrai ne viską.

– Sakau tau, Bobai, kažkas vyksta. Prisimink praėjusios nakties išpuolius, o dabar tai… Kiek rasi miestų, kuriuose per dvylika valandų šešis kartus pultų kanibalai?

Na, „Nerūpestingo storulio“ restorane į daug ką žiūrima pro pirštus. Tačiau net ir storiausias Naujojo Orleano gyventojas nevalgytų žmogienos.

Bent jau ne kasdien.

Antra vertus, ne už kalnų Helovinas. Jei ne farai, Nikas manytų, kad čia tik pokštas.

– Dabar tą vaikį apklausia. Regis, jis neteko proto. Turbūt pavažiavo stogas. Kad būtum matęs aukos ranką! Užpuolikas nuplėšė raumenis iki pat kaulo, o klasės draugai pasakojo, kad jis rijo žmogieną taip, tarsi būtų baisiai išalkęs. Kaip manai, ar tai nesusiję su magija?

Žinoma, kai tik atsitinka kas nors keista, kaltink gotus arba burtininkų bendruomenę, nes normalūs žmonės niekada neišeina iš proto.

Gal vertėtų priminti reporterei, kad garsus serijinis žudikas ir kanibalas Džefris Dameris netikėjo magija, o Brajanas iki šiol buvo normalus sportininkas, lygiai kaip kiti jo komandos nariai. Gal kiek bukesnis, bet paties tikriausio normalaus vaiko pavyzdys.

Kol nepamėgino suvalgyti Skoto…

Nikas pasitraukė nuo reporterės ir prisiartino prie greitosios pagalbos automobilio, į kurį kaip tik kėlė Skotą. Per tvarsčius jam iš rankos vis dar sunkėsi kraujas.

– Aš tik norėjau paimti jo pieno stiklinę, – kūkčiojo Skotas. – Juk galėjo pasakyti „negalima“ ir tiek. Kam graužti man ranką? Dieve, dabar jau negalėsiu mėtyti kamuoliuko. Neteksiu stipendijos, žinau. Mes niekada nelaimėsime valstijos čempionato. Teris nemoka mėtyti atsitūpęs. Viešpatie, varžybų sezonas baigtas. Kodėl? Kodėl jis tai padarė? Kodėl man?

Iš tiesų, kodėl?

– Ei, vaiki! Pasitrauk už užtvaros.

Nikas linktelėjo ir pakluso pareigūnui.

– Ei, Nikai! – pribėgęs šūktelėjo Frenkas Makdanielis. – Girdėjai, kas atsitiko? Brajenas valgė Skotą. Geras! Vyruti, gaila, kad nemačiau. Štai kaip esu nubaustas už tai, kad vėluoju į pamokas. Praleidžiu pačius įdomiausius dalykus.

Jam pritarė Džeisonas. Jis nusijuokė.

– Tikiuosi, tai, kas apsėdo Brajeną, neužkrečiama. Nenoriu, kad kas nors imtų mane kramsnoti arba kad aš ką nors užpulčiau. Jėzau. Mano mama vegetarė. Praėjusią vasarą ji man šešis mėnesius buvo uždraudusi išeiti iš namų vien dėl to, kad „McDonald’s“ suvalgiau sūrainį. Ar nutuokiat, kas manęs lauktų, jei suvalgyčiau žmogų?

Frenkas godžiai dėbtelėjo į grupelę žmonių, tarp kurių stovėjo Brina ir Keisė.

– Ak, vyruti, jei tai užkrečiama, norėčiau, kad užsikrėstų Keisė Vuds ir pultų mane. Jeigu reikėtų mirti, tai pageidaučiau būti suvalgytas komandos palaikymo grupės lyderės.

Džeisonui patiko Frenko humoras.

– Tikra teisybė. Užrašyk ir mane. Noriu būti Keisės kramtomasis žaisliukas.

Nikas pamatė Medogą Sent Džeimsą, savo laboratorinių darbų partnerį, ir nusigręžė nuo šmaikštaujančių bičiulių. Medogas stovėjo prie greitosios pagalbos automobilio ir kažką murmėjo sau po nosimi. Jis buvo kone tipiškas vėpla. Po prasegtais marškiniais vilkėjo juodus medvilninius marškinėlius su sportine simbolika. Jo šviesūs it peroksidu nubalinti plaukai buvo kirpti trumpai, o didelės mėlynos akys spoksojo pro akinius plonais rėmeliais.

Nikas žinojo, kad vaikino vardą reikia tarti „Medogas“, bet, kaip ir dauguma klasiokų, sakydavo: „Med Dogas“8. Tai Medogą visad erzindavo. O dabar vaikinas atrodė itin sudirgęs.

– Sveikas, bičiuli. Kaip laikaisi?

Išgirdęs klausimą, Medogas krūptelėjo.

– Hm, viskas gerai. Tai siaubinga, tiesa?

– Žiauriai.

Medogas linktelėjo.

– Negaliu patikėti. Tiesiog negaliu patikėti.

Nikas irgi negalėjo patikėti.

– Na, yra ir gera žinia. Šiandien per fizinio lavinimo pamoką tau nereikės nerimauti, kad Skotas ar Brajanas ims tave skriausti, – pasakė Medogui.

Prieš Nikui patenkant į ligoninę, Brajanas mūvėjo Medogo sportinėmis kelnaitėmis, o paskui, kai šios permirko prakaitu, privertė Medogą jas apsimauti.

Vulgaru ir bjauru.

Sudirgęs Medogas nieko neatsakė.

Staiga minioje pasigirdo riksmas, toks garsus, kad užgožė kitus balsus.

– Žmonės, sakau jums, tai zombio išpuolis. Z O M B I O. Zombio. Prasikrapštykite akis, žmonės, kol ne vėlu ir kol jis dar ko nors nesuėdė. Kita auka galite tapti bet kuris iš jūsų, galite atsidurti apokaliptiniame zombių valgiaraštyje. Paklausykite manęs ir apsirūpinkite amunicija. Šiandien kaip tik gaunu naują prekių siuntą.

Nikas atpažino tą balsą. Tik nebuvo pratęs girdėti taip anksti.

Tai šūkavo Buba Burdetas, „BBB“ parduotuvės savininkas.

Oho, Buba atsikėlė šitaip anksti – ir neužsiliepsnojo? Tik pamanyk. Nikas galėjo prisiekti, kad šis vyras – pusiau vampyras.

Buba buvo kone dviejų metrų ūgio, įdomus prasčioko ir goto mišinys. Tai patvirtino ir keista jo apranga: ant medvilninių marškinėlių su užrašu „Mirusiųjų aušra“ jis buvo užsitempęs raudonus flanelinius marškinius, mūvėjo apsmukusiais džinsais, bet avėjo puikiais juodais „DocMartens“ auliniais, puoštais raudonomis kaukolėmis. Trumpi juodi plaukai ir smaila ožio barzdelė teikė Bubai atgrasumo, bet vos tik praverdavo burną ir prabildavo sodria pietietiška tarme, tapdavo panašus ne į siaubūną, o į milžinišką pūkuotą pandą. Bent jau kai kasryt ramiai žiūrėdavo Opros šou9. Buba grasindavo, kad tam mulkiui, kuris išdrįs jam sutrukdyti žiūrėti laidą, kaipmat paleis žarnas.

Dėl pietietiškos tarmės daugelis per menkai vertino Bubą, o juk jo intelekto koeficientas buvo aukštesnis už maksimumą. Beje, Buba baigė Masačusetso technologijos institutą ir buvo vienas geriausių kurse, gavo du diplomus: kompiuterijos ir robotų technikos specialisto.

Dabar jis laikė „BBB“ parduotuvę, prekiaujančią ginklais ir kompiuteriais. Bubą galėjai pasamdyti, kad teisėtai ar neteisėtai įsibrautų į bet kurį pasaulio tinklalapį; o jei įsibrauti nepavyktų, Buba galėjo tiesiog nušauti tinklalapio savininką, ir jūsų kančių kaip nebūta.

Reporteriai paliko Bubą ramybėje ir pamėgino gauti interviu iš kitų moksleivių.

Buba išspjovė ant šaligatvio kramtomojo tabako gniutulą.

– Teisingai, trogloditai, nekreipkite dėmesio į tą, kuris vienintelis žino, kas čia vyksta. Kuris vienintelis žino, kaip išgelbėti dvokiančią, bevertę jūsų gyvybę. Panirkite į žiniasklaidos išprovokuotą komą, tikėkite visomis gražbylystėmis, skleidžiamomis godžių politikų, kurie valdo jus pasitelkę primityvų melą ir vartotojiškas pramogas.

– Argi ne vartotojiškos pramogos leidžia tavo verslui gyvuoti, Buba? – prisiartinęs paklausė Nikas.

Buba pasibjaurėjęs primerkė tamsiai rudas akis.

– Nebūk įžūlus, Nikai. Nesu vieversys, tad savo pyktį galiu išlieti ant tavęs.

– Taip, žinau. O ką čia veiki tokį ankstyvą rytą?

– Man neleido miegoti. Pusę devynių paskambino Fingermanas ir pranešė: zombiai ištrūko į laisvę, ir jam reikia pastiprinimo. Čiupau pistoletą, ir mudu išvykome į medžioklę.

Normaliems žmonėms šis pokalbis būtų pasirodęs keistas. Bet visi pokalbiai, kuriuose dalyvaudavo Buba, būdavo neįprasti. O zombių medžioklė – dar viena paslauga, kurią siūlė šis parduotuvės savininkas.

– O kur Markas? Gal ir jį suvalgė?

– Ne, užmigo pakeliui į parduotuvę. Susirangė ant priekinės sėdynės tarsi kūdikis, pasikišo striukę po galva vietoj pagalvės ir užmigo čiulpdamas nykštį. Nežinau, ką su juo daryti.

Nikas žiojosi dar kažką sakyti, bet pajuto, kad visi nuščiuvo. Jam ant sprando pasišiaušė plaukai. Atsigręžęs pamatė iš mokyklos išvedamą Brajaną, surakintą antrankiais.

Jei ne krauju išterliotas vaikinuko švarkas, galėtum sakyti, kad atrodo įprastai. Kasdieniškai. Normaliai. Tiesa, veidas pablyškęs, o akys įkritusios, lyg būtų neišsimiegojęs. Tačiau visa kita… Pažvelgęs tikrai nepasakytum, kad mėgino graužti geriausią draugą.

Prisiartinęs prie komandos kapitono Brajanas sulėtino žingsnį. Jų žvilgsniai susitiko, ir regėjosi, kad vaikinai bendrauja be žodžių.

Farai pastūmė Brajaną, kad eitų toliau.

Brajanas nenuleido akių nuo kapitono tol, kol buvo jėga įgrūstas į policijos automobilį.

Nikas pažvelgė į Bubą.

– Ar man tik pasirodė, ar čia iš tiesų kažkas paslaptinga?

Buba keistai dėbtelėjo į Niką.

– Pasakyk man, berniuk, kas šiandien nėra paslaptinga.

Teisingai.

– Kaip manai, kas paskatino jį taip elgtis? – paklausė Nikas.

– Kaip tik tai ir bandau suprasti. Per įprastą zombių antpuolį… – Įdomu, koks zombių antpuolis laikomas neįprastu? – …Puola iš kapų prikelti negyvėliai. Juos valdo šeimininkai, ir negyvėliai puola žmones, kad galėtų paragauti kraujo. Tačiau šis vaikis… Gyvas. Nieko nesuprantu.

– Gal kas nors pribėrė ko į jo javainius?

Buba papurtė galvą.

– Žinoma, yra cheminių medžiagų, žmones paverčiančių panašiais į zombius. Bet nė vienas tų chemikalų neskatina valgyti žmogienos. Gal valdžia vykdo nežinia kokį biologinio terorizmo eksperimentą? Kol neatliksiu tam tikrų tyrimų, negerk vandens iš čiaupo ir jūrų gėrybių.

– Jūrų gėrybių paprastai negeriu, – nusišaipė Nikas. – Bet…

– Nevaidink gudručio, Gotjė. Mano šautuvai dar nuo vakar užtaisyti.

Nikas prasižiojo, bet nespėjo pratarti žodžio, nes išgirdo isterišką klyksmą.

– O Dieve! Treneris ką tik ėmė graužti poną Petersą! Padėkite kas nors! Padėkite!

Išvydę į lauką išbėgusią sekretorę, kuri klykė iš siaubo ir rovėsi plaukus, policininkai nudūmė į mokyklą.

Išgirdęs apie Petersą Nikas suakmenėjo. Viena vertus, siaubinga, kad jį kažkas graužia. Kita vertus… Keista, bet Nikas nudžiugo. Šventeiviškasis paršas to išties nusipelnė.

„Nikai, negalima šitaip galvoti“, – vaikino galvoje nuskambėjo motinos balsas. Taip, galbūt negalima, bet argi čia ne savotiškas Dievo atpildas?

Policija stūmė minią atgal už užtvaros. Reporteriai nudūmė į mokyklą – norėjo viską nufotografuoti ir nufilmuoti.

Staiga iš mokyklos pastato išėjo direktoriaus pavaduotojas, rankoje jis laikė garsintuvą.

– Šiandien pamokų nebus. Mokiniai, važiuokite namo. Vėliau mes jums paskambinsime ir pateiksime informaciją. Prašau… išsiskirstyti, važiuokite iš čia. Jeigu mokinys bus rastas mokyklos teritorijoje, tokį laikinai pašalinsime. Dabar prašau vykti namo ir šiandien čia nesirodyti.

– O gal ir rytoj? – sušuko kažkas iš minios.

Buba išspjovė dar vieną tabako gniutulą.

– Šiandien tau pasisekė, ką?

– Taip, manęs nesuvalgė futbolo komandos draugai… Ar galiu pabūti pas tave parduotuvėje ir patyrinėti šį reikalą?

Buba linktelėjo.

– Žinoma, tačiau turėsi mane pavaduoti, kol sučiupsiu kelis zombius.

Ši sąlyga Nikui atrodė sąžininga.

– Tik pasiimsiu kuprinę ir trauksiu tiesiai į parduotuvę.

Jis nuėjo prie grupės aukštesniųjų klasių moksleivių, tarp kurių buvo ir Tedas. Visi buvo taip įsitraukę į diskusiją, kad nė nepastebėjo Niko.

– Sakau jums, turime pranešti tarybai ir Tamsos medžiotojams. Be jokios abejonės, tai deimonų braižas.

– Na jau ne. Deimonai nepuola dieną, kol saulė nenusileido, ir tu puikiai tai žinai. Pasirodę dabar, jie kaipmat iškeptų.

– Bet praėjusią naktį buvo daugiau užpuolimų, ir jų daugėja. Kertu lažybų, tai susiję su deimonais. Jie kažką sumanė. Įsidėmėkite mano žodžius.

Vienas moksleivių išvertė akis.

– Deimonas negali žmogaus paversti deimonu. Tai pirmoji pamoka, kurią visi išmokome.

– Tada kas, tavo nuomone, čia vyksta? Tai turi būti susiję su jais. Kitaip paaiškinti neįmanoma.

Tedas prisimerkęs pažvelgė į savo draugą Aleksą Peltjė, kuris visą šį laiką tylėjo.

– Ar įkandus medžiotojui-vilkolakiui žmogus gali tapti vilkolakiu?

– Kas yra medžiotojas-vilkolakis? – pasiteiravo Nikas.

Vyresnieji moksleiviai atsigręžė į jį ir kaipmat užsičiaupė.

Raselas Džordanas, kuris kalbėjo daugiausia, patempė lūpą, tarsi šlykštėtųsi Niku.

– Ką čia veiki, priekabų parko gyventojau?

Tedas atsikosėjo.

– Dabar jis dirba Kirijanui. Būk mandagus, Rasai, kitaip Kirijanas supyks. – Jis atsigręžė į Niką. – Kuo galiu padėti?

– Norėčiau pasiimti kuprinę iš tavo automobilio.

– Tuoj grįšiu, – draugams mestelėjo Tedas ir nulydėjo Niką prie visureigio.

Piktai šnairuodamas Nikas nusekė iš paskos.

– Kas yra medžiotojas-vilkolakis?

– Tai… žaidėjų terminas. Žmogus, medžiojantis žvėris.

Toks paaiškinimas buvo visiškai nelogiškas, be to, Nikas niekada nebuvo girdėjęs tokio termino.

– Jei tai tik žaidimas, kodėl klausei, ar šie medžiotojai gali paversti žmones deimonais?

Tedas nieko neatsakė. Nuėjęs prie visureigio ištraukė Niko kuprinę ir, palikęs vaikiną vieną, grįžo pas draugus.

Ačiū, kad neatsakei į mano klausimus. Užaugęs Tedas bus puikus tėvas.

Tačiau kol kas „čia dedasi keisti dalykai“.

Regis, apie juos žino pusė mokinių. Nikas turi bet kuria kaina išsiaiškinti šią paslaptį.

Net jeigu tektų žūti.

Svarbiausia, Nikas privalo rasti būdą apsisaugoti, nes neketina prarasti savo smegenų, kad ir kiek jų turėtų.

Naujajame Orleane iš tiesų dedasi paslaptingi dalykai, ir Nikas nesiruošia atsidurti kieno nors valgiaraštyje.

Išskyrus, galbūt, Nekodos, kurios kažin kodėl minioje nebuvo.

Gal kas nors ją vakar vakare sučiupo ir įtraukė į savo valgiaraštį?

4 Pranc. mielasis.

5 Pranc. mieloji.

6 Kadžunai (angl. cajuns) – Luizianos valstijoje gyvenantys prancūzai, XVIII a. vid. britų ištremti iš Akadijos (prancūzų kolonijos Šiaurės Amerikoje).

7 Vaistinis augalas.

8 Angl. mad dog – pasiutęs šuo.

9 Oprah Winfrey – JAV televizijos žvaigždė.

5 SKYRIUS

Suirzęs Nikas atsiduso ir klaviatūra surinko naują paieškos žodį. Skristi turint vieną sparną gali nebent paukščiai, bet ir jiems sektųsi ne ką geriau nei Nikui – rinkti raides. Be to, paukščiai tikriausiai atsimuštų į sieną ir susitrenktų smegenis. Turbūt jiems labai skaudėtų.

Paniurnėjęs dėl blaškančių dėmesį minčių Nikas pamėgino susikaupti.

Reikia rasti informacijos apie zombių antpuolius.

Esu beprotis… Kadangi aplink nėra suaugusiųjų, turėčiau naršyti puslapiuose su šauniomis pupytėmis, o ne ieškoti zombių.

Purkštaudamas Nikas surinko žodžius „cheminiai zombiai“.

Dieve, kaip žmonės gali dirbti viena ranka? Nikas pridarė daugybę rašybos klaidų, o malimasis po visą klaviatūrą ieškant raidžių ėmė erzinti.

Vaistai nuo skausmo nustojo veikę, o papildomų jis nepasiėmė. Į mokyklą buvo griežtai draudžiama atsinešti bet kokių vaistų, net tailenolio ar advilo, tad Nikas baiminosi, kad Peterso kabinete jį išrengs nuogai ir apieškos. Negana to, internete nieko nerado apie ligas, kurios sužadintų norą valgyti žmogieną. Tiesa, buvo minimi vilkolakiai. Valgantys žmogieną demonai. Demoniški parazitai.

Taip, žinoma. Tarsi tokie dalykai galėtų egzistuoti ne tik kino ekrane.

Nikas nekantravo išklausinėti Bubos apie jo teorijas, bet šis pareiškė:

– Nedrįsk manęs žadinti, berniuk, nes nušausiu vietoje.

Jei toks grasinimas nuskambėtų iš kito žmogaus lūpų, būtų galima nekreipti dėmesio. Bet kai grasinantysis miega ant ginklų, kurių yra daugiau nei teroristų mokymo stovykloje, ir jo temperamentas kaip žudiko psichopato, kur kas išmintingiau patikėti, kad jis neabejotinai šitaip ir pasielgs. Ir dar juokdamasis paleis tau vidurius.

Buba dažnai kartodavo:

– Turiu šautuvą ir išvietės duobę, o po srutų cisterna lavonų niekas neieško.

Įdomu, kiek Bubos priešų pavaizduota ant kartoninių pieno pakuočių su užrašu „Ieškomas dingęs be žinios“?

Suskambėjo durų varpelis.

Atsidusęs Nikas atsitraukė nuo kompiuterio ir nušlepsėjo prie prekystalio aptarnauti kliento.

Staiga apstulbo ir išsprogino akis.

Po gal…

Išvydus seksualiausią Naujajame Orleane pupytę, užsiplieskė visi vyriškieji Niko hormonai. Ji buvo pora metų vyresnė už jį ir stulbinamai patraukli. Nikas kaipmat pamiršo skausmą.

Mergina mūvėjo juodomis aptemptomis odinėmis kelnėmis, vilkėjo trumpą raudoną nugaroje surišamą palaidinę, buvo pasipuošusi kniedėmis nusagstytu juodu odiniu antkakliu ir tokiomis pat apyrankėmis. Ilgas juodas kniedėmis nusagstytas odinis diržas buvo keturis kartus apjuostas aplink jos liauną liemenį. Ant diržo karojo didžiulis sidabrinis kryžius, puoštas netikrais briliantais; jis daužėsi į šlaunis merginai žengiant tokia gundančia eisena, kad neabejotinai keli vyresnio amžiaus vyrai jau gavo infarktą dėl hormonų audros. Juodi merginos plaukai buvo kirpti trumpai. Nikas suprato, jog plaukai dažyti, nes jų spalva matinė. Pieštuku ryškiai apvedžiotos akys atvykėlę darė panašią į katę. Lūpos, kaip ir akys, buvo nudažytos juodai.

Paprastai gotės nedaro Nikui tokio įspūdžio, bet ši…

Taigi. Ji u-g-n-i-n-g-a. Ir dar štai kas: jeigu Nikui išdegtų paskirti jai pasimatymą ir ant jo marškinėlių apykaklės liktų šio lūpdažio pėdsakų, mama pagalvotų, kad tai suodžiai. Dėl to jam tikrai nebūtų uždrausta kelti kojos iš namų.

Gėdykis, Nikai. Esi neištikimas Kodei.

Na, tiesą sakant, ne visai, nes jiedu dar nėra pora. Vadinasi, Nikas jos neapgaudinėja. Faktiškai. Bet kažin kodėl jautėsi taip, tarsi apgaudinėtų.

Velniškai keista. Esu išplaktas rykštėmis, nors kaltinimai man dar nepareikšti. Po galais, tikra velniava.

Mergina neskubėdama priėjo prie prekystalio, pasilenkė virš jo taip, kad krūtys vos neišvirto ant stiklinio paviršiaus, ir pažvelgė į patalpą, iš kurios atėjo Nikas.

– Kur Buba?

– Miega. Kuo galiu padėti?

Nikas iš visų jėgų stengėsi žiūrėti tik merginai į veidą, o ne ten, kur jam labai labai norėjosi. Galėtų užsidirbti skaudų antausį, be to, merginos žiedai su smaigais.

Tikrai labai skaudėtų.

Mergina išpūtė kramtomosios gumos burbulą ir jis sprogo, tada žaismingai nužvelgė Niką nuo galvos iki kojų.

– O Markas?

– Taip pat miega.

Klientė išsitiesė.

– Tu – naujas pagalbininkas?

– Pavaduoju tik šįryt. Jiedu vėlai nuėjo miegoti.

– Neabejoju.

Mergina numetė kuprinę ant grindų sau prie kojų ir atidarė ją.

Nikas pasistiebė ant pirštų galų, kad merginai rausiantis kuprinėje galėtų geriau apžiūrėti dailų užpakaliuką. Po galais, ji žavi.

Galėčiau pamėginti su vyresne moterimi.

Galvok apie Kodę. Galvok apie Kodę.

Netrukus mergina atsistojo; rankoje ji laikė plieninius virbus.

– Man reikia, kad Buba juos pagaląstų. Taip pat pasakyk jam, kad man reikia naujos šurikenų10 partijos. Nedelsiant. Arba dar greičiau.

Pamatęs ant virbų kraują Nikas išvertė akis.

– Paprašyti tuojau pat?

– Jei nori likti gyvas iki pietų, verčiau paprašyk vėliau. Aš – Tabita Devero, o tu?

Šaunu, ji kadžunė, kaip ir Nikas.

– Nikas Gotjė.

– Malonu susipažinti, Nikai. Pasakyk Bubai, kad užsuksiu temstant, ir tegul jis gerai pagalanda šituos daikčiukus. Noriu, kad po mano antpuolio neliktų nė vieno gyvo vampyro ir jie daugiau manęs nepersekiotų. Supratai?

Ei, vyruti… Kodėl visos seksualios moterys – beprotės?

– Taip, ponia.

Tabita pakėlė nuo žemės kuprinę ir užsimetė ant peties; ji taip išrietė klubą, kad Nikui iš smegenų ištekėjo visas kraujas.

– Kokią mokyklą lankai?

– Šventojo Ričardo.

– Tą, kurioje treneris graužė direktorių? Jėga. Gaila, kad pas mus, Šventosios Marijos mokykloje, nieko panašaus neatsitiko. Deja, ten baisiausia esu aš. – Tabita pamerkė akį. – Geros dienos, vaiki.

Vildamasis, kad jam iš burnos netįsta seilės, Nikas stebėjo, kaip mergina prieina prie juodo „Nighthawk“ motociklo. Ji permetė koją, tada užvedė motociklą, užsidėjo šalmą.

O žmogau…

Nikas lyg apduotas spoksojo tol, kol mergina išnyko iš akiračio.

Ak… Tai buvo nuostabiausia akimirka gyvenime.

Žinai, Buba, turėčiau tau mokėti už leidimą čia dirbti. Jeigu tokios moterys, tebūnie visiškos pamišėlės, užsuka dažnai, Nikas tikrai norėtų dirbti šioje parduotuvėje. Mielai pamirštų Lizą ir jos parduotuvėlę, kurioje paprastai lankosi mažos mergaitės ir jų mamos. Nikas nori dirbti ugningų moterų panteone – tol, kol mirs apsinuodijęs testosteronu.

Iš susižavėjimo tyliai švilptelėjęs jis čiupo nuo prekystalio virbus spėliodamas, kas galėjo juos sukruvinti. Iš Bubos draugų galima tikėtis visko.

Sudėjo virbus į klientų prekėms skirtą plastikinę dėžę ir paliko raštelį su merginos vardu ir jos nurodymais. Tada pasuko prie kompiuterio, bet vėl suskambėjo durų varpelis. Nikas patraukė atgal prie prekystalio; pasistengė nepurkštauti, kad jam trukdoma.

Tai buvo Niko klasės draugas Medogas.

– Sveikas, bičiuli, kas atsitiko?

Medogas irgi palinko virš prekystalio, kad galėtų pažvelgti į galinį kambarį, bet šįsyk vaizdas nebuvo toks patrauklus kaip pasirodžius Tabitai. Matyt, taip ir turi būti, nutarė Nikas.

– Ar Buba čia?

– Ne, miega viršuje. Ar galiu tau kuo padėti?

– Ne, manau, kad ne.

Medogas atrodė išsiblaškęs ir kažin ko sunerimęs. Tarsi jį slėgtų sunkios mintys.

– Ar dėl to, kas įvyko mokykloje, netekai galvos?

– Ką… Ne… Ne visai. Na, galbūt. Panašiai. Klausyk, man būtina pasimatyti su Buba, kai jis atsikels. Reikalas tikrai svarbus.

Nikas atsargiai pasikasė sužeistą ranką.

– Gerai. Gal paliksi telefono numerį? Aš jo paprašysiu, kad tau paskambintų.

Medogas čiupo bloknotą ir rašiklį, gulinčius prie kasos aparato, ir paskubomis užrašė telefono numerį, tada atkišo lapelį Nikui.

– Labai prašau, nepamiršk. Tai tikrai svarbu.

– Gerai.

Nikas paėmė už lapelio. Medogas kiek padvejojo ir tik tada paleido popierėlį iš rankų. Vėl ilgesingai pažvelgė į galinį kambarį ir pagaliau išėjo.

Šis vyrukas atrodo dar labiau pamišęs nei Tabita. Matyt, per biologijos pamoką prisiuostė per daug formaldehido. Medogo smegenys dabar tikriausiai užkonservuotos. O gal Stounas su savo gauja vėl trankė jį į rakinamą spintelę ir smarkiai sužalojo galvą?

Kad ir kaip ten būtų…

Nikas įsikišo raštelį į kišenę ir patraukė prie kompiuterio.

Vos priėjo prie stalo, vėl sutilindžiavo durų varpelis.

– Šunsn…

Kas dabar? Tyliai suurzgęs Nikas grįžo prie prekystalio. Kam dar prireikė Bubos? Nėra ko stebėtis, kad Buba toks dirglus. Jei taip būna kasdien, galima suprasti, kodėl šis prasčiokas toks paniuręs.

Nikas stabtelėjo. Po parduotuvę vaikštinėjo trys jo futbolo komandos nariai ir dairėsi, tarsi ko ieškotų. Vaikinų vardų jis nežinojo, bet atpažino veidus. Tai buvo atsarginiai žaidėjai, kaip ir Stounas, bet su „pimpiais“ jie elgdavosi dar žiauriau. Nikas stengdavosi vengti tų bjaurybių, nes kaip tik jie trankydavo vargšą Medogą į rakinamą spintelę ir paskui juokdavosi.

Keista, bet atvykėliai uostinėjo orą tarsi šunys, persekiojantys grobį. Šiurpu.

– Vyručiai, kuo galiu padėti? – paklausė Nikas.

Į priekį išėjo aukščiausias rusvaplaukis vaikinas; jo šypsena būtų puikiausiai tikusi dantų pastos reklamai. Ant vyruko striukės buvo užrašytas vardas: BIFAS11.

Nikas prikando liežuvį, kad tik nepradėtų erzinti atvykėlio. Matyt, tėvai labai neapkenčia vaikino, jei davė tokį vardą. Esu čia, kad tarnaučiau Bubai, o ne kad nežinia kokie stuobriai spardytų man subinę.

Bifas priėjo arčiau.

– Pimpis. Kur jis?

Ką gi… Liūdna, kad jie nemoka netgi sakinio suregzti. Matai, kas atsitinka, kai piktnaudžiaujama steroidais. Vaikinukams derėjo perskaityti perspėjimą ant steroidų pakuotės: iš pradžių susitraukia penis, paskui pamirštama, kaip sudėlioti sakinį, dar vėliau šauna į galvą mintis užsiropšti ant Empire State Building dangoraižio ir savo milžiniškais kumščiais talžyti lėktuvus. Žinoma, ant stogo kartu su jais būtų ir patraukli šviesiaplaukė… Net išsigimėliai pabaisos gali mėgautis kai kuriomis privilegijomis.

Bet visa tai – nei į tvorą, nei į mietą.

– Kurio ieškote: Bubos ar Marko? – paklausė Nikas.

Žodis „pimpis“, be abejonės, buvo taikomas ir vienam, ir kitam, nes ir Buba, ir Markas buvo kompiuterių, pigių filmų, vaizdo žaidimų ir tiksliųjų mokslų žinovai.

– Pimpis! – sušuko Bifas, sugriebė Niką už marškinių ir ištraukė iš už prekystalio.

Keikdamasis iš skausmo, pervėrusio sužeistą ranką, Nikas iš visų jėgų trenkė Bifui į veidą, bet tas, regis, nė nepajuto smūgio.

– Paleisk mane, gyvuly! Leiskit man…

Sportininkas įbedė nosį Nikui į kaklą ir ėmė uostinėti.

Nikas pasišlykštėjęs susiraukė.

– Kas tu? Iškrypėlis? Patrauk bjaurias rankas! – Ir iš visų jėgų spyrė Bifui į tarpukojį.

Užpuolikas susirietė dvilinkas.

– Jis kvepia kaip pimpis. Čiupkite jį!

Kiti vyrukai laižydamiesi ėmė artintis prie Niko. Po galais! Jie – taip pat zombiai.

Nikas peršoko per prekystalį ir nuskuodė į galinį kambarį, kuriame Buba laikė kirvį – dėl viso pikto. Buba taip ir nepaaiškino, kas yra „visa pikta“, bet dabar, matyt, pats metas čiupti įnagį. Be to, kirvis – vienintelis ginklas, kuriuo Nikas gali mosuoti viena ranka.

Jis nukreipė kirvį į pirmą užpuoliką. Sprendžiant iš užrašo ant striukės, vaikino vardas buvo Džimis.

– Vyruti… Traukis, kitaip sukaposiu į gabalus.

Džimis sutriko.

Nudžiugęs, kad taip lengvai sutramdė užpuoliką, Nikas ėmė pūstis.

– Taip. Tikrai. Tu manęs visai nenori. Esu neskanus, aaa…

Staiga visi atėjūnai puolė Niką. Jo drąsa kaipmat išgaravo.

Po galais…

Nikas užsimojo kirviu ir pamėgino smogti pirmam vaikiui. Kirvis atsitrenkė į vitriną ir suskaldė ją į šipulius. Kai Nikas stumtelėjo vaikiną, ketindamas smogti dar kartą, pažiro stiklo šukės.

Tačiau užsimoti Nikas nespėjo – Bifas įkando jam į sveiką ranką.

Iš skausmo vaikinas suriko ir galva trenkė užpuolikui. Buku kirvio galu nustūmė Bifą. Tada vėl užsimojo.

– Kas čia, po velnių, dedasi? – Tai buvo Buba. Jis išplėšė kirvį Nikui iš rankų ir nukreipė į jį, lyg ketintų kirsti. – Berniuk, gal netekai brangaus proto? Niokoji mano parduotuvę. Daužai mano daiktus… Džiaukis, kad netvojau tau kirvio kotu.

Nikas parodė į vaikinus.

– Buba, jie – zombiai. – Jis iškėlė ranką, kad Buba pamatytų kraują. – Ir jie nori mane suryti!

Buba nusikeikė.

– Kodėl iškart nesakei?

Tuo metu Bifas suleido dantis Bubai į ranką. Verčiau būtų įžengęs į narvą su barškuolėmis.

Buba vožė Bifui taip stipriai, kad Nikas galėjo prisiekti pats pajutęs smūgį.

Bifas svirduliuodamas pasitraukė, o jo bičiuliai ėmė šnypšti lyg gyvatės.

– Prakeikti zombiai! – suriko Buba, grąžino Nikui kirvį, o pats čiupo ant sienos kabantį šautuvą.

Įkišo šovinį į lizdą ir nusitaikė artimiausiam užpuolikui į galvą.

Supratęs, kad Buba tuoj išsiųs jį į kitą pasaulį, vaikinukas išsprogino akis. Atvykėliai klykdami apsigręžė ir nėrė pro parduotuvės duris.

Tai buvo tarsi scena iš žaidimo „Įsišaknijęs blogis“ su šimpanzėmis-zombiais.

Buba pribėgo prie durų, kad galėtų geriau nusitaikyti į užpuolikus.

Nikas nevalingai sugriebė šautuvą – kaip tik tą akimirką, kai Buba iššovė. Vamzdžiui pakrypus, kulka pataikė ne į vaikinus, o į Bubos mamos nuotrauką, kabančią ant sienos prie kasos aparato, įsmigo tiesiai moteriškei į tarpuakį.

Apimtas siaubo Nikas spoksojo į skylę nuotraukoje. O Dieve. Aš – lavonas.

Buba labai myli savo mamą.

O dabar šovė jai tiesiai į tarpuakį.

Išvydus šėtoniškai rūstų Bubos veidą, Niką net supykino.

– Buba… Labai gailiuosi.

Buba prisėlino prie Niko tarsi liūtas, medžiojantis vakarienę.

– Tuoj gailėsies dar labiau. Privertei mane šauti į mamą. Berniuk, ką tu sau manai? Kas tau, po velnių, yra?

Nikas stovėjo atsirėmęs į sieną ir neturėjo kur trauktis. Gindamasis iškėlė ranką.

– Negalėjau leisti, kad juos nušautum.

– Po galais, kodėl?

– Pirma, tai neteisėta… Ei! Manai, policija patikėtų, kad tai buvo zombių antpuolis? Nemanau. Antra, jie – mano klasiokai, sumauti, bet vis tiek klasiokai. Man ir taip sunku pritapti mokykloje. Esu įsitikinęs, kad nušovus tris futbolo komandos narius, kai ruošiamės čempionatui, mano reputacija visiems laikams būtų sumauta.

Buba prunkštelėjo.

– Na ir kas? Jei kartais nepastebėjai, berniuk, pasakysiu: tavo klasiokai paversti zombiais. Jei nebūčiau laiku nulipęs žemyn, jie būtų paleidę tau vidurius ir sužiaumoję. Tad turėtum būti man dėkingas, o ne versti šaudyti mamai į galvą.

Supratęs, kad Buba neketina jo pasmaugti, Nikas kiek apsiramino. Tačiau…

– Žinau. Bet… Jie nėra numirėliai. Kaip jie galėjo virsti zombiais prieš tai nenumirę? Argi mirtis – ne pirmas žingsnis tampant zombiu?

Buba sutriko.

– Na, sakyčiau, tai mįslė… Tačiau tik tradicine šio žodžio prasme.

– Ką turi omeny?

Buba pasikasė žandenas.

– Jei manysime, kad jų bokoras iškėlė…

– Kas toks?

Nikas visada susierzindavo, kai Buba pavartodavo nesuprantamą, savo išgalvotą žodį.

– Po velnių, berniuk, nejau tavo mokykloje nemoko nieko naudingo? Bokoras. Asmuo, sukuriantis ir valdantis zombį. Kokiame urve gyveni, jei nežinai tokių dalykų?

Kai kas šį „urvą“ pavadintų tikrove, bet Nikas brangino savo gyvybę, tad nurijo pašaipėlę, nors tvardytis nebuvo lengva. Po to, kai buvo šauta į Bubos mamą, reikia džiaugtis kiekviena palankia aplinkybe.

Buba užvertė akis, tada ėmė aiškinti:

– Bokorai dažniausiai naudoja lavonus, tačiau tai nėra būtina. Žinoma daugybė atvejų, kai gyvas žmogus buvo paverstas zombiu – panaudojus tam tikrus chemikalus.

Gal ir tiesa, bet Nikas neketino tuo patikėti.

– O jei viskas vyksta kaip „Įsišaknijusiame blogyje“, ir mūsų visų pasiimti atėjo Motina Virusas? Kas tada? Ką?

Staiga Nikas suvokė šios kandžios pastabos esmę ir pajuto, kaip jį apima siaubas. Kad užsikrėstum virusu, kažkas turi tau įkąsti. Tada tampi Nuliniu zombiu. Pirmuoju apokalipsės ženklu.

Nikas kaip tik ir yra toks.

– O varge, iš pradžių į mane šovė, o dabar tapsiu suknistu zombiu. Jei viskas vyks taip sparčiai, tikrai nesulauksiu dienos, kai teiks vairuotojo pažymėjimą. O Dieve! Negaliu mirti kaip skaistus pėsčiasis. Buba, neleisk man numirti… Iki mano šešioliktojo gimtadienio liko tik septyniolika mėnesių ir trys dienos!

Buba uždėjo ranką Nikui ant sprando.

– Būk vyras, berniuk, ir išmesk iš galvos Holivudo nesąmones. Zombizmas neužkrečiamas. Juk gyveni Naujajame Orleane, Nikai, o aš jau ne vieną dešimtmetį kovoju su zombiais. Zombiu gali tapti tik jei tave juo pavers bokoras. – Buba nutilo. Jam į galvą šovė netikėta mintis. – Tiesa, demonų įkandimai… Tai visai kas kita. Tačiau čia buvo ne demonai, o zombiai. Aišku kaip dieną. Tad liaukis kvailioti, kol tavęs nenušoviau.

Nikas giliai įkvėpė, kad nusiramintų.

– Manai, neužsikrėčiau?

Negi jis paklausė tokio dalyko? Negali būti. Tai pats keisčiausias pokalbis Niko gyvenime, nors teta Meniara nuolat pliauškia keistenybes.

– Tikrai ne. Patikėk, savo zombius aš pažįstu.

Nikas išsišiepė. Ar man tik pasirodė, ar Buba šiuos žodžius ištarė, tarsi sakytų: aš pažįstu savo elfus ir fėjas? Būtų pasišaipęs garsiai, jei tik nebijotų, kad Buba jį nušaus.

– Bet žaizdeles reikėtų dezinfekuoti. Dėl visa pikta. Gal čia koks kariškių sukurtas biologinis ginklas.

– Ką dezinfekuoti? Ar aš ką pražiopsojau?

Nikas atsigręžė ir išvydo į parduotuvę įeinantį Marką. Žiovaudamas ir kasydamasis jis atėjo iš Bubos buto, kur miegojo ant jo sofos.

Nikas atsiduso.

– Žinai, ką pramiegojai? Mudu su Buba sukandžiojo zombiai. Manau, jie nešioja užkratą. Šįryt užsikrėtęs buvo tik vienas mano mokyklos mokinys, o ką tik mane užpuolė jau trys. Zombizmas plinta ir netrukus visi būsime užkrėsti. Turime kažką daryti, kol infekcija nepražudė visų dailių mūsų moterų, antraip liks vieni vyrai. Reikia paskambinti į Nacionalinę gvardiją, į LBC ar dar kur nors.

Buba rūsčiai pažvelgė į Niką.

– LBC? Ar tai naujas animacinio filmo herojus?

Nikas pavartė akis.

– Ne. Ten kalbama apie ligas, o užsikrėtę žmonės uždaromi, kad tų ligų neplatintų.

– Buba, Nikas turi omenyje LKC – Ligų kontrolės centrą Atlantoje.

Buba bjauriai atsiraugėjo.

Markas buvo tik galva aukštesnis už Niką. Jis vis dar vilkėjo zombių medžioklės kostiumu, iš kurio kuokštais kyšojo samanos – Markas buvo apsikaišęs jomis, kad būtų nepastebimas pelkėje. Vyruko veidas buvo išterliotas maskuojamaisiais dažais, be to, dar nebuvo išsiėmęs iš akių geltonų kontaktinių lęšių su raudonais apvadais, dėl kurių akys atrodė kaip zombio. Tai irgi buvo jo maskuotė.

Tačiau blogiausia – ne tai. Kai Markas priėjo, nuo jo pasklido toks dvokas, kad Nikui užėmė kvapą.

Nikas užsidengė nosį, antraip būtų supykinę.

– Kas čia taip dvokia?

Smarvė buvo it trijų dienų senumo kačių vėmalų, sumaišytų su supuvusiais šparagais.

Markas piktai dėbtelėjo į Niką, tarsi toks klausimas būtų beprotiškas.

– Ančių šlapimas. Tai klaidina zombius ir jie nesupranta, kad aš – žmogus.

Nikas prunkštelėjo.

– Tikrai, o aš nesuprantu, ar tu esi normalus.

– Liaukis, Markai. Berniukas nieko neišmano apie tai, kaip išlikti gyvam. Jis man neleido nušauti zombių, kurie buvo atėję į parduotuvę ir mėgino jį suryti.

Markas plekštelėjo Nikui per pakaušį.

– Gal išprotėjai, vaike?

– Ai! – Nikas pasitrynė pakaušį. Jei Buba ir Markas nesiliaus daužę jam per pakaušį, tikrai sutrenks smegenis. – Ne, neišprotėjau. Tik neleidau Bubai įvykdyti sunkaus nusikaltimo. Neįsižeisk, bet tau nebūtų pavykę išvengti mirties elektros kėdėje, nors ir teisintumeisi, esą tai buvo zombis. Patikėk, aš žinau. Mano tėvas triskart nuteistas kalėti iki gyvos galvos, nes nužudė… Cituoju: „Krūvą sušiktų demonų, kurie mėgino mane nužudyti; ir jei nebūčiau jų nužudęs aš, gerbiamas teisme, jie būtų užėmę miestą ir vergais pavertę dailius, apgailėtinus jūsų žmones.“ Teismas tokio pasiteisinimo nesupranta. Mano tėtis netgi nebuvo pripažintas nepakaltinamu. Patikėk, teisme pareiškus, kad zombius reikia žudyti, apsiginti nepavyktų.

Markas baisiai suirzo, papurtė galvą.

– Teismas turėtų pripažinti tokį pasiteisinimą.

– Ei, Buba! Tu vis dar čia ar jau numirei? – ištarė kažkas.

Išgirdęs atvykėlio balsą, Nikas susigūžė.

Buba padavė Markui šautuvą, o abiem sušnibždėjo:

– Tai pareigūnas Devisas. Tik nieko jam nesakykite.

Buba atsikrenkštė ir lyg niekur nieko nukėblino prie prekystalio.

Nikas nustebo. Pasirodo, Buba moka puikiai vaidinti.

Vaikinas paslėpė šautuvą už užuolaidos. Tada dirstelėjo į Marką, kuris pagaliau nusprendė nusimesti maskuojamąjį kostiumą. Markas buvo septyneriais metais vyresnis už Niką, plaukai šviesiai rudi, pasišiaušę, o spindinčios akys žalsvos. Jei ne kvadratinis smakras, galėtum sakyti, kad vyruko veidas gražus. Dėl tris dienas neskustos barzdos Markas dabar atrodė vyresnis. Bet labiausiai Nikas jam pavydėjo kūno. Kad ir kiek pats mankštinosi, raumenys vis tiek nepūpsojo kaip Marko, nors pastarajam jie buvo nė motais.

Kaip neteisinga.

– Ar galiu apžiūrėti tavo žaizdą? – paklausė Markas.

– Gal prieš tai išsimaudytum?

Markas sužaibavo akimis.

Atsidusęs Nikas ištiesė ranką, kad Markas ją apžiūrėtų.

Palietęs žaizdą, kurią vis dar tvinkčiojo, Markas tyliai švilptelėjo.

– Taip, reikėtų dezinfekuoti.

Nikas susigūžė.

– Dabar aš tapsiu zombiu, ar ne?

– Apie tai neišmanau, bet žinau, kad daugiausia mikrobų yra žmogaus burnoje. Gali užsikrėsti parvovirusu, pasiutlige ar dar kuo nors.

Išgirdęs tokį netikėtą atsakymą Nikas susiraukė.

– Parvovirusu užsikrečia ne tik šunys?

– Tiktai šunys, bet kas ten žino, kas dedasi tavo mokykloje, vaiki. Galbūt vilkolakis ištrūko į laisvę, o jam įkandus, drauguži, platinamas užkratas.

Nikas atitraukė ranką.

– Aš nepavirsiu vilkolakiu, Markai.

– Tyčiokis kiek nori, bet sakau tau: mačiau juos upės atšakoje. Naktį, daugybę. Visas tuntas pavirto žmonėmis. Dieną jie gali atsidurti visai šalia tavęs, o tu nė nenutuoksi.

Nikui teko pasitelkti visą savitvardą, kad tik neimtų tyčiotis iš Marko dėl tokio mėšlo. Nežinia, kas apmaudžiau: ar kad Markas nesivaržydamas kloja tokias nesąmones, ar kad pats jomis tiki.

Veikiausiai tiki, nutarė Nikas ir leidosi Marko nuvedamas į vonios kambarį, kur Buba laikė spiritą ir peroksidą.

Markas valė ir tvarstė žaizdą, o Nikas iš skausmo griežė dantimis, nes spiritas degino odą.

– Drauguži, dabar, kai abi mano rankos sutvarstytos, atrodau it mulkis.

– Ne, vyruti, tai – karo žaizdos. Panelėms randai patinka. Vadinasi, esi tvirtas vyras ir įstengsi jas apginti.

Nikas nustebęs kilstelėjo antakį.

– O kodėl judu su Buba neturite merginų?

– Man nepatinka su tuo susijusios dramos. Kai paskutinioji mergina viskiu „Jack Daniel’s Black Label“ apipylė visus mano drabužius ir juos sudegino, o kompaktinėmis plokštelėmis mėgino nukirsti man galvą, nutariau padaryti nedidelę pertrauką. O kas dėl Bubos… Geriau apie tai nekalbėsiu. Sakykime taip: jis nenori dar kartą to patirti.

– Ko? – kamantinėjo Nikas.

– Ne tavo reikalas, – įsiterpė priėjęs Buba. Jis prisimerkė ir subarė Marką: – Turėtum išmokti kartkartėmis patylėti.

– Ką gi, aš visada sakau, kad vedybos – puiki išeitis. Kitiems. Bet reikia atminti, jog rezultatas visada vienodas.

Nikas išsiviepė.

– Daugybė nuogalių vakarėlių?

– Ne, vaiki. Alimentai.

Markas atsitraukė nuo Niko ir padėjo spiritą į lentyną.

Tai bent. Ir Markas, ir Buba sušvito tarsi saulės spinduliai, prasiveržę pro tamsiausią debesį…

Pragare.

Nikas atsigręžė į Bubą.

– Ką sakė policija?

– Jei dar bent vienas mano kaimynas pasiskųs, kad čia šaudoma, atims verslo licenciją, o mane patį įgrūs į cypę. Ak, tos smalsios senos bobos.

Nikas suraukė kaktą.

– O gal tiesiog žmonės, mėgstantys kišti nosį į kitų reikalus?

Buba pašaipiai dėbtelėjo į vaikiną.

– Ar matei mano kaimynę, panelę Tomas? Tai bjauriausia ragana visoje planetoje. Galiu prisiekti, kad ji – gorgonė.

– Kas? – susiraukęs paklausė Nikas.

Buba suprunkštė.

– Ištrauk savo nosį iš komiksų knygelių ir paskaityk graikų mitologiją. Gorgonės… buvo tokios bjaurios, kad vien į jas pažiūrėjęs vyras pavirsdavo akmeniu.

– Štai kaip… Mano mokykloje tokia – anglų kalbos mokytoja, panelė Ričard. Ji tikra snarglė. Galiu prisiekti: ji įsitikinusi, kad mokykla taip pavadinta jos garbei.

Buba nieko neatsakė, tik ėmė rinkti nuo prekystalio stiklo šukes.

– Beje, ko zombiai buvo čionai atėję?

– Jie sakė, kad ieško… – Nikas nutilo. Ak štai kaip, viskas dėliojasi į savo vietas. Mulkis Medogas. Pimpis… Po velnių. Nikas pažvelgė į Bubą. – Ieškojo Medogo Sent Džeimso. Ar pažįsti jį?

– Ar tai tas apkiautęs vaikinukas, kuris man labai primena Marką?

– Ei, ei! – pasipiktino Markas.

Buba nekreipė į jį dėmesio.

– Medogas labai norėjo su tavim pasikalbėti. Vos tik jis išėjo, atsivilko tie pimpiai ir teiravosi jo.

Markas dirstelėjo į Bubą.

– Manai, tai kaip nors susiję?

Nikas iš kišenės išsitraukė lapelį su telefono numeriu.

– Nežinau. Bet imu galvoti, kad pradėti reikėtų nuo to.

Juo daugiau jis apie tai mąstė, juo tikresnis buvo.

Medogas kažin kaip su tuo susijęs. Visi kiti variantai – nelogiški. O jei yra taip, jeigu per Medogą zombiu bus paverstas ir Nikas, teks jiems ištaškyti smegenis.

Daugeliui. Ir Medogas bus pirmas šiame sąraše. (Tiesą sakant, jokio sąrašo Nikas neturėjo, nes jei turėtų, būtų išmestas iš mokyklos ir galbūt įgrūstas į cypę; tačiau jei toks sąrašas būtų – ne dabar, galbūt ateityje, – Medogas tikrai atsidurtų jo viršuje.)

10 Tradicinis japoniškas (slaptas) svaidomasis ar duriamasis ginklas.

11 Angl. biff – stiprus smūgis.

6 SKYRIUS

Nikas, Buba ir Markas mėgino susisiekti su Medogu, skambino jam kelias valandas, bet paliktu telefono numeriu niekas neatsiliepė.

Prakeikti skaičiai…

Nikas palaukė, kol Markas padės telefono ragelį, tada kreipėsi į jį:

– Sakau tau, Fingermanai, jį suvalgė tie pimpiai. Jie užuodė mano klasioko Medogo kvapą, kuris liko šiam pabuvus čia kelias minutes, ir strimgalviais puolė Medogui iš paskos. Manau, pimpiai jį pasivijo ir iškėlė puotą.

– Zombių pojūčiai atbukę, Nikai, – nusišaipė Markas. – Jie – ne šunys pėdsekiai ir ne vilkolakiai. Jei nejudėsi, zombiai gali praeiti pro šalį, tavęs nė nepastebėję. Patikėk, grėsmingų pabaisų lentelėje zombiai, kuriuos įtraukiau į savo sąrašą, yra daug žemiau nei daikčiukas mano kelnėse. Zombį bet kada įveikčiau lengviau negu vampyrą ar vilkolakį.

– O kodėl naudoji ančių šlapimą? – priminė Nikas.

– Pelkėje prakaitavau, ir vėjas išnešiojo mano kvapą. Tai visai kas kita. Zombių pojūčiai atbukę, bet nenunykę.

Nikas ketino ginčytis, tačiau… Juokinga ginčytis, gali zombiai tave užuosti ar ne. Vilkolakių apskritai nėra, o dėl zombių Nikas toli gražu nebuvo tikras.

Žinoma, tiems pimpiams kažkas atsitiko, bet tai tikrai ne kažin kas antgamtiška. Jis niekada netikėjo antgamtiniais dalykais. Tai pasakėlės, mamų sukurtos vaikams pagąsdinti, o Holivudo – pelnui užsidirbti. Tikrieji siaubūnai šiame pasaulyje – tokie žmonės kaip Niko tėtis, ir jie tikroviški iki kaulų smegenų. Dėl to ir labai pavojingi. Juos pamatai, kai būna jau per vėlu.

Buba nekreipė dėmesio į jaunuolius. Jis pakilo nuo taburetės ir parodė į laikrodį virš durų.

– Jau keturios, vyručiai. Einu į viršų žiūrėti Opros šou. Išnyksiu valandai, trukdyti galite tik jei parduotuvėje kiltų gaisras ar mus užpultų daugybė zombių. – Jis žengė žingsnį ir stabtelėjo. – Apsigalvojau: jei pasirodytų zombiai, manęs netrukdykite, su jais susitvarkysiu vėliau. Šiandien rodys specialią laidą: kaip bendrauti su žmonėmis, kurie jus siutina. O man tikrai pravartu pasidomėti dzenbudizmu.

Markas prunkštelėjo.

– Buba, tavo dzenbudizmas – tai šaudymas. Eik ir pasinerk į vidinį smurtingumą.

– Puiku. Mano vidinis smurtingumas sako: jei sutrukdysi nepasibaigus Opros laidai, perpjausiu tau gerklę, todėl nešdinkis.

Nikas nusijuokė. Staiga ir pats susivokė, kiek dabar valandų.

– Oi, turiu bėgti.

Markas suraukė antakius.

– Kur?

– Po pamokų mane turėjo paimti naujasis viršininkas. – Pamokos baigėsi prieš trisdešimt penkias minutes, o Nikas visai apie tai pamiršo. – Jėzau… Tikiuosi, neišmes iš darbo pačią pirmą dieną.

Buba stabtelėjo.

– Gal nori, kad parašyčiau raštelį?

Nikas papurtė galvą.

– Ne. Verčiau bėgsiu. Pasimatysime vėliau. Praneškite man, jei rasite Medogą.

Jis čiupo kuprinę ir visu greičiu nėrė pro duris. Laimė, buvo įpratęs vytis tramvajų, o mokykla tik už penkių kvartalų, taigi šį atstumą įveikė per rekordiškai trumpą laiką.

Priekinis mokyklos kiemas vis dar buvo apjuostas, jį saugojo pora policininkų. Pareigūnai įbedė akis į Niką, tarsi šis kėsintųsi juos apkandžioti ar norėtų dar ką iškrėsti.

Nekreipdamas dėmesio į policininkus Nikas sulėtino žingsnį ir ėmė apžiūrinėti kitoje gatvės pusėje stovinčius automobilius. Tik viename jų sėdėjo žmogus, bet tai buvo ne Kirijanas.

Mane išvys…

Šūdas.

Mama mane užmuš. Negana to, Nikui tikriausiai teks iš savo kišenės apmokėti ligoninės sąskaitą, didesnę nei mokestis už dvejus studijų metus universitete.

Kodėl Alanas nešovė jam į galvą? Viskas jau būtų buvę baigta.

Esu prakeiktas nuo pat gimimo.

Kodėl Nikui niekada neleidžiama atsikvėpti? Pasibjaurėjęs jis nuleido galvą ir ėmė kėblinti Bubos parduotuvės link.

– Nikai Gotjė!

Vaikinas atsigręžė į balsą ir pamatė, kad vyras, sėdėjęs juodame BMV, išlipa iš automobilio. Jis buvo įpusėjęs ketvirtą dešimtį, tamsiai gelsvi plaukai tvarkingai nukirpti (kitaip tariant, nuo jo dvokė dideliais pinigais). Tas vyras Nikui kažką priminė, bet vaikinas niekaip negalėjo prisiminti ką.

– Aš jūsų nepažįstu.

Vyras nusišypsojo.

– Teisybę sakai. Mano sūnus – tavo klasiokas. Kailas Puatjė. – Dieve, tą pavardę jis ištarė kaip apsisnarglėjęs aristokratas. – Kirijanas prašė po pamokų nuvežti tave į jo namus. Todėl ir esu čia.

Taigi, taigi…

– Iš kur man žinoti, kad sakote tiesą?

Na taip, vyras išties buvo panašus į Kailą, todėl ir pasirodė matytas. Bet tai dar nereiškia, kad yra nepavojingas ar nusiteikęs draugiškai.

– Nepasitiki manimi? – pasiteiravo Puatjė.

– Aš nepasitikiu niekuo. Mano mama kvailių neaugina. Aš nelipu į nepažįstamų žmonių automobilius. Niekada. Gal jūs koks iškrypėlis arba psichas, arba dar kas nors. Neįsižeiskite.

Ponas Puatjė nusijuokė.

– Neįsižeidžiau. Žinai ką… – Jis išsitraukė piniginę. – Še penkiasdešimt dolerių ir važiuok taksi. Užrašysiu tau Kirijano adresą. Susitiksime prie jo namų.

Nikas dvejojo. Toks siūlymas jo įtarimų nė kiek neišsklaidė.

– Iš kur man žinoti, kad siunčiate į Kirijano, o ne į kieno nors kito namus? Galbūt šiuo adresu siunčiate visas savo aukas.

– Dieve, kad mano sūnus gatvėje elgtųsi taip išmintingai! – Puatjė išsitraukė mobilųjį telefoną ir surinko numerį. Netrukus prabilo: – Sveikas, Kirijanai. Atleisk, kad trukdau. Esu su tuo vaikiu, bet jis nesėda į mano automobilį. Jis įtaresnis, nei sakei. – Tada atkišo telefoną Nikui.

Nikas prisimerkęs pažvelgė į vyriškį ir pridėjo telefoną prie ausies.

– Klausau.

– Sveikas, Nikai. Filas tavęs nenuskriaus. Lipk į automobilį, ir po kelių minučių būsi čia.

Aha. Balsas pažįstamas, bet…

– Iš kur man žinoti, kad jūs – ponas Hanteris?

– Nes aš vienintelis, žinoma, išskyrus tave, žinau, kad padėjai draugams apiplėšti turistus. Ir tik paskui persigalvojai ir išgelbėjai.

Nikui nudiegė paširdžius. Apie tai jis išties nebuvo niekam prasitaręs. Netgi kunigams. Ši paslaptis turėjo likti tik jo ir Dievo.

– Iš kur žinote?

– Ten buvau ilgiau, nei tu manai, ir viską mačiau savo akimis. O dabar sėsk į automobilį.

Išjungęs telefoną Nikas padavė jį ponui Puatjė.

– Gerai, tikiu jumis.

Jis norėjo grąžinti Filui pinigus, bet šis atsisakė paimti.

– Pasilaikyk.

Nikas papurtė galvą.

– Negaliu imti pinigų.

– Gali. Tebūnie tai premija už tai, kad elgeisi išmintingai.

Bet Nikas vis tiek nesiryžo paimti pinigų. Be to, buvo nepratęs, kad žmonės ant jo nepyktų.

– Neširstate ant manęs?

– Kad esi atsargus? Nė kiek. Kailui visada liepiu elgtis taip, kaip dabar pasielgei tu. Džiaugiuosi matydamas vaiką, kuris turi smegenų. Dabar sėskis.

Nikas sutriko. Keista, kad Filas, šitoks žmogus, jo neniekina. Tikrai keista.

Išsukęs į gatvę Filas išjungė radiją, kad būtų galima susikalbėti.

– Man derėjo pasiimti Kailą, tada būtum mažiau dvejojęs.

– Nebūtų padėję. Mama sako, kad viliodami aukas iškrypėliai pasitelkia kitus vaikus.

Nebuvo reikalo aiškinti, jog Kailo niekaip nepavadintum Niko draugu. Jis – pasipūtęs snarglius, Niką erzinantis ne ką mažiau nei Stounas.

Taip, Kailas – pasipūtęs snarglius, bet jo tėvas – padorus žmogus, nors ir kalba labai taisyklingai. O Nikas dar spėliojo, kur Kailas išmoko taip taisyklingai kalbėti.

Filui nardant tarp automobilių jiedu nesikalbėjo. Netrukus atvyko prie Kirijano namo Sodų rajone, geidžiamame aukštuomenės kvartale. Čia driekėsi eilės ištaigingų pastatų, statytų dar prieš Amerikos pilietinį karą. Tai buvo tarsi senosios elegantiškumo ir gerų manierų eros paminklai. Nikas kartais užsukdavo čionai su mama. Šiame rajone gyveno mamos mėgstama rašytoja ir kai tik pasitaikydavo proga, mama stengdavosi dirstelėti į ją bent akies krašteliu.

Filas privažiavo prie vartų – ir Nikui atvipo žandikaulis. Kieme stovėjo nepaprasto dydžio namas, tokio Nikas dar nebuvo regėjęs. Pastatas buvo milžiniškas, graikiško stiliaus, su dorėninėmis kolonomis, remiančiomis, regis, begalinį priebutį. Nikas pasijuto it skurdžius, atsidūręs tarp aukštuomenės.

Kieme Filas apvažiavo ratą ir sustojo prie pagrindinių laiptų.

– Atvykome.

Tačiau variklio neišjungė.

– Jūs neišlipsite? – suraukęs kaktą paklausė Nikas.

– Man buvo liepta atvežti tave iki durų. Savo misiją įvykdžiau.

Keista, bet tiek to…

Nežinia kodėl Nikas išsigando, tik negalėjo suprasti priežasties. Namas jam atrodė vaiduokliškas ir grėsmingas. Jis žinojo, kad Kirijanas turtingas, bet žinoti ir matyti akivaizdų įrodymą – du skirtingi dalykai.

Įdomu, kaip aš jausčiausi turėdamas tokius turtus?

Tiesą sakant, Nikas nesugebėjo įsivaizduoti, kad norint pavalgyti „McDonald’s“ nereikėtų skaičiuoti centų.

Sukaupęs drąsą jis išlipo iš automobilio, čiupo kuprinę ir patraukė prie pagrindinių durų. Tai buvo raudonmedžio durys, su graviruoto stiklo langu, primenančiu šlifuoto krištolo taures, ir atrodė tarsi iš filmo. Vaikinas jau ketino paspausti skambutį, bet durys atsivėrė ir tarpdury išdygo moteriškė. Ji atrodė lyg atvykėlė iš Lotynų Amerikos. Moteris nužvelgė Niką tarsi kalėjimo prižiūrėtoja, pasitinkanti naują kalinį. Ji vilkėjo koralų spalvos marškinėliais, mūvėjo džinsais, tamsūs plaukai viršugalvyje buvo susukti į standų kuodą.

– Nikas?

Tardama jo vardą moteris nutęsė pirmą skiemenį: „Nykas“. Ir tai skambėjo gražiau nei tariant pietietiška tarme, kurią vaikinas buvo įpratęs girdėti.

– Taip, ponia.

Moteriškė pasitraukė į šoną, praleisdama Niką.

– Ponas Kirijanas laukia tavęs viršuje, savo kabinete.

Ji atkišo ranką, norėdama paimti kuprinę.

Nikas šastelėjo į šalį.

– Tu manimi nepasitikėti? – įsižeidė moteris.

– Nenorėjau jūsų užgauti, ponia, bet netgi jūsų vardo nežinau.

– Esu Roza ir rūpinuosi pono Kirijano namais, – akmeniniu veidu paaiškino moteris. – O dabar gal duoti man savo krepšį, kol esi čia?

Nikas pasijuto kvailai. Ir kodėl išsyk nedavė jai savo kuprinės? Tiesiog yra įpratęs niekam nieko neduoti be kovos, kad ir koks bevertis būtų daiktas. Dėl tos pačios priežasties nenorėjo ir kad Brina liestų jo kuprinę.

– Prašom. – Jis nusiėmė kuprinę nuo pečių.

Kuprinė buvo tokia sunki, kad Roza net aiktelėjo.

– Dievulėli, tu būti stipresnis nei atrodyti. Kaip ją panešti nesikūprindamas?

Nikas gūžtelėjo pečiais.

– Čia tai, ko man gali prireikti mokykloje.

Roza mostelėjo ranka į įvijus raudonmedžio laiptus.

– Trečios durys dešinėje. Belstis nereikia. Jis išgirs tave.

Ką gi, tai irgi šiurpulinga.

Nikas ėmė lipti į antrą aukštą, pakeliui atidžiai apžiūrinėdamas kiekvieną nepriekaištingų rūmų milimetrą. Buvo tikras, kad juodo plieno laiptų turėklų medalionai – auksiniai, o išblizgintos grindys – iš kažin kokios brangios medžiagos, galbūt iš marmuro. Staiga jam kilo noras sprukti lauk.

Man čia tikrai ne vieta.

Jautėsi esąs apgavikas, nevertas čia būti. Ir tik tada pagaliau suprato, kodėl jam taip nejauku.

Į namą visiškai neprasiskverbė dienos šviesa.

Visos langinės buvo užsklęstos, langai uždangstyti tankiomis užuolaidomis. Visi. Į vidų neprasimušė joks saulės spindulėlis. Argi ne keista? Mama visada šaukdavo ant Niko, jei šis dienos metu degindavo elektrą.

Nesityčiok iš dienos šviesos, berniuk. Išjunk šviesas. Ar įsivaizduoji, kiek pinigų iššvaistai?

Nuvijęs tokias mintis šalin Nikas atidarė Rozos nurodytas duris.

Kirijanas sėdėjo priešais kompiuterį, ant vienos ausies buvo užsidėjęs ausinę.

– Girdžiu, ką sakai, Talonai. Tik nenoriu to girdėti. Klausyk, vaikis jau čia. Pasikalbėsime vėliau.

Jis išjungė telefoną, nusiėmė ausines ir padėjo ant rašomojo stalo.

– Talonas? – nustebo Nikas.

Kirijanas nusišypsojo neparodydamas dantų – tai buvo dar vienas keistas jo įprotis; Nikas tai pastebėjo dar tada, kai Kirijanas atvyko į ligoninę jo aplankyti.

– Mano draugas, su kuriuo, esu tikras, kada nors susipažinsi. – Kirijanas galva parodė į Niko įtvarą. – Kaip jautiesi?

– Bjauriai. Vaistai nuo skausmo nustojo veikę, tad velniškai maudžia.

Atžarų Niko toną ir velniavimąsi Kirijanas praleido pro ausis.

– Girdėjau, šiandien jūsų mokyklą užgriuvo bėdos.

– Aš jokių bėdų neturėjau, nes manęs neįleido netgi į mokyklos kiemą. Jei norite žinoti, ši diena man buvo tiesiog puiki.

Kirijanas pavartė akis, bet ir dabar neprikišo Nikui irzlaus tono.

– Ar paskambinai mamai?

– Ne. Kodėl turėčiau?

– Nejau manai, kad ji nesijaudins išgirdusi apie antpuolius mokykloje?

– Kodėl turėtų jaudintis?

– Nikai… Ji – tavo motina. Ji tikrai jaudinasi. Kad tėvai mus myli, dažniausiai suvokiame tiktai kai mums kas nors atsitinka, bet tada jau būna per vėlu.

Kirijano balse pasigirdo keista gaidelė. Tarsi jį kamuotų giliai paslėpti skaudūs prisiminimai. Tačiau tai neturi jokios reikšmės. Nikas nėra nei kvailas, nei nemandagus.

– Manau, ji išties jaudintųsi – jei apie tai sužinotų. Bet esu tikras, mama nieko negirdėjo. Mes neturime nei televizoriaus, nei ko nors panašaus. Po galais, neturime netgi telefono. Norint mums perduoti žinią, reikia skambinti Meniarai.

Kirijano veide pasirodė nuostaba. Niką tai įsiutino.

– Mums nereikia jūsų užuojautos, – suurzgė jis. – Mes puikiausiai apsieiname be telefono ir kitų daiktų. Norint gyventi, elektroninis šlamštas nebūtinas. Žmonės tūkstančius metų be to apsiėjo. Tai, ko nori, ir tai, ko iš tikrųjų reikia, – skirtingi dalykai.

Kirijanas pasiduodamas iškėlė rankas.

– Nurimk, Nikai. Nereiškiu tau jokios užuojautos. Kai buvau vaikas, ir aš nieko panašaus neturėjau, ir, patikėk, žinau, kaip žmonės gyveno anksčiau.

Nikas apžvelgė brangius baldus – jie visai nesiderino su išgirstais žodžiais. Sunku patikėti, kad Kirijanas būtų gyvenęs be viso šito.

– Vadinasi, jums teko ilgokai pavargti?

– Tam tikra prasme…

– O ne tam tikra prasme?

Kirijanas gūžtelėjo pečiais.

– Štai ką tau pasakysiu… Pinigai problemas ne išsprendžia, o jas sukuria.

– Ką turite omeny?

– Viliuosi, jog tavęs niekas niekada neišduos, kaip kad nutiko man. Kartą tėvas pasakė: nė vienas draugas nebūtų buvęs man ištikimas vien tik dėl to, ką turėjau ar kas buvau.

Niko tėvas iš esmės tvirtino tą patį. Niekuo nepasitikėk, nes žmonės geba tik išduoti. Ir dar juokiasi tave išduodami.

Tačiau Nikas visai netroško pulti į neviltį.

– Ir jis neklydo?

– Ne. Turėjau vieną vienintelį ištikimą draugą. O kai jis mirė, kiti tik patvirtino, kad mano tėvas buvo įžvalgus. Žinau, tavo amžiaus žmogui klausytis kitų yra sunku. Dievai mato, ir aš nesiklausydavau, bet…

– Dievai?

Kirijanas sukikeno, bet ir šįsyk neparodė dantų.

– Atleisk. Kartais būnu truputį ekscentriškas.

– Ar dėl to visi langai užtemdyti?

Kirijanas kilstelėjo antakį.

– Esi pastabus. Nuostabu. Daugelis žmonių neatkreipia dėmesio.

– Taip, man pro akis neprasprūsta beveik niekas. Stengiuosi stebėti tyliai tūnodamas šešėlyje. Taip galima daug ką sužinoti.

– Turėsiu omenyje, – tarė Kirijanas, pakilo iš užstalės ir padavė Nikui telefoną. – Nusiųsk mamai žinutę. Nenoriu, kad ji nerimautų, ypač jei sužinojo, kas nutiko mokykloje.

Nikas susiraukė.

– Esate perdėtai dėmesingas. Tikriausiai tėvai jus labai mylėjo.

Ponas gerasis teisuolis.

Kirijanas kiek padvejojo.

– Mano tėvai mirė labai seniai, – atsakė. – Žinai, kas liūdniausia? Aš jų vis dar kasdien ilgiuosi. Visas savo jaunas dienas praleidau ginčydamasis su tėčiu dėl smulkmenų, o dabar galiu tvirtai pasakyti: sielą parduočiau, jei tik galėčiau dar kartą pamatyti tėtį ir atsiprašyti už paskutiniuosius savo žodžius. Todėl paskambink mamai. Kad ir kokie būtų tavo santykiai su tėvais, patikėk: netekęs jų, imi labai ilgėtis.

Nikas nebuvo toks tikras. Savo tėčio jis beveik nepažinojo. Tačiau mama – kas kita, Nikas niekada tyčia jos neįskaudintų.

Jis surinko tetos Menės numerį ir priglaudė telefoną prie ausies.

– Labas, teta Mene, čia Nikas. Ar gali…

– Vaike! Kur tu buvai? Vargšė mama graužiasi dėl tavęs. Dabar ji apsiverkusi ir palūžusi sėdi čia, pas mane. Kai šįryt išgirdo apie tavo mokyklą, nei miegojo, nei galėjo nurimti. Kaip tau ne gėda! Tu ją privertei jaudintis. Mudvi buvome nuvykusios į mokyklą tavęs ieškoti, bet neradome jokių pėdsakų. Tavo mamai niekas nieko nepaaiškino, o tu sėdi sau ramus ir patenkintas. Kaip tau ne gėda, vaike! Kaip tau ne gėda!

Kai mama paėmė ragelį, Nikas pasijuto esąs šunsnukis. Meniara niekada nekeldavo triukšmo dėl menkniekių. Paprastai palikdavo tai mamai. Todėl Nikas suprato: mama labai nerimauja.

– Baikštuoli kūdiki? – Nuo šių žodžių Nikui suspaudė širdį. Taip mama jį pravardžiuodavo tik vaikystėje. – Kaip tu?

– Mama, man nieko neatsitiko. Labai atsiprašau, kad nepaskambinau. Aš… Aš tiesiog maniau, jog tu nesužinosi.

– Nieko tokio, Baikštuoli. Džiaugiuosi, kad tau nieko neatsitiko. Džiugu girdėti tavo balsą. Klausiau policininkų apie aukas, bet jie nieko nepaaiškino, tepasakė, kad šeimoms praneš. Todėl laukiau, kada ateis prie mano durų ir… – Motina pratrūko raudoti.

Nikas susigūžė, jį kone supykino.

– Nenorėjau tavęs išgąsdinti, mama.

– Nieko baisaus. Viskas gerai. Svarbiausia, kad esi saugus. Kur tu?

Nikas pažvelgė į Kirijaną. Rūstus šio žvilgsnis bylojo: „Ar aš tau nesakiau?“

– Dabar esu pas poną Hanterį. Prieš tai buvau pas Bubą parduotuvėje, pavadavau jį, nes pamokos atšauktos. Buba pažadėjo sumokėti dvigubai.

– Ar tu saugus?

– Taip.

– Ačiū Dievui.

Kirijanas paėmė iš Niko telefoną.

– Ponia Gotjė? Čia Kirijanas. Norėjau pasakyti, kad Niką pavalgydinsiu ir paleisiu namo apie septintą, jei neprieštaraujate. – Jis nutilo, kad išklausytų, ką sako mama. – Taip, ponia, aš juo pasirūpinsiu ir žiūrėsiu, kad nieko neatsitiktų. Pažadu.

Kirijanas išjungė telefoną.

Nikas piktai dėbtelėjo į šeimininką.

– Kodėl kreipiatės „ponia“? Juk mama už jus jaunesnė.

– Tai pagarbos ženklas.

Šito Nikas nepajėgė suprasti, tačiau apsidžiaugė.

– Labai nedaug kas rodo mamai pagarbą, nors ji tikrai nusipelnė. Esu jums nuoširdžiai dėkingas.

Kirijanas įsikišo telefoną į kišenę.

– Labai seniai išmokau nespręsti apie žmones pagal jų išvaizdą, kalbą ar drabužius. Tai, kad namas iš priekio yra gražus ir spindi, nereiškia, jog nėra supuvęs iš vidaus. Tavo mama – gera moteris ir geros širdies, todėl džiaugiuosi, kad tai vertini. Vadinasi, esi subrendęs.

Nikas pajuto Kirijanui dar didesnę pagarbą.

– Žinote ką? Aš jums dirbsiu.

Kirijanas vos pastebimai šyptelėjo.

– Džiaugiuosi tai girdėdamas. Gal jau galėčiau viską aprodyti?

Nikui patiko, kad Kirijanas kartais kalba labai oficialiai. Jis pakaitomis vartojo ir įprastą žargoną, ir senojo pasaulio posakius, kalbėjo Nikui negirdėta tarme.

– Aha.

Kirijanas iš nuostabos pasitrynė akis – jį stebino Niko kalbėsena.

– Tavo pareigos bus paprastos. Dirbti sunkaus fizinio darbo nereikės, o jei kokia užduotis trukdys gyti rankai, jos tiesiog nevykdyk. Vėl kartoti fizioterapijos kursą būtų neišmintinga.

Nikas nusekė paskui Kirijaną link laiptų.

– Beje, kodėl taip elgiatės? Žinote, kur tą naktį buvau įsivėlęs, ir vis tiek įsileidote mane čionai, kur šitiek daiktų. Nejau nebijote, kad apvogsiu?

Stovėdamas ant laiptų Kirijanas apsigręžė ir rūsčiai nužvelgė Niką.

– Kad ir ką pavogtum, aš galiu vėl nusipirkti. Be to, daiktai man beveik nieko nereiškia. – Jis prisiartino prie Niko. – Kodėl tau padedu?.. Tikiu tavimi, Nikai. Tu man primeni vaikį, kurį kadaise pažinojau. Jis buvo toks žiaurus, kad niekas negalėjo jo pakęsti. Vaikinukas visada su visais kivirčydavosi, nes norėjo parodyti pasauliui, kad yra atkaklus ir jo nereikia vedžioti už rankutės ar kaip kitaip padėti. Jis ketino visko išmokti pats… Per kančias.

– Kas jam nutiko?

– Maištaudamas prieš tėvo valią įstojo į armiją, o ten sutiko vyrą, kuris pakeitė vaikino gyvenimą. Nežinia kodėl tas vyras buvo labai kantrus. Kiti kaipmat būtų nužudę pasipūtusį snarglį, ir visai pagrįstai. O anas vadas įžvelgė vaikino galimybes. Jis pakeitė vaikio gyvenimą. Ir dabar aš noriu jam, kad ir pavėluotai, grąžinti skolą – per tave.

Nikas ne iškart suprato Kirijano žodžių prasmę.

– Tas vaikis – tai jūs?

Kirijanas linktelėjo.

– O vyrukas, kuris pakeitė jūsų gyvenimą?

Kirijanas vieną plaštaką laikė uždėjęs ant blizgančių turėklų. Jis pažvelgė į žiedą ant piršto.

– Jo vardas Džulijana.

Išgirdęs tokį bjaurų vardą, Nikas net nusipurtė.

– Argi Džulijana – ne mergaitiškas vardas?

Kirijanas šyptelėjo.

– Patikėk, Nikai, tai kiečiausias šunsnukis, kokį man teko sutikti mūšio lauke. Niekas niekada nėra jo įveikęs peštynėse. Palyginti su juo, Džekis Čanas ir Čakas Norisas – apsimetėliai.

– Ar iš jo išmokote taip kautis, kaip tąsyk, kai mane išgelbėjote?

– Taip.

Reikia pripažinti, Kirijanas tikrai moka pakovoti už save. Nikas irgi labai norėtų to išmokti.

– Ar galėtumėte ir mane pamokyti?

– Kai sugis ranka. Kol kas esu pažadėjęs tavo mamai, kad labai tavęs nevarginsiu.

Nikas suurzgė.

– Taip, bet…

– Jokių „bet“. Šiandien tik supažindinsiu su darbu. Noriu, kad apžiūrėtum teritoriją. Tavo tiesioginė viršininkė bus Roza. Vykdysi visus jos nurodymus. Kadangi aš paprastai dirbu naktimis, būdamas čia daugiausia bendrausi su ja.

Kirijanas nusigręžė ir ėmė lipti laiptais žemyn.

Nikas nušuoliavo iš paskos.

– Kiek žmonių jums dirba?

– Tik Roza ir sodininkas Džordžas… Dabar dar ir tu.

– O ponas Puatjė?

– Jis – mano draugas. Turiu daug draugų ir kartkartėmis jie padaro man paslaugą.

Nikas pajuto pagarbą šeimininkui.

– Tikriausiai smagu jaustis karaliumi.

Kirijano veide šmėstelėjo liūdesys.

– Gal pirmiausia parodysiu tavo kabinetą.

Nikas apstulbo.

– Aš turėsiu savo kabinetą?

– Taip.

Kirijanas nuvedė jį į kambarį už virtuvės, kuri buvo didesnė už visą Niko butą. Kabinete palei sienas rikiavosi lentynos, stovėjo du rašomieji stalai, ant kiekvieno – po kompiutį, buvo ir dvi dailios juodos biuro kėdės. Nikui tai padarė įspūdį.

– Didesnis rašomasis stalas – Rozos, o tavasis – štai šis.

Nikas priėjo prie rašomojo stalo, delnu perbraukė per stalviršį. Iš pasitenkinimo vaikinui net žandikaulis atvipo. Rašomasis stalas buvo iš brangaus vyšnių spalvos medžio, naujutėlis ir dailus. Tačiau labiausiai Niką nudžiugino didelis monitorius.

– Turėsiu savo kompiuterį?

– Taip. Galėsi atlikti namų darbus. Be to, įvestas internetas, taigi…

Nikas dar labiau išpūtė akis.

– Internetas?

– Taip. Kartais prašysiu tavęs internete paieškoti informacijos ir užsakyti man įvairių dalykų.

– Tikrai?

– Tikrai.

Nikas neteko amo. Tokių dalykų jis nė neįsivaizdavo. Kirijanui pasiūlius darbą manė, kad reikės vedžioti šunį, valyti tualetus ar dirbti kokius nors kitus sumautus darbus. Net slapčiausiose svajonėse nebuvo minties, jog turės nuosavą rašomąjį stalą ir kompiuterį.

Beje, Roza čia jau buvo padėjusi jo kuprinę. Nikas pasijuto tarsi suaugęs, turintis rimtą darbą ir rašomąjį stalą.

Svarbiausia, pasijuto gerbiamas.

Jis aukštai iškėlė galvą ir pažvelgė Kirijanui į akis.

– Ir kiek aš uždirbsiu?

– Kadangi dirbsi ne visą dieną, iš pradžių mokėsiu tūkstantį per savaitę.

Nikas vos nepaspringo iš nuostabos.

– Tūkstantį ko? Lirų? Jenų? Rublių? Nesupratau.

– Žinoma, nuo tos sumos bus atskaičiuojami mokesčiai. Tačiau už gerą darbą aš moku premijas, tad jei norėsi daugiau pinigų, šią sumą galėsi pasididinti. Už sunkų darbą turi būti deramai atlyginama, taip manau ir…

Nikas iškėlė ranką.

– Noriu pasitikslinti. Ar teisingai jus išgirdau: tūkstantis per savaitę?

– Taip.

– Tūkstantis Amerikos dolerių per savaitę?

– Taip.

– Turite omeny ne „Monopolio“ ar kokius kitus pinigus?

Kirijanas piktai sužaibavo akimis.

– Ne, Nikai. Mokėsiu tikrais pinigais, be to, turėsi ir savo kreditinę kortelę.

Vaikinas negalėjo tuo patikėti. Jį pribloškė vien tik suma, ką jau kalbėti apie kitus dalykus.

– Ir man nereikės daryti nieko neteisėto ar iškrypėliško?

– Tau tik reikės valdyti liežuvį, ypač kai kalbėsi su Roza.

Po galais. Tačiau įdomu dar viena…

– Kiek mokate Rozai, dirbančiai visą dieną?

Kirijanas nusijuokė.

– Daug daugiau negu tau, bet per mažai, kad ji taikstytųsi su tavo šmaikštavimais. Tad jei nenori prarasti darbo, turėsi rodyti jai pagarbą.

– Nesijaudinkite, bendraudamas su moterimis aš nelaidau liežuvio.

Tačiau ši taisyklė netaikoma vyrams. Arba tiems, kurie laiko Niką pastumdėliu.

Liko dar vienas klausimas, Nikui keliąs didžiausią rūpestį.

– Hm, o kiek išskaičiuosite iš algos už ligoninę?

– Jei gerai mokysies ir elgsies, jei šešis mėnesius iš eilės laiku ateisi į darbą, tą sąskaitą pamiršime.

Gal ir būna neįtikėtinai puikių dalykų, bet dabar tai skamba per daug gerai, kad būtų tiesa. Nors Nikas ir jaunas, bet gimė ne vakar.

– Nežinau, kaip bus. Mama neleidžia imti labdaros. Mes patys už viską susimokame.

– Nikai… – Kirijano balsas skambėjo perdėtai lipšniai. – Pats pagalvok. Neketinu tokių dalykų praleisti pro akis. Tu buvai pasukęs klystkeliu, bet nežinia kodėl grįžai į teisingą kelią. Niekas tavęs nevertė – pats pasirinkai. Noriu, kad teisingame kelyje ir liktum. Taip pat žinau, jog viltį praradę žmonės elgiasi neprotingai, todėl šis darbas turėtų sumažinti pagundas. Tu – geras vaikas ir nusipelnei atokvėpio, o progų atsikvėpti, esu tikras, tau pasitaiko nedažnai.

Teisybė. Juodu su mama gyvenimas talžo nuo pat tos akimirkos, kai Nikas gimė.

– Tu nedykinėsi. Būsi man gyvybiškai svarbaus personalo, kuriuo pasikliauju, narys. Jei gerai mokysies, pinigai, apie kuriuos kalbu, bus niekis palyginti su tuo, kiek pas mane uždirbsi, kai suaugsi.

Nikas vis dar abejojo.

– Ir man nereikės išsirengti nuogai?

– O Dieve, ne. Prašau, visada būk apsirengęs. Nei Roza, nei aš nenorime apakti. Beje, galiniame kieme yra baseinas, gali juo naudotis, kada tik įsigeisi. Tačiau plaukiodamas vis tiek mūvėk glaudėmis, gerai? Nenoriu, kad imtų skųstis kaimynai ar Džordžas mestų darbą. – Kirijanas priėjo prie Niko rašomojo stalo, paėmė ant jo gulinčią mažą dėžutę ir padavė vaikinukui. – Beje, čia tau.

– Kas tai?

– Mobilusis telefonas, kad prireikus galėčiau su tavimi susisiekti.

Nikas negalėjo patikėti savo akimis.

– Tai bent.

– Tai tarnybinis priedas. Tačiau nepiktnaudžiauk kalbėdamas ar siuntinėdamas žinutes. Jei gausiu dešimties tūkstančių dolerių sąskaitą, aš tave pasmaugsiu. – Kirijanas atsigręžęs padavė telefoną Nikui. – Jis jau aktyvuotas, o numeris užrašytas kortelėje. Ir mamai jį pasakyk. Savo numerį jau užprogramavau, jį galėsi surinkti automatiškai, paspaudęs skaičių „du“.

Toks dosnumas Niką pribloškė. Jis nežinojo, ką ir sakyti.

– Geras. Ačiū.

– Nėra už ką.

Suskambėjo Kirijano telefonas. Išsitraukęs aparatą iš kišenės, vyriškis pirmiausia pažvelgė į skambinančiojo numerį ir tik tada atsiliepė.

– Ne, jau senokai atsikėliau. Kodėl klausi?

Nikas žaidė su savo telefonu. Vyruti, šis daikčiukas tikrai nuostabus.

Staiga Kirijanas paniuro.

– Kaip suprasti: buvo daugiau antpuolių?

Vaikinas sukluso. Ar Kirijanas kalba apie zombius?

– Taip. Tuojau pat važiuoju ir dairysiuosi labai atidžiai. Mane šiurpas ima pagalvojus, kad reikalai pakrypo tokia netikėta linkme. – Jis dar kelias minutes klausėsi pašnekovo, paskui išjungė telefoną.

– Ar atsitiko kas negera? – pasiteiravo Nikas.

Kirijanas išsisuko nuo tiesaus atsakymo.

– Ar tavo mokykloje kas nors griežia dantį ant futbolininkų?

Nejau šis vyras niekada nelankė mokyklos?

– Nelygu, koks žaidėjas. Kodėl klausiate?

– Užpulta dar du sykius.

Nikas apstulbo.

– Ir abu kartus nukentėjo futbolininkai. Beje, kiek komandoje yra narių?

Nikas susimąstė.

– Nesu visai tikras, senokai žaidžiau. Jei sudėsime DK ir PK, susidarys gal penkiasdešimt.

– Kas yra DK ir PK?

Nikas nustebo, kad Kirijanas nežino tokių dalykų.

– Dublerių komanda ir pagrindinė komanda.

– Štai kaip… Kodėl tu nebežaidi?

Nikas gūžtelėjo pečiais. Šis klausimas sukėlė nemalonius prisiminimus. Jam tikrai gerai sekėsi žaisti, bet kas iš to.

– Mane išmetė pačią pirmą savaitę – nes komandos nariai susipešė, kai Stounas pasišaipė iš mano batelių. Žinote, man nelabai sekasi bendrauti.

Kirijanas nusijuokė.

– Pastebėjau. Klausyk, turiu paskambinti. Paklaidžiok apačioje, apžiūrėk patalpas. Nepervark. Jei užsimanysi valgyti ar gerti, keliauk į virtuvę. Jauskis kaip namie.

Nikas palaukė, kol Kirijanas išeis, tada savo mobiliuoju pamėgino paskambinti Medogui.

Tačiau niekas neatsiliepė.

Nikas atsiduso – tai blogas ženklas. Jei Kirijanas sako tiesą, zombiai užpuolė kone ketvirtadalį komandos.

Šiemet mums neteks žaisti valstijos finale.

Kvaila dėl to jaudintis dabar, kai vyksta šitokie baisūs dalykai, bet, nežinia kodėl, kaip tik valstijos finalas pirmiausia šovė Nikui į galvą.

Vaikinas niekaip negalėjo suvokti, kodėl taip nutiko. Sportininkai visada kibdavo prie kai kurių mokinių, o dabar, kai virto zombiais, reikalai tik pablogės. Dabar jie kibs prie visų.

Kaip juos sustabdyti?

Suirzęs, kad nežino smulkmenų, Nikas nupėdino į virtuvę, kur Roza gamino kažin ką neįtikėtinai gardaus. Apsilaižęs nuėjo apžiūrėti puodo, o Roza tuo metu ant pjaustymo lentelės kapojo krevetes ir svogūnus.

– Ką verdate?

– Troškinį.

Nikas nustebęs kilstelėjo antakius: tokį patiekalą jis valgydavo beveik kasdien, bet Rozos troškinys nė iš tolo nepriminė mamos gaminamo.

– Hm… Štai koks turtingų žmonių troškinys.

– Ką turi galvoje?

– Čia ne maisto likučiai, jūs dedate tikrą mėsą, o ne šoninės spirgus ar kelyje partrenktų žvėrelių gabalėlius.

Roza nusijuokė.

– Esu tikra, tu niekada nesi valgęs kelyje partrenktų žvėrelių.

Nikas nebuvo toks tikras. Žinoma, mama irgi įrodinėtų, kad tai netiesa, bet kartais jos parnešta mėsa… Atrodydavo, kad ją kažkas nugrandė nuo gatvės. O gal netgi nuo padangų.

Roza padavė jam šaukštą.

– Ragauk, nesivaržyk.

– Tikrai? Ačiū.

Nikas pakabino šaukštą troškinio ir atsitraukė nuo puodo. Palaukė, kol atauš, tada paragavo. Vyruti, troškinys – tikras gardumėlis! Vaikino skrandis sugurgė taip garsiai, lyg iš jo ruoštųsi iššokti pabaisa.

Nustebusi Roza įsispitrėjo į Niką.

– Atsiprašau. Nevalgiau priešpiečių.

Iš kasos paimti pinigų priešpiečiams Buba neleido. O už priešpiečius mokykloje sumokėta iš anksto, kartu su mokesčiu už mokslą, tad Nikas neturėjo pinigų, kad galėtų pavalgyti kur kitur.

Rozai atvipo žandikaulis.

– Kodėl nepasakei, kad esi alkanas? – Ji stumtelėjo vaikiną prie stalo, greta kurio stovėjo ir dvi taburetės. – Sėskis, tuoj sutepsiu sumuštinį.

– Galiu palaukti iki vakarienės. Esu įpratęs.

– Šiuose namuose niekas nebūna alkanas, m’ijo12. Sėdėk ir lauk, kol paruošiu.

Nikas ne juokais sunerimo. Dar niekas nėra buvęs jam toks malonus. Gal jis pateko į Sutemų zoną?

Aš netrukus mirsiu. Tai tikrai pražūties ženklas. Taip, pavirsiu supuvusiu žmogieną valgančiu demonu, neturinčiu merginų, nes dvoksiu. Nikui regėjosi, kad jo kūno dalys, ypač toji labai svarbi, nukrenta kaip filme, kurį matė…

Ir visa tai tik dėl to, kad senyvai porai padėjo pasprukti nuo savo draugužių.

Liaukis kvailiojęs.

Tačiau tai ne kvailystės, o tikrovė. Kažkas atsitiko pasauliui. Jis pakrypo į šoną, ir dabar viskas vyksta kitaip nei turėtų būti.

Nikas pasmerktas. Be jokių abejonių, jis netrukus mirs.

Vos apie tai pagalvojęs, išgirdo kažin ką krebždant už galinių durų. Lyg tyliai urgztų ir krebždentų didelis žvėris. Urzgimas buvo piktas, gerklinis, panašus į katę persekiojančio šuns. Tai turėtų būti rotveileris ar panašus gyvūnas.

Vaikinas susiraukęs pažvelgė į Rozą. Toji nuščiuvusi taip pat spoksojo į duris.

– Kokį šunį turi Kirijanas?

Moteriškė papurtė galvą.

– Jis neturi šuns.

– Tada kas…

Bet jis nespėjo užbaigti sakinio, nes durys triukšmingai atsilapojo ir du buvę Niko futbolo komandos draugai puolė vaikiną.

12 Isp. sūnau.

7 SKYRIUS

Staigiu judesiu, kaip būdavo žaidžiant futbolą, Nikas šastelėjo į kairę, mikliai apsigręžė ir išvengė užpuolikų; tie atsitrenkė į sieną. Dairydamasis kokio nors ginklo, vaikinas sykiu čiupo ir Rozą ir nutempė į saugią vietą.

Nikui nespėjus mirktelėti, Roza dešine ranka sugriebė kaponę, o kaire – virtuvinį peilį ir, iškėlusi abu įrankius tarsi profesionalė, atsigręžė į įsibrovėlius. Iš nuostabos Nikui atvipo žandikaulis. Jis apstulbo.

– Roza?

– Pasitrauk, Nikai. Aš ne visada buvau namų šeimininkė. O kiekvienas hijo de puta13, toks bukas, kad drįsta atsibelsti čionai mūsų pulti, nusipelno žūti paskerstas kaip kiaulė.

Zombiai puolė pirmyn.

Pirmajam Roza peiliu perrėžė ranką. Tačiau šis nė neaiktelėjo, nustūmė Rozą ir puolė Niką, kuris tuo metu nuo viryklės čiupo puodą.

Sudie, vakariene.

Nikas šliūkštelėjo kunkuliuojantį viralą futbolininkui į veidą. Šįkart sportininkas-zombis suklykė ir svirduliuodamas pasitraukė atatupstas. Nikas aptalžė jį puodu, tada prišoko prie Rozos, kad padėtų jai kovoti su antruoju užpuoliku. Vos tik spėjo prisiartinti prie Rozos ir zombio, puodu aptalžytasis sugriebė Niką iš nugaros ir suspaudė plieniniuose gniaužtuose.

Apkabindamas Niką zombis kliudė sužeistą petį, ir vaikinas suurzgė iš skausmo.

– Tau nepavyks! – suriko Nikas, galva trinktelėjo užpuolikui ir išsilaisvino iš gniaužtų.

Staiga virtuvėje blykstelėjo akinama šviesa.

Nikas užsidengė akis. Išgirdo, kaip zombiai klykia iš skausmo. Vaikinas nuleido ranką. O kai atsimerkė, iš nuostabos net susvirduliavo.

Zombiai buvo dingę, o kambaryje stovėjo nepaprastai aukštas vyras, tokio Nikui dar nebuvo tekę regėti.

Iš siaubo vaikinui atvipo žandikaulis.

– Ar viskas gerai, Roza? – nepriekaištinga ispanų kalba paklausė vyras.

– Sí, Acheron. Gracias.14

Durys Ašeronui už nugaros su trenksmu užsidarė, nors niekas prie jų neprisilietė. Netikėtas svečias nuožmaus plėšrūno žingsniu ėmė artintis prie Niko. Ilgi juodi vyro plaukai buvo išmarginti žaliais dryžiais, jis buvo užsidėjęs matinius saulės akinius, todėl akių nebuvo matyti. Atvykėlis vilkėjo juodai, ant marškinėlių švytėjo nupiešta vampyro kaukolė, per petį buvo persimetęs juodą kuprinę su anarchijos simboliu.

– Malonu susipažinti, Nikai.

Išgirdęs keistai melodingą Ašerono tarmę Nikas įsitempė. Tokios tarmės jam dar nebuvo tekę girdėti.

– Iš kur žinai mano vardą?

– Aš daug žinau.

Taigi… Nikas pašiurpo. Ar šis vyrukas – prievartautojas?

Nikas apsidairė virtuvėje. Užpuolikų ir pėdos buvo ataušusios.

– Kas nutiko vaikinams?

– Juos prarijo mano demonas. – Ašerono balsas buvo toks bejausmis, kad Nikas juo beveik patikėjo.

– Tiiiikrai, – linktelėjo vaikinas ir įžūliai išsišiepė. – Tikriausiai netrukus čia pasirodys Didysis Piktasis Vilkas ir mus suės. O gal man reikia saugotis Meduolių Tešlos Vyruko?

Ašeronas kreivai šyptelėjo.

– Kirijanas buvo teisus, esi gudrus… – Jis dirstelėjo į Rozą, matyt, ieškojo tinkamesnio žodžio. – Akiplėša.

Ašeronas išsitraukė mobilųjį telefoną, kuris milžiniškame jo delne atrodė vaiduokliškai, ir kažkam paskambino.

Susiraukęs Nikas dirstelėjo į Rozą. Toji lyg niekur nieko nuėjo prie praustuvės nuplauti kraujo nuo kaponės ir virtuvinio peilio. Kodėl Niko galvoje staiga suskambo dainelė iš „Adamsų šeimynėlės“?

Koks čia beprotnamis?

– Negi tik aš vienas pašiurpau dėl to, kas čia ką tik įvyko? Judu elgiatės per daug… per daug… normaliai. Norėjau pasakyti… tokių nuotykių tikrai būna ne kasdien?

Ašeronas prunkštelėjo.

– Nelygu, kokiame rajone gyveni… – Jis nutilo, paskui prabilo į telefoną: – Sveikas, Kirijanai, patarčiau baigti maudytis dušinėje ir ateiti čionai. Į tavo namus ką tik buvo įsibrovę zombiai, bet Roza su berniuku juos išvijo. Tiesiog pranešu, kad žinotum.

Ką gi, dabar aišku, kodėl Kirijanas negirdėjo sambrūzdžio ir neatėjo patikrinti, kas čia vyksta.

Išjungęs telefoną Ašeronas priėjo prie Rozos ir kažką sušnibždėjo ispaniškai. Nežinia kodėl Nikas viską kuo puikiausiai suprato, nors ispaniškai nemokėjo nė žodelio.

– Pamiršk tai, kas čia vyko. Valgis netyčia išsipylė ant grindų, nieko neįprasto nenutiko. Jokių antpuolių. Tiesiog įprasta diena…

Tada vyras pažvelgė į Niką.

Drebėdamas iš baimės vaikinas ėmė trauktis atatupstas. Ką žinai, kas šiam nepažįstamajam šaus į galvą. Kai Ašeronas pakėlė ranką, vaikinas puolė prie pagrindinių durų.

Dink iš čia. Kuo greičiau! – galvoje nuskambėjo beprotiškas, demoniškas balsas. Bet Nikas nė nesvarstė, iš kur jis atsklido, – skuodė kaip patrakęs.

Aplenkęs laiptus čiūžtelėjęs sustojo, nes tiesiai priešais nosį lyg iš niekur išdygo Ašeronas. Tik šįkart jis turėjo ne jauno vyro kūną.

Nikas išvydo… kažin kokią pabaisą su iltimis, taškuota mėlyna oda, juodomis lūpomis ir su ragais. Vaizdas šmėstelėjo vos akimirką ir išnyko. Tarsi beprotiška haliucinacija.

Ko buvo įdėta į tą troškinį?

Tai antgamtiška.

Aš tuo netikiu. Bet kaip paneigti tai, ką matė? Tai išties nenormalu. Čia tau ne zombiai, dėl cheminių medžiagų virtę biologiniu ginklu… Pasitelkęs logiką niekaip nepaaiškinsi, kaip Ašeronas įgavo tokią išvaizdą ir atsidūrė tiesiai priešais Niką. Nepaaiškinamas ir durų trinktelėjimas, kai tas vyras įžengė į virtuvę, ir keistas šviesos blyksnis.

Tai neįmanoma.

Visiškai.

Nežinodamas, kuo tikėti, Nikas sutriko.

– Kas tu? – paklausė vyro.

Ašeronas rūsčiai pažvelgė į vaikinuką.

– Tu mane nustebinai. Prisimeni viską, kas įvyko. – Tai buvo ne svarstymai, o tvirtinimas. Tarsi Ašeronas būtų tūnojęs Niko galvoje.

– Taigi. Ne taip paprasta pamiršti zombių-žudikų antpuolį ar išprotėjusį virtuvės personalą. Kokia čia beprotybė?

Ašeronas nusikvatojo.

– Nesupranti, tiesa? Bet noriu paklausti, Nikai: kodėl zombiai persekioja tave?

– Na jau ne, bičiuli. Tai aš noriu paklausti: kodėl buvai su ragais ant galvos ir juodomis lūpomis?

Ašerono šypsena išnyko.

– Ką?

– Neseniai mačiau, kaip šmėstelėjai čia tarsi vaiduoklis. Buvai su ragais ir mėlynu veidu. Kas tu?

Į Niko klausimą Ašeronas atsakė klausimu:

– Kokių durnaropių prisivalgei? Metanolis – mirtinai nuodingas, kvėpuodamas jo garais gali numirti, vaike. Tau reikėtų jo vengti, kol dar nesunaikinai paskutinių trijų smegenų ląstelių.

Tikrai, teisybė.

– Esu visiškai ramus, o tu… Nemirtingasis. Žinau, nesi mirtingasis.

Ašeronas irzliai šyptelėjo.

– Tokių yra daugybė.

– Cha cha. Aš viską mačiau, vyruti – ir ką padarei zombiams, ir Rozai… Žinau, esi nemirtingas. Ar už tai dabar mane nužudysi?

Ašeronas susimąstė. Nikas Gotjė – kietesnis riešutėlis nei atrodo. Vaikinui tik keturiolika, taigi Ašerono galių turėjo pakakti ištrinti jo atmintį, kaip pavyko ištrinti Rozos. Tiesa, šia galia Ašeronas naudojosi ne visada. Paprastai pasitelkdavo ją tik priverstas aplinkybių.

Viena tokių aplinkybių – į virtuvę įsiveržę zombiai-žudikai.

Išsiugdyti atsparumą ir pasipriešinti šiam ypatingam Ašerono gebėjimui žmonės galėdavo tik sulaukę vyresnio amžiaus, ir tai tik jei būdavo labai stiprios valios. Tiesą sakant, jokiam mirtingajam niekada taip ir nepavyko pasipriešinti. Tik dievai ir saujelė demonų nepasiduodavo Ašerono valiai ar gebėjo jį pergudrauti. O Nikas nežinia kaip pamatė tikrąjį dieviškąjį Ašerono pavidalą.

Tačiau kokiu būdu?

Nužudyk jį, ir viskas bus baigta.

Šitaip būtų logiškiausia. Tačiau dėl nežinia kokių kvailų priežasčių Kirijanas nusprendė išgelbėti šį vaiką. Ašeronas užsimerkęs pasitelkė savo galias, kad pamatytų Niko ateitį, – kas atsitiktų, jeigu nužudytų vaikinuką.

Bet nepamatė nieko.

Tebuvo tuščia erdvė.

Po galais…

Prieš dvi savaites, kai Niką sužeidė, Ašeronas aiškiausiai matė visą vaikio gyvenimą, nuo pradžios iki pabaigos. O dabar negali įžiūrėti net kas pūpso priekinėje berniuko kišenėje.

Negerai.

Nes tai gali reikšti tik viena: šis vaikis kažkaip paveiks paties Ašerono gyvenimą. Likimo deivės apakino Ašeroną, kad nesikištų į Niko sprendimus.

Negaliu pakęsti, kai šitaip atsitinka. Štai dėl to Ašeronas ir stengėsi nieko neprisileisti artyn. Dėl to ir neturėjo tikrų draugų, išskyrus palydovą demoną.

Šitam priešais stovinčiam šelmiui lemta pakeisti Ašerono ateitį. Taigi nėra ko stebėtis, kad Ašeronui nepavyko savo galiomis paveikti vaikinuko.

Atsidusęs Ašeronas atsimerkė. Su likimu kovoti nėra jokio reikalo. Kad tokios pastangos beprasmės, jis suprato prieš daugybę šimtmečių. Galbūt verta susitaikyti su tuo, kas neišvengiama, ir prisistatyti? Nes kai tik kas nors mėgindavo pakeisti Ašerono ateitį, reikalai išsyk pablogėdavo. Labai pablogėdavo.

– Esu Ašeronas Partenopeusas.

Nikas prunkštelėjo.

– Po galais, maniau, tik mano vardas sumautas. Tėvai tavęs tikriausiai labai nekentė.

O, jei vaikis žinotų…

– Vadink mane Ašu. Taip lengviau ištarti, o ir trumpiau.

Nikas atkišo sveiką ranką.

– Nikas Gotjė. Ir vis tiek pasakyk, kas esi.

– Jis – tavo geriausias, kokį tik įmanoma rasti, draugas. Ir tikrai ne priešas.

Pakėlęs akis Nikas pamatė laiptais žemyn lipantį Kirijaną.

– Supratau, – pašaipiai atšovė vaikinas. – Jis mane nužudys, jei susibarsime. Cha cha cha.

Kirijanas pavartė akis.

Ašeronas bejėgiškai atsiduso.

– Nesiginčiju, generole, tik primenu, ką sakiau: vaikis atneš daugiau bėdos nei naudos. Kol kas viskas taip ir klostosi.

Nikas žengė prie Ašerono ir tyliai paklausė:

– Ar Kirijanas žino apie… Na, pats supranti.

– Taip, žino. Roza beveik nieko nenutuokia. Tad daug jai ir nepasakokime.

– Aišku.

Kirijanas stabtelėjo prie Ašerono.

– Regis, Nikas pamatė kažką neįprasta?

– Jei gyveni prakeiktame vaizdo žaidime, itin neįprastu to tikrai nepavadintum, – atšovė Nikas.

Ašeronas papurtė galvą.

– Jis beveik su viskuo puikiai susidorojo.

– Ašas pamiršo pasakyti, kad išsigandau ir pabėgau kaip mergaitė, – iš savęs nusišaipė Nikas. – Ar žinojote, kad jūsų namų šeimininkė valdo peilį kaip gatvės peštukė ir nedvejodama kapoja žmones?

– Jis tyčia nori nukreipti pokalbį, – įsiterpė Ašeronas.

Kirijanas nusijuokė.

– Taip, Nikai, žinau, kad ji puikiai darbuojasi peiliu. Kaip tik dėl to ją ir pasamdžiau. Tavimi dėtas, turėčiau tai galvoje, kai kils noras apsižodžiuoti su Roza. Jai tai nelabai patinka.

– Nesijaudinkite. Šį norą… sėkmingai užgniaužiau. – Nikas įsikišo sveiką ranką į kišenę. Pamėgino suvokti, ką sužinojo per kelias pastarąsias minutes. – Vadinasi, turite beprotę namų šeimininkę, puikiai valdančią peilį. O kas jums yra Ašeronas?

Staiga stojo tokia nejauki tyla, kad ja, regis, persismelkė netgi oras.

– Aaa, – nutęsė Nikas, supratęs, kodėl jam nepaaiškina. – Kaip sakoma, priešingybės traukia. – Judu esate ypatingi draugai.

Kirijanas susiraukė.

– Ką nori tuo pasakyti?

Ašeronas suirzęs pažvelgė į Kirijaną.

– Jis mano, kad mudu esame pora.

Kirijanas pasitraukė nuo Ašerono.

– Ne. Ne. Ne. Jokiu būdu. Žinoma, Ašeronas – patrauklus vyras, bet jo patrauklumas man nė motais. Vyrai manęs nedomina.

Niko žvilgsnis lakstė nuo vieno vyriškio prie kito. Pažiūrėti tarp jų tikrai nebuvo nieko bendra, išskyrus tai, kad abu – šikniai.

– O kaip judu susipažinote? Nes jūs atrodote normalus, jei nekalbėsime apie pinigus, o va Ašas… ne.

Ašeronas kilstelėjo antakį.

– Nejau nori pasakyti, kad pats neturi keistuolių draugų?

– Hm, bet ne tokių, kaip jūs. Maniškių keistenybės kitokios – jie siurbia želę pro šiaudelį arba išmetami iš Krogerio maisto prekių parduotuvės, nes suvalgė visus produktų pavyzdžius. Jų keistuoliškumas nė iš tolo neprilygsta jūsiškiam.

Ašeronas caktelėjo liežuviu.

– Nenorėčiau sutikti. Aš, kitaip nei tavo pažįstami, nemirkstu odekolone „Ančių šlapimas“ ir neieškau pelkėje vilkolakių.

– Taip, sutinku, Buba ir Markas klaidžioja neišmintais takais planetoje, kurios aš nepažįstu. Tačiau jie neištrina atminties ir netranko durų, prie jų nė neprisiliesdami.

– O gal jas užtrenkė vėjas, – purkštelėjo Ašeronas.

– Ar tai tas pats vėjas, kuris tave įpūtė į namą, kad nusileistum tiesiai priešais mane?

– Galbūt. Stiprus kaip uraganas. Juk esame Naujajame Orleane. Čia visko pasitaiko.

Nikas pašaipiai pažvelgė į Ašeroną.

– Neįsižeisk, bet aš – ne Dorotė iš „Ozo šalies“, nesu regėjęs, kad namas nusileistų ant moters dryžuotomis kojinėmis. Tačiau jei tu tiki tokiais niekais, pirk namą ant kalvos prie upės deltos. Beje, iš kur žinai apie Bubą ir Marką?

Ašas užsičiaupė.

Kirijano veidas tapo akmeninis.

– Na? – paragino Nikas.

Prieš atsakydamas Ašas atsikosėjo.

– Kartais man būna nuobodu. Neribota galia… Vietiniai bepročiai. Tiesiog kyla noras ką nors apkvailinti, o Markas – puiki auka. Jis mato tai, ką nori matyti, tad keli sėkmingai sukurti šešėliai jį labai pradžiugina, o mane pralinksmina.

– Vyruti, labai klysti. – Nors iš dalies Nikas suprato tokius pokštus. – O zombiai? Irgi tavo darbas?

– Ne. Kaip ir tu, visiškai nenutuokiu, iš kur jie atsirado. Tiesą sakant, čionai atvykau dėl jų. – Jis atsigręžė į Kirijaną. – Kad tave perspėčiau. Nori tikėk, nori ne, bet tikrai nežinau, kiek žmonių užsikrėtė. Regis, tai daugiausia paaugliai, o Niko mokykla – šio užkrato židinys. Nelaimės epicentras.

Kirijanas atrodė sutrikęs kaip ir Nikas.

– Kaip tu gali nežinoti, turėdamas šitokių galių?

– Man ir pačiam sunku patikėti, bet yra dalykų, kurių nepajėgiu iššifruoti. Zombių antplūdis – vienas iš tokių. Matyt, kažkas juos pridengia, galbūt tas, kas juos sukūrė. Nežinau, kas jis toks, bet, regis, bokoras nusitaikė į mokyklų vadovus ir į vėplas mokinius.

Nikas įsitempė.

– Kodėl sakydamas „vėplas“ žiūri į mane?

Ašas timptelėjo Niką už bjaurių mėlynų havajietiškų marškinių.

– Normalūs žmonės taip nesirengia.

Nikas nustūmė Ašo ranką ir išdidžiai atlošė galvą.

– Ei, šie marškiniai man tinka. O tu per daug tauški. Sakyk, keistuoli, kodėl patalpoje esi su saulės akiniais, nors čia tamsu?

Ašas pasipūtėliškai išsiviepė.

– Todėl. Kad ir kur būčiau, man visada šviečia saulė.

Niko tai nė trupučio neprajuokino.

– Nikai!

Vaikinas atsigręžė. Tai buvo Roza.

– Klausau, ponia.

– Ar ne tu sakei, kad esi alkanas?

– Taip, ponia.

– Tada ateik ir užkąsk, kol dar visai nesunykai. – Pamačiusi Ašą, Roza stabtelėjo virtuvės tarpduryje. – Ašeronas? Kada jūs čia atėjote?

Ašas per petį nykščiu parodė į duris.

– Prieš kelias minutes, pro pagrindines duris.

Roza suraukė antakius.

– Keista. Negirdėjau suskambant varpelio.

Ašas nusišypsojo.

– Juk žinai mane, Roza. Esu tylus kaip vaiduoklis.

Nikui pašiurpo nugara – ir nuo Rozos žodžių, ir dėl to, kad moteriškė pamiršo viską, kas susiję su Ašu. Tikriausiai vertėtų bėgti prie durų, bet Ašas kažkuo žavėjo Niką. Vyriškio išvaizda tokia grėsminga, kad jis, regis, galėtų pagriebti Rembo ir šluostyti juo grindis, bet Nikas jautė šiam vyrui kažin kokį artumą, tarsi jiedu būtų seniai nesimatę broliai. Tai labai keista, bet…

Venk jo. Ašas sugedęs iki kaulų smegenų. Jis tave sunaikins. Nikas papurtė galvą, stengdamasis atsikratyti ausyse skambančio balso.

Akimirką jam netgi pasirodė, kad netenka proto.

– Ar ateini, Nikai? – pasiteiravo Roza.

– Taip, ponia.

Tai buvo įprastas Niko atsakymas, skirtas moterims, nes mamai labai nepatiko žodis „ne“. Jausdamasis išbadėjęs vaikinas klusniai nuėjo į virtuvę.

Ašeronas žvelgė Nikui įkandin. Nežinia kodėl vidinis balsas jam kuždėjo, kad tai Nikas kaltas dėl visko, kas čia vyksta. Ašeronui regėjosi, jog ore tvyro kažkas, ko jis negali nei matyti, nei girdėti, nei paliesti. Tą kažką jis jautė tarsi pasislėpusį šešėlį. Grėsmingą ir šaltą, ir Ašeronui nugara perbėgo šiurpuliai. Tai buvo išgryninta neapykanta, tik Ašeronas negalėjo suprasti, į ką ji nukreipta.

Į jį patį?

Ar į Niką?

– Ką slepiate nuo manęs? – tyliai, kad neišgirstų nei Roza, nei Nikas, paklausė Kirijanas.

– Ar esi susidūręs su pojūčiais, kurių niekaip negali atsikratyti?

– Susiduriu kiekvieną prakeiktą naktį.

Ašas nusijuokė.

– Ar vis dar nori Niką padaryti savo patikėtiniu?

– Jis per jaunas. Tačiau kai užaugs, tada taip, ketinu. Kodėl klausiate? Gal turėčiau dar ką apie jį sužinoti?

Ašas pajuto, kaip tatuiruotė ant jo bicepso nuslenka žemyn iki pat alkūnės. Sukeldama deginimo pojūtį Simė pranešdavo nerimstanti, norinti išeiti iš Ašo kūno ir įgyti žmogiškąjį pavidalą. O gal jai tiesiog sutriko virškinimas per greitai prarijus zombius?

Ašas ranka patrynė savo demonę ir ją kiek apramino.

– Regis, jis – geras vaikis.

– Bet?

Kažkas čia…

Ne taip.

O, jei Ašas galėtų pasakyti tiksliau. Nenorėdamas be reikalo versti Kirijano nerimauti, tik gūžtelėjo pečiais.

– Daugiau nieko negaliu pridurti. Tik nesileisk suryjamas zombių, kai šiąnakt patruliuosi. Būtų velniškai gaila gero Tamsos medžiotojo.

Kirijanas pajudino pėdą, ir iš bato galo iššoko peilis.

– Manau, pajėgsiu su jais susidoroti.

Ašas nebuvo toks tikras. Kirijanui visada sunku skriausti nepilnamečius, nors tokiais atvejais ir pats Ašas būna išmušamas iš vėžių.

Simė – kas kita. Tai ji, demonė, virtuvėje prarijo zombius, Ašui nespėjus uždaryti jos savyje. Dėl to teko apakinti Niką ir Rozą. Jo mažoji demonė Simė – savarankiška; kai užuodžia nežmogienos delikatesus, kurių, kaip pati tvirtina, valgyti jai nedraudžiama, niekas jos nesulaikys.

Netrukus Ašas vėl turės išleisti ją į laisvę, kitaip Simė rangysis visame kūne, priversdama Ašą šokti šventojo Vito šokį.

– Saulė jau leidžiasi. Gal nori, kad parvežčiau Niką namo?

Kirijanas linktelėjo.

– Ačiū. Jūs vežkite Niką, o aš Prancūzų kvartale susitiksiu su Talonu. Reikia apsitarti, ar mudu pajėgsime susidoroti su šiais zombiais.

– Sėkmės.

– Ir jums, – atsakė Kirijanas ir patraukė prie garažo durų.

Ašas palaukė, kol Kirijanas išvažiuos, tada nuėjo į virtuvę. Stabtelėjęs minutėlę stebėjo, kaip Nikas juokauja su Roza. Nikas labai charizmatiškas, tarsi turėtų aurą, sušildančią žmones ir priverčiančią jo klausytis.

Šią charizmą būtų galima vadinti žavesiu – galia, kurią vieni žmonės turi iš prigimties, o kiti įvaldo vėliau. Nikas buvo nepaprastai žavus. Ir iš tikrųjų geras žmogus.

Ašas irgi turėjo panašų gebėjimą, tik žmones prie jo traukė dėl kitos priežasties. Dėl to Ašas visada būdavo atsargus, nebent žmonės prarasdavo savitvardą.

Keista, bet Nikas, regis, atsparus ir šitam Ašo gebėjimui. Ir dėl to vaikinukui Ašas jautė dėkingumą. Vos keli žmonės nekreipė dėmesio į prakeikimą, kurį teta jam uždėjo vos gimusiam. Tiesą sakant, suskaičiuoti žmonėms, per daugelį šimtmečių atsispyrusiems šiai galiai, būtų užtekę vienos rankos pirštų.

Kažkas su šiuo vaikiu ne taip.

Esi paranojiškas.

Ar tikrai?

Kadaise ir tu buvai mirtingas ir nežinojai nei savo prigimties, nei likimo. Tai dar vienas šeimos jam uždėtas prakeiksmas. Iki dvidešimt vienų metų Ašas nė nenutuokė esąs dievas. Nežinojo, kad jo motina – Atlantidos naikinimo deivė.

Kai Ašo galios buvo paleistos nuo saito, jis vos nesunaikino pasaulio, o žmoniją grąžino į akmens amžių.

O jei šis nekaltas, troškinį šveičiantis vaikis, kurį Ašas išgydė, yra tokia pat būtybė kaip jis?

Esi kvailas.

Ar tikrai? Kai Ašas buvo mirtingas, tikrosios jo prigimties neįžvelgė netgi dievai. Net Artemidė, stovėdama šalia Ašo, manė jį esant mirtingą.

Prisimerkęs Ašas pažvelgė į vaikiną. Zombiai ieškojo Niko, ne ko nors kito. Ašas buvo tuo tikras. Tai vienintelė zombių antpuolio priežastis, kitos nėra.

Liko tik vienas neatsakytas klausimas: kodėl?

13 Isp. kekšės vaikas.

14 Isp. Taip, Ašeronai. Ačiū.

8 SKYRIUS

Pamatęs juodą blizgantį Ašo automobilį Nikas apstulbo. Ne, čia buvo ne automobilis, o suknistas „Porsche 911 turbo“! Tai bent! Iš susijaudinimo, kad vėžinsis tokia mašina, Niko širdis ėmė dunksėti lyg prekinis traukinys.

– Iš kur tokį gavai?

Ašas nužvelgė jį, lyg bylotų: „Koks kvailas klausimas!“

– Na, išrašiau čekį tokiai didelei sumai, kad pardavėjas net pašoko, ir įvyko nuostabiausias dalykas… Pardavėjas įteikė man raktelius ir leido važiuoti namo. Tai buvo tarsi stebuklas.

Nikas suirzęs pašnairavo į Ašą.

– Tik man leidžiama šitaip sarkastiškai šaipytis.

– Patikėk, Nikai, šioje srityje turiu daug daugiau patirties nei tu. O dabar šok vidun.

– Vidun? Vyruti, gal proto netekai? Man nevalia nieko liesti. Gali likti nešvarių mano pirštų atspaudų ar kitokių negerumų.

– Koks siaubas! Na, jei taip atsitiks, šį šlamšto gabalą teks pakeisti nauju. Beje, nekvėpuok į apmušalus, nes paleisiu tau žarnas.

Ašas negaišuodamas įsiropštė į automobilį.

Jis, žinoma, juokavo, bet Nikas vis tiek nesiryžo lipti vidun. Tokius automobilius jis buvo matęs tik reklaminiuose plakatuose ir internete. Jie kainuoja daugiau, nei mama uždirbtų per…

Penkiolika metų.

Arba tektų darbuotis dar ilgiau.

Žmonės gyvena namuose, kainuojančiuose mažiau nei šis automobilis. Nikas gyvena name, kuris tikriausiai yra pigesnis negu šio automobilio padangos. Po galais, įdomu, kaip žmogus jaučiasi turėdamas tokį nuostabų daiktą?

– Nikai, lipk į vidų. Negaliu laukti tavęs visą naktį.

Prikandęs lūpą Nikas kilstelėjo marškinių apačią, kad neprisiliestų ir neišterliotų juodų automobilio dalių. Ašas jau buvo padėjęs ant grindų jo kuprinę. Stengdamasis nepripėduoti vaikinas įsiropštė vidun ir užtrenkė dureles.

– Gal prekiauji narkotikais?

– Ne. – Ašas nusijuokė. – Esu ginčininkas.

– Kas?

Ašas įkišo raktelį į spynelę prie vairo ir užvedė variklį. Argi ne keista?

– Aš valdau žmones.

– Kokius?

– Tokius, kaip tu. Kietakakčius. Užsispyrusius ir aštrialiežuvius.

Jis įjungė pavarą ir pajudėjo. Kai viršgarsiniu greičiu šovė į gatvę, Nikas įsikibo į durų rankenėlę, lyg jo gyvybei grėstų pavojus.

– Atsipalaiduok, vaiki. Neketinu aplamdyti šio automobilio.

Nikas nebuvo toks tikras.

– Tau patinka greitai važiuoti, tiesa? Beje, kiek baudų esi gavęs už greičio viršijimą?

Ašas nieko neatsakė. Gal ir gerai, nes Nikas visai netroško tapti papuošalu ant svetimo variklio dangčio. Nevalia blaškyti Ašo dėmesio, kai šis lekia tokiu beprotišku greičiu.

Nevalia netgi mėginti blaškyti.

Ašas nėrė į tarpą tarp dviejų didžiulių sunkvežimių. Nikas susigūžė.

– Dieve, ar tavo tėvai žino, kaip vairuoji? Beje, kur gavai vairuotojo pažymėjimą? Universalinėje „Kmart“ parduotuvėje?

Ašas nusijuokė.

– Kas tau sakė, kad turiu vairuotojo pažymėjimą?

Nikas išsigandęs aiktelėjo.

– Nusiramink, Nikai. Atmink: aš valdau piktąsias Džedajaus galias. Niekas mūsų nė pirštu nepalies.

Jis įjungė kitą pavarą, ir automobilis tarsi kulka šovė į priekį.

– Manau, verčiau pamėginsiu prasmukti pro zombius. Stooook…

Nikas galėjo prisiekti: kad nesusidurtų su išvažiuojančiu į gatvę kitu automobiliu, Ašo automobilis pakilo į orą.

Taip… piktosios Džedajaus galios. Tai jau tikrai.

Nikas pažvelgė į Ašą; šis net naktį vairavo nenusiėmęs saulės akinių.

– Beje, o kaip įgijai šių galių?

– Gavau dovanų dvidešimt pirmo gimtadienio proga.

– Tu toks senas?

Nikas galėjo prisiekti, kad Ašui – aštuoniolika ar devyniolika, ne daugiau.

Ašas nusijuokė.

– Esu šiek tiek vyresnis nei dvidešimt vienų.

– Ir kaip atsidėkojai už šią dovaną? Turėjai parduoti sielą, ar ką?

Ašas surimtėjo.

– Panašiai.

Įdomu. Nikas nežinia ką būtų atidavęs, kad tik turėtų tokių galių kaip Ašas.

– Kam pardavei? Velniui?

Nuskambėjęs iš bet kurio kito žmogaus lūpų, šis klausimas būtų atrodęs kvailas, bet Nikas savo akimis matė, ką Ašas pajėgus padaryti, taigi suprato: tokių galių nenusipirksi vietinėje „Walmart“ parduotuvėje.

Į Niko klausimą Ašas atsakė ne išsyk. Kalbėti ir net galvoti apie savo praeitį jam nepatiko dėl daugybės priežasčių. Kita vertus, kam Ašas priklauso, nebuvo didelė paslaptis; dauguma jo pažįstamų buvo pardavę sielą asmeniui, valdančiam patį Ašą.

– Esu deivės nuosavybė, Nikai.

– Kurios?

– Artemidės. Ar esi apie ją girdėjęs?

Nikas pasikasė ausį.

– Graikų mėnulio deivės, taip?

– Mėnulis su ja susijęs, bet iš tiesų mėnulio deivė yra Selenė. Artemidė – medžioklės deivė.

– Ir ką ji medžioja?

– Dažniausiai mane, – pašnibždomis atsakė Ašas. Tada atsikosėjo ir prabilo garsiau: – Dabar ji dažniausiai nieko neveikia. Dauguma senųjų dievų turi galių tik kai juos garbina pasekėjai.

– Dauguma?

Taip, kai kuriems, pavyzdžiui, Ašeronui, norint įsikrauti galių, jokių garbintojų nereikia. Tokie dievai labai pavojingi, nes jų galios niekada neišsenka. Deja, Artemidė gali kada įsigeidusi pasisemti galių iš Ašerono. Bet pasauliui pasisekė: tas galias Artemidė naudoja tik prieš patį Ašeroną.

Kadangi Ašeronas garsiai nieko nepaaiškino, Nikas uždavė kitą klausimą:

– Ar tu – silpnas dievas?

– Aš nesakiau, kad esu dievas.

Tačiau Nikas, regis, pajuto, kad Ašeronas – dievas. Įdomu, kaip? Tai dar viena išskirtinė vaikinuko savybė.

Nikas tylėdamas gromuliavo išgirstas pastabas. Iš Ašerono sklido tokia galia, kad Nikas ją juto kone kaulų smegenimis, nors Ašas apie tai ir nekalbėjo. Jei jis – ne antikinis dievas, tada…

Jam prilygstantis.

– Ašai, nesakei man, kas esi.

– Manyk, kad esu galingas nemirtingasis.

Vienas žodis privertė Niką kilstelėti antakį.

– Nemirtingasis?

– Taip.

– Tad kiek gi tau metų? Kiek iš tikrųjų? – Turėtų būti labai senas. – Du, trys šimtai?

Ašas irzliai išsiviepė.

– Daugiau nei vienuolika tūkstančių.

Nikui iš nuostabos atvipo žandikaulis. Tai neįmanoma. Jis negali būti toks senas.

– Mali šūdą!

– Atsargiau rink žodžius, vaiki.

– Gerai. Tauziji niekus. To negali būti. Tais laikais netgi nebuvo žmonių. Tu iš manęs tyčiojiesi.

Ašas papurtė galvą.

– Patikėk, buvo. Kai kuriuos jų net vadindavau vardais.

Nikas nutilo ir susmukęs sėdynėje mėgino įsivaizduoti tą pasaulį, iš kurio atkeliavo Ašas. Įdomu, kaip anuomet atrodė žmonės?

O gal Ašas tik tauškia niekus?

– Tikrai nejuokauji? – perklausė.

– Kalbu visiškai rimtai.

Tačiau Nikas vis tiek negalėjo patikėti. Negi žmonės iš tikrųjų gali būti nemirtingi? Jis matė filmų ir skaitė knygų, bet…

– Kodėl esi nemirtingas? Gal tu – vampyras?

– Tiesiog mano labai gera DNR.

Nikas pavartė akis. Vingrūs Ašo atsakymai pradėjo erzinti. Jis pageidavo, kad būtų atsakyta aiškiai ir nedelsiant.

– Klausyk, privalau žinoti apie tavo burtus. Aš irgi noriu tapti nemirtingu… Na, ne dabar, nes tai būtų sumautas dalykas. Bet po kelerių metų būsiu suaugęs ir pačiame jėgų žydėjime. – Nikas išsiviepė ir pažvelgė į Ašą. – Padaryk mane nemirtingą.

Šis prašymas Ašui nepatiko.

– Klausyk, Nikai, man nepatinka kalbėti apie savo galias, be to, tik nedaugelis žino, ką aš apskritai galiu. Tau patikėjau paslaptį ir viliuosi, kad ją saugosi. O jeigu ne… – Jis palenkė galvą, tarsi žiūrėtų į vaikinuką pro saulės akinių kraštą. – Na, tada mama tavęs ilgėsis.

– Tikrai ne tiek, kiek aš ilgėčiausi pats savęs, jei mane nužudytum. – Nikas sumirksėjo lyg mergaitė ir prigludo Ašui prie peties. – Neskriausk manęs, Ašai. Prašau. Nenoriu mirti nepraradęs nekaltybės. Prieš nužudydamas bent jau leisk man sugulti; mama neleidžia to daryti, kol nevesiu ir nebaigsiu universiteto. Tad palauk bent dešimt metų, ir galėsi mane nugalabyti. Sutarėm?

Ašas stumtelėjo vaikiną.

– Tau tikrai ne visi namie.

– Žinau. Tai dėl to, kad vaikystėje prisivalgiau dažų tablečių. Jos buvo skanios, bet pakenkė mano chromosomoms.

Ašas garsiai atsiduso ir vos susilaikė nenusikvatojęs. Tas besimaivantis vaikis jam pradeda patikti labiau nei derėtų. Jis kažkoks… Užkrečiantis.

– Sakai, dešimt metų?

– Taip, galėsi nužudyti, kai man sukaks dvidešimt ketveri ir jau būsiu praradęs nekaltybę, bet nė viena diena anksčiau.

– Gerai. Sutarėm… Jei laikysi liežuvį už dantų.

– Jis jau už dantų, pone.

– Bet kai sukaks dvidešimt ketveri… – Ašas nutilo neužbaigęs sakinio.

– Visas priklausysiu tau, pupyte.

Ašas palingavo galvą.

– Aš tau nekeliu jokios baimės, ar ne?

– Na, kai mane vaikeisi Kirijano namuose, truputį prišlapinau į kelnes. Matyt, nesu išmokytas nedergti namie. Tai sužinojusi mama labai nusiviltų, nes ji kantriai mokė mane naudotis naktipuodžiu. Tačiau kai leidai man gyventi… kai padarei tą didelę klaidą… Dabar suprantu kodėl: atrodau per daug žavus ir švelnus, tad žudyti manęs neverta.

Sunku pykti ant vyruko, turinčio tokį humoro jausmą. Jei atvirai, malonu, kai šalia tavęs yra žmogus, nesistengiantis pasipuikuoti, neapsišlapinantis ar neapsimetinėjantis. Ašas senokai neregėjo šitaip besielgiančio žmogaus, jam prisipažinus, kad yra nemirtingas.

– Esi žavus ir švelnus, bet nepamiršk, vaiki: aš – mėsėdis, atkeliavęs iš tų laikų, kai užsinorėjus valgyti tekdavo patiekalą nudobti ir nudirti jam odą.

Nikas išpūtė akis pamėginęs įsivaizduoti Ašą – iš urvo išlindusį gotą, pasirišusį kniedėmis nusagstytą juodą strėnjuostę, besivaikantį tigrus aštriais tarsi durklai dantimis, persmeigiantį juos ietimi. Ar prieš vienuolika tūkstančių metų buvo tigrų su didžiulėmis iltimis?

Ar žmonės ryšėjo strėnjuostes, ar medžiodavo nuogi?

Po galais, mokytojai teisūs. Kartais primityvios žinios gali labai praversti.

Tačiau pokalbio esmė ne ta. Ir Ašas kalba ne apie tai.

– Tau patinka žmonėms kelti baimę, tiesa?

– Taip pat, kaip tau – erzinti, ir dėl tos pačios priežasties.

Erzindamas kitus Nikas neprisileisdavo jų per arti. Šitaip elgdavosi, kad iš jo nesityčiotų, o jei tyčiodavosi, kad nebūtų labai skaudu.

Nuo ko mėgina apsisaugoti Ašas? Apie tai tikrai verta pamąstyti.

Ašas sustojo kelkraštyje priešais Niko namą, kuris, pabuvus Kirijano gyvenamajame kvartale, dabar atrodė dar skurdesnis.

Ašas – šaunuolis, nesusiraukė išvydęs sukiužusį pastatą.

Pamatęs, kad pora žmonių stabtelėjo gatvėje ir spokso į automobilį, Nikas tyliai švilptelėjo.

– Vyruti, mano kaimynams tikriausiai svaigsta galva. Iš pradžių mane išveža leksusas, dabar parveža poršas. Reikia tik stebėtis, kad jie dar nepaskambino šauniesiems Naujojo Orleano pareigūnams ir nepranešė apie įtartinus įvykius.

Ašas išjungė variklį ir nusišaipė:

– Manau, tepams šiąnakt rūpesčių kelia svarbesni dalykai, nei prie tavo namo stabtelėję automobiliai.

Išgirdęs nesuprantamą žodį Nikas suraukė kaktą.

– Kas yra tepai?

– TePa, teisėsaugos pareigūnai.

– A… Kieta anagrama15.

– Akronimas16, – pataisė jį Ašas.

Šįkart vyro tarsena buvo ypač sodri, o pirmasis žodžio skiemuo sklido giliai iš gerklės – tarsi urzgimas. Garsas buvo nerealiai geras.

– Palauk… Ištark šį žodį dar kartą.

– Akronimas.

Deja, dabar tai nuskambėjo įprastai.

– Tavo tarsena nereali. Kaip tau pavyksta taip staiga pakeisti balsą?

– Reikia daug treniruotis. O dabar, jei neprieštarauji, turiu tave išmesti lauk, kad galėčiau užsiimti savo reikalais.

– Ir kokie gi jie?

– Valdyti žmones… Šiuo metu tu – kaip tik vienas iš tokių. Lipk lauk, Nikai.

Nikas atidarė dureles ir išsiropštė iš automobilio. Ašas čiupo vaikino kuprinę ir nusekė iš paskos aptrupėjusiu, apaugusiu žole, akmenėliais nubarstytu šaligatviu.

Šaligatviu ropinėjantys tarakonai skubiai nėrė šalin. Keli jų palindo po gėlių vazonu, atsiųstu Bubos.

Nikas stengėsi negalvoti apie tarakonus. Vos spėjo pasiekti duris, jas plačiai atlapojo mama ir čiupo sūnų į glėbį.

– Ranka! Ranka! Ranka! – sudejavo vaikinas.

Mama kaipmat jį paleido.

– Atleisk, kūdiki. Buvau labai sunerimusi, bet pamačiau, kaip tu… Turėčiau kaip reikiant iškaršti tau kailį, vaikine. Niekada daugiau nedrįsk manęs šitaip gąsdinti. Girdi?

Nikas delnu pasitrynė sužeistą ranką, kurią vis dar maudė.

– Žinai, mama, girdėjau, kad yra vaistų nuo tokios nesveikos nuotaikų kaitos. Galbūt tau vertėtų jų išgerti?

Motina rūsčiai pažvelgė į sūnų.

– Nedrįsk šmaikštauti. Šiandien privertei mane tiek iškentėti! Džiaukis, kad dėl tokių triukų neuždraudžiau kelti kojos iš namų. Jei tau nebūtų reikėję eiti į darbą, tikrai būčiau uždraudusi.

Ji atsigręžė į duris. Priebutyje išvydusi milžiną Ašą suakmenėjo ir išbalo.

– Nesijaudink, mama. Tai pono Hanterio draugas, jis parvežė mane namo.

Ašeronas kilstelėjo Niko kuprinę.

– Aš tik panėšėjau jo kuprinę, ponia Gotjė. Atleiskite, kad išgąsdinau.

Supratusi, kad kvailai vėpso, mama nusišypsojo.

– Viskas gerai. Aš tik…

Ašas šyptelėjo.

– Taip, žinau. Mano ūgis ir drabužiai atrodo grėsmingai. Daugeliui žmonių keliu siaubą.

O ką jau kalbėti apie mirtiną aurą, kaitinančią orą. Na, Nikas su ja apsiprato.

– Ar jūs irgi dirbate pas poną Hanterį? – paklausė mama.

Ašas padėjo kuprinę prie durų.

– Ne, ponia. Mes tiesiog seni draugai.

Motina nusijuokė.

– Jūs neatrodote toks senas, kad galėtumėte turėti senų draugų.

Nikas prunkštelėjo; mama pagalvojo lygiai kaip jis.

– Patikėk, mama, jis daug senesnis nei atrodo.

– Ką gi, ačiū, kad parvežėte namo mano kūdikį. Esu jums labai dėkinga.

– Nėra už ką, – atsakė Ašeronas ir atsigręžė į Niką. – Nesisnargliuok, vaiki. Netrukus vėl pasimatysime.

– Ačiū, Ašai.

Vyriškis linktelėjo ir pasišalino.

Mama užrakino duris, tada patraukė nuo slenksčio Niko kuprinę, kad už jos neužkliūtų.

– Jis keistokas, ar ne?

– Dar ir koks keistas!

– Na, kaip prabėgo pirmoji diena pas poną Hanterį?

– Gerai.

Jei nekalbėsime apie zombius, Rozos beprotystę ir Ašeroną. Tačiau nebūtina įvaryti mamai siaubo. Bus geriau, jeigu jiedu iš proto kraustysis paeiliui.

– Gerai. Man metas ruoštis į darbą.

Mama patraukė į savo kambarį.

Nikas sugriebė ją už rankos.

– Palauk.

– Nori kažką pasakyti?

– Noriu, kad šįvakar mestum darbą.

Atsidususi mama ištraukė ranką.

– Liaukis tauškęs nesąmones, Nikai. Juk žinai, kad negaliu. Mums reikia pinigų.

– Mama, aš tikrai noriu, kad mestum. Hanteris už darbą man mokės keturis tūkstančius per mėnesį.

Motinai atvipo žandikaulis, ji piktai prisimerkė.

– Už ką?

– Už tai, kad vykdysiu jo užduotis. Taip sakė.

– O, ne, ne, ne. Neketinu patikėti. Niekas tokių pinigų nemoka už legalų darbą. Noriu, kad rytoj rytą jo atsisakytum.

– Ne, mama. Viskas bus teisėta. Pažadu.

Tačiau mama vis tiek nenorėjo patikėti.

– Tik ne už tokius pinigus. Tas darbas negali būti legalus. Gal tu laikai mane kvaile? Aš ne vakar gimiau. Aš…

– Mama, paklausyk. Prašau. Pinigais Kirijanas aptekęs taip, kad išsižiotum. Pasak Ašo, netgi įsitikinęs, kad man siūlo per mažai. Tas vyrukas nė nesuvokia, jog pažadėjo man krūvą pinigų. Patikėk.

– Niekas nėra taip aptekęs pinigais, Nikai, kad lengva ranka per metus išmestų keturiasdešimt aštuonis tūkstančius vaikui už tai, kad šis vykdo jo paliepimus. Pats pagalvok.

Dar vakar Nikas būtų sutikęs su mama. Tačiau po šiandienos patirties… Nežinia kodėl jis tikėjo Kirijanu ir gerais jo ketinimais.

– Jis tikrai aptekęs pinigais. Patikėk. Mačiau jo namą. Tu tokio nesi regėjusi. Tad gali nebešokti klube. Dirbdamas ne visą dieną aš uždirbsiu tiek, kad tu galėsi nieko neveikdama sėdėti namie.

Apie tai juodu visada svajojo.

Mama dvejojo.

– Nežinau.

– Prašau, mama. Patikėk.

Motinos veidas tapo švelnesnis, ji delnu palietė sūnui skruostą.

– Žinai ką. Padirbėk pas jį porą savaičių, o kai gausi pirmą čekį, tada pažiūrėsim, gerai?

Supratęs mamos taktiką Nikas patempė lūpą. Mama jį tik užčiaupė, o iš tiesų nė neišgirdo, ką sūnus jai sako.

– Kodėl manimi netiki?

– Manau, tu jį ne taip supratai.

– Aš supratau teisingai.

Motina nubraukė plaukus sūnui nuo veido.

– Pamatysim, Nikai. Pamatysim.

Dieve, koks atgrasus mamos tonas! Ji lyg ir nuolaidi, o iš tiesų nori pasakyti, kad Nikas nežino, ką kalba. Bet jis nėra kvailas!

Kad ir kaip ten būtų, Nikas supyko ir nesiginčijo – nematė prasmės.

Motina nuėjo persirengti.

– Jei esi alkanas, ant viryklės palikau kiaušinių ir sūrio.

Nikas susigūžė. Reikėjo parnešti mamai Rozos troškinio. Mama nebūtų pamiršusi Niko.

Kitą kartą…

– Aš sotus, jei nori, suvalgyk pati. Maždaug prieš valandą mane pamaitino Kirijano šeimininkė.

– Buvo skanu? – iš savo kambario šūktelėjo motina.

– Taip.

Ji iškišo galvą pro duris.

– Skaniau, nei gaminu aš?

Nikas žiojosi sakyti „taip“, ir tai būtų buvusi tiesa, bet laiku pabudo savisaugos instinktas. Kartą jis padarė klaidą pasakydamas, kad tetos Meniaros biskvitai gardesni, ir mamai tai nepatiko.

– Ne. Joks troškinys neprilygs tavajam.

Mama jam mirktelėjo ir uždarė duris.

Nikas lengviau atsiduso – saugiai aplenkė minų lauką ir išsaugojo subinę neapspardytą. Nedažnai pavyksta sėkmingai išlaikyti tokius išbandymus. Pradedu geriau susitvarkyti su moterimis.

Šiandien – su mama. Rytoj – su mergina…

Pavyzdžiui, su Kode.

Gal jai paskambinti? Jiedu nesusitiko mokykloje, taigi merginos „Nintendo“ vis dar gulėjo Niko kišenėje.

Tiesa, yra viena bėda. Jis išspręs tai rytoj mokykloje. Ir šįkart nepasirodys bailus. Nikas pakvies Kodę valgyti bandelių su įdaru.

Vaikinas priėjo prie stalo, paėmė apšiurusią knygą „Hamerio kalėjimai“ ir nusinešė į savo „kambarį“. Vos tik atvertė puslapį, kur vakar baigė skaityti, mama atitraukė antklodę.

– Išeinu. Gal ko nori? Sakyk, kol esu čia.

– Ne, nenoriu.

– Gerai. Menė pažadėjo ateiti ir patikrinti, kaip tau sekasi. Namo grįšiu išaušus.

Pagalvojęs apie mamą, gatvėmis šmirinėjant zombiams tramvajumi važiuojančią į darbą ir namo, Nikas padėjo knygą į šalį. Mama zombiams būtų tik užkandis.

– Ar neprieštarautum, jei šįvakar eičiau kartu?

– Tau reikia pailsėti.

– Taip, bet dedasi suš… – Nikas spėjo laiku nuryti nelemtą žodį, dėl kurio jam būtų kaipmat uždrausta išeiti iš namų. – …Keisti dalykai. Jausčiausi daug ramesnis, jei keliautum ne viena.

Dailiame mamos veide palengva pražydo šypsena.

– Nori mane saugoti?

– Juk tai mano pareiga, ar ne?

– Gerai. Čiupk striukę, o aš perspėsiu Menę.

Mama nedažnai leisdavo jam po pamokų drauge eiti į klubą, bet Nikas pasakė tai, ką iš tiesų galvojo. Jis nenori, kad mama viena keltų koją iš namų. Naujajame Orleane gali būti pavojinga ir ramiausią vakarą, o Nikas teturi vienintelį artimą žmogų – mamą, tad…

Gins ją iki paskutinio atodūsio.

Vaikinas skubiai užsitempė striukę ir išėjo į priebutį. Čia pamatė su mama besišnekučiuojančią Menę.

– Paimk mano automobilį, chère.

Mama dvejojo.

– Juk žinai, man nepatinka rūpintis kitų žmonių nuosavybe. Be to, Prancūzų kvartale pastatyti automobilį keblu, o ir brangu. Burbono gatvė užtverta.

– Tai pastatyk Karališkojoje gatvėje. Prašau, Čerize. Man bus ramiau, jei vėlai naktį judu neklaidžiosite gatvėmis vieni. Pagalvok apie vargšą Niką.

Mama žvilgtelėjo į Niką ir linktelėjo.

Meniara padavė jai raktelius, tada pabučiavo Niką į skruostą.

– Saugok mamą.

– Būtinai.

Mama nusišypsojo Meniarai.

– Raktelius paliksiu ant stalo, kad rytą galėtum pasiimti.

– Puiku.

Mama apsigręžė ir nusivedė Niką laiptais žemyn. Greta jų apdaužyto raudono „Jugo“, kuriam verkiant reikėjo remonto, tik nebuvo pinigų, stovėjo tamsiai mėlynas Meniaros fordas „Taurus“. Nikas įlipo pirmas ir pasijuto keistai. Šiuo automobiliu jiedu su mama, be tetos, paprastai važiuodavo tik kai artindavosi uraganas ir reikėdavo evakuotis, o jų automobilis būdavo sugedęs.

Arba kai reikėdavo Niką susiūti.

Nenorėdamas apie tai galvoti, vaikinas užsisegė saugos diržą ir palaukė, kol mama užves variklį.

Mama pašiaušė jam plaukus.

– Žinai, kadangi gavau automobilį, gali likti namie.

– Ne. Tau vis tiek reikės iš Karališkosios gatvės pėsčiomis eiti į Burbono.

Mama palingavo galvą.

– Ak, mano niršusis, mažasis buldoge.

– Esu už tave stambesnis.

– O aš piktesnė.

Mama nuolatos tą kartodavo, nors tai buvo netiesa. Ji – maloniausias žmogus iš visų, kokius Nikui teko sutikti. Dėl to jis ir stengiasi ją apsaugoti. Daugeliu požiūrių ji vis dar naivi mergaitė nekaltomis akimis, žmonėse matanti tik gėrį.

Sunku patikėti, bet mama užstojo netgi tėtį, apie kurį nepasakytum nieko gero. Jis – tikras velnias.

Užsimerkęs Nikas klausėsi iš radijo tyliai sklindančios zaideko muzikos. Mamai ji labiausiai patiko, kaip ir Elvio Preslio dainos. Ji sakė, kad zaidekas – kadžuniškos prigimties, o Elvis Preslis jai primena laikus, kai buvo maža mergaitė ir žaidė su pusseserėmis bei seserimi. Matyt, susirinkę į krūvą vaikai varžydavosi, kuris geriau pamėgdžios Preslį. Pagalvojęs apie Preslį Nikas susiraukė, nes galvoje išsyk suskambo Mochos Niksono daina „Elvis yra visur“. Prabėgs ne viena diena, kol ši melodija nustos jį persekiojusi. Be to, nelogiška, kad jos, mergaitės, mėgdžiodavo Preslį, bet po tokios dienos kaip ši apskritai sunku mąstyti logiškai.

Nikas ir motina atvažiavo į Karališkąją gatvę. Automobilį pastatė už dviejų kvartalų nuo mamos klubo. Išlipęs iš mašinos Nikas apsidairė. Aplink vaikštinėjo turistai, kai kurie stabtelėdavo apžiūrėti šioje gatvėje įsikūrusių antikvariatų ir juvelyrinių dirbinių parduotuvių vitrinų. Lizos parduotuvėlė buvo vos už kelių kvartalų. Savininkė tikriausiai jau ruošiasi ją uždaryti, skaičiuoja pinigus, kuriuos neš į banką.

Vaikinas palydėjo mamą iki klubo. Kai toji pasibeldė į galines duris, neryžtingai paklausė:

– Ar neprieštarautum, jei nueičiau pažiūrėti, kaip sekasi Lizai?

Motina nepatikliai nužvelgė sūnų.

– Ar tikrai eisi pas ją?

– Pažadu. Man neramu, kad Liza viena neš pinigus į banką.

Mama pabučiavo Niką į skruostą.

– Ir kaip man pavyko išauklėti tokį puikų sūnų? Eik, bet ilgai neužtruk.

– Gerai.

Vaikinas linktelėjo motiną įleidusiam Džonui ir patraukė į lėlių parduotuvę Karališkojoje gatvėje.

Kaip ir numanė, Liza stovėjo prie prekystalio ir tvarkė kreditinių kortelių kvitus. Kai Nikas pabeldė į langą, ji pakėlė galvą ir nusišypsojo. Tada priėjo prie durų ir įleido Niką vidun.

– Tai bent staigmena. Ką čia veiki, mielasis?

– Kartu su mama atvažiavau į klubą. Dingtelėjo, gal reikia palydėti jus iki banko.

Liza užrakino duris.

– Koks tu dėmesingas! Taip, tavo draugija man labai patiktų. Aš tuoj. Gal nori kolos ar dar ko nors, kol baigsiu tvarkytis?

– Gal turite sausainių?

– Žinoma.

Apėjęs parduotuvės savininkę Nikas nudrožė į galinį kambarį, kur Liza laikydavo šviežiai iškeptus sausainius. O taip, kaip tik apie tokius jis ir kalbėjo…

Ko Liza dėdavo į sausainius, nežinia, bet jie tirpdavo burnoje ir Nikas negalėdavo jais atsimėgauti.

– Beje! – šūktelėjo jis, pagriebęs saują sausainių, – ačiū, kad atsiuntėte jų į ligoninę. Tądien man buvo šventė.

– Nėra už ką, pone Gotjė. Ar jau buvai pas Kirijaną?

– Buvau. – Išėjęs iš galinio kambario vaikinas atsistojo prie prekystalio. – Ten sutikau jo draugą Ašą Parten… Negaliu ištarti jo pavardės.

Liza apstulbo.

Įdomu, ką tai galėtų reikšti?

– Jūs irgi jį pažįstate?

– Taip, – patvirtino Liza, dėdama banknotus į mėlyną voką, kuriame laikydavo į banką nešti skirtus pinigus.

– Gal žinote, kaip ištarti jo pavardę?

– Su didele pagarba, – pamerkdama akį atsakė Liza. – Par-te-no-peu-sas. A-ša-ro-nas Par-te-no-peu-sas.

– Tariant tokią pavardę galima ir paspringti. Nemanau, kad norėčiau sužinoti, kaip ji rašoma. Kas būtų, jei lieptų tarti vaikams darželyje? O aš maniau, kad Gotjė – sunkiai ištariama. Tik sulaukęs beveik dešimties pagaliau išmokau ją pasakyti taisyklingai.

Liza nusijuokė.

Nikui suvalgius paskutinį sausainį ji čiupo striukę. Užsimetusi ją ant pečių nuėjo įjungti signalizacijos, o Nikas laukė prie durų. Kai signalizacija pradėjo pypsėti, Liza paskui vaikiną išėjo į lauką ir užrakino parduotuvės duris.

Gatvėje ji įsikibo Nikui į sveiką ranką.

– Žinai, pasiilgau mudviejų pasivaikščiojimų. Gal galėčiau tave pavogti iš Kirijano?

– Turėtumėte pati su juo pasikalbėti. Kirijanas apmokėjo ligoninės sąskaitas, taigi dabar aš lyg ir priklausau jam.

– Žinoma, jis ir moka daugiau.

– Šiek tiek. Tačiau neiškepa man sausainių su šokolado gabalėliais.

Nusijuokusi Liza sustojo prie bankomato ir įmetė pinigus į tam skirtą plyšį.

Nikas palydėjo ją iki automobilio. Liza paliko jį stovėti gatvėje priešais parduotuvę, o pati įsėdo į automobilį. Nikas jai pamojavo. Jau ketino grįžti į klubą, bet netikėtai iš gretimos gatvelės atsklido keistas garsas.

Tarsi lotų šuo…

Ne, ne šuo – tai buvo toks pat garsas, kokį šiandien girdėjo pas Kirijaną.

Tokį garsą skleidė jį persekiojantys zombiai.

Šiurpas nubėgo Niko kūnu, galėjo prisiekti, kad aptemo dangus.

Visi gatvės žibintai užgeso, sukaukė kelių automobilių signalizacijos.

– Kas čia po gal…

Kažkas išniro iš gatvelės taip staiga, kad Nikas nespėjo atpažinti, ir taip trenkėsi į vaikiną, jog šis pargriuvo aukštielninkas.

15 Raidžių ar skiemenų sukeitimas, sudarant kitą žodį.

16 Iš pavadinimo žodžių pirmųjų raidžių sudarytas naujas žodis.

9 SKYRIUS

Nuo stipraus smūgio į krūtinę Nikas išsitiesė ant grindinio. Apsivertęs pašoko ant kojų ir, nors vėl pradėjo tvinksėti petį, pasiruošė kautis. Po galais, ar kada nustos skaudėti petį?

Staiga Nikas nustėro – atpažino Stouną. Iš pradžių pamanė, jog klasiokas virto zombiu, bet įsižiūrėjęs suprato, kad jis…

Normalus kaip visada. Nors tai nieko nereiškė.

– Ką čia veiki?

Nikas vos susitvardė bjauriai neįžeidęs Stouno, piktas žodis jau sukosi ant liežuvio galo. Tačiau ne, jis nesuteiks Stounui malonumo, neišsiduos, kad išsigando.

Stounas nusijuokė ir stumtelėjo Niką.

– Ar išgąsdinau tave, mergyt?

Ką gi, užgaulioti tai užgaulioti.

– Esi tikras pimpis.

Stounas sugriebė Niką taip stipriai, lyg turėtų nežmogiškų galių.

– Priversiu tave praryti šiuos žodžius, Gotjė. Kartu su dantimis.

Nikas pamėgino išsilaisvinti iš gniaužtų. Bet Stounas taip stipriai suspaudė Nikui kaklą, kad vargšui aptemo akyse, ėmė spengti ausyse. Kokį čia kung fu judesį naudoja Stounas? Nikas pasijuto tarsi už pakarpos sučiuptas šunytis. Jo kūnas suglebo ir bejėgiškai kadaravo Stouno gniaužtuose.

Vaikinas jautėsi labai nesmagiai. Ir dėl to įsiuto.

– Paleisk jį, Stounai. Tuojau pat.

Iš šešėlio išėjo Kalebas Melfas. Bet Stounas tik dar tvirčiau suspaudė Nikui kaklą. Kalebas buvo mokyklos futbolo komandos gynėjas, žvaigždė. Stounas irgi troško būti toks pat galingas ir populiarus.

Laimė, Kalebas buvo nekvailas ir ne žiaurus kaip Stounas.

Stounas pastūmė Niką.

– Mudu tiesiog linksminamės.

Kalebas nusibraukė nuo veido tamsius plaukus. Vaikino veido bruožai buvo tobuli. Jis grėsmingai pažvelgė į Stouną.

– Tikrai? Kai aš nuspręsiu pasilinksminti, tu atbėk pas mane, gerai?

Stounas prisimerkė.

– Mes ne mokykloje, Melfai. Čia aš – kitoks.

Kalebas priėjo prie Stouno taip arti, kad jų nosys beveik susilietė.

– Aš taip pat, Bleikmurai. Patikėk, tavyje slypintis žvėris nė iš tolo neprilygsta manajam demonui. O dabar dink iš čia, kol neaptalžiau, ypač kai esi be apsaugų, švelninančių mano smūgius.

Stounas patempė lūpą, sumirksėjo ir pasitraukė nuo Niko. Pašaipiai perliejo klasioką žvilgsniu, bylojančiu: kitą kartą, kai Kalebas nesikiš, iškaršiu tau kailį.

– Dėl tavęs neverta daužytis krumplių, – pasakė, vėl niūriai dėbtelėjo į Niką, susikišo rankas į kišenes ir perėjo į kitą gatvės pusę.

Nikas piktai žvelgė chuliganui pavymui.

– Džiaukis, kad mano ranka įtvare. Kitaip būtum netekęs kelių dantų… Subinių kramtytojau.

– Ar tai bjauriausias įžeidimas, kokį žinai?

Savo įsiūtį Nikas nukreipė į Kalebą.

– Gal nori išgirsti?

Kalebas nusijuokė.

– Man patinka tavo charakteris, Gotjė. Gaila, kad vis dar nesi mano komandoje.

Supratęs, jog Kalebas kalba ne apie futbolo komandą, Nikas susiraukė.

– Ką čia veiki?

– Ėjau į „BBB“ parduotuvę. Netrukus prasidės Marko ir Bubos paskaita apie gynimąsi nuo zombių ir jų naikinimą. Tai pats linksmiausias dalykas nuo tada, kai Stounas padegė save per chemijos pamoką.

Prisiminęs šį įvykį Nikas nusijuokė. Norėdamas pasipuikuoti prieš Keisę, Stounas parvertė laboratorinę stiklinę su labai degia medžiaga, toji sprogo ir užsiliepsnojo jo rankovė. Deja, panelė Vilkins akimirksniu pribėgo su gesintuvu, ir Stounas neteko tik antakių bei trupučio išdidumo.

Pusė klasės mokinių mėgino sumenkinti Stouną, bet nepavyko, jis ir toliau visiems kėlė siaubą.

– Gal nori eiti kartu? – pasiteiravo Kalebas.

Nors siūlymas skambėjo viliojamai, Nikas dvejojo.

– Turiu grįžti pas mamą į klubą.

Nes kitaip mama jį tikrai užmuš.

– Nenori sužinoti Bubos receptų iš nužudytų zombių? Klausyk, Nikai, privalai dalyvauti, pats supranti. Tai stulbinamai pribloškianti pramoga. – Kalebas išsitraukė mobilųjį telefoną ir padavė Nikui. – Skimbtelėk jai ir paklausk, ar gali eiti.

Nikas vis dar dvejojo. Pastaruosius kelerius metus Kalebas nebuvo itin draugiškas. Tiesą sakant, į Niką jis visai nekreipė dėmesio.

Tad kodėl jam dabar parūpo, eis Nikas kartu ar ne? Gal čia koks pokštas, panašus į iškrėstą Kerei Vait? Vienas kietas vyrukas pakvietė merginą į išleistuvių vakarą vien tam, kad panardintų ją kraujyje ir paskui tyčiotųsi.

Taip, su vakariniais drabužiais atrodyčiau kvailai. Negana to, Nikui neužtektų jėgų pasipriešinti.

Suraukęs kaktą Kalebas paragino:

– Ko lauki?

Kad į Niką trenktų žaibas. Tiesą sakant, tai regėjosi labiau tikėtina, nei kad populiariausias mokykloje vyrukas kviestų kartu žiūrėti liūdnai pagarsėjusio Bubos spektaklio.

– Kodėl esi man toks malonus?

Kalebas klastingai nusišypsojo.

– Mano priešo priešas yra mano draugas.

– O kas tavo priešas?

Kalebas gūžtelėjo pečiais.

– Jei pasakyčiau, nepatikėtum… Žinau, ką galvoji. Kaip aš, toks populiarus vaikinas, galiu turėti priešų ar bėdų? Tiesa?

Taip, iš esmės tiesa.

– Pastaruoju metu nemačiau, kad kas nors trankytų tave į rakinamą spintelę.

– Dėl to, kad nebūni greta manęs. Patikėk. Nė vieno iš mūsų gyvenimas nėra lengvas. Visi turi randų, kuriuos bijo rodyti, ir kas nors, stambesnis ir blogesnis, kartkartėmis tranko mūsų galvas į niekingai pagarsėjusią rakinamą spintelę.

Tiiikrai. Nikas neabejojo: sumaučiausia Kalebo diena nė iš tolo neprilygsta jo, Niko, kančioms.

– Ką? Tėvai uždraudė tau išeiti iš namų dėl to, kad vairavai naują mamos automobilį? O gal pamiršai pasakyti tarnaitei, kad sutvarkytų tavo kambarį?

Kalebas neatsakė į kandžias Niko pašaipas.

– Paskambinsi savo mamai ar ne? Tiesą sakant, man tai nerūpi. Tiesiog stengiuosi būti geras kaimynas.

Prisiekiu: jei apipilsi mane kiaulės krauju, pulsiu tave su kirviu. Nikas paėmė iš Kalebo telefoną ir surinko klubo numerį.

Po šešto skambučio atsiliepė Tifani.

– Labas, Tife, čia Nikas. Gal mama netoli?

– Žinoma, branguti, palauk.

Nikui laukiant, kol mama paims ragelį, Kalebas nuėjo paspoksoti į vitrinas. Nikas vis dar negalėjo suprasti, kodėl Kalebas šitaip elgiasi. Nors jiedu pažįstami senokai, drauge nevaikštinėjo. Nikui pradėjus čia mokytis, netrukus čionai atsikėlė ir Kalebas. Jiedu lankė tas pačias pamokas, bet Kalebas užkalbino Niką vos kelis kartus. Pavyzdžiui, liepė patraukti susmirdusią subinę, kad galėtų prieiti prie savo rakinamos spintelės.

Kalebas buvo populiarus, žaidė futbolo komandoje, tačiau buvo vienišius, nekreipė dėmesio į daugelį mokinių. Apie jį beveik nieko nebuvo žinoma. Jis niekada nepasakodavo nei apie savo namus, nei apie tėvus. Jei kada kas paklausdavo, Kalebas kaipmat nukreipdavo kalbą. Tačiau iš aprangos ir elgesio buvo aišku, kad jo tėvai labai turtingi. Mokykloje sklandė gandai, esą jo tėtis – vienas turtingiausių žmonių mieste.

Beje, sklido gandai, kad Kalebas yra kalėjęs, o futbolą žaisti išmoko jaunimo pataisos darbų kolonijoje. Buvo netgi kalbama, esą jis nužudė savo tėtį ir juodojoje rinkoje pardavė jo kepenis.

Prisiminęs Kalebo neseniai pasakytus žodžius Nikas pagalvojo: jo namuose tikriausiai niūru. Kitaip vargu ar toks išvaizdus, populiarus vyrukas, turintis daug pinigų, klaidžiotų gatvėmis ir norėtų pasimatyti su dviem bepročiais, skaitančiais paskaitas apie tai, kaip kovoti su neegzistuojančiomis būtybėmis.

Kita vertus… Po viso to, kas šiandien įvyko, negalima sakyti, kad zombiai – vien prasimanymas.

– Nikai, ar tau nieko nenutiko? – atsiliepusi pasiteiravo mama.

– Ne. Esu vos už poros kvartalų. Palydėjęs Lizą, gatvėje sutikau mokyklos draugą…

– Labas, ponia Gotjė! – į telefoną šūktelėjo Kalebas.

Nikas nekreipė į jį dėmesio.

– Tai Kalebas Melfas. Jis kviečia drauge eiti į Bubos parduotuvę paklausyti Bubos paskaitos.

– O Dieve, apie ką jis kalbės šįvakar?

– Kaip išlikti gyviems, kai puola zombiai.

Mama atsiduso.

– Ar jis ir šįsyk turės dinamito?

– Nemanau. Po paskutinio incidento Ginklų kontrolės valdyba pradėjo kontroliuoti griežčiau. O kai įsikiša valdžia, Buba visada aprimsta.

– Ar ilga toji paskaita? – paklausė motina.

Nikas pažvelgė į Kalebą.

– Ar paskaita ilga?

Kalebas šelmiškai išsišiepė.

– Turėtų tęstis valandą, bet Buba ar Markas jau po trisdešimties minučių susižaloja ir tenka daryti pertrauką, kol jie sulakstys į ligoninę. Kartais jie grįžta tęsti paskaitos – jei pavyksta greitai ištrūkti iš skubiosios pagalbos skyriaus arba jei nudegimų nedaug. Bet dažniausiai paskaita baigiasi anksčiau nei numatyta. Mamai sakyk, kad truks valandą. Nes po paskaitos ilgai kvatosimės ir reikės laiko atsitokėti, kad pajėgtume paeiti.

Liūdniausia, jog Kalebas nejuokavo.

– Truks apie valandą, mam.

– Ir tu būsi ne vienas?

– Ne. Su Kalebu, o jis – stambokas vaikinas.

– Kiek jam metų?

Suirzęs Nikas sugriežė dantimis. Kodėl ji kaskart gieda tą pačią giesmę? Užtektų pasakyti tik „taip“ arba „ne“. Po galais, mamai derėjo tapti teisininke.

– Kiek tau metų?

Kalebas susimąstė, tarsi mėgintų prisiminti.

– Penkiolika.

– Penkiolika, – į telefoną pakartojo Nikas.

– Ką veikia jo tėvai?

Šįkart Niko kantrybė trūko ir jis nesusivaldęs leptelėjo:

– Argi tai svarbu?

– Man svarbu, o tu, jeigu nori eiti, privalai atsakyti.

Nikas užvertė akis – mamos atsakymas perpildė jo kantrybės taurę.

– Ką veikia tavo tėvai?

Kalebo veidas keistai persimainė.

– Mano tėtis – makleris, – atsakė lediniu balsu. – O mama – amžina jo sugulovė per prievartą, pardavusi jam sielą maždaug už ferario kainą.

Nikas stipriai iškvėpė orą. Kalebas tikrai neieško žodžio kišenėje.

– Jo tėtis – biržos makleris.

– O mama?

– Namų šeimininkė.

Kiek padvejojusi motina kamantinėjo toliau:

– Ar jis geras berniukas?

– Ne, mama, jis – šėtono įsikūnijimas. Beje, po paskaitos mudu prisigersime, pasidarysime tatuiruotes, tada susirasime pigių kekšių ir puikiai praleisime laiką už jo pinigus.

Kalebas nusijuokė.

Tačiau motina šiems juokams nepritarė.

– Nedrįsk taip su manimi kalbėti, Nikai Gotjė. Uždrausiu išeiti iš namų iki pasensi ir pražilsi. O dabar atsakyk į mano klausimą.

Nejau mama niekada nesupras jo sarkazmo?

Susivokęs, kad žaisti reikia gražiai, Nikas pakeitė toną.

– Taip, jis – geras berniukas. Niekada neturėjo bėdų mokykloje ir yra garbės sąraše. Futbolo komandos kapitonas. Visiškai išprotėjęs serijinis žudikas, slepiantis lavonus šaldytuve, kai tik tėvai išvyksta iš miesto.

Na… Nikas mėgino nebūti sarkastiškas. Tačiau bėda ta, kad ši užduotis jam neįveikiama.

Kalebas vėl nusijuokė, tada pasilenkė arčiau, kad Niko mama girdėtų jo žodžius.

– Dar aš pusryčiams valgau kūdikius ir savo malonumui kankinu mažus gyvūnėlius. Bet mano psichoterapeutas sako, jog darau pažangą.

Mama į tai atsiliepė aštria pastaba:

– Nedrįskite su manimi šmaikštauti.

Nikas plačiai nusišypsojo Kalebui.

– Atleisk, mama. Tiesiog negalėjome atsispirti pagundai.

Motina nuėjo pasitarti su viršininku, tada grįžo prie telefono.

– Gerai. Gali eiti, bet po valandos privalai būti čia.

– Taip, mama. Būsiu.

– Myliu tave, kūdiki.

Pajutęs, kaip kaista veidas, Nikas nusigręžė nuo Kalebo.

– Ir aš tave myliu, – atsakė tyliai. Tada išjungė telefoną ir grąžino jį Kalebui. – Nenoriu girdėti jokių patyčių.

Kalebas iškėlė rankas.

– Nesijaudink. Gaila, kad aš neturiu mamos, kurią galėčiau mylėti. Maniškė yra psichopatė ragana, pavydi man kiekvieno įkvėpto oro gurkšnio. Be to, tu nesučepsėjai lūpomis tarsi bučiuotum. Tad nėra iš ko šaipytis.

Nesučepsėjo tik šįkart. Ir tai vien todėl, kad greta yra Kalebas.

Kalebas įsidėjo telefoną į kišenę, tada abu su Niku patraukė Bubos parduotuvės link.

Pakeliui Nikas vėl prisiminė Stouną ir keistas jų susitikimo aplinkybes.

– Kaip manai, ką Stounas veikė už Lizos parduotuvės?

Tam vyrukui nebūdinga slampinėti vienam. Tokių bailių kaip jis spektakliams paprastai reikalinga publika.

Kalebas smakru mostelėjo į mėnulį.

– Tikriausiai šmirinėjo su savo draugeliais ir rado šiukšlių konteinerių, kuriuos galėtų apuostyti.

– Ką?

– Šiąnakt pilnatis, Nikai. Esu tikras, kad pabudo Stoune tūnantis žvėris. Tikriausiai jis telepatiškai norėjo atsidurti kur nors kitur, bet yra jaunas, todėl šokdamas susimovė. Manau, jis nusileido už lėlių parduotuvės todėl, kad Liza šįvakar kvietėsi dievus; jos galios prišaukė Stouną. Netgi gali būti, kad Lizos ir Stouno galios susikirto.

Nikas prunkštelėjo – atsakymas jam atrodė absurdiškas.

– O Dieve, tikiuosi, nepradėsi kalbėti nesąmonių apie vilkolakius?

– Tu netiki, kad jų yra?

– Tikiu tik zombiais, ir tai vien todėl, kad šiandien pats juos mačiau. Visa kita – tikrų tikriausias š…

Kalebas palingavo galvą.

– Gyveni Naujajame Orleane, esi katalikas, be to, draugauji su Buba ir Marku – ir netiki demonais, vilkolakiais ar vampyrais?

– Vieninteliai vampyrai, kuriuos teko matyti, buvo gotai, mėginantys vogčiomis dirstelėti į Anos Rais namus. Jie gėrė braškių limonadą ir vieni kitiems aiškino, kad tai kraujas.

– Esi baisus skeptikas.

Ir Nikas tuo labai didžiavosi. Vaikinui nepatiko, kai kas nors nuspręsdavo už jį. Geriau būti išsikankinusiam negu auka.

– Kaip suprantu, tu – ne skeptikas.

– Aš tikiu viskuo.

– Kodėl?

– Na, žinai, Nikai. Nejau tau neteko einant gatve pajusti, kaip bloga ranka brūkšteli per nugarą? Turėtum žinoti tą dilgčiojimą. Tą pojūtį, kad kažkas ne taip, tik nežinai kas. Tai prie tavęs prisigretinęs demonas, berniuk. Jis čiupinėdamas vertina tave kaip savo žaisliuką.

Nikas nepatikėjo nė vienu Kalebo žodžiu.

– Tu tiesiog nori suknisti man smegenis.

– Noriu tave parengti realiam pasauliui.

– Realus pasaulis – tai geras darbas, laiku sumokamos sąskaitos ir švari nosis.

Ir siekis nepakliūti į nubaustųjų myriop eilę.

Kalebas nužvelgė jį ir kilstelėjo antakius.

– Oho. Tu tiki tuo nesąmoningu status quo?

– Tai ne status quo, o tiesa.

– Manyk, ką nori.

Kai vaikinai priėjo „BBB“ parduotuvę, Kalebas užsiropštė ant šaligatvio bortelio. Atidaręs duris vidun Niką įleido pirmą.

Iš galinio kambario išėjo Markas.

– Parduotuvė uždaryta. Paskaitos nebus… – Pamatęs Niką ir Kalebą nutilo. – Ak, čia jūs, vyručiai. Užeikite.

Išgirdęs tokį keistą pasveikinimą Nikas susiraukė.

– Kas čia dedasi?

Nieko neatsakęs Markas praėjo pro atvykėlius, žengė prie laukujų durų, užrakino jas ir atsuko į gatvę lentelę su užrašu „UŽDARYTA“.

– Nepatikėsi.

Rankos mostu jis davė ženklą abiem sekti iš paskos į galinį kambarį.

O Viešpatie. Nikas sukluso. Kai tik Markas ištardavo „nepatikėsi“, būtinai įvykdavo kas nors neįtikėtino.

Įžengęs į galinį kambarį Nikas apstulbo. Prie kompiuterio sėdėjo Buba ir Medogas. Ak, šunsnukis Medogas. Kaip jis drįsta būti čia, jei visą dieną nekėlė ragelio?

Nikui kilo noras jį pasmaugti.

Medogas buvo nosį kreivai pasibalnojęs akiniais, pešiojo trumpus savo plaukus ir ekrane skaitė kodą.

– Kaip jis čionai pateko? – Marko paklausė Nikas.

Markas pašaipiai pažvelgė į jį.

– Atėjo.

Nikas šyptelėjo.

– Klausiu rimtai. Mes visi šiandien nesėkmingai mėginome su juo susisiekti, tad kada jis atsirado?

– Prieš porą valandų, – atsakė Markas, atsistodamas priešais Niką ir Kalebą.

Nekreipdamas į juos dėmesio Medogas ekrane parodė Bubai kodo eilutę.

– Matai, Buba. Štai apie ką kalbu. Šis algoritmas skirtas pasąmonėje nuslopinti jų priekinę juostinę smegenų žievės sritį, o šis sužadina priekinę orbitinę smegenų sritį ir migdolą, dėl to padaugėja serotonino.

Nikas susiraukęs pažvelgė į Kalebą. Ačiū Dievui, šis irgi atrodė sutrikęs.

Tačiau Buba ir Markas, regis, laisvai kalbėjo profesiniu žargonu, ir tai visai suglumino Niką.

– Taip, – pritarė Buba, kasydamasis šeriuotą smakrą. – Tačiau kaip tai leidžia tau kontroliuoti pagumburį?

– Tiesą sakant, neleidžia. Tik nedidelis šalutinių produktų kiekis, išsiskyręs pagumburyje, padidėjus stresui gali paveikti somatinę sistemą, kuri turėtų slopinti jo agresiją. Tačiau negaliu suprasti, kaip praradau kontrolę. Ką aš praleidau, Buba?

Nikas atsikosėjo.

– Galiu jums pasakyti, ką praleidau aš. Esmę. Apie ką čia šnekate?

Markas pašnairavo į Niką.

– Apie „Zombių medžiotoją“.

Nikas prikando liežuvį, kad neleptelėtų: „Negali būti.“

– Ir kuo ši diskusija skiriasi nuo visų ankstesniųjų?

Markas suirzęs atsiduso.

– Kalbame ne apie zombių žudymą, Nikai, o apie žaidimą.

Medogas atsigręžė į Niką.

– Aš sukūriau vaizdo žaidimą „Zombių medžiotojas“. Dabar prie jo dirbame.

Nikas nusišypsojo.

– Geras. Ar galiu pažaisti?

– Ne! – vienu balsu sušuko Markas, Buba ir Medogas.

Buba gurkštelėjo limonado.

– Patikėk, Nikai. Šiame žaidime tau dalyvauti nepatartina.

– Kodėl?

Medogas tiriamai pažvelgė į Niką.

– Todėl, kad tas, kuris jį žaidžia, virsta zombiu.

Ak taip, žinoma… Nikas nepatikėjo nė vienu žodžiu.

– Nesąmonė.

– Ne, vyruti, tai tiesa, – įsiterpė Buba ir skardine mostelėjo į Medogą. – Tavo mažasis draugas tikrai genialus.

Žinoma, jis genialiai leidžiasi trankomas į rakinamas spinteles.

Nikas negalėjo suprasti, kodėl taip yra: Medogui užtenka sumanumo parašyti žaidimo programą, bet niekaip nepavyksta atsikratyti skriaudikų.

Medogas pasitaisė akinius.

– Sužinojau, kad tam tikra šviesos ir garsų seka gali pakeisti smegenų bangas ir net jas užgožti. Supranti, smegenys – tai tarsi kompiuteris, ir jei pavyksta apeiti tam tikrą programą, galima pakeisti pagrindinį kietąjį diską.

Nikas turėjo pripažinti: Medogo aiškinimas nuskambėjo įspūdingai.

– Iš kur visa tai sužinojai?

– Mano mama – neurochirurgė, o tėtis – neurologas, tiriantis nusikaltėlių smegenis. Per vakarienę prie stalo jie kalba įvairias nuobodybes, o aš tuo metu turiu valgyti neskanų mamos pagamintą maistą. Kaip tik dabar tėtis tiria, kaip nuslopinti smurtingą elgesį. Taip man gimė mintis sukurti žaidimą. Paėmiau jo užrašus, savarankiškai paskaičiau literatūrą, tada paprašiau Bubos išmokyti mane programavimo pagrindų, kad galėčiau sukurti įvairių lygių žaidimą, leidžiantį keisti smegenų struktūrą.

Kalebas plekštelėjo Nikui per sveiką petį.

– Matai, ko galima išmokti klausantis tėvų.

Nikas susiraukė.

– Mano tėvai apie tai nekalba.

Bet jei kam įdomu, kaip šokti prie stulpo ar perrėžti vidurius, Nikas galėtų daug ką papasakoti.

Tačiau tai – kita tema ir šįvakar nėra reikalo jos aptarinėti… Nors pakalbėti apie vidurių perrėžimą gal ir vertėtų, jeigu zombiai vėl ateitų jo ieškoti.

– O kas turi šį žaidimą? – Medogo paklausė Nikas.

– Vieną egzempliorių daviau Brajanui, nes jis nuolat prie manęs kimba. Norėjau patikrinti, ar galiu jį perprogramuoti taip, kad apimtų baimė, vos tik užsimanys mane pulti. Ieškodamas priekabių jis pajustų ne malonumą, o baimę, ir tai turėtų jį sulaikyti. Toks buvo mano sumanymas.

Buba vėl gurkštelėjo limonado.

– Jis buvo Medogo bandomasis triušis.

Medogas susiraukė.

– Taigi, o dabar neberandu žaidimo. Nežinau, kas jį turi. Tačiau, matyt, žaidžia ir kiti, nes miestą užplūdo zombiai.

Buba prunkštelėjo.

– Taip, jie puola grupėmis – po du ir po tris. Apsaugok Viešpatie. Vaikai turėtų elgtis taip, kaip senais laikais elgdavomės mes, – gražiai žaisti kambaryje. O kokius apkiautėlius augina dabar? Tokius, kurie su draugais žaidžia vaizdo žaidimus. Kur tai girdėta? Sakau jums: pasaulio pabaiga.

Toks protrūkis Niką suglumino.

– Tačiau, Buba, ar judu su Marku nesate draugai?

– Po galais, ne. Markas – ne draugas, o numylėtinis.

Markas įsitempė.

– Man labiau patinka, kai vadini pagalbininku. Kartą mėginau užsitarnauti padavano17 titulą, tačiau Buba mane išplūdo. Esą knygose ir filmuose vadovai visada žūsta, o jis neketinąs mirti, kai išmokys mane visko, ką privalau žinoti apie zombių žudymą.

– Tai kodėl sutinki būti jo pagalbininku? Argi tai ne tas pat? – paklausė Nikas.

Markas nusijuokė.

– Visai ne. Filmuose žūsta kaip tik pagalbininkai.

Nikas nesuvokė šios painios logikos.

Nekreipdamas į Niką dėmesio Buba aiškino toliau:

– Medogas sukūrė programą, kuri turėtų nuo jo atbaidyti Brajaną, bet manome, kad ji veikia atvirkščiai – verčia zombius ieškoti Medogo. Todėl turime perrašyti kodą, kad zombiai vėl taptų normaliais žmonėmis.

Toks paaiškinimas skambėjo maloniai, bet šioje teorijoje Niką vis tiek neramino vienas dalykas.

– O kodėl jie persekioja mane?

Buba ir Markas išsižiojo ir įsispitrėjo į vaikiną.

– Ką?

– Prieš kelias valandas du zombiai užpuolė mane darbe, – paaiškino Nikas. – Ir vos manęs nesurijo.

Buba papurtė galvą.

– Tai neįmanoma. Programa veikia tik Medogą ir jo DNR.

Nikas iškėlė sveiką ranką, kad parodytų sutvarstytą žaizdą.

– Nežinau, ar tai įmanoma, bet jie norėjo mane paversti Niku Vištienos Kepsniuku.

Buba sugriebė vaikinuko ranką, patraukė tvarstį ir atidžiai apžiūrėjo dvi žaizdas.

– Na, na, įdomu.

Toks Bubos abejingumas Niką pribloškė. Jei tai būtų atsitikę Stounui, o ne jam, gal ir būtų juokinga. Tačiau dabar neketino džiaugtis tapęs zombių kramtomuoju žaisliuku.

– Aš – ne tavo mokslinių eksperimentų objektas, Buba. Nenoriu būti įdomus ir tikrai netrokštu tapti gardžiu kąsneliu zombiams.

Buba pažvelgė į Medogą.

– Kodėl jie užsimanė suėsti Niką?

Medogas gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau, kodėl jie apskritai nori ką nors suėsti. Programos tikslas buvo juos nuraminti ir paversti pasyviais, o ne agresyviais.

– Žiauriai susimovei, vyruti, – pareiškė Nikas.

Medogas pažvelgė į kodą.

– Sprendžiant iš to, ką mačiau šiandien, programai pradėjus veikti jie puola visus, kurie yra greta. Tačiau nepastebėjau, kad zombiai ką nors sektų, išskyrus mane. Ir vis dar nesuprantu, kodėl jie mane persekioja, o ne dreba iš baimės.

Kalebas sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Tu juos pavertei zombiais, Medogai. Jie nori tavo smegenų.

Nikas nusijuokė.

– Sakyčiau dėl to, kad jie yra besmegeniai sportininkai, tačiau tu veikiausiai įsižeistum.

– Taip, ir tada turėčiau sulaužyti tau kitą ranką.

Buba padėjo į šalį savo gėrimą.

– Neverskite manęs judviejų išskirti. Šiandien vaikai išsekino mano kantrybę. – Jis parodė į sudaužytas spintas. – Noriu išsiaiškinti, ką paduoti į teismą, kad sutvarkytų mano parduotuvę.

– Aš plikas kaip tilvikas, – atsakė Nikas ir parodė į Medogą. – Paduok į teismą turtuolį, kuris visa tai užsuko.

Medogui nespėjus atsikirsti pasigirdo stiprus beldimas į duris, paskui kažkas ėmė dejuoti ir pamėgino patekti vidun.

Markas atrėmė galvą į sieną, tarsi jį būtų ištikusi agonija.

– O, kad tai būtų Tabita, nusprendusi papokštauti!

Buba čiupo nuo kablio kirvį.

– Saugok išminčių, – paliepė Markui. – Einu patikrinsiu.

Markas sudejavo dar garsiau.

– O, kad tik ne dar vienas faras. Visai neturiu pinigų užstatui. – Jis pažvelgė į Niką. – Pala… Galėčiau tave parduoti internetinėje „ebay“ parduotuvėje, tada nužudyti tą, kuris stovi už durų.

Nikas parodė į sužeistą ranką.

– Tik ne tokios, kaip dabar, būklės. Tau reikėtų parduoti Kalebą arba Medogą. Esu tikras, kas nors mielai nupirktų du puikius baltaodžius berniukus.

Jis palinko į priekį, kad Markui pro petį galėtų pažiūrėti, kas stovi prie durų. Apsidžiaugė, jog Markas išsimaudė ir nebedvokia ančių šlapimu.

Su kirviu ant peties Buba priėjo prie durų, atrakino jas ir įleido grupelę gotų. Jie buvo labai susijaudinę, vienas per kitą šaukė taip, kad Nikas nieko negalėjo suprasti.

Paskutinė įėjusi gotė šaižiai sušvilpė; Nikui net suspengė ausyse. Vaikinukas atpažino Tabitą. Ji mūvėjo labai aptemptomis kelnėmis – tokios veikiausiai uždraustos kai kuriose valstijose.

Galbūt ir šioje.

Tabita pažvelgė į Bubą.

– Mums reikia prekių, B. Daugybės.

Buba suraukė kaktą.

– Kodėl? Kas atsitiko?

– Kas išleido zombius į laisvę? – paklausė vienas iš vaikinų.

– Taigi. Ir jie ne lėtapėdžiai, – įsiterpė kitas. – Laksto taip greitai, tarsi būtų mutantai superzombiai.

Aukščiausias vaikinas parodė sau į akį – paakys buvo patinęs ir pamėlynavęs.

– Galiu prisiekti: jie panašūs į varžovų futbolo komandos, su kuria žaidėme prieš porą savaičių, narius. Mėginau sulaikyti Tabitą nuo žmogžudystės. Ir įsitaisiau mėlynę.

Medogas prasibrovė pro Niką.

– Erikai? Čia tu? – ištarė nustebęs.

Vaikinas, kuris buvo delnu užsidengęs akį, atsigręžęs piktai susiraukė. Juodi jo plaukai buvo sušiaušti kaip Robo Smito iš grupės „The Cure“, o makiažas dar sodresnis nei Tabitos: lūpos juodos, akys apvestos juodu pieštuku. Kitaip tariant, vaikinas buvo juodas nuo galvos iki kojų.

– Ką čia veikia mano broliukas?

– Sveikas, Erikai! – Buba taip stipriai pliaukštelėjo vaikinui per nugarą, kad šis net susvirduliavo. – Tai tavo brolis užleido ant mūsų zombius.

Eriko veidas iš nuostabos ištįso.

– Tikriausiai juokauji. Medogas? – Jis atsigręžė į brolį. – Ką čia, po veln… darai? Mama ir tėtis tau uždraus išeiti iš namų iki gyvos galvos.

– Žinau, – liūdnai atsakė Medogas. – Stengiuosi ištaisyti klaidą. Tačiau… – Jis papurtė galvą, tarsi būtų kažką sugalvojęs, bet atsisakęs tos minties. – Nesvarbu. Iš tavęs jokios naudos. Nesi išlaikęs tiksliųjų mokslų egzaminų nuo pat ketvirtos klasės.

Erikas jį pastūmė.

Medogas atsakė tuo pačiu.

– Nepradėk, mergaite persirenginėjantis mulki. Negaliu patikėti, kad mūsų genai bendri. Galiu prisiekti, jog mama su tėčiu rado tave poilsio aikštelėje.

– O tave – kanalizacijos griovyje, nugeibėli.

Tabita išskyrė besistumdančius brolius.

– Liaukitės. Pataupykite jėgas, kad galėtumėte žudyti tuos, kuriuos reikia. Prisikėlusius iš mirusių.

Buba atrėmė kirvį į grindis.

– Luktelėkite, pats negaliu patikėti, jog ketinu tai pasakyti… Tačiau… Turime reikalą su nekaltais vaikais, kuriuos sužalojo Medogas, ir su saujele kvailų suaugusiųjų, kurie turėtų užsiimti kitais reikalais, o ne žaisti vaizdo žaidimus. Kadangi zombiais jie tapo dėl priklausomybės nuo žaidimų, žudyti jų negalime. – Nutilęs jis rūsčiai pažvelgė į Tabitą. – Jie nėra prisikėlę iš mirusių, Tabe. Jie – gyvi, kvėpuojantys kvailiai, ir mes privalome juos išgelbėti.

Tabita pasibjaurėjusi atsiduso.

– Aš mieliau juos visus pasmeigčiau ir leisčiau Dievui išrūšiuoti.

– O aš mieliau pasistengčiau nepatekti į kalėjimą iki gyvos galvos, – griežtai atšovė Erikas. – Nenoriu nieko įžeisti, tačiau žinote, kas kalėjime nutinka išvaizdiems vaikinams, o aš esu per daug žavus, kad būtų įmanoma atsispirti.

Markas prunkštelėjo.

– Aaatsiprašau. Didžiausia bėda ta, kad dėl ilgų plaukų ir juodo lūpdažio greičiausiai manys, jog esi moteris. Labai abejoju, kad tave, šitaip apsirengusį, uždarys kartu su vyrais. Labiau tikėtina, jog sėdėsi kartu su prostitutėmis. Klausyk, galbūt kalėjimas tau išeitų į naudą?

– Ei, jūs, kamuojamieji dėmesio deficito sindromo, – piktai pertraukė juos Buba. – Gal galite minutėlei nurimti? Turim eiti į gatves ir rasti tuos vyrukus, kol nespėjo dar ko nors suryti. Reikia atvesti juos čionai ir pamėginti atitaisyti Medogo klaidą.

Erikas papūtė lūpas.

– Kur mes juos dėsime? Į vonios kambarį?

Buba dėbtelėjo į Eriką, tada nuėjo prie sienos, nukabino šautuvą ir atvėrė slaptą…

Kambarėlį, kurio sienos buvo padengtos plieno armatūra, o nuo lubų karojo įvairūs surakinimo įtaisai.

Tabita nusijuokė.

– O Dieve, Buba turi įsirengęs požeminį sekso kalėjimą!

Buba prisimerkęs sužaibavo akimis.

– Esi per jauna, kad žinotum apie tokius dalykus.

– Gal juokauji? Mano teta – parduotuvės „Pandoros dėžė“ Burbono gatvėje savininkė. Sprendžiant iš surakinimo įtaisų, manau, juos pirkai tenai.

Buba suurzgė ir dirstelėjo į Eriką.

– Gal galėtum ją nutildyti?

– Kaip manai, iš kur man po akimi mėlynė? Tavo žiniai, ji smūgiuoja ne kaip mergina. Gal ji kilusi iš šeimos, kurioje dominuoja moteriškieji hormonai, bet kažkoks vyrukas išmokė ją kautis?

Markas kilstelėjo antakį.

– Man ši mėlynė panaši į blogai apvedžiotus akių kontūrus. Ar tau tikrai trenkė mergina?

Buba sušvilpė.

– Žmonės, mes vėl nukrypome į pašalinius dalykus. Jus suvaldyti – tas pat, kas ganyti kates. Noriu, kad bent penkioms minutėms pamirštumėt savo sarkazmą ir susikauptumėt. Žinau, prašau stebuklo, bet tai gyvybės ir mirties klausimas. Sutarėm?

– Gerai, – vienbalsiai atsakė visi.

Buba linktelėjo.

– Privalome apsaugoti miestą. Noriu, kad visi eitumėte patruliuoti į gatves ir ieškotumėte zombių. Kai juos rasite…

– Nudursime! – sušuko Tabita, ištraukdama vieną savo plieninių strypų.

Buba atėmė iš jos strypą.

– Ne. Atginsite juos čionai, o mudu su Marku lauksime ir pamėginsime juos užmigdyti. Ar visiems aišku? Jokių žmogžudysčių. Jokio kraujo.

Tabita pavartė akis.

– Gaila tuščiai praleistos nakties.

Apstulbęs Medogas pažvelgė į savo vyresnįjį brolį.

– Ar mama su tėčiu žino, kad draugauji su žudyti linkusia beprote?

– Ne, ir jei tu jiems pasakysi, superklijais priklijuosiu tavo pirštus prie klaviatūros.

Medogo smakras pradėjo virpėti, jo skruostai vėl skaisčiai nuraudo.

– Mama sakė: jei taip pasielgsi dar kartą, tau miegančiam nuskus plaukus.

– Vaikai! – suriko Buba. – Mieste yra pavojingų būtybių. Eime jų gaudyti.

Medogas žengė link durų.

Buba sugriebė jį ir nustūmė prie sandėlio.

– Tu niekur neisi. Turi likti čia ir toliau ieškoti vaisto.

Kalebas pažvelgė į Niką.

– Ar esi pasirengęs nuotykiams?

Nikas dirstelėjo į laikrodį.

– Galiu būti tik keturiasdešimt penkias minutes. Jei pavėluosiu, man uždraus išeiti iš namų.

– Paskubėkim, Pelene. Eime, kol dar nevirtai moliūgu.

Nikas ir Kalebas išėjo iš parduotuvės ir gatve nužingsniavo mokyklos link. Toks sprendimas buvo logiškas, nes kaip tik mokykloje viskas ir prasidėjo.

O aš šįryt labiausiai bijojau pavėluoti…

Kas galėjo pamanyti, kad vėliau teks baimintis, jog kažkas išplėš ir suris smegenis?

Gal vertėtų į mokyklą nešiotis grandininį pjūklą? Jo neįtraukė į draudžiamų ginklų sąrašą.

Pakeliui į mokyklą Nikas mintijo apie Medogą ir jo šeimą.

– Kaip manai, ar ne keista, kad Medogo brolis nelanko mokyklos kartu su mumis?

Kalebas susikišo rankas į užpakalines kelnių kišenes.

– Gal jis bukas, todėl nepriima į mokyklą?

– Manai?

– Genai ne visada nulemia intelektą. Patikėk. Mano giminėje ne viena karta – tikri kvailiai. Nardant tokiame genofonde mane ima baimė. Tačiau aš kur kas gudresnis už juos.

Apie savo genofondą Nikui buvo baisu ir galvoti – o gal jame glūdi infekcijos židinys? Jį nuolatos persekiojo baimė, kad vieną gražią dieną galvoje įsijungs jungiklis ir pavers Niką tokiu pačiu pabaisa kaip tėvas. Kaskart, kai vaikinas mėgindavo apie tai pasikalbėti su mama, ši atšaudavo, esą tokios mintys – paikystė. Tačiau Nikas niekaip negalėjo atsikratyti jausmo, kad kažkas tūno jo viduje ir labai nori išsiveržti. Kažkas grėsmingo ir šalto.

– Ar turi brolių arba seserų? – paklausė Kalebo, mėgindamas nuvyti nemalonias mintis apie savo genus.

– Tikrų – ne. Pusbrolių ir pusseserių neskaičiuoju. O tu?

– Ne.

Kalebas linktelėjo.

– Ką veikia tavo tėtis?

– Nenoriu apie jį kalbėti. – Su niekuo. Tik Buba ir Markas žino, kad Niko tėvas – nusikaltėlis. Kitiems Nikas nėra apie tai pasakojęs. – Jis išnyko iš mūsų gyvenimo, ir noriu, kad taip ir liktų.

– Suprantu. Su saviškiu irgi per daug nebendrauju.

– Kodėl?

– Jei pasakyčiau, nepatikėtum. Bet nieko baisaus. Tą, kas mūsų nenužudo, per kelis šimtmečius galima išgydyti.

– Taip, tik reikia labai daug tailenolio.

Kalebas nusijuokė.

– Klausyk, žinai ką, jei išsiskirtume, aprėptume didesnį plotą. Gal susitikime prie katedros?

– Žinoma.

– Gerai. Tenai ir susitiksime.

Nikas patraukė gatve, įsiliejančia į Burbono; čia buvo apstu žmonių, galinčių tapti naujomis aukomis. Tarsi tu sugebėtum atskirti zombį nuo girto turisto.

Atpažinti zombius bus tikras iššūkis, bet jei Nikas iš tiesų nusiteikęs juos rasti, turi keliauti kaip tik į Burbono gatvę. Be to, kaip jau spėjo sužinoti, zombiai nepastebimai susilieja su minia.

Žingsniuodamas Nikas atkreipė dėmesį į tai, kad gatvių šviestuvai dūzgia vis garsiau. Atsidūręs prie Lalaurijos vilos – vaiduoklių lankomiausio ir nelaimę nešančio pastato Naujajame Orleane – sulėtino žingsnį. Jei iš tiesų egzistuoja pragaro anga, tai šis pastatas stovi kaip tik ant jos. Lalaurijos vila Nikui nuo pat vaikystės keldavo šiurpą.

O šįvakar – dar didesnį nei įprastai.

Staiga vėjo gūsis pašiaušė Nikui plaukus, o kai didelis varnas, praskridęs virš jo ir nutūpęs ant kaldinto ketaus balkono, ėmė spoksoti į vaikiną, šiam nugara perbėgo šiurpuliai.

Žinau, tai beprotiška, bet galiu prisiekti, kad paukštis mane seka.

Varnas atkraigino galvą. Taip, tai tikrai vaiduokliška. Kaip ir pats pastatas.

Šiame pastate daugybė žmonių buvo nukankinti ir nužudyti taip žiauriai, kad mama net nenorėjo apie tai kalbėti. Visos šeimos, įsigijusios pastatą po Lalaurijos, tvirtino mačiusios ir girdėjusios šmėklas žmonių, žuvusių dėl Delfinos Lalaurijos žiaurumo. Lalaurija buvo tokia žiauri, jog net jos virėja padegė virtuvę mėgindama nusižudyti, kad tik išsprūstų šiai beprotei iš nagų.

Net patyrę gaisrininkai, įpratę prie mirčių ir kraujo, apsivėmė pamatę Delfinos paliktas suluošintas aukas.

– Gelbėkite…

Nikas atsigręžė norėdamas pamatyti, kas šaukia. Balsas buvo panašus į vaiko.

– Man labai baisu. Kodėl aš nieko nematau? Ar čia kas yra?

– Aš čia! – šūktelėjo Nikas. – Kur tu?

Nuaidėjo vaiduokliškas juokas. Gatvės žibintas Nikui virš galvos subyrėjo į druzgus.

Keikdamasis vaikinas atšoko, kad išvengtų krintančių šukių.

Prie pastato jis pamatė mažos mergytės šešėlį.

– Padėk man rasti mamytę. Prašau.

Pro pravirus vartus mergytė smuko į nišą, vedančią į vidinį kiemelį.

– Palauk! – sušuko Nikas, bėgdamas prie mergytės. Jis ištiesė ranką, norėdamas sustabdyti vaiką.

Ranka kiaurai pervėrė mergytės kūną.

Kokia čia velniava?

Staiga mergytė atsigręžė, ir Nikui iš siaubo vos nesustojo širdis. Jos veidas buvo subjaurotas randų, o akys – tik vaiduokliški šešėliai.

Iššiepusi iltis mergytė puolė Niką.

17 Vaizdo žaidimo „Tamsiosios jėgos“ džedajų rangas.

10 SKYRIUS

Staiga „mergytė“ tapo beveik dviejų metrų ūgio. Nikas svirduliuodamas pasitraukė atatupstas. „Mergytė“ palinko virš vaikino, rankomis su paukščio plėšrūno nagais sugriebė už marškinių ir nusijuokė jam į veidą.

– Tau reikėjo padaryti tai, ko prašė draugai, Gotjė, – padėti jiems apiplėšti, o paskui nužudyti tą porą. Gražiai pasielgdamas padarei didelę klaidą. Kai tik leidi gerumui sumenkinti savo galias, mes galime maitintis tavimi.

„Mergytė“ palinko ketindama įkąsti Nikui į kaklą.

Nikas įspyrė jai ir nėrė į gatvę.

Tačiau kelią pastojo dar trys būtybės. Jos buvo panašios į vyrus, tik akiduobėse, kur turėjo būti akys, švysčiojo šalti žaibai. Temperatūra vidiniame kieme staiga nukrito dvidešimčia laipsnių, ir Nikas sužvarbęs pradėjo drebėti. Negana to, nuo šių būtybių trenkė smarve lyg iš mulų pasturgalių, traukiančių karietas Prancūzų kvartale.

Po galais, negi jie niekada nesiprausia?

Trijulės vadas caktelėjo liežuviu, blykstelėjo aštrios, nelygios iltys.

– Nejau tikrai manei, kad tau pavyks nuo mūsų išsisukti?

Taip, tikrai…

Nikas žengė žingsnį atatupstas ir ėmė dairytis, kaip čia prasibrovus pro užpuolikus. Trijulė užstojo jam kelią į gatvę. Nikas niekaip neprasmuks nesusigrūmęs su užpuolikais. O už nugaros – uždaras kiemas.

Po galais…

– Ko jūs norite? – paklausė stengdamasis rasti išeitį.

Mergina-šmėkla sugriebė jį iš už nugaros.

– Norime tave nužudyti.

Ir suleido dantis Nikui į kaklą.

Tas sušvokštė ir sveika ranka trenkė jai į pilvą. Mergina kiek atleido gniaužtus, tad Nikui pavyko išsprūsti jai iš nagų ir pasitraukti atokiau.

Tada jį puolė kitos trys būtybės.

Ak, kad turėčiau kirvį!

Dar geriau – raketų paleidimo įtaisą.

Staiga Nikui ant sužeisto peties nusileido varnas. Kai paukščio nagai palietė Niką, jo kūnu perbėgo elektra. Skausmas buvo toks aštrus, kad užėmė kvapą. Pusę minutės jam regėjosi, kad viskas aplink išnyko. Nurimo vėjas, dingo užpuolikai, paukštis.

Sustojo širdis.

Paskui viskas taip staiga grįžo į įprastas vėžes, kad Nikas net aiktelėjo. Pojūčiai tapo aštresni, ir vaikinas suvokė, kad ranka sugijo.

Kaukis, galvoje nuaidėjo demoniškas balsas.

Nikas pajuto, kaip sukyla galios ir pasklinda po visą kūną. Paukštis vėl nutūpė ant balkono ir ėmė stebėti, kaip būtybės puola Niką.

Nors vaikinas žinojo, kad šmėklos juda nežmogiškai greitai, viskas jam atrodė kaip sulėtintame filme. Regis, jį užvaldė kažkokia paslaptinga jėga.

Pirmoji būtybė smogė Nikui.

Jis išsisuko nuo smūgio ir trenkė atgal. Užpuolikė svirduliuodama pasitraukė atatupsta. Apsigręžęs Nikas kitai būtybei smogė galva.

Trečioji šmėkla įsiutusi suklykė ir puolė Niką iš nugaros. Nikas ją pargriovė ir sviedė į gatvę, būtybei nespėjus vožti jam į krūtinę.

Nuo moteriškos būtybės spyrio Nikas atsitrenkė į sieną.

Apsigręžęs atrėmė smūgį, nutaikytą į gerklę. Viskas vyko tarsi filme: šmėkla be paliovos smūgiavo, bet kiekvieną smūgį Nikas atremdavo.

Kur išmokau kung fu?

O mama sakė, kad žiūrėti filmus su Džekiu Čanu – tik laiko gaišinimas. Matyt, Rytų dvikovos meno Nikas išmoko dažnai žiūrėdamas filmus – kitaip jis negalėjo to paaiškinti.

Vaikinas pasijuto galįs mesti iššūkį pasauliui.

O, kad man dabar kas pamėtėtų nunčiakus18!

Nuspyręs merginą Nikas sugriebė vieną būtybę ir trenkė ją į kitą. Netrukus abi atsidūrė ant žemės, o Nikas nė neuždusęs stovėjo priešais tobula sotobiraki džigo hontai dači poza.

Pažvelk, Čakai Norisai.

Varnas kranktelėjo tarsi pritardamas ir nuskrido į tamsą.

Nikas išsitiesė. Peties visai neskaudėjo. Negana to, judino jį visiškai laisvai, o gydytojas ir fizioterapijos specialistas sakė, kad prireiks kelių mėnesių, kol sugis.

Kas čia vyksta? Būtų galima pamanyti, kad tai sapnas, bet Nikas tikrai žinojo nemiegąs.

Būtybės išnyko migloje, besisklaidančioje šešėliuose, o temperatūra vėl tapo įprasta.

Netikėtai priešais Niką išdygo vyriškis. Jis buvo stulbinamai panašus į tėtį, tik veidą darkė keistas randas – dvigubas, lanko su strėle formos. Vyriškis vilkėjo ilgu juodu odiniu paltu. Jo plaukai buvo tokios pat spalvos kaip Niko, tik ilgesni, ūgis – daugiau nei metras devyniasdešimt, o smakrą puošė kruopščiai prižiūrima barzdelė. Niko akys buvo žydros, o vyriškio tokios pat juodos, kaip ir jo paltas.

Nikas pasiruošė kautis.

– Kas jūs?

– Nurimk, Nikai. Esu tavo draugas ir galiu padėti.

– Padėti?

Vyriškis pakėlė ranką, ir jo delną apgaubė šviesos kamuolys. Nutaisęs niūrų veidą vyras sugniaužė kumštį, ir šviesa išnyko.

– Tu nė neįsivaizduoji, koks esi svarbus. Dėl tavęs varžysis daugybė galių ir būtybių. Tačiau patikėk: išskyrus tavo mamą, aš – vienintelis, kuris nuoširdžiai tavimi rūpinasi.

Nikas nebuvo tuo tikras.

– Kas jūs toks?

– Tavo dėdė Ambrozijus.

Taip, žinoma.

– Aš neturiu dėdės.

– Turi, Nikai. Tau netgi duotas mano vardas.

Vaikinas papurtė galvą. Jam buvo duotas senelio, tėvo tėvo, vardas – bent jau taip visada buvo aiškinama.

– Mama niekada nėra apie jus užsiminusi.

– Todėl, kad esu tavo tėvo brolis, ir ji apie mane nieko nežino. Tačiau nesvarbu. Aš noriu apsaugoti tave nuo skaudžių klaidų.

– Pavyzdžiui, kokių? Bendravimo su jumis?

Ambrozijus nusijuokė.

– Pasaulis nėra toks, kokį jį matai, vaike. Jį dengia šydas ir tave klaidina, beje, kaip ir daugumą žmonių. – Vyriškis nubraukė Nikui plaukus nuo akių. Vaikiną nupurtė drebulys. – Tai vadinama įžvalgumu. Gebėjimu matyti tai, kas paslėpta. Aš dovanoju tau įžvalgumą, nors ir taip esi sumanus. Bet dabar tavo įžvalgumas bus aštresnis ir patikimesnis. Nenoriu, kad tave vėl kas nors apkvailintų.

Nikas susvirduliavo ir žingtelėjo atatupstas, nes suvokė, kad Ambrozijus – ne žmogus, o…

Kažkas kita.

Jo oda buvo išmarginta juodais ir raudonais lopais. Akys ryškiai geltonos. Ambrozijus – ne žmogus, ir tai kėlė siaubą.

– Kas jūs?

– Tavo draugas. Per amžius. Esu vienintelė būtybė, kuria gali pasikliauti.

Nesąmonė. Vienintelis žmogus, kuriuo Nikas gali visiškai pasikliauti, yra jis pats. Kartais žodžiai būna gražūs, o veiksmai – mirtini. Koks bukagalvis patikės, jog šis vyrukas vertas pasitikėjimo?

– Bičiuli, aš jūsų nepažįstu ir pasitikėti neketinu.

– Tu mane pažįsti kur kas geriau, nei manai. Pažvelk į savo vidų ir pamatysi, kad sakau tiesą.

Nikas pažvelgė – ir gyslose sustingo kraujas. Jis nenorėjo tuo patikėti. Ištverti tai, ką pamatė, buvo nepakeliama, tad nutarė sprukti. Tačiau nepajėgė, tarsi jį būtų įkalinusi kažin kokia nematoma jėga.

– Žinau, nepasitiki manimi, bet nekaltinu tavęs. Tačiau vėliau išmoksi manęs klausyti. Aš gana anksti išlaisvinau tavo galias – kad pajėgtum apsisaugoti.

Tas Ambrozijus apspangęs, ne kitaip.

– Kokias galias? Gal jūs apsvaigęs nuo narkotikų? – paklausė Nikas.

Ambrozijus šelmiškai nusišypsojo parodydamas iltis.

– Ne. Netrukus tave kai ko išmokysiu, tik privalai niekam neprasitarti. Ničniekam, ypač Ašeronui.

– Iš kur žinote apie Ašeroną?

– Ak… Kol kas tau per anksti tai suprasti. Tačiau mano įsikišimas gali turėti neigiamų pasekmių. Tave ką tik užpuolusios išdvasos tėra tokių šalutinių produktų pavyzdys. Bet nesijaudink. Tu pajėgsi jas įveikti, o užpultas tapsi vis stipresnis. Aš nepaliksiu tavęs bejėgio.

– Klausykite, – pertraukė jį Nikas, – nežinau, ką jūs uostėte…

Vaikinas norėjo praeiti pro Ambrozijų, bet šis sulaikė jį.

– Esu su tavimi, Nikai. Tu turi nedaug draugų, o tokių, kuriais galėtum pasikliauti, – itin mažai.

– Tokių kaip Nekoda?

Nikas nesuprato, kodėl šis vardas šovė jam į galvą. Tiesiog taip atsitiko. Mintyse jis išvydo besišypsantį merginos veidą.

Ambrozijus sutriko. Nikas suprato laimėjęs šį raundą, ir dėl to jo įtarimai, kad vyriškis galbūt meluoja, tik sustiprėjo.

– Jūs jos nepažįstate?

Ambrozijus pakreipė galvą, tarsi klausytųsi iš kosmoso atsklindančių garsų.

– Kaip tu gali pažinoti kažką, ko nepažįstu aš?

– Matyt, tai nesudėtinga. Aš juk nepažįstu jūsų.

Ambrozijus papurtė galvą.

– Kažkas čia ne taip… Tai neįmanoma.

Ištaręs šiuos žodžius, jis išnyko.

Nikas apsidairė. Aplink nebuvo nė gyvos dvasios.

Aš netekau proto.

Galbūt, bet vis dar galėjo laisvai judinti ranką ir nejautė jokio skausmo.

Ir tada galios išnyko taip pat staiga, kaip ir buvo užplūdusios. Nikui pradėjo gelti visą kūną. Nuo skausmo petyje vaikinas parklupo ant kelių. Skausmo bangos kilo viena po kitos, kol galiausiai Nikui aptemo akyse.

Gatvė pakilo priešais jį piestu ir parbloškė ant žemės. Nikas dar spėjo išgirsti žemą moterišką balsą:

– Tu mums priklausai, Nikai Gotjė. Turėsi sužinoti savo vietą, kitaip žūsi…

18 Tradicinis Kinijos ir Okinavos ginklas, sudarytas iš dviejų trumpų lazdų, sujungtų virve ar grandine.

11 SKYRIUS

Palikęs Niką varnas pakilo aukštai į dangų ir išnyko, nes buvo iškviestas. Paskui paukštis vėl pasirodė, bet ne Prancūzų kvartale, kur jam labiausiai patiko maitintis, o skrido virš spygliuotos vielos tvoros, toli už Naujojo Orleano. Kadangi čionai jį iškviesdavo dažnai, gerai pažinojo Angolos kalėjimą ir visus kalinius.

Praskridęs virš sargybos bokšto varnas nuplasnojo prie Priėmimo centro – pastato, kuriame buvo laikomi mirties bausmės laukiantys nuteistieji. Jis iš lėto prisiartino prie vieno lango.

Aš to tikrai nenoriu.

Tačiau neturėjo pasirinkimo. Iškviestas privalėdavo paklusti. Tokios buvo taisyklės, o bet kokios dvejonės varnui baigtųsi blogai.

Vos tik paukštis nutūpė ant palangės, nežinia iš kur atsiradusi ranka sugriebė jį už gerklės ir įtraukė vidun.

Įgavęs žmogiškąjį pavidalą Kalebas spoksojo į galingiausią visų laikų demoną. Adarijanas Malachijas, visiško blogio įsikūnijimas, nepripažino nei gerumo, nei pasigailėjimo. Netaręs žodžio jis trenkė Kalebo galvą į sieną. Tada prisitraukė vyrą ir pakėlė už plaukų.

– Ką čia išdarinėji? – suurzgė Kalebui į kairę ausį.

Kalebas susiraukė, pajuto iš nosies tekančio kraujo skonį. Jis puikiai žinojo, kad priešintis neverta. Tada Adarijanas taps dar žiauresnis ir muš jį skaudžiau.

– Mokiau Niką, kaip buvai įsakęs.

Adarijanas dar tvirčiau sugriebė Kalebą už plaukų.

– Su išdvasomis? Gal išprotėjai? Jį galėjo nužudyti. Kodėl nesustabdei išdvasų, kai jos užpuolė berniuką?

Tokie Malachijo žodžiai Kalebą apstulbino. Kodėl Adarijanui staiga parūpo, kad kažkoks snarglius pakratys kojas?

– Nežinojau, kad jis susidurs su jomis, bet kai išdvasos pasirodė, pamaniau: Nikui tai bus puiki galimybė pradėti mokytis kautis. Aš ten buvau visą laiką ir stebėjau juos. Tikras pavojus jam negrėsė nė karto. Be to, jei Nikas žūtų, tu vis tiek liktum gyvas. Koks gi čia nusikaltimas?

– Esi visiškas kvailys, – sviedė Adarijanas, paleisdamas Kalebą.

Dabar, kai buvo įgijęs tikrąjį pavidalą, Kalebas apsigręžė ir pastūmė Malachiją. Žinojo, taip elgtis nepatartina, bet buvo pratęs duoti grąžos. Šiaip ar taip, jis – demonas, tad prarijęs kitų mėšlą išvemdavo jį sykiu su nuodais.

– Nusileisk ant žemės, Malachijau. Nesi toks galingas, kokiu dediesi.

Adarijanas nusijuokė.

– Aš valdau tave, tad nė nemėgink manęs gąsdinti. Sau dantis įsistačiau atėmęs juos iš demonų, galingesnių ir vyresnių už tave.

Tikriausiai tai tiesa. Tačiau Kalebas atiduotų bet ką, kad tik įgytų galių, leidžiančių sunaikinti Adarijaną. Ir kaip aš tapau vergu šito… Bet nerado itin šlykštaus žodžio apibūdinti Adarijanui.

Deja, Kalebas puikiai žinojo, kas jį čionai atvedė, ir toji aplinkybė jį siutino taip pat, kaip Adarijanas.

– Padariau viską, ko prašei. Kelis pastaruosius metus stebėjau verkšlenančią tavo išperą, nesikišdamas į jos veiksmus.

– Jau seniai galėjot susidraugauti.

Šie žodžiai pribloškė Kalebą.

– Juk pats liepei man nesusidraugauti.

Adarijanas sugriebė Kalebą už gerklės. Jo akys spindėjo mirtinai raudona šviesa.

– O dabar liepiu jį saugoti negailint savo gyvybės. Atsirado nauja galia. Aš dar nepajėgiu įžiūrėti jos, bet toji galia seka berniuką, ir aš noriu, kad tu jį apsaugotum. Todėl padėk man, o jei kas atsitiks mano sūnui, aš susirasiu tave ir sudorosiu taip, kad kaipmat užsimanysi nuropoti atgal į tą purviną skylę, kurioje tave aptikau.

Kalebas pajuto, kaip iš pykčio paaštrėja ir pailgėja dantys.

– Aš vadovauju legionams.

– O aš vadovauju tau. Niekada šito nepamiršk.

O, kad jis galėtų pamiršti!

– Kada nors aš išsivaduosiu iš tavo gniaužtų, Malachijau.

– O kol taip atsitiks, daryk tiksliai tai, ką liepiu. Dabar sergėk mano berniuką ir jo motiną. Žiūrėk, kad jiems nieko neatsitiktų. Supratai?

– Supratau. Tačiau kaip man išmokyti berniuką kautis neleidžiant, kad jį užpultų?

Adarijanas išsiviepė.

– Esi sumanus. Rasi būdą. Atmink: šiame kalėjime tūnau todėl, kad pats taip nusprendžiau. Galiu bet kada iš jo ištrūkti ir tave susirasti.

Teisybė. Adarijanas čia gyveno todėl, kad mito kitų kalinių žiaurumu ir blogiu. Jam šis kalėjimas buvo tarsi baterijų įkrovimo fabrikas. Dėl to Adarijanas buvo neįtikėtinai stiprus ir pajėgus apsiginti nuo bet kurio užpuoliko.

Bet tik ne nuo savo sūnaus. Atsiradęs čia, Nikas kaipmat susilpnintų Adarijano galias. Mažasis pimpis nė nenutuokė, kad vengdamas tėvo leidžia Adarijanui išsaugoti savo galias, dėl ko visiems kitiems demonams kyla daug nepatogumų.

Adarijanas prisitraukė Kalebą.

– Patariu manęs neišduoti, Melfai. Niekam neprasitark.

Kalebas būtų galėjęs prikišti Adarijanui meilę vaikiui, bet suprato: taip elgtis neverta. Meilė čia niekuo dėta. Kalbama apie galią. Jei Adarijanui pavyktų išsaugoti Niką gyvą ir neprisileisti prie savęs, pasitelkęs Niką jis atkurtų savo armiją, kurios nesulaikytų jokia žemiška ar nežemiška jėga.

Niekas nesulaikytų.

Be Niko, vienintelė būtybė, galinti įveikti Malachijo armiją, dabar sėdi kalėjime ir yra silpna lyg kačiukas. Kol Adarijano galios auga, Džaredo, prižiūrimo piktos sargybinės, nė nenutuokiančios, koks svarbus jos kalinys, jėgos senka.

Jėgų santykis keičiasi lygiai kaip priešistoriniais laikais. Tada vyko iki tol neregėti kruvini mūšiai. Kalebui, vienam nuožmiausių karių, vos pavyko išlikti gyvam, ir jį tebekankino prisiminimai apie anuos laikus. Kalebas viską prarado kaudamasis su Adarijano tėvu.

O dabar yra jo sūnaus tarnas.

Gyvenimas iš tiesų sumautas.

– Aš klausysiu tavęs… šeimininke.

Paskutinis žodis įstrigo Kalebui gerklėje.

Adarijanas nusišypsojo.

– Šaunuolis. Ir atmink: mano sūnus privalo tapti sugedęs iki kaulų smegenų. Tu privalai jį tokiu padaryti. Kad ir kiek tai kainuotų. Girdi?

– O jei vienintelis būdas paversti jį tokiu – nužudyti jo motiną?

Adarijanas vėl griebė Kalebą už gerklės.

– Jei bent piršteliu ją paliesi… Arba leisi tai padaryti kam nors kitam, priversiu už tai sumokėti taip, kaip tau nesisapnavo baisiausiame košmare. Čerizė – mano, ir niekam kitam nevalia jos liesti.

Šio įsakymo Kalebas niekaip negalėjo suprasti. Gal tai meilė? Bet Malachijas nemylėjo nieko, išskyrus save patį ir galios troškimą.

Žemai nusilenkęs Kalebas atatupstas pasitraukė nuo Adarijano. Turėjo sukaupti visą valią, kad, vėl tapęs varnu ir išskrisdamas pro langą, neimtų šaipytis. Tačiau vos dingo Adarijanui iš akiračio, spragtelėjo nagais, tarsi nuspriegtų savo valdovą demoną.

Saugok berniuką, subine.

Kaip ironiška. Viso pasaulio, žmonijos ir demonų likimas atsidūrė keturiolikmečio berniuko rankose, o šis nė nenutuokia turįs nežabotų galių. Keturiolikmetis berniukas labiausiai bijo, kad mama neleis jam išeiti iš namų. Mama, kurios Kalebui su bičiuliais nepakaktų netgi padoriai užkandai.

Ir aš esu tas mulkis, kuris turi jį saugoti.

Ne tik nuo demonų, bet ir nuo tokių vilkolakių kaip Stounas bei kitų, linkusių erzinti Niką. Nes jie nujaučia: Nikas nėra paprastas mirtingasis.

Kalebas atsiduso. Nejau jis visada bus šitaip žeminamas?

12 SKYRIUS

– Ei! Pone žmogau berniuk! Ar girdi Simę? O gal tu negyvas? Ei!

Nikas pabudo pajutęs, kad kažkas piršto galiuku baksnoja jam į ranką.

– Ai! Liaukitės mane baksnoti!

Atsimerkęs išvydo ties juo palinkusią tokią gražią merginą, kokios dar nebuvo regėjęs.

Po galais…

Išmokyk mane būti šiurkščiu, kol dar neišsiaiškinau, kas mane užpuolė. Ši mergina n-u-o-s-t-a-b-i, ir Nikas mielai taptų jos auka, jei nepažįstamoji įsigeistų įsibrauti į jo asmeninę erdvę, net jeigu tai būtų tik prisilietimas pirštu.

Ilgi juodi merginos plaukai buvo surišti į kuodelius ir sruogomis nudažyti kruvinai raudonai. Kaklą ji buvo pasipuošusi kniedėmis nusagstytu odiniu vėriniu, derančiu su juoda odine liemene. Jai buvo tikriausiai septyniolika ar aštuoniolika, akys spindėjo raudonai (matyt, dėl keistuoliškų kontaktinių lęšių) ir buvo apvedžiotos juodu pieštuku. Lūpos, kaip ir nagai, buvo ryškiai raudonos, o veido bruožai tobuli. Mergina segėjo raudonos ir juodos spalvų sijoną, ant kojų buvo užsitempusi violetinius antblauzdžius, avėjo ryškiai raudonais „Doc Martens“ bateliais, puoštais kaukolių ir rožių piešiniais.

Nepažįstamoji tarsi paukštis atlošė galvą ir nustebusi apžiūrinėjo Niką.

– Kodėl miegi čia, ant žemės, pone žmogau berniuk? Simė mano, kad tai nesaugu. Ir nepatogu. Kas nors gali pagalvoti, kad tu negyvas, ir apvogti arba nužudyti. Gal ir nežudys, jei manys, kad tu jau negyvas, bet žmonės nuolat elgiasi keistai – pavyzdžiui, žudo negyvėlius, nors jie jau ir taip negyvi. Tai perlenkimas ar tiesiog bukumas? Nesvarbu. Manau, tau derėtų atsikelti, nemiegok čia. Gal netekai savo lovos? O gal esi vienas iš tų ypatingų žmonių, kurie neturi lovos ir miega lauke? Kai kurie jų būna labai malonūs. Netgi pasiūlo Simei išgerti, bet akri sako, kad man gerti negalima, nes sutriks virškinimas. Bus dar blogiau nei suvalgius gumos. Taip sako akri.

Merginos balsas buvo keistai melodingas ir mielas.

Tačiau Nikui buvo sunkoka ją suprasti, ypač dėl to, kad įsiskaudėjo galvą.

– Ką? – paklausė jis.

Mergina atsiduso.

– Esi vienas iš tų žmonių, kurie nesupranta Simės kalbos. Nieko baisaus. Dėl to Simė ir nesivargina, nepuola kalbėti su žmonėmis, nes, neįsižeisk, visi jūs – keistuoliai. Kai kurie esate netgi kvaili. Labai kvaili. Bukai kvaili. Sakyčiau todėl, kad neturite ragų. Supranti, tik labai išmintingos būtybės turi ragus… Išskyrus mūkiančias karves – jos nėra protingos. Bet akri sako, kad taisyklių nebūna be išimčių. Karvės būtų išimtis tarp raguočių. Tačiau karvės labai skanios, tad Simė atleis joms už tai, kad sumenkina intelekto, pranašesnio prieš neraguotus porūšius, pasiskirstymo kreivę. – Mergina prisimerkė. – Hm, kertu lažybų, jei turėtum ragus, būtum labai šaunus. Žinoma, tu ir dabar esi šaunus, tik jaunokas. Kiek tau metų pagal žmonių skaičiavimą? Ketveri? Ak ne, palauk, suklydau, tiesa? Tau devyniasdešimt?

Ar ji rimtai?

– Keturiolika.

– Ak. – Mergina priglaudė pirštą prie lūpų, tarsi apie kažką galvotų. – Turėjau pati susiprasti. Tačiau vis tiek esi jaunas. Gal Simė galėtų tau padėti rasti ne tokią pavojingą vietą miegoti? Jei reikia, padės mano akri. Jis visada padeda.

Nikas papurtė galvą.

– Kas tu?

Iš kokios tu planetos? Beprotybės planetoje tikrai jau bus pasigedę dingusios nuolatinės gyventojos.

Mergina atkišo ranką.

– Aš – Simė. O kas tu, pone žmogau berniuk?

Vaikinukas atsargiai paspaudė jai ranką. Kas žino, gal beprotybė užkrečiama?

– Nikas.

Paleidusi ranką Simė palietė įtvarą.

– Esi sužeistas, tiesa? Susižalojai prieš užmigdamas gatvėje?

– Ee, taip.

Nikas atsikėlė. Simė irgi pašoko ant kojų ir atsistojo greta.

Po galais, ji aukšta. Ne žemesnė kaip metro aštuoniasdešimties. Žinoma, ją aukština batai su platforma.

Susiraukusi Simė palinko prie Niko ir palietė jam kaklą.

– Tu kraujuoji, pone Nikai. O gal taip ir turi būti?

Nikas nustūmė jos ranką ir pačiupinėjo žaizdą. Kad ir kaip stengėsi prisiminti, kas įvyko, galva buvo tuščia. Tik prisiminė, kad išsiskyrė su Kalebu ir patraukė į Burbono gatvę.

– Ar žaizda gili?

– Simė patartų saugotis demonų, nes jie gali būti išalkę ir susigundys išsunkti visą tavo kraują, pasigardžiuoti tavo siela, bet kraujas iš žaizdos netrykšta. Manau, gyvensi. – Simė nutilo, lyg svarstytų, ką pasakė. – Taip, teisingai. Žmonės miršta tik tada, kai kraujas trykšta nesustodamas. Tačiau jei negyventum ir kristum negyvas, gal Simė galėtų tave suvalgyti? Akri sako, kad valgyti gyvų žmonių Simei negalima, bet niekada nieko nesakė apie ką tik numirusius. Galbūt todėl jis manęs neprileidžia prie šviežiai mirusių. Tačiau…

– Apie ką tu kalbi? – pertraukė ją Nikas. – Nejau rimtai?

Mergina nekaltai sumirksėjo.

– Ką turi omenyje? – Prikandusi lūpą ji pasižiūrėjo į delną. – Simė netapo nematoma, tiesa? Ooo, tai blogai. Pažadėjau akri daugiau taip nesielgti viešose vietose. Tačiau kartais Simė negali susivaldyti. Tai tarsi piltum kepsnių padažą ant salotų. Tiesiog privaloma ir vyksta nevalingai, nes reikia užmušti žagsulį sukeliantį triušių maisto skonį.

Nikas pasitraukė nuo merginos. Ji pamišėlė iš didžiosios „P“ raidės. Ar Naujajame Orleane liko jaunesnių nei dvidešimties metų moterų, nepraradusių proto?

Kodė…

Taip, dabar jam labai reikia Kodės.

Atsikosėjęs vaikinas pažvelgė į Simę.

– Ne, tu netampi nematoma, o aš vėluoju, tad verčiau eisiu…

Mergina pastojo jam kelią.

– Nejau nieko negirdi?

– Ko?

– Zombių! Jie mus persekioja. Tai bent smagumėlis!

Janas Sent Džeimsas buvo vienas savo vyresniojo brolio Medogo kambaryje. Čia būti jam neleidžiama. Niekada. Užtikęs brolis sukapotų jį į gabalus, o tėvai apšauktų. Tačiau Medogas turi kiečiausių žaidimų, tik jam, jaunesniajam broliui, neduoda.

Vyresnysis šūdgalvis.

Jis nenukirs man rankų už tai, ko nežino…

Taip, Medogas jau prieš kelias valandas išbėgo iš namų ir, regis, neketina greitai grįžti. Todėl Janas turi į valias laiko vogčiomis panaršyti Medogo kompiuteryje ir pažaisti naujausią brolio sukurtą žaidimą „Pokemono mirtinų spąstų karštinė“. Brolis paėmė visus personažus iš „Pokemono“ ir sujungė juos su „Mirtinų kautynių“ personažais. Pavyzdžiui, dabar charizardas spjaudėsi rūgštimi ir juokdamasis galėjo išplėšti stuburą kitiems personažams. Kautynės tokios kruvinos, kad mama apalptų sužinojusi.

Tačiau ji negali uždrausti Janui išeiti iš namų, nes nieko apie tai nežino.

Išsiviepęs berniukas įjungė kompiuterį ir susigūžė išvydęs šlykščią ekrano užsklandą… Mama numirtų ją pamačiusi. Užsklandoje pavaizduota mergina buvo beveik nuoga. O kaip ji laiko spirti iškeltą koją!.. Janas net paspringo.

Uf!

– Nieko nesuprantu.

Berniukas delnu uždengė merginą, atidarė meniu ir pradėjo ieškoti žaidimų. Brolis nuolatos aiškino, kad Janas tokius plakatus supras po kelerių metų, kai keistose kūno vietose ims augti plaukai ir atsiras nemalonus kvapas. Tiesą sakant, Janui visai patiko būti dešimtmečiu, visai netroško užaugęs dvokti, ypač taip, kaip Medogas.

Pasipurtęs nuo šios minties berniukas ėmė skaityti žaidimų sąrašą. Vienas pavadinimas ypač patraukė dėmesį.

„Zombių medžiotojas“.

Apie šį žaidimą Medogas nieko nėra pasakojęs. Ooo, turėtų būti geras! Dukart spragtelėjęs pele Janas palaukė, kol žaidimas įsikraus. Trindamas delnais sukikeno – aptiko tai, kas ne juokais supykdytų brolį, jei šis kada nors sužinotų.

O Janui patiko aptikti dalykus, kurių šiaip jau neturėtų matyti.

Staiga jis išgirdo kažkokį garsą už durų.

Janas pašoko apimtas siaubo. Gal grįžo Medogas? Aš žuvęs. Aš žuvęs. Aš žuvęs. Brolis muš jį tol, kol Janas pradės verkti kaip mergaitė.

Išjungęs kompiuterį jis nėrė nuo rašomojo stalo. Dunksinčia širdimi priėjo prie durų ir jas atidarė.

Tai buvo ne Medogas.

Už durų stovėjo kažin koks aukštas nematytas šiurpą keliantis vyrukas. Jis žvelgė į Janą krauju pasruvusiomis, patinusiomis akimis.

– Duok savo smegenis, – sumaurojo vyrukas.

Janas pavartė akis. A-a-tsiprašau. Kas tiems paaugliams yra? Gal mano tokiomis nesąmonėmis galį išgąsdinti didelius vaikus?

– Aš ne kūdikis. Tokiais dalykais manęs neišgąsdinsi, – atšovė Janas, įžūliai kilstelėdamas smakrą.

Vyrukas jį sugriebė ir įkando į petį.

Janas suklykė ir pasielgė taip, kaip mama mokė elgtis, jei sugriebtų koks nors vyrukas, ne brolis, – iš visų jėgų trenkė įsibrovėliui į kiaušius.

Zombis svirduliuodamas žingtelėjo atatupstas, bet vis dar stovėjo tarpduryje, užtverdamas Janui kelią.

Janą apėmė baimė, jo lūpos pradėjo drebėti. Labai atsiprašau, kad įėjau į tavo kambarį, Medogai. Be tavo leidimo daugiau niekada nekelsiu čionai kojos. Prisiekiu…

Jei tik zombis nesuės jo smegenų.

Janas pribėgo prie Medogo rašomojo stalo ir ėmė dairytis ginklo. Po galais, pamišęs jo brolis neturi netgi už pasiekimus sporte dalijamų taurių. Janas galėtų trenkti taure zombiui per galvą. Ant stalo buvo tik apkramtytas sumuštinis su kumpiu, rytietiška statulėlė, tuščia limonado skardinė, bulvių traškučių trupiniai, dviejų dienų senumo picos dėžė, krūva kompaktinių plokštelių ir akinių dėklas. Visi šie daiktai – beverčiai.

Mąstyk, Janai, mąstyk…

Zombis ir vėl jį sugriebė.

Janas čiupo vienintelį daiktą, kurį pavyko pasiekti.

Pieštuką.

Pieštukais galima ne tik rašyti namų darbus. Juos galima ir kitaip panaudoti. Perkrauti „Nintendo“ kompiuteriuką, atrišti susipynusius batų raištelius, iškrapštyti nešvarumus iš panagių, piešti ant sienų…

Ir badyti zombius.

– Yyyaaa! – suriko Janas ir iš visų jėgų dūrė pieštuku zombiui į ranką.

Zombis suklykė.

Tarsi išgąsdintas triušis Janas pralindo zombiui pro kojas ir nuskuodė prie laiptų.

– Mama! – sušuko ropšdamasis į saugią vietą.

Laimė, gelbėdamas savo gyvybę buvo įpratęs bėgti nuo dviejų vyresnių brolių. Palyginti su jų būdu ir pasiryžimu nužudyti jaunėlį, zombis atrodė tarsi mergaitė.

– Mama! – vėl suriko jis, sprukdamas į virtuvę. Tada apibėgo virtuvės vidury stovinčią viryklę, prie kurios mama ruošė vakarienę. – Gelbėk! Mane vejasi zombis!

Kai berniukas apsikabino mamą per liemenį, ši sudirgusi atsiduso.

– Kas tau atsitiko, kūdiki?

Janas norėjo paaiškinti, bet nespėjus ištarti žodžio į virtuvę įsiveržė zombis.

Jo rankoje vis dar styrojo pieštukas.

Mama piktai pažvelgė į paauglį.

– Deni? Ką čia veiki? Kaip patekai į namus? Negirdėjau trinktelint durų.

– Jis nori suėsti mūsų smegenis, mama.

Mama priekaištingai pažvelgė į sūnų.

– Janai, nekvailiok. Denis lanko tą pačią bažnyčią kaip ir mes. Nejau nepažįsti jo?

– Ne.

Janas neprisiminė, kad bažnyčioje būtų matęs zombį. Raišuojantį ir aimanuojantį zombį tikrai būtų pastebėjęs.

Mama atsigręžė į Denį.

– Atėjai rinkti aukų? Girdėjau, kad jūsų jaunimo grupė…

Denis sugriebė mamą ir įkando jai į galvą.

Motina suklykė.

– Nedrįsk žaloti mano mamos!

Janas visu svoriu užgriuvo užpuoliką ir privertė jį per kelis žingsnius pasitraukti nuo mamos, tada apsikabino zombiui koją ir kando tol, kol burnoje pajuto kraujo skonį.

Niekas nedrįs pulti mano mamos!

Ir pravirko tarsi kūdikis, o mama tuo metu čiupo keptuvę, kurioje kepė sklindžius, ir kelis kartus trinktelėjo zombiui per galvą. Šis atsitraukė.

– Stokis už manęs, Janai.

Berniukas pirmąkart pakluso mamai.

Ji ėmė trauktis tolyn nuo Denio, link laukujų durų.

Apsidžiaugęs, kad pavyko išsigelbėti nuo zombio, Janas apsigręžė.

Priemenėje stovėjo grupelė zombių ir visi atrodė alkani…

Varnu pavirtęs Kalebas skrisdamas pastebėjo Niką ir kažin kokią merginą. Anuodu buvo apsupti zombių ir mėgino apsiginti. Kalebui vos nesustojo širdis.

Malachijas mane užmuš…

Žvelgiant iš aukštai jam atrodė, kad zombiai pranašesni. Iš Niko žaizdų, zombių įkandimo pėdsakų, tryško kraujas, o merginai gintis sekėsi geriau.

Pasitelkęs savo galias Kalebas mintimis įsakė zombiams išsiskirstyti.

Tačiau jie nepakluso, tik dar įnirtingiau puolė Niką.

– Kas čia, po galais?

Tapęs demonu Kalebas pirmiausia išmoko valdyti numirėlius. Kaip tik to dabar turėjo išmokti Nikas.

Tačiau Kalebo galios nežinia kodėl zombių neveikė.

Kaip gali būti? Tai nelogiška. Nelogiška ir dėl to širsti.

Staiga Kalebas suprato, kodėl nepajėgia valdyti zombių.

Jie – ne numirėliai. Šios būtybės gyvos paverstos zombiais. Kalebas galėjo valdyti gyvuosius ir daryti jiems įtaką, bet tik jeigu jie patys paklusdavo.

Urgzdamas iš susierzinimo Kalebas nuskrido prie gatvės ir atsidūręs šešėlyje vėl įgavo žmogaus pavidalą. Jame tūnantis demonas norėjo sumalti zombius į dulkes. Tačiau tada jis išsiduotų, bet prieš trejus metus patyrė, kad jo galios Niko neveikia.

Jei Kalebas atskleistų savo galias ir Nikas tai pamatytų, paslapties išsaugoti nepavyktų. Kalebas susimautų, o Nikas daugiau niekada juo nepasitikėtų. Žinoma, priversti Niką viską užmiršti jis galėtų nevykusiu ir netiksliu žmogiškuoju būdu – trenkdamas berniukui į galvą…

Galbūt ir pavyktų.

O gal Nikui būtų sukrėstos smegenys.

Dar blogiau: o jei Kalebas jį užmuštų?

Kadangi Kalebo gyvybė priklauso nuo Niko saugumo… geriau nemėginti.

Taigi jis nudūmė į šoninę gatvelę, ketindamas padėti Nikui ir merginai, bet sustingo vietoje supratęs, kad čia visai ne mergina, o demonė.

Jei tiksliau – charontė.

O varge, reikalai krypsta į bloga. Kalebas kaipmat paslėpė savo galias. Charontės pavydžiai saugo savo teritoriją ir neįsileidžia kitų demonų. Niekada. Visi, kas nėra charontės, joms – šiukšlės, o šiukšles reikia suvalgyti. Tiesiogine prasme. Iš lėto ir su pasigardžiavimu arba su kepsnių padažu.

Kadangi charontės – vienos galingiausių demonių, šitai geriausia nelįsti į akis.

Ir nepatekti į jos valgiaraštį.

Tačiau Kalebas niekaip negalėjo suprasti, kodėl ji nepuola Niko. Charontės paprastai su niekuo nebendrauja, nebent, kaip jau sakyta, būtybė atsidūrė jų valgiaraštyje.

– Nikai! – perspėdamas sušuko Kalebas, kai vienas zombių kėsinosi įkąsti vaikinui į kaklą. – Už tavęs zombis!

Išgirdęs Kalebą Nikas atsigręžė ir pamatė Bretą Gaidrį, savo klasioką, puolantį iš nugaros. Apsidžiaugęs, kad Kalebas grįžo, Nikas smakru parodė į Bretą.

– Privalome šiuos vaikinus nuvesti pas Bubą. Gal kas žinote, kaip tai padaryti?

Simė pažvelgė į jį.

– Jie tikriausiai kvėpuoja?

– Taip, – vienu balsu atsakė Nikas ir Kalebas.

– Fui, – papūtė lūpas demonė. – Dingo visas smagumas. – Ji dramatiškai atsiduso.

Susidūręs su nepakeliama užduotimi Nikas sutriko. Kaip jiems, trims moksleiviams, nugabenti į Bubos parduotuvę tuziną zombių ir nebūti suėstiems?

Ir kodėl nelikau namie?

Pažvelk į šviesiąją pusę…

Bėda ta, kad šviesiosios pusės nebuvo matyti.

Reikėjo į kompaniją pasikviesti medkirtį, o ne tą pasprukusį snarglių. Bet tenka pripažinti: nei iš vieno, nei iš kito dabar nebūtų jokios naudos. Žinoma, medkirtys būtų geriau norint prasiveržti pro Tamsos armiją ir grandininiu pjūklu sunaikinti visus mirtininkus.

Ar bent jau nugrūsti juos kuo toliau nuo akių.

Zombiai apsupo Niką. Vaikinas pasiruošė kovoti vienas prieš vieną.

Netikėtai Simė sugriebė Niką ir Kalebą už rankų ir bėgte nutempė abu prie gatvės kampo. Sustojusi po užrašu su gatvės pavadinimu minutėlę dvejojo.

– Kur yra Bubos parduotuvė?

Nikas parodė į kitą gatvę, kurioje buvo parduotuvė.

– Gerai, – tarė Simė, paleisdama jų rankas. – Jūs, berniukai, bėkite, o aš netrukus atgabensiu zombius.

Prisiminęs mamos pamokymus Nikas papurtė galvą.

– Taip negalima. Aš nepaliksiu mergaitės suėsti bepročiams.

Kalebas per petį dirstelėjo į besiartinančius zombius.

– Klausyk, jei ir toliau ginčysimės, žūsime visi. – Jis sugriebė Niką ir pastūmė priekin. – Tegul ji pabus jauku. Mums reikia atidaryti duris.

Nikas būtų priešinęsis, bet Kalebas taip tvirtai jį sugriebė, kad neliko nieko kito, kaip sekti iš paskos. Arba netekti rankos.

Abiem spėjus nubėgti tik pusę kvartalo, juos užpuolė dar du iš tamsos išnirę zombiai.

Nikas nusikeikė ir spyriu nusviedė pirmąjį zombį į šoninę gatvelę.

– Kiek dar jų čia yra?

Kalebas papurtė galvą.

– Ar tik Medogas nebus pardavęs žaidimo licencijos bendrovei „Sony“? Iš kur jie visi išdygsta? Iš Meškėnų Miesto klonavimo fermos? Kas čia dedasi?

Nikas mikliai išsisuko nuo zombio.

– Mes tuoj gausime į skudurus. Štai kas vyksta. – Stovėdamas šonu spyrė artimiausiam zombiui. Tada pamatė, kad Simė atsiveda kitus. – Pradedu jaustis tarsi Džimas Bovis19 iš Alamo tvirtovės.

Kalebas pargriovė ant nugaros priešais stovintį zombį.

– Tačiau tu nežūsi.

O, kad taip būtų. Nes dabar Niko padėtis nepavydėtina. Jeigu eitų lažybų, statytų už zombius.

Nuslopinęs baimę Nikas traukėsi link parduotuvės, kartu viliodamas zombius ir be paliovos juos talžydamas. Dieve, jei bent vienas jų paliestų sužeistą petį, Nikas pamirštų draudimą juos žudyti ir tikrai pasiustų – nors ir neturi grandininio pjūklo.

– Tikrai nenoriu būti masalu tarsi kabanti morka.

– Tačiau toks masalas geresnis nei negyva antis, – atšovė Kalebas, tuo pat metu trinktelėdamas artimiausiam zombiui.

Taip, jis teisus.

Nikas pirmas pasiekė parduotuvę. Atidaręs duris šūktelėjo Bubai, Medogui ir Markui:

– Atvedame grupę. Padarykite vietos tame kambaryje ir pasirenkite patikimai jį užrakinti.

Tačiau įvilkti zombius į parduotuvę nebuvo lengva. O į kambarį…

Kur tie X-Menai20? Kodėl nėra, kai jų prireikia?

Nikas čiupo virbą galvijams ginti – Buba jį buvo „dėl visa ko“ pakabinęs ant sienos už prekystalio. Vaikinas ne tik pradėjo suprasti Bubos paranoją, bet ir pajuto dėkingumą.

Buba teisus. Negali žinoti, kada šių daiktų prireiks. Pravartu visada po ranka turėti virbą galvijams ginti ir kirvį. Dėl raketų paleidimo įtaiso ir kovinių galvučių dar reikia pasvarstyti.

Su virbu bent jau bus lengviau suvaryti zombius. Tačiau virbu palietęs Bretą, artimiausią zombį, Nikas suprato, kad Markas ir Buba persistengė padidindami įtampą. Dabar tai buvo ne paprastas virbas galvijams ir žmonėms varyti, o įrankis, kuriuo galima apsvaiginti, ir stipriai. Elektros iškrova buvo tokia galinga, kad zombis parkrito ant grindų it nutrenktas milijono voltų.

– Kas čia, po veln…

Nikas pažvelgė į Bubą. Šis išsišiepęs švytėjo iš pasididžiavimo.

– Kaimynai nesiskundžia, kai tramdau žmones elektros smūgiu, jie pyksta tik kai šaudau.

Markas jam pritarė:

– Tačiau būna tikras vargas, kai reikia išvilkti juos iš parduotuvės. Nes jei paliksime čia, atsigavę jie bus suirzę ir trokš kraujo keršto.

Medogas, Kalebas ir Simė vis dar mėgino sugrūsti zombius į kambarėlį.

Nikas trenkė zombiui, besibaudžiančiam užpulti Simę. Po teisybei, buvo visai smagu. Nikas paliesdavo zombius virbu ir šie klykdami krisdavo ant grindų tarsi dūstančios žuvys. Įdomu, kas atsitiktų, jei zombiai būtų šlapi, bet Nikas – ne sadistas, tad netenkins šio smalsumo. Zombiams išties pasisekė.

Elektros lazda Nikas trenkė dar vienam zombiui, norėjusiam įkąsti jam į galvą, ir šis svirduliuodamas parkrito. Visai nesunku išmokti naudotis šia lazda, ypač jei dėl to negresia cypė.

Kai Nikas apsvaigino paskutinį zombį, o Markas su Buba pirmąjį tempė į specialiai įrengtą kambarį, paaiškėjo netikėtas dalykas.

Atsipeikėję po elektros smūgio zombiai tapo normalūs.

– Patrauk nuo manęs rankas! – suurzgė Bretas, atstumdamas Bubą. – Mano tėtis advokatas, ir aš paduosiu tave į teismą, kad mane grabinėji.

Buba kilstelėjo antakį.

– Patarčiau apsigalvoti, berniuk. Nes jei mane teis už grabinėjimą, pasistengsiu paliesti tave taip, kad tikrai vertėtų mane nubausti. Pamąstyk apie tai.

Bretas išblyško. Jis apsidairė parduotuvėje, tarsi būtų pabudęs iš košmariško sapno.

– Kaip aš čia patekau?

Vis dar abejodamas, ar klasiokas tapo normalus, Nikas nukreipė į jį virbą galvijams ginti. Jis daugybę kartų žiūrėjo filmą, kuriame kvailiai manydavo, jog pabaisos nugalėtos, o šios kaip tik tada vėl tapdavo pabaisomis ir žudydavo praradusiuosius budrumą. Na jau ne. Nikas netaps protingo zombio auka.

– Tu norėjai suėsti mūsų smegenis, psiche.

Bretas išpūtė akis.

– Ką?

Kalebas linktelėjo.

– Tai tiesa, bičiuli. Tu norėjai Gotjė įkąsti į gerklę, man taip pat.

Medogas paėmė iš Niko virbą ir žvilgtelėjo į dantukus jo gale.

– Oho, Nikai. Tu radai vaistą. Štai taip mes juos išgydysime.

– Pasodindami į elektros kėdę? – Pagalvojęs apie galimybę apsvaiginti Stouną, Nikas vos susilaikė nenusišypsojęs.

Medogas linktelėjo.

– Elektros srovė veikia centrinę nervų sistemą… Manau, veikia panašiai kaip antiįtampis, sustabdantis programą ir grąžinantis ją į pradinę padėtį. Srovė viską atstato. Nikai! Esi suknistas genijus.

Nikas užsimetė virbą ant sveiko peties.

– Tada kas nors pliaukštelėkite man per užpakalį ir duokite didvyrio sausainį.

Simė priėjusi tekštelėjo jam per dešinį sėdmenį.

– Ei! – pasipiktino Nikas ir patrynė užpakalį.

Mergina nekaltai sumirksėjo.

– Juk pats prašei. O gal tau labiau patiktų, jei per užpakalį pliaukštelėtų kuris nors vyras?

Vien nuo tokios minties Niką apėmė siaubas.

– Jei ir leisčiau kam paliesti šią mano kūno vietą, tai tiktai tau.

Arba dar geriau – Kodei.

– Mes irgi, – skubiai pritarė kiti vaikinukai.

Zombiai vienas po kito pradėjo atsipeikėti. Visi buvo sutrikę, suglumę dėl to, kas atsitiko.

Nė vienas iš dvylikos ant grindų gulinčių vaikinukų negalėjo prisiminti, kad būtų žaidęs Medogo žaidimą.

Nė vienas.

Nikas piktai dėbtelėjo į Medogą.

– Gal jie prarado atmintį, kai apsvaiginau elektros lazda?

Jei taip yra iš tiesų, tada blogai. Jis irgi neprisimena, kaip pateko į vidinį Lalaurijos vilos kiemą. Gal Nikas tapo zombiu, tik nežino?

Dieve, prašau, neleisk, kad suėstų mano smegenis.

Nes tik smegenys gali priversti patikėti, kad mamos kiaušinienė iš miltelių yra skani.

Medogas susimąstęs pasikasė smakrą.

– Nežinau. Privalome ištirti.

Buba stabtelėjęs atsigręžė į jį.

– Kaip?

– Privalome elektros smūgiu apsvaiginti Brajaną ir pažiūrėti, kas bus, – atsakė Medogas. – Tai vienintelis būdas įsitikinti. Nes, kiek žinau, jis vienintelis pavirto zombiu žaisdamas mano žaidimą.

Tačiau Brajanas – ne iš tų, kurie vadovaujasi logika. Nikas nervingai nusijuokė.

– Juk žinai, kad jis areštinėje. O policininkai truputį sutriks pamatę žmones su virbais galvijams ginti ir su elektros lazdomis. Tiesiog noriu tai priminti.

Simė pašoko.

– Galėtume paprašyti, kad policininkai mums jį nušautų!

– Jie šaudytų tikru pistoletu ir jį nužudytų, – nusišaipė Markas. – Tada nieko nesužinotume.

Tarsi šiuo metu tai būtų baisiausias dalykas…

Taigi.

Medogas vis tiek spyriojosi.

– Privalome arba jį išlaisvinti, arba pas jį patekti ir apsvaiginti. Kitaip nesužinosime, ar elektros smūgis tikrai veiksmingas. Jei šis poveikis laikinas, jie visi gali vėl tapti zombiais. Pamąstykite apie tai.

Nikas kaip tik apie tai ir mąstė. Jis visą likusį gyvenimą praleis kalėjime, nebent mama užmuštų anksčiau.

– Nemanau, kad buvę zombiai sutiktų palaukti kameroje, kol viską išsiaiškinsime.

Bretas sugriebė Niką už marškinių.

– Nežinau, kokį žaidimą judu sumanėte, Gotjė, bet jei pasipainiosi man po kojomis, kai ištrūksiu iš čia, aš nusivalysiu batus į tavo kiaušius.

Nikas nevalingai susigūžė, jam nugara perbėgo šiurpuliai.

Staiga Simė sugriebė Breto delną ir suspaudė taip stipriai, kad Nikas išgirdo trakštelint kaulus.

Bretas suriko.

Bet Simė nepaleido vaikinuko rankos.

– Nikas yra Simės draugas. Jei jam grasinsi, Simė bus labai nepatenkinta ir įsigeis suvalgyti tavo galvą. Patikėk, tau bus geriau, jei aš apie tai negalvosiu. O dabar traukis šalin, blogas žmogau, kitaip Simė pasakys akri nežinanti, kas atsitiko tau ir sukramtytam tavo kūnui. Man nepatinka meluoti, bet kiekvieną taisyklę galima apeiti. Kaip tik dėl tavęs ketinu jų nepaisyti. – Ji įstūmė Bretą atbulą į specialųjį kambarį. – Būk čia ir tylėk.

Iš vaikinukų veidų buvo matyti, kad nė vienas nenori paklusti. Kita vertus, nė vienas nedrįso pasipriešinti Simei.

Buba išsiviepė.

– Man patinka tavo draugė, Nikai. Tikriausiai ji nepainioja žodžių, tiesa?

– Ne.

Tačiau kai kurie žodžiai neturėjo prasmės, nors Simė jų ir nepainiojo. Kas, po galais, yra tas akri, kurį ji nuolat mini? Tikriausiai šunsnukis, jei pajėgia valdyti merginą.

Markas užrakino slaptas duris ir užstūmė sieną, kad kas nors įėjęs į parduotuvę nepamatytų kalinių.

Kalebas susiraukė.

– Kas bus, jei jie ims šauktis pagalbos?

– Jie nieko nepeš, – paaiškino Buba. – Kameros sienos nepraleidžia garso, be to, jose yra tiek metalo, kad mobiliaisiais nesusiskambinsi. Jiems teks sėdėti kameroje tol, kol išleisime.

Markas nervingai nusijuokė.

– Tada nesileiskime nužudomi, kitaip kaliniai mirs badu.

Nikas pažvelgė į jį.

– Markai, yra daugybė kitų priežasčių, dėl kurių nenoriu žūti. – Tada dirstelėjo į Medogą. – Arba patekti į kalėjimą. Nemoku apsakyti žodžiais, kaip nenoriu patekti į kalėjimą arba numirti.

Tačiau bloga nuojauta vaikinui kuždėjo, kad netrukus jie tenai pateks. Arba žus.

19 James Bowie – garsus XIX a. avantiūristas, Teksaso revoliucijos didvyris.

20 Komiksų superherojų komanda Marvel visatoje.

13 SKYRIUS

– Nikai! – pašaukė Markas, kai vaikinas ruošėsi išeiti iš dušinės. – Tau skambina mama. O ji karštesnė negu vien bikiniu vilkinti, dumblu išsiterliojusi Angelina Džoli, besideginanti pusiaujyje. Ne, kalbu ne apie tai, kad tavo mama daili ar nedaili, o kad niekada apie ją nesvajojau, nes vyrukui šitaip elgtis nedera… Ne todėl, kad būtų neverta svajoti apie tavo mamą… Bet… Ak, po velnių, mintyse viskas buvo sklandžiau. Žodžiu, ji pyksta. Imk telefoną, kol man ausys nenusvilo.

Nikas stabtelėjo. Įdomi tirada. Apie ką Markas svajoja?.. Ai, nesvarbu. Žinant Marką, jo svajonės turėtų būti siaubingos. Po galais, reikia džiaugtis, kad Marko svajonių mergina nepaversta zombe.

Nikas pravėrė dušinės duris tiek, kad galėtų iškišti ranką ir paimti iš Marko telefoną, tada pridėjo aparatą prie ausies ir pasiruošė mamos pykčio antplūdžiui.

– Sveika, mama.

– Ką veiki? – Taip, mama juo labai nepatenkinta. Jos pyktis galėtų ištirpdyti poliarinius ledynus. Ji šaukė taip garsiai, kad Nikas atitraukė telefoną dešimt centimetrų nuo ausies ir vis tiek puikiai girdėjo. – Vaike, kur tu? Ar bent žinai, kiek dabar valandų? Kai tave pamatysiu, uždrausiu išeiti iš namų, beje, tavo žiniai, geriau pasirodyk kuo greičiau, tai yra nedelsiant. Jei šią akimirką neįžengsi pro klubo duris, o to padaryti tau nepavyks, esi žlugęs. Supratai? Nikai? Ar girdi mane? Kaip pasiteisinsi? Na, jaunuoli?

Nikas tikrai nežinojo, ką atsakyti, kad dar labiau neįsiutintų mamos, ypač dabar. Šiuo metu jam svarbiausia… Išlikti gyvam.

Aš vertinu savo laisvę, bet suprantu, kad netrukus manęs laukia griežti apribojimai. Negana to, nėra advokatų, kurie atstovautų vaikams ginčuose su tėvais.

– Į kurį klausimą turėčiau atsakyti pirmiausia?

– Nešmaikštauk, Nikolai Gotjė. Esu įsiutusi, vadinasi, nenusiteikusi klausytis tavo pašaipų.

Reikia susitvardyti. Nikas puikiai žino, kad kilus konfliktui mama ne visada elgiasi protingai. Kai Nikas iš tikrųjų nusipelnydavo namų arešto, bausmės išvengdavo tik pasitelkęs mandagumą ir atgailavimą.

– Atleisk, mama. Aš nešmaikštauju. – Jis tik bando nuraminti mamą, kad ši ant jo nerėktų. – Esu išsiterliojęs… – Nikas nutilo taip ir neištaręs žodžio „krauju“, nes tai dar labiau įsiutintų mamą. – …Kažkuo lipniu. Išsitepiau per paskaitą. – Tai šventas melas, užtat mama nesužinos tiesos ir jos neištiks širdies smūgis, o Nikui nebus liepta sėdėti namie kol prapliks ir sulauks vidutinio amžiaus. – Aš… hm… norėjau pas Bubą išsimaudyti, kad grįžęs pas tave į klubą niekur nepriterščiau, antraip turėtum nemalonumų. – Kur jau ten. Pamačiusi iškruvintus jo drabužius mama pultų į paniką ir iškviestų policiją, o Buba visai netrokšta vėl būti suimtas. – Derėjo tau paskambinti ir perspėti. Labai atsiprašau. Tikriausiai dušinėje buvau per ilgai. Ar žinai, kad Buba turi tokį lubose įtaisytą daikčiuką, skleidžiantį garus? Tau reikėtų pamatyti jo dušinę, mama. Tai kiečiausias dalykas pasaulyje.

Tačiau mama nesileido išmušama iš vėžių.

– Ar tau nieko neatsitiko?

– Ne, ponia.

Pagarba mamą visada nuramindavo.

Ji atsiduso.

– Tada, manau, nieko blogo neatsitiko. Bet mane išgąsdinai, Nikai. Noriu, kad žinotum.

– Atleisk, mam. Beje, Buba pažadėjo palydėti mane iki klubo.

– Jis labai malonus. – Mamos balsas pagaliau vėl tapo normalus, o ne žadantis paspirginti Niko subinę ant keptuvės. – Perduok jam, kad dėkoju.

– Būtinai. Ar tu nieko prieš, jei pakeliui stabtelėsime pavalgyti?

– Regis, sakei, kad pavalgei pas poną Hanterį? – Mamos balsas vėl buvo rėksmingas, tarsi bartų Niką.

– Pavalgiau. Bet jau spėjau išalkti.

– Matyt, vėl pradėjai augti. Gal ateisi pinigų? – Mama dabar kalbėjo ramiai, ir Nikui dingtelėjo, kad ji yra nuotaikų kaitos greičio rekordininkė. Jos nuotaikų pokyčio rekordas – 0,65 nanosekundės. O galbūt dar geresnis.

– Ne, ponas Hanteris man jau davė.

– Kodėl?

Mama ir vėl supyko. Žinoma, jos balse nuskambėjo ir baimė, ir įtarumas, bet labiausiai buvo girdėti pyktis.

– Kad turėčiau pinigų taksi, jei prireiktų parvažiuoti namo ar nuvykti į darbą. Jis nenori, kad sutemus važiuočiau tramvajumi, nes, kaip pats sakė, saugo mane, kad kas nenuskriaustų.

Nikas turėjo beveik šimtą dolerių, skaičiuojant ir banknotus, kuriuos davė ponas Puatjė. Pinigų vis daugėja, ir galbūt Nikui tikrai pavyks jų šiek tiek sukaupti savo apgailėtiname studijų fonde.

– Nežinau, ką ir galvoti, Nikai.

Ką čia dar galvoti? Niko nuomone, jei šie vyrai nori švaistytis pinigais ir neverčia nieko daryti mainais, reikia pinigus paimti.

– Ar galiu pavalgyti, kol tu nuspręsi?

Motina sunkiai atsiduso.

– Galiu prisiekti, esi kandžiausias vaikas pasaulyje. Taip, Nikai, prigriebk ko nors užkrimsti ir susitikime po valandos, kitaip aš pati atvyksiu tavęs pasiimti. Supratai? Ir tu labai pasigailėsi, jei taip atsitiks.

– Taip, ponia.

– Myliu tave, kūdiki.

Matyt, jai kažkoks mutavęs bipolinis motinystės sutrikimas. Kaip kitaip paaiškinti tokią bauginančią nuotaikų kaitą?

– Aš taip pat myliu tave, mama, ir tikrai gailiuosi, kad priverčiau nerimauti.

– Nieko baisaus. Tau tai puikiai sekasi. Nepamiršk suvalgyti daržovių. Keptos bulvytės ir kečupas nesiskaito.

– Taip, ponia.

Išjungęs telefoną Nikas užsimovė džinsus ir apsivilko Bubos paskolintus parduotuvės „BBB“ medvilninius marškinėlius su užrašu „DIDELI KIAUŠIAI IR SMEGENYS“. Tačiau šauniausia emblemos dalis buvo ant marškinėlių nugaros: Buba pavaizduotas su šautuvu ant peties, palinkęs virš milžiniško kompiuterio, iš kurio rūksta dūmai, o monitorius išvarpytas kulkų. Užrašas skelbė:

Turite bėdų dėl kompiuterio?

Paskambinkite 1–888–sk. Bubai

Jei man nepavyks išspręsti jūsų bėdų vienaip…

Pasirūpinsiu jomis kitaip.

Apačioje smulkiu šriftu parašyta: Rūpinamės visomis jūsų negandomis. Zombiais, graužikais ir vampyrais. Jei užpuolė kenkėjai, mes padėsime. Paskambinkite. Mes patikėsime jumis.

Taip, Bubai iš tiesų pasimaišęs protas, bet Nikui labai patiko tekstukai, kuriuos Buba ir Markas buvo sukūrę savo parduotuvei reklamuoti. Jie labai linksmi. Ir visada baigdavosi žodžiais: „Paskambink Bubai.“

Nikas žinojo, jog Buba iš tiesų pasinaudojo kelių žmonių kompiuteriais, kad išmėgintų savo metodus, ir tai buvo apmaudu. O kur dar Markas ir ančių šlapimas, skirtas zombiams atbaidyti.

Papurtęs galvą Nikas rankšluosčiu nusausino plaukus, tada laiptais nusileido į parduotuvę. Čia Buba, Markas, Simė, Kalebas ir Medogas tarėsi, kaip įsilaužti į areštinę.

Jie tikrai padarys taip, kad mane suimtų, ir mama mane užmuš.

Simė rodė į schemą, kurią Buba buvo nubraižęs iš atminties, remdamasis daugybe, kaip jis vadino, „nesėkmingų įkalinimų“ parapijos areštinėje.

– Matote, štai tada Simė galės panaudoti napalmą ir…

– Jie gali žūti, Sime, – paprieštaravo Nikas.

Mergina pažvelgė į jį nekaltomis akimis.

– Ką nori tuo pasakyti?

Nikas buvo per daug priblokštas, tad tylėjo.

Už jį atsakė Medogas:

– Mums reikia gyvo Brajano, kad galėtume jį ištirti.

– Fui, – nusivylė Simė. Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės ir papūtė lūpas. – Tada prapuls visas smagumas. Ar jūs tikrai nepažįstate mano akri?

Bet niekas nekreipė į ją dėmesio.

Kalebas atsilošęs kėdėje tyrinėjo susirinkusiųjų veidus.

– Gal pasimatyti su juo galėtų advokatas?

Buba linktelėjo ir toliau tyrinėjo savo schemą.

– Taip, galėtų, bet advokatas nesutiks apsvaiginti jo elektra.

– Nelygu, koks advokatas, – išsišiepdamas atšovė Kalebas.

Buba susiraukęs pažvelgė į vaikiną.

– Ką turi galvoje?

Kalebo akys sušvito tarsi demono, išvydusio blogį.

– Vienas advokatas man skolingas.

– Tu pažįsti advokatą? – nepatikliai paklausė Buba.

Kalebas pasitrynė delnus į marškinius.

– Ei, po šiais… Na gerai, tai niekam tikęs drabužis. Tačiau po jais plaka širdis vyruko, pažįstančio reikalingus žmones, kurie už tam tikrą atlygį kartais gali pasielgti ne visai tinkamai.

Nikas susiraukė. Tik Kalebas ir gali dailius firminius marškinius ir džinsus vadinti niekam tikusiais.

Nei Buba, nei Nikas nepatikėjo šiomis Kalebo pagyromis.

– Taigi… Bet privalome tai padaryti anksčiau, nei kas nors bus nužudytas. Privalome įsitikinti, ar elektros smūgis – tinkamas vaistas, – pasakė Nikas.

Kalebas išsitraukė mobilųjį telefoną.

– Sutvarkysiu. Patikėkite.

Buba su Niku nepatikėjo. Be to, liko dar vienas neaptartas klausimas.

– Kiek mums tai kainuos?

Kalebas juos nutildė pakeldamas ranką.

– Sveiki. Čia skambina Melfas. Norėčiau pasikalbėti su Virgilijumi Vardu. Ar jis yra? – Laukdamas, kol pašnekovas atsilieps, Kalebas maivydamasis išsišiepė. – Sveikas, Virgi. Seniai nesikalbėjome. – Virgilijus, matyt, pasakė kažką šmaikštaus, nes Kalebas nusijuokė. – Ne, nieko panašaus. Mes norime patekti į areštinę, o ne prašyti, kad iš jos ištrauktum. – Jis nutilo klausydamasis pašnekovo. – Taip, sutinku. Vienas iš mano vardų – Kvailys, tu gi žinai. Regis, kaip tik tu jį ir sugalvojai. Tad ar galėtum padėti broliui? – Kalebas pavartė akis. – Ne, už tai negausi mano sielos. Aš jos nė neturiu. Taip, žinau, esi kraugerys advokatas, bet gavęs pinigų nurimsi, kaip ir visi kiti mirtingieji.

Nikas susiraukęs pažvelgė į Marką, Bubą ir Medogą; tie buvo sutrikę kaip ir jis. Kalebas išties keistas tipas.

– Ar tikrai nori, kad šitaip tau atsilygintume? – Kalebas vėl visiems išsiviepė. – Sutarta. Ar galim susitikti prie areštinės po dvidešimties minučių? Ačiū, drauguži. Taip, puikiai suprantu, kad lieku skolingas. – Išjungęs telefoną Kalebas mirktelėjo bičiuliams. – Eime, apsvaiginsime zombį.

Nikas negalėjo patikėti, kad Kalebas viską taip greitai sutvarkė.

– Padarei man įspūdį.

– Nesižavėk. Vienas iš jūsų turės duoti savo kraujo tam vampyrui advokatui, nes aš duoti negaliu.

Išgirdęs tokius šiurpius Kalebo juokelius Nikas atsiduso.

– Kodėl? Bijai, kad tau truputį įkąs?

Kalebas nusijuokė.

– Todėl, kad esu bekraujis.

– O aš – katalikas. Ar tai pakankamai svari priežastis iš sąrašo išbraukti ir mane?

Kalebas tik mostelėjo ranka.

– Simė savo krepšyje turi kepsnių padažo, – prabilo mergina. – Jei prisimerkęs pažiūrėsi reikiamu kampu, jis atrodys panašus į kraują. Be to, jis, kitaip nei kraujas, nesukreša tarp dantų, nesukelia siaubingo raugėjimo ir yra daug gardesnis. Ypač už A grupės kraują. Fe! Aš jau mieliau valgyčiau savo batus. Tačiau aromatingas kraujas… Skanumėlis! – Ji iškėlė pirštą, ir šis gestas Nikui kažkodėl priminė Lokį Smokį. – Atminkite, vaikai: trims iš keturių demonų kepsnių padažas patinka labiau nei hemoglobinas.

– Geeerai, – tarė Buba, traukdamasis nuo Simės. Šis judesys buvo iškalbingas. Jei Buba kažko šalinasi, vadinasi, tas kažkas – didelis keistuolis. – Tada… manau, metas šokti į visureigį.

Buba čiupo raktelius ir virbą galvijams varyti, tada visi išėjo į lauką ir žengė prie milžiniško tamsiai žalio visureigio „Armada“, kurį Buba nusipirko vien todėl, kad į jį tilpo visa zombių naikinimo įranga. Be to, šis visureigis puikiai tiko iškyloms automobilių stovėjimo aikštelėse.

Nikas įtariai dėbtelėjo į virbą ir tik tada įsiropštė į visureigį. Visi kiti sugužėjo paskui jį.

– Klausiu tiesiog iš smalsumo… Ar kuris nutuokiat, kaip slapta įnešim į areštinę metro ilgio virbą galvijams varyti?

Kalebas užsisegė saugos diržą.

– Kaip tik dėl to mums reikalingas Virgilijus. Jis gali slapta įnešti bet ką.

– Tu apie jį esi labai geros nuomonės, tiesa?

Kalebas gūžtelėjo pečiais.

– Pažįstu jį seniai ir esu matęs darant tokius dalykus, nuo kurių tau ant krūtinės užaugtų plaukai.

– Tikrai? Pavyzdžiui?

Tačiau Kalebas nesileido į smulkmenas.

Buba įlipo į visureigį ir pasuko link Orleano parapijos areštinės. Nikas tylėjo – jį užplūdo prisiminimai apie tėtį. Jis aplankė tėvą vos kelis kartus, tik ne areštinėje, o kalėjime, nors iš esmės tai viena ir tas pat.

„Neprileisk prie manęs to vaikigalio, Čerize. Nenoriu nė pažiūrėti į tą bjaurų veidą. Daugiau nesivesk jo pas mane.“

Ir aš tave myliu, tėti.

Nikas vis dar negalėjo suprasti, kaip graži, miela jo motina galėjo susidėti su tokiu pabaisa. Tai nelogiška. Kartą mama sakė, esą jai patinka sugedę berniukai. Tačiau viena – toks vaikinukas kaip Nikas, kuris elgiasi gerai, ir visai kas kita – tėtis, turintis psichinę negalią.

Kodėl moterys ir mergaitės taip geidžia psichų? Net mokykloje visos sukosi vien apie ištvirkusius pamišėlius, tokius kaip Stounas, o mieliems vyrukams, tokiems kaip Nikas, pakviestos į pasimatymą atkišdavo pirštą. Nikas to niekada nesupras.

Žinoma, tai, kad mama primygtinai liepia nešioti šlykščius marškinius, irgi nieko gero.

Kad ir kaip ten būtų, Nikas vylėsi, kad jo genuose esanti psichopato žudiko DNR niekada neatves į panašią įstaigą. Tai buvo vienas iš mamai duotų pažadų ir Nikas nenorėjo jo laužyti.

Buba apvažiavo areštinę ir sustojo už jos, po gatvės žibintu.

– Ir kas dabar?

– Lauksime Virgilijaus.

– Iš kur jis žinos, kuris automobilis – mūsų? – paklausė Markas.

Kalebui nespėjus atsakyti kažkas pabeldė į langelį Bubos pusėje. Išsigandęs Buba pašoko.

– Kokio velnio?

Kalebas pasilenkė…

Išvydęs Kalebo bičiulį, Nikas susiraukė.

Virgilijus atrodė visai ne taip, kaip Nikas tikėjosi. Jis buvo maždaug metro devyniasdešimties ir ne vyresnis kaip šešiolikos ar septyniolikos. Nors, kad būtų kuo panašesnis į advokatą, vilkėjo kostiumu, bet atrodė kaip į laidotuves susiruošęs paauglys.

Jokių abejonių, jis – netikras advokatas.

O gal tikras?

Nikui spėliojant atsitiko keistas dalykas. Virgilijus staiga ėmė atrodyti vyresnis. Tarsi būtų netoli trisdešimties. Nikas apsidairė visureigyje, bet kiti šių pokyčių, regis, nepastebėjo.

Kalebas atidarė automobilio dureles ir išlipo pasikalbėti.

– Sveikas, Virgi.

Virgilijus vartydamas akis nužvelgė sėdinčiuosius automobilyje. Jį supo kažin kokia klastinga aura… O gal tai sugedusio advokato baimė?

– Ko konkrečiai iš manęs nori?

Prieš atsakydamas Kalebas dirstelėjo į Niką.

– Ar girdėjai apie vaikį, kuris šįryt Šventojo Ričardo mokykloje mėgino praryti savo klasioką?

– Ir ką?

– Mums reikia jį apsvaiginti elektros lazda ir pažiūrėti, kas bus.

Virgilijus nusijuokė sučiaupęs lūpas. Bet supratęs, kad Kalebas nejuokauja, kaipmat surimtėjo.

– Kodėl?

– Manome, kad radome vaistą nuo pavertimo zombiais programos.

Virgilijaus veide atsispindėjo milijardai emocijų. Nuostaba, sutrikimas ir galiausiai išraiška, bylojanti, kad jo pašnekovui trūksta kelių šulų.

– Netekai proto, tiesa?

– Ne, aš rimtai. Vaikis, sukūręs žaidimą, kuris kitą vaikį pavertė zombiu, sėdi automobilyje. – Kalebas parodė į Medogą. Šis pamojavo Virgilijui.

Virgilijus susiraukęs pažvelgė į Kalebą.

– Vadinasi, zombiu jį pavertė ne magija, o kompiuterinė programa?

– Ne, ne magija.

– Apmaudu. Yra daugybė žmonių, kurie galėtų netgi nužudyti, kad tik gautų stebuklingo gėrimo. Galėjau padaryti tave turtingą.

Kalebas gūžtelėjo pečiais.

– Jiems teks rasti kitą būdą gyviems zombiams sukurti. O kol kas mes norime įsitikinti, ar tie, kuriuos atvertėme į žmones, buvo prikišę nagus prie žaidimo. Žaidimo autoriaus žiniomis, vienintelis tikrai žaidęs vaikis dabar sėdi areštinėje. Privalome įsitikinti, ar mūsų gydymo būdas veiksmingas. – Kalebas padavė Virgilijui virbą galvijams ginti. – Būk atsargus, pats jo neliesk. Virbu teka ne žemoji įtampa, kaip turėtų būti. Buba jį pertvarkė ir dabar įtampa viršija milijoną voltų.

– Gerai, – linktelėjo Virgilijus. – Pažiūrėkime, ar viską teisingai supratau… Pagal genialųjį jūsų, išminčių, planą turiu įnešti į parapijos areštinę nelegalų modifikuotą virbą galvijams varyti, tai yra praeiti pro pistoletais ginkluotus vyrus, kurie išmokyti žudyti, tada – rasti vaikį, sulaikytą už mėginimą nužudyti, ir apsvaiginti jį elektros smūgiu, kad vėl taptų normalus. Kas dar?

– Tai ir viskas.

Virgilijus iš lėto iškvėpė orą, tada nepatikliai apžiūrėjo virbą.

– Lieki man skolingas. Ir nemažai.

– Žinau.

Virgilijus apsigręžė ir patraukė link pastato.

Nikas degė nekantrumu pats iš arti pamatyti šį stebuklą.

– Ei, Buba! Gal gali atrakinti dureles? Man reikia nusilengvinti.

Žinoma.

Nikas išslinko iš visureigio ir nuėjo prie pastato įvertinti padėties. Viduje buvo pilna farų. Matyt, nieko neišdegs. Ten – metalo detektoriai. Pro juos Virgilijus niekaip nepraeis – bus sulaikytas ir farai jį nušaus.

Turėtų būti linksma.

Vos Nikas spėjo užsiimti patogią padėtį, į vidų įplaukė Virgilijus – taip, tarsi šeimininkas čia būtų jis. Keli pareigūnai pasisveikino su juo ir elgėsi taip, lyg nematytų virbo. Prieš eidamas pro metalo detektorių Virgilijus netgi padėjo virbą ant skenerio konvejerio ir nesiliovė šnekučiuotis su pareigūnais.

Kai virbas galvijams ginti išlindo iš patikros aparato, Virgilijus avėsi batus. Vienas pareigūnų paėmė virbą ir padavė jį Virgilijui.

– Nepamirškite savo skėčio, pone Vardai.

– Ačiū, Kabalai. Žinau, lyg ir neturėtų lyti, bet visada stengiuosi būti pasirengęs bet kokiam orui.

– Suprantu. Ypač Naujajame Orleane. Niekada nežinai, kada prapliups liūtis. Visada kartoju: jums nepatinka mūsų orai? Palaukite, jie tuoj pasikeis.

Nusijuokęs Virgilijus paėmė virbą ir pasuko į koridorių.

Nikas buvo priblokštas. Virgilijus dingo iš akiračio, ir niekas nė žodeliu neužsiminė apie jo ginklą.

Jei taip elgčiausi aš, mane parblokštų ant žemės ir dėl visa pikta šautų į galvą.

Apstulbintas to, ką pamatė, Nikas grįžo į visureigį, kur jo laukė bičiuliai.

Buba kilstelėjo antakį.

– Greitai susitvarkei.

Nikas prisisegė saugos diržą.

– Tiesą sakant, norėjau pamatyti, ar Virgilijus praeis pro apsaugą.

– Ir ką? – pasiteiravo Markas.

– Nenutuokiu kaip, bet jis praėjo. Policininkai nė nepastebėjo virbo. Tarsi jis būtų nematomas.

Buba suraukė kaktą.

– Kaip čia taip?

Simė suirzusi sušvokštė:

– Žmonės, jis – vampyras, demonas. Jėzau, nejau nė vienas nepastebėjote?

– Dauguma advokatų – vampyrai, – nusišaipė Markas. – Nė karto neteko sutikti tokio, kuris nesiurbtų kraujo ar nesikėsintų į sielą. Tiesa, kalbant apie mano patyrimą, visi jie siurbia pinigus.

Suskambėjo Kalebo telefonas.

– Klausau, – atsiliepė vaikinas. Po akimirkos paprašė: – Palauk, įjungsiu garsiakalbį. – Kalebas įjungė garsiakalbį, kad visi girdėtų. – Dabar pakartok tai, ką man ką tik sakei.

– Kas, po velnių, yra tame virbe galvijams ginti? Vaikis vos neišlėkė pro sieną.

Kalebas sušnarpštė.

– Ne tai, Virgilijau. Sakyk toliau.

– Gerai. Aš jį apsvaiginau, ir dabar jis verkšlena lyg mergaitė, nori pamatyti savo mamytę. Sakosi nežinąs, kaip čia atsidūrė. Paklausiau jo apie vaikį, kuriam įkando, bet jis nesuprato, apie ką kalbu. O svarbiausia, jis nebenori valgyti mano smegenų, kurių man tikriausiai trūksta, nes sutikau padaryti tai, ko tu prašei. Kalbant apie jūsų eksperimentą, manau, šis būdas veiksmingas.

Buba buvo nusiteikęs skeptiškai.

– Ar galime juo tikėti?

– Juk žinai, kad tave girdžiu, tiesa? – suirzęs paklausė Virgilijus.

– Taip, – nutęsė Buba, – todėl kartoju: ar galime tavimi tikėti?

– Šios kautynės manęs nedomina, todėl galite. Kodėl turėčiau meluoti? Na taip, kartais nepaisau etikos taisyklių. Tikiu bet kokiu melu, jeigu tai gali mane išlaisvinti. Bet dabar kalbu nuoširdžiai. Vaikis sveikas. Paklausykite patys…

– Noriu namo. Kodėl aš čia? Nesuprantu, kas atsitiko…

Kalebas išjungė garsiakalbį.

– Ačiū, Virgilijau. Atsiskaitysiu vėliau. – Jis nutilo, pažvelgė į Bubą ir Marką. – Vyručiai, ar norite susigrąžinti tą virbą?

– Būtinai, – atsakė Markas. – Mums reikia apsvaiginti dar kelis žmones.

Kalebas linktelėjo.

– Jei gali, grąžink mums virbą, – pasakė į telefoną.

Virgilijus išdygo greta Kalebui nė nespėjus išjungti telefono.

Kai Buba išlipo iš visureigio, ketindamas padėti virbą į automobilio bagažinę, Nikas pašoko.

Virgilijus įdėmiai pažvelgė į Niką pro visureigio langą.

– Ar aš tave pažįstu?

Nikas papurtė galvą, jo kūnu perbėgo keistas šaltukas, pašiurpo oda. Virgilijus tikrai ne tas, kuo dedasi.

– Nemanau.

Kalebas atsikosėjo.

Virgilijus dirstelėjo į jį, ir tarp jų prasklendė kažkas keista. Vėl atsigręžęs į Niką Virgilijus elgėsi atsargiai ir šaltai.

– Malonu su tavimi susipažinti, Nikai.

– Iš kur žinote mano vardą?

Virgilijus neatsakė.

– Skubu grįžti. Po valandos prasideda naktinis teismo posėdis ir man nederėtų jo praleisti. Mano pirmoji byla tikrai neįtikėtina: vienas vyrukas Burbono gatvėje dešrele aptalžė kitą, paskui mėgino savo auką paskandinti baloje.

Ir Virgilijus išnyko – tiesiogine žodžio prasme.

Buba, spėjęs vėl įsitaisyti ant sėdynės, atsigręžė į Kalebą.

– Turi įdomų draugužį.

– Tu nė neįsivaizduoji, kokį įdomų.

Markas pasikasė ausį.

– Tabitai ir jos komandai turime paaiškinti, kaip kovoti su zombiais.

Medogas išsitraukė telefoną ir paspaudė greitojo rinkimo mygtuką – skambino broliui.

– Aš tuo pasirūpinsiu, – pasakė.

Išvažiavęs iš stovėjimo aikštelės Buba pasuko atgal, link parduotuvės.

– Gerai, pusę lygties jau turime. Žinome, kaip juos atversti į žmones. Bet lieka klausimas: kaip atsitiko, kad tiek daug vyrukų prikišo nagus prie žaidimo?

Markas papurtė galvą.

– Jo distributorius yra kažkas kitas.

Išgirdęs nežinomą žodį Nikas susiraukė.

– Dis… Kas toks?

– Distributorius, – pakartojo Markas. – Platintojas.

– Kodėl išsyk nesakei?

Markas pažvelgė į Bubą.

– Primink, kad nupirkčiau jam kalendorių, padedantį išmokti naujų žodžių. – Tada atsigręžęs pervėrė Niką smerkiančiu žvilgsniu. – Berniuk, tau reikia turtinti savo žodyną. Negali leisti žmonėms manyti, kad esi kvailas. Plėsk savo akiratį. Be to, smagu užgaulioti tokiais žodžiais, kurių kiti nesupranta ir tik pasitikrinę žodyne suvokia, kad buvo užgauliojami.

Buba nusijuokė.

– Šitaip vienu šūviu galima nušauti du zuikius. Tau pavyksta lengvai išsisukti, o įžeistieji, kai pagaliau susivokia, pasijunta įžeisti dvigubai. Ypač jei iš pradžių tavo žodžius palaiko komplimentu ir dar padėkoja.

– Be to, – įsiterpė Kalebas, – šitaip užgauliojant mama nedraus išeiti iš namų.

Jie abu pateikė labai vertingų pastabų.

– O svarbiausia, šie žodžiai padeda per stojamuosius egzaminus, – pridūrė Medogas, išjungdamas telefoną. (Apie tai verta pagalvoti, dingtelėjo Nikui.) Tada pažvelgė į Marką. – Erikas ir komanda iš zoologijos sodo traukia į parduotuvę prekių. Ar turėsite užtektinai svaiginimo lazdų?

Buba pasišiaušė, tarsi Medogas būtų jį įžeidęs.

– Kaip drįsti tokį kvailą klausimą užduoti didžiausios mieste ginklų parduotuvės savininkui? Žinoma, turiu daugybę. Mano lazdų užtektų apšviesti Niujorką ir Bostoną.

Gerai, nes Niko nuojauta kuždėjo, kad šių lazdų gali prireikti.

Ambrozijus čiupo dėžę ir trenkė ją į žemę. Ant niūraus kabineto grindų pasklido senovinės knygos, kurias jis rūpestingai kaupė kelis šimtmečius. Tikriausiai kelias sunaikino, bet dabar Ambrozijui tai nerūpėjo. Jį iš vidaus degino kelių tūkstančių saulių stiprumo įsiūtis, toks galingas, kad netgi juto jo skonį.

– Kodėl aš negaliu to sustabdyti? – suurzgė jis.

Kodėl, turėdamas tokių galių ir gebėdamas kontroliuoti visas stichijas, jis negali įkrėsti proto keturiolikmečiam berniūkščiui? Kad ir ką Ambrozijus darytų, vis atsitinka kažkas nenumatyta.

Jis troško kraujo.

Ambrozijus pajuto raminančią ranką ant skruosto, toje vietoje, kur buvo žymė, vaizduojanti lanką su strėle. Toji žymė atsirado labai seniai, bet Amrozijus neužmiršo to įvykio, jis giliai įsirėžė atmintyje.

Prieš gražuolę medžioklės deivę Artemidę nublankdavo visos kitos moterys. Ilgi rausvi jos plaukai plaikstėsi iki pat liekno liemens, kurį dar labiau paryškino graikiška suknelė.

– Ššš… Tau nereikėtų taip nykti.

Bet Ambrozijus tebeniršo.

– Pykti, – pataisė jis.

Deivės gimtoji kalba buvo graikų, tad ji nuolat pavartodavo neteisingą žodį ar posakį.

– Ką čia veiki, Artemide? – paklausė Ambrozijus.

– Stengiuosi nuraminti tave, mielasis. Neturėtum šitaip savęs kankinti. Man skaudu, kai tu kenti.

Tamsios jėgos, tūnančios Ambrozijaus viduje, troško smogti deivei ir priversti ją prašyti pasigailėjimo. Šios jėgos buvo tokios galingos, kad kaskart darėsi vis sunkiau jas įveikti. Neilgai trukus Ambrozijus nepajėgs jų nugalėti. Jėgos užvaldys jį, ir Ambrozijus taps toks pat kaip jo tėvas. Pavirs abejinga, bejausme, nežmogiška žudančia mašina, trokštančia viską užbaigti.

Visus išžudyti.

Ambrozijus įsistebeilijo į sieną ir joje išvydo save, dar mažą berniuką. Nikas Gotjė nė nenutuokė, kad atsitiktiniai, nereikšmingi sprendimai, kuriuos priima dabar, pavers jį žvėrimi.

Privalau išsigelbėti.

Negana to, jis privalo išgelbėti tuos, kuriuos myli. Kol dar nevėlu.

Tačiau kaip?

Dieve, kaip galėjau būti toks kvailas, nors anuomet man tebuvo keturiolika? Ambrozijui buvo sunku pažvelgti į draugų ir mylimų žmonių veidus, ypač todėl, kad žinojo, kuo jie taps, jei Ambrozijui nepavyktų pakeisti istorijos. Šis žinojimas buvo toks aštrus, kad beveik varė iš proto.

Kaip tai sustabdyti?

Ambrozijus atsigręžė į Artemidę. Jis nekentė jos. Artemidė, kaip ir Ašeronas, labiausiai kalti dėl to, kad jis tapo malachiju.

Ne, Nikai, kaltas esi tu pats.

Vis dėlto kaltinti juos – kur kas lengviau. Tai Artemidė ir Ašeronas sudarė jam palankias sąlygas priimti klaidingus sprendimus. Dabar, kol dar neprarado gebėjimo rūpintis kitais, jis stengėsi šiuos sprendimus pakeisti.

Iš nevilties atsidusęs Ambrozijus pažvelgė Artemidei į akis. Ši moteris prikėlė jį iš mirusių ir išlaisvino jame tūnančias galias. Jeigu šių galių būtų turėjęs anksčiau – vaikystėje, būtų išgelbėjęs brangiausius žmones.

Būtų išgelbėjęs mamą…

Nikas krūptelėjo ir sutelkė dėmesį į klausimą, kurį buvo uždavęs sau anksčiau.

– Kas yra Nekoda?

Artemidė sutrikusi pažvelgė į jį.

– Nieko nesu apie jį girdėjusi.

– Ją, Artemide. Tai mergina.

Deivė kilstelėjo tobulai išriestą antakį. Žalias jos akis aptemdė pavydas.

– Kokia mergina?

– Nežinau. Ją pažįsta Nikas.

– Juk tu ir esi Nikas, – suirzusi priminė Artemidė.

– Taip. Bet kodėl aš nežinau, kas ji tokia?

Kodėl Ambrozijus nepamatė jos, kai žvelgė į savo praeitį? Kodėl ši mergina jam regisi tarsi šmėkla? Pasitelkė visas galias, bet šio praeities laikotarpio pamatyti nepavyko. O juk turėjo aptikti net jeigu Nekoda pakeitė tam tikrus aspektus.

Tačiau aptikti nepavyko.

Kodėl?

Artemidė truktelėjo gležnais pečiais.

– Tu ją pamiršai. Taip kartais atsitinka. Juk kažkada buvai… žmogus.

Tačiau dabar Ambrozijus – ne žmogus. Jis tapo būtybe, kokias jiedu su Tabita kadaise medžiojo tarsi pasiutusius žvėris. Negana to, jis buvo alkanas.

Išbadėjęs.

Artemidė rizikuoja būdama greta. Kaskart pasimaitinęs deivės krauju Ambrozijus tampa stipresnis ir pavojingesnis. Jam vis sunkiau tvardytis, taip ir maga nužudyti Artemidę ir sugerti jos dieviškumą.

Jis vis labiau troško viską sunaikinti.

Aš to nepadarysiu.

Padarysi. Kai ateis laikas. Kovok, kiek nori, savęs nepakeisi. Tu gimei, kad taptum kaip tik toks, ir nieko čia nepakeisi.

Tačiau Ambrozijus nenorėjo tuo tikėti.

Jis įsistebeilijo į save sienoje. Štai būdamas jaunas važiavo Bubos visureigiu pasitikti likimo, krauju įrašyto širdyje. Na, Nikai, neapvilk mūsų. Man reikia, kad būtum stiprus.

Sumanus.

Svarbiausia, Ambrozijui nevalia kartoti klaidų. Kai kurie dalykai jau pakeisti, pavyzdžiui, susitikimas su Sime jaunystėje.

Tačiau kiti…

Išvydęs savo ateitį taip pat aiškiai kaip ir praeitį, Ambrozijus sugriežė dantimis.

Artinosi karnarsas, paskutinioji kova, kurioje jis vadovaus armijai. Ir kai ši kova įvyks, Ambrozijus sunaikins visus mylimus žmones. Nebent pavyktų pakeisti praeitį…

Jei ne, sunaikins visus.

14 SKYRIUS

Nikas išlipo iš visureigio prie Bubos parduotuvės ir mobiliajame telefone pasitikrino laiką. Ooo, jo beveik neliko. Pavalgyti neteks…

– Vyručiai, turiu traukti į mamos klubą, kol man neskyrė namų arešto.

Kol vėl neskyrė.

Markas, stovintis ant šaligatvio, kilstelėjo galvą tarsi išgąsdinta stirna.

– Ei, Buba! Ar užuodi?

Nikas jau ketino apkaltinti Kalebą, tačiau Buba suakmenėjo. Paskui švystelėjo raktelius Nikui.

– Vaikai, marš į parduotuvę! Mikliai!

Nikas žiojosi klausti, kas atsitiko, bet apstulbo netikėtai išvydęs…

Zombius.

Ne tuos, kuriais buvo virtę jo klasiokai. Šitie buvo tikri. Jų kūnai supuvę. Dvokiantys. Galūnės lūžinėjo. Iš akių varvėjo glitėsiai…

Zombiai.

Ir jie artinosi tokiu greičiu, kokio būtų pavydėjusi net puma. Suklykęs Medogas puolė prie parduotuvės durų. Nikas ir Kalebas nusekė paskui, o Buba ir Markas išsitraukė beisbolo lazdas, paslėptas po visureigio sėdynėmis. Šis veiksmas Nikui kažkodėl priminė Merę Popins ir jos gėrybių krepšį.

Išlipusi iš visureigio Simė ketino pulti zombius, bet Buba sugriebė ją už rankos.

– Eik vidun kartu su berniukais, Sime.

Mergina patempė lūpą. Nikas matė, kad ji nori ginčytis, tačiau Simė tik linktelėjo ir nubėgo.

Buba nusikeikė.

– Ir kodėl palikau ugniasvaidį parduotuvėje? – tarstelėjo Markui.

Markas užsimetė beisbolo lazdą ant peties.

– Manau, dėl to kalti farai.

Buba trenkė beisbolo lazda per galvą pirmam prisiartinusiam zombiui.

– Ką gi, kai kitą kartą nuspręsiu iškrėsti panašią kvailystę, primink man, kad atsidurti kalėjime yra geriau nei tapti lavonu.

Nikas krapštėsi su raktais ir spyna.

– Paskubėk, Nikai! – paragino Medogas.

Nikas sugriežė dantimis. Atrakinti parduotuvę viena ranka nėra taip jau paprasta.

– Aš stengiuosi. Velniai griebtų tą Bubą. Beje, kiek raktų ant šio žiedo?

Jis jau išmėgino tuziną, bet nė vienas netiko. Dar liko apie dešimt.

– Imk raktą su žalia gumele. – Buba trenkė per galvą arčiausiam zombiui. – Žalia. – Antras smūgis. – Gumele. – Trečias smūgis.

Kalebas čiupo raktus Nikui iš rankos.

– Jie prasiveržė, Nikai. Privalome skubėti.

– Ir kodėl nusiploviau ančių šlapimą? – sudejavo Markas. – Dabar žinosiu, kada reikia maudytis.

Nikas pajuto dvokiančių zombių alsavimą, bet tuo metu pagaliau pavyko atrakinti duris. Visi šoko į parduotuvę: Simė – pirmoji, Medogas jai iš paskos. Bet vienas zombis sugriebė jį ir išvilko į gatvę. Vaikinas suklykė.

Kalebui teko tvardytis, kad kovodamas su zombiais neparodytų savo galių. Jis užuodė tamsiosios magijos smarvę. Ja persismelkė net oras. Zombius kontroliuoja jėga, su kuria dera skaitytis.

Senovinė jėga.

Ne tokia sena kaip Kalebas, bet tas, kuris atsiuntė zombius, puikiai moka naudotis savo galiomis. Su panašia būtybe Kalebui jau teko kautis. Tik šįkart bokoras padidino jos galias.

Zombiai neturi nei gyvybinės jėgos, nei valios, todėl daug pavojingesni už moksleivius. Kitaip nei moksleiviai, šie zombiai nėra susiję su gyvybe. Jie nejaučia gailesčio ir nepajėgia protauti. Tai tiesiog piktos sielos negyvėlių kūnuose. Taigi tai pati juodžiausia magija, su kuria net Kalebui nebuvo tekę susidurti. Sutelkti tokią didelę armiją ir ją kontroliuoti gali itin tamsi dvasia, pavyzdžiui, malachijas.

Šie zombiai – tai nemąstančios žudančios mašinos.

Panašios į charontes. Nors Kalebas turėjo pripažinti: charontė Simė elgiasi šauniai. Kitaip nei kitos šios rūšies demonės, su kuriomis Kalebui teko susidurti, Simė nekeitė savo žmogiškojo pavidalo. Kažkas ją puikiai išlavino.

Tyliai urgzdamas Kalebas trenkė zombiui, laikančiam Medogą. Zombio kaukolė suskilo, žandikaulis pakibo ant sausgyslės, ir Kalebas delne pajuto kažin kokį šaltą glitų skystį. Jis buvo panašus į dviejų dienų senumo snarglius.

– Po galais, – nusikeikė Kalebas, šluostydamasis delną į marškinius. – Zombių pūliai!

– Ooo, – sušnopavo Simė. – Įdomu, ar jų skonis kaip vištienos? Ką manai?

Kalebas rūsčiai pažvelgė į ją.

– Manau, daugiau niekada nevalgysiu trintų avokadų.

Nekreipdamas į juodu dėmesio Nikas talžė kitą zombį – tol, kol Simei padedant pagaliau pavyko įstumti Medogą į parduotuvę.

– Ei! – šūktelėjo Kalebas supratęs, kad Nikas ketina palikti jį gatvėje kautis su užpuolikais. Jis įsmuko į parduotuvę ir sužaibavo akimis. – Nedrįsk palikti žmonių lauke!

– Čia ne armija, vyruti, – nusišaipė Nikas. – Kiekvienas kaunasi už save. Atsiliksi – būsi suėstas.

– Priminsiu šiuos žodžius kai lauke būsi tu, o aš – parduotuvėje.

Nikas išsiviepė.

– Tada galios kitos taisyklės. – Jis užrėmė duris, nes dar vienas zombis mėgino jas atidaryti. – O varge.

– Kas yra? – paklausė Kalebas.

– Tu palikai raktus lauko pusėje.

Kalebas sudejavo. Jis padėjo Nikui laikyti duris, nes atėjo dar daugiau zombių.

– Tik kvailys duryse įtaiso neužsitrenkiančią spyną.

Nikas pažvelgė į bičiulį.

– Vadinasi, Buba kvailys. Užtektų išdaužti stiklą, ir užsitrenkiančią spyną lengvai atrakinsi iš vidaus. Buba vadovaujasi taisykle: visada naudokis raktais.

Dėl to jų tiek daug ant žiedo.

Kalebas pajuto, kaip įsitempia raumenys – zombiai įnirtingai plėšė duris.

– Nikai, galėčiau jiems išstumti tave. Man pačiam nebūtina bėgti greičiau už zombius, svarbu bėgti greičiau už tave.

– Gerai sugalvojai.

Gal ir taip, bet jeigu zombiai dabar pateks į vidų, Kalebas apšlakstys juos kepsnių padažu ir užsiundys Simę.

– Pasitraukite, – paliepė Medogas.

Dirstelėjęs per petį Nikas pamatė, kad Medogas laiko raketų paleidimo įrenginį. O Viešpatie. Kur jis jį rado?

Ar įrenginys užtaisytas?

Koks kvailas klausimas. Juk čia Bubos parduotuvė. Žinoma, užtaisytas ir veikia. Negana to, jis tikriausiai patobulintas ir galėtų susprogdinti pusę gyvenamojo kvartalo.

Nikas išpūtė akis.

– Tikiuosi, čia ne tai, apie ką galvoju.

Medogas gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau, bet patarčiau pasislėpti.

Vaikinui vos spėjus pasitraukti Medogas šovė į lauke esančius zombius. Raketa sprogo tarpdury, ir visur pažiro stiklai, išsilakstė zombių kūno dalys, aplink išsitaškė raudonas ir žalias glitus skystis.

Simė apsilaižė, tarsi iš tiesų labai trokštų paragauti šio skysčio.

Pamatęs, kad jų link traukia dar daugiau zombių, Nikas išsižiojo.

– Vyruti, nors tu ir genijus, bet pasielgei išties kvailai. Durų neliko, o zombių vis daugėja.

Kad galėtų stebėti, kaip jaučiasi zombiais buvę ir į žmones atvirtę vyrukai, Buba buvo įjungęs monitorių. Dabar iš jo sklido įkalintųjų maldavimai išleisti. Kai kurie vyrukai jautėsi gerai, kiti šaukėsi savo mamų.

Tuo metu Buba ir Markas gatvėje pergalingai rėkavo kaudamiesi su prikeltaisiais iš mirusių. Nikas nubėgo į galinę patalpą paimti kirvio.

O, kad ranka būtų sveika. Dar labiau praverstų genetinis implantas, tada ranka būtų tarsi grandininis pjūklas – toks, kaip Ašo iš žaidimo „Tamsos armija“. Nikas galėtų iškart jį panaudoti.

Antra vertus, užtektų ir kad abi rankos būtų sveikos.

Staiga vaikino kūnu perbėgo šiurpas – pasąmonėje išvydo jį puolantį…

Ne, ne varną, nors varnas ten irgi buvo ir stebėjo jį tarsi vaiduokliškas sergėtojas. Be to, Niko ranka buvo sveika… Vaizdai šmėsčiojo pasąmonėje, bet vaikinukas nepajėgė sutelkti dėmesio į kurį nors vieną. Tai buvo trumpalaikiai vaizdai, atsirandantys ir akimirksniu išnykstantys.

Gal tai sapnas?

Tačiau prisiminimai atrodė tikroviški.

– Ak tu, prakeikta kekše! – suriko Buba.

Nikas atbėgo pas Medogą ir Kalebą ir atsigręžęs pamatė, kad Buba iš pradžių apsvaigina zombius virbu galvijams ginti, o tada talžo juos beisbolo lazda. Vyriškis, matyt, smaginosi, o Nikui labiau rūpėjo išlikti gyvam.

Zombiai visai priartėjo.

Nuslopinęs baimę Nikas čiupo Simę ir nustūmė sau už nugaros, kad ją apsaugotų.

– Kodėl nė vienas kaimynas nepasiskundė? Kur farai? Kodėl jų nėra, kai labiausiai reikia?

– Tikriausiai valgo spurgas, – prunkštelėjo Kalebas. – Ne veltui sakoma: kai lemia sekundės, policija atsiranda po kelių minučių.

Gatvė priešais parduotuvę priminė skerdynių lauką, ir Niką apėmė panika. Buba ir Markas kovėsi su zombiais tarsi išprotėję nindzės, bet anksčiau ar vėliau zombiai vis tiek nugalės, nes jų daug daugiau.

Apimtas siaubo Nikas pamatė, kad iš šešėlių išnyra vis nauji zombiai. Regis, jie buvo sukurti ir atsiųsti…

Ne, ne ko nors pagrobti. Šių zombių tikslas – žudyti.

Nikas neleido Simei apibėgti aplink jį ir prisijungti prie besikaunančiųjų. Nors mergina ir aukšta, ji neprilygsta zombiams, kurių be paliovos gausėjo.

Medogas mėgino įstatyti kitą raketą į paleidimo įtaisą. Matyt, nenurims tol, kol neištaškys visų zombių.

Staiga Nikas pamatė blykstelint kažin kas sidabrišką. Išsigandęs, kad prikeltieji iš mirusių sulaukė pastiprinimo, jis nuspyrė zombį ir… sustingo – atpažino iš tamsos išnirusius žmones.

Tai buvo Ašas ir Kirijanas.

Kai vyrai prisijungė prie besikaunančiųjų, Nikas pamatė, kad jie kovoja kaip tikri nindzės. Ašas buvo ginkluotas lazda, o Kirijanas – kardu. Reginys buvo neįtikėtinas. Jei Buba ir Markas kovėsi nuožmiai, tai Kirijano judesiai buvo gracingi – tarsi šoktų pašėlusį baletą: sukdamasis perrėždavo pusiau vieną zombį, paskui, vėl apsisukęs, puldavo kitą.

Nikas tikėjosi, kad Ašas panaudos savo galias, bet šis kažkodėl to nedarė, o tik atmušinėjo zombius lazda. Tada vaikinas prisiminė, ką Ašas buvo kalbėjęs: kai aplink pilna liudininkų, jis stengiasi neišsiduoti.

Tačiau Ašas juk gali bet kam ištrinti atmintį, tad kokia prasmė slapstytis? Gal jam, kaip ir Bubai su Marku, tiesiog patinka peštis?

Zombiams neliko jokių vilčių atsilaikyti prieš Kirijaną su Ašu ir Bubą su Marku. Vos po kelių minučių visą gatvę nuklojo glitūs žali kūnai.

Kirijanas pažvelgė į Ašą.

– Gaila, kad jie nevirsta dulkėmis. Man kur kas labiau patinka pabaisos, kurios susišluoja šiukšles.

Ašas nusijuokė.

Buba ir Markas apžiūrinėjo padarytą žalą.

– Įdomu, kodėl niekas nepasiskundė policijai dėl iššautos raketos? Dievas tikrai žino: mano kaimynai policijai praneša netgi tada, kai nusiperdžiu savo kieme.

Ašas įbedė lazdą į žemę.

– Geras klausimas.

Kirijanas paspaudė kardo mygtuką, ir šis sulindo į rankeną, tada įsikišo ginklą į kišenę.

– Aš turiu dar geresnį klausimą. Kaip visa tai išvalysime?

– Mano klausimas geriausias, – nusišaipė Nikas. – Kaip paslėpti grandininį pjūklą mokyklos rakinamoje spintelėje?

Visi atsigręžė į jį.

Nikas parodė į gatvėje gulinčių zombių gabalus.

– Manau, jie nesiliaus puolę, o kadangi į mokyklą griežtai draudžiama neštis ginklų, plastikinės valgyklos šakutės ne kažin ką padės kovojant su zombiais. Ei, man reikia apsaugos. Patikimos. – Jis pažvelgė į Medogą, kuris vis dar rankose laikė raketų paleidimo įtaisą. – Na gerai, galbūt ne tokios patikimos. Bet vis tiek…

Markas nusibraukė prakaitą nuo akių.

– Tai tarsi suknista zombių apokalipsė. Visada žinojau, kad viena jų įvyks man dar esant gyvam. Visi, išskyrus Bubą, tvirtino, kad esu pamišęs. Nagi, kuris čia iš mūsų pamišęs?

Nikas turėjo prikąsti liežuvį, kad tik neprasitartų, jog pamišęs vis tiek yra Markas.

Kalebas nekreipė dėmesio į Niką, mat ore pajuto kažką neįprasto. Jo žvilgsnis nukrypo į abu atvykėlius. Jis nepažinojo nei vieno, nei kito, bet jautė nuo jų sklindančią galią.

Jie, kaip ir Simė, – ne iš mirtingųjų.

Kalebas beveik galėjo prisiekti, kad aukščiausias ūgiu yra dievas, ir kai ši būtybė atsigręžė, neliko jokių abejonių.

O antrasis…

Jis – galingas karys, deivės Artemidės tarnas. Vienas iš daugybės senovinių sergėtojų, pardavusių savo sielą, kad apsaugotų žmoniją nuo tokių būtybių kaip Kalebas.

Esant kitoms aplinkybėms šios dvi būtybės būtų puolusios prie Kalebo tarsi dvi moterys – prie paskutinės jų dydžio vestuvinės suknelės per išpardavimą.

– Ei, – tarstelėjo Nikas, dairydamasis aplinkui. – Kur Simė? Ar kas matėte, kur nuėjo?

Niekam nespėjus atsakyti, iš tamsos išniro nauja zombių grupė. Šitie buvo dar greitesni ir šlykštesni.

Ašas pažvelgė į Bubą.

– Išvesk visus iš čia.

– Ir kur man keliauti?

– Į mano namus, – pasakė Kirijanas. – Jie yra Pirmojoje aveniu. Nikas žino kelią. Pasirūpinsiu, kad jus įleistų.

Bėgdamas prie visureigio Nikas pamatė iš parduotuvės išeinančią Simę. Netrukus ji klestelėjo ant sėdynės greta vaikinuko.

– Kur buvai dingusi?

– Galėčiau tau pasakyti, bet tada turėčiau tave suėsti, bet Simei Nikas patinka, todėl ji nenori jo skriausti, – išsišiepdama atsakė mergina.

Gerai…

Kol visi segėsi saugos diržus, Medogas mobiliuoju telefonu ėmė rinkti kažin kokį numerį.

– Negaliu prisiskambinti Erikui. Gal jam kas atsitiko?

– Nieko jam neatsitiks, – vaikiną nuramino Buba. – Tabitai gal ir trūksta vieno šulo… Bet kaunasi ji puikiai. Jiedu atsispirs bet kokiems zombių išpuoliams. Ir vampyrų.

Trūksta šulo? Ei, juokiasi puodas, kad katilas juodas…

– Palaukite! – sunerimo Nikas. Jis prisiminė motiną. – Turiu būti pas mamą klube. Ji pasakė: jeigu tokiu metu negrįšiu, pati ateis manęs ieškoti.

– Ir taps zombių įkaite, – atšovė Markas. – Esu tai matęs. Nesuskaičiuojamą daugybę kartų. Nelaiminga moteris iš gerų paskatų puola gelbėti savo vaiko. Tada ją pagrobia ir suėda.

– Filmuose, Markai, – nusišaipė Buba.

– Na, kartais pasitaiko ir tikrovėje. O mums tikrai taip atsitiks, tokia jau mūsų dalia. Zombiai ją pagrobs, o mes visi žūsime mėgindami išgelbėti kvailai pasielgusią Niko mamą.

Buba apgręžė visureigį.

– Važiuokime ir paimkime ją. Markas teisus.

Nikas dirstelėjo į laikrodį.

– Jai dar liko dirbti keturias valandas.

Markas išsitraukė pistoletą.

– Nieko tokio. Mes ją pasiimsime bet kokiu atveju.

Vien nuo minties, kad į mamą kas nors nukreips pistoletą, Niką apėmė siaubas.

– Negali šauti į mano mamą, Markai! Gal netekai proto?

– Neketinu į ją šauti, o tik apraminsiu.

Nikui nespėjus paprieštarauti Buba sustabdė visureigį kelkraštyje.

– Markai, tu su vaikais lieki automobilyje.

Nikas papurtė galvą.

– Tai mano mama. Aš eisiu kartu.

Buba norėjo prieštarauti, bet, matyt, apsigalvojo.

– Negalime gaišti. Eime.

Nikas nusivedė Bubą prie galinių klubo durų, tada pasibeldė ir ėmė laukti, kol Džonas jas atidarys.

Tvarkdarys palingavo galvą.

– Mama tave užmuš, vaikine.

– Kur ji?

– Žaliajame kambaryje.

Siauru koridoriumi Nikas nuvedė Bubą prie persirengimo kambario, tada pabeldė į duris ir ėmė laukti.

Duris pravėrė mama. Jos plaukai buvo pašiaušti, makiažas gausus, ir ji vilkėjo chalatą.

– Kaip pasiteisinsi, Nikai Gotjė?

– Mane užpuolė zombiai.

Mama atsiduso.

– Netaukšk nesąmonių.

– Patikėk, mam, prisiekiu. Tikrai!

Tačiau motina neketino juo patikėti.

– Ar žinai, kiek dabar valandų?

– Matyt, man ir vėl bus uždrausta išeiti iš namų. – Vaikinas atsiduso. Kartais išties neverta atvirauti.

Motina prisimerkusi pažvelgė į Niką.

– Tikra tiesa. Uždrausiu tau išeiti iš namų, kol pasens tavo vaikaičiai.

Čia įsikišo Buba:

– Hm, ponia. Atsitiko taip, kad privalote vykti su mumis.

Niko motina susiraukusi pažvelgė į Bubą, tarsi šis būtų pamišęs.

– Negaliu išeiti. Po kelių minučių turiu būti ant pakylos.

– Reikšdamas didžiausią pagarbą, ponia, turiu pasakyti, kad zombiams tai nerūpi ir jie nelauks.

– O Viešpatie, Buba. Nustok mano berniukui grūsti į galvą tokias nesąmones. Tu jau įtikinai jį viskuo, išskyrus, kad egzistuoja dantukų fėja. Dabar laukiu, kada jis grįš namo prisiklijavęs sparnus ir ims įtikinėti mane, kad tie sparnai tikri. – Ji sugriebė Niką už sveikos rankos. – Eik į kampą ir būk ten, kol nuspręsiu, kaip tave nubausti.

– Bet, mama…

– Nedrįsk ginčytis.

Pajutęs, kaip apima bejėgiškumas, Nikas pažvelgė į Bubą. Kodėl jam šovė į galvą, kad mama paklausys? Tarsi ji kada būtų paklausiusi.

Nikui nespėjus mirktelėti Buba gūžtelėjo pečiais ir iššovė.

– Buba!

Šaižiai surikusi mama ėmė trauktis atatupsta.

Buba sugavo ją alpstančią.

– Po galais, Nikai, tavo mama – tokia smulkutė. Keista. Kai nebūna nualpusi, turbūt pamirštate, kad yra besvorė.

– Tai dėl to, kad ji labai nuožmi.

Nikas buvo matęs, kaip mama nė nemirktelėdama ir nenusileisdama priešindavosi tėvui, prieš kurį drebėtų net kalnas.

– Ji mus užmuš. Supranti?

Nekreipdamas dėmesio į Niką Buba nunešė motiną prie durų.

– Kas čia vyksta? – paklausė Džonas, perverdamas juos rūsčiu žvilgsniu.

– Ji apalpo, – vienu balsu atsakė Nikas ir Buba.

– Vežame pas gydytoją, – pamelavo Nikas, braudamasis pro Džoną. – Vaikinui nepatiko, kad tenka meluoti, bet jeigu pasakytų tiesą, Džonas nepatikėtų, o mamą tikriausiai išmestų iš darbo.

– Bosui tai nepatiks. Labai.

Nikas gūžtelėjo pečiais.

– Nieko negaliu padaryti, ji susirgo. Taip kartais atsitinka. – Ir jis pirmas nubėgo prie automobilio atidaryti Bubai durelių, kad šis kuo greičiau įkeltų mamą į mašiną.

Tada prisegė mamą saugos diržu, pats atsisėdo greta, o Buba – priekyje.

– Rado tinkamą laiką užsnūsti, – pasipiktino Simė. – Ar ji tikrai miega?

Nikui nespėjus atsakyti suskambėjo Bubos telefonas.

Buba atsiliepė tik išvažiavęs į gatvę.

– Klausau. – Ir jo veidas išsyk apniuko, tarsi būtų išgirdęs blogą naujieną.

Nikui širdis nusirito į kulnus. Kas dar atsitiko?

Dieve, nejau zombiai šiąnakt neketina atsipūsti?

Bent jau mama yra saugi.

Pro galinio vaizdo veidrodėlį Buba dėbtelėjo į Medogą. Šis pastebimai išblyško.

– Kas? – išgąstingai pasiteiravo jis. – Kas atsitiko?

– Taip, – toliau kalbėjo Buba, praleidęs pro ausis Medogo klausimą. – Aš jam pasakysiu. Ar mes galime kuo padėti? – Jis nutilo, o kiti visureigyje laukė užgniaužę kvapą. – Gerai, ten ir susitiksime.

Buba išjungė telefoną.

Nikas palinko į priekį.

– Kas atsitiko?

Buba atsiduso ir tik tada atsakė:

– Dar viena bėda.

Puiku, tiesiog nuostabu. Jiems tikrai reikėtų pradėti pardavinėti bilietus į kiekvieną siaubo sceną.

– Tai buvo Erikas, Medogai, – paaiškino Buba.

Iš baimės žydros Medogo akys apniuko, jis neramiai sukrutėjo.

– Juos užpuolė zombiai?

– Taip, bet jie apsigynė.

Medogas garsiai su palengvėjimu atsiduso.

– Grįžęs namo Erikas rado pagrindines duris plačiai atlapotas.

Nikas išsigandęs aiktelėjo.

– Na ir? – Medogas akmeniniu veidu ragino kalbėti toliau.

– Jis sakė, kad vaizdas iš tiesų nekoks.

Medogas nužvelgė sėdinčiųjų veidus, jo akys pritvinko ašarų.

– O kaip mama ir Janas?

– Jie dingo. Tačiau Erikas pasakė, kad nedelsdamas paskambins į policiją.

Išvydus kančios iškreiptą Medogo veidą Nikui suspaudė širdį.

– Bičiuli, man labai gaila.

Medogas, regis, jo neišgirdo, jis užsidengė veidą rankomis.

– Tai aš kaltas. Dėl visko. O Dieve… Aš tik norėjau, kad prie manęs daugiau nekibtų. Tik tiek. Nenorėjau, kad kas nukentėtų. Tikrai. O dabar mama ir brolis dingo… Juos tikriausiai surijo. Ką aš padariau? Ką aš padariau?

Turėtų būti baisiai skaudu suvokus, kad esi kaltas dėl mylimo žmogaus žūties, pagalvojo Nikas. Didesnio skausmo tikriausiai nebūna.

Medogą apėmė sielvartas, vaikinas norėjo kažką pasakyti, bet negalėjo pratarti žodžio.

Simė pasislinko į priekį ir patapšnojo Medogui per petį.

– Užjaučiu, mažasis žmogau. Simė, kai buvo maža, taip pat neteko mamos, bet tavo mamai galbūt nieko neatsitiko. Galbūt ji tavęs ieško.

Atsigręžęs Medogas ją apkabino.

Simė išpūtė akis ir tik tada apkabino vaikiną.

– Viskas bus gerai. Pamatysi. Kai manai, kad nepagerės, visada pagerėja. Patikėk. Mano akri sako, kad tragedija ir nelaimė – tai akmenys, į kuriuos mes galandame savo kardus, kad laimėtume naujus mūšius. Tai tik nedidelis susirėmimas, ir tu vėl grįši į mūšio lauką. Pamatysi.

Medogas linktelėjo, bet kai atsišliejo nuo Simės, jo akyse Nikas pamatė sunkiai slepiamas ašaras. Medogas kilstelėjo akinius ir jas nusišluostė.

– Man reikia namo.

Buba linktelėjo ir pasuko Medogo namų link.

Iki pat jų, įsikūrusių aukštesniosios klasės gyvenamajame rajone, visi sėdėjo nuščiuvę. Iš išorės Medogo namas atrodė tylus ir ramus.

Kaip ir bet kurią kitą naktį.

Tačiau iš tiesų tai nebuvo normalu. Nikas dirstelėjo į gulinčią be sąmonės savo motiną. Kai ji atsipeikės, labai supyks. Bet geriau tegul pyksta, nei kad būtų pagrobta kaip Medogo mama. Nikas nužudytų kiekvieną, kuris išdrįstų paliesti motiną, ir tai – ne tuščias grasinimas. Vaikinas žinojo turįs tokių galių.

Juk, šiaip ar taip, jis – savo tėvo sūnus.

Prie Medogo namų jie pamatė daugybę policijos automobilių. Tamsoje mirkčiojantys švyturėliai apšvietė visą gatvę. Kiemas buvo apjuostas geltona juosta, pastatytos ir policijos užtvaros, kad žmonės netrukdytų pareigūnams tirti įvykio.

Išlipęs iš visureigio Kalebas tyliai švilptelėjo.

– Gal dar kam atsibodo žiūrėti į stovyklaujančius farus?

Nikas nieko neatsakė, bet Kalebo patyčiai pritarė.

– Sime, gal galėtum likti automobilyje ir prižiūrėti mano mamą?

– Žinoma.

Visiems išsirikiavus prie policijos užtvaros, priėjo Tabita. Jos veidas buvo paniuręs. Mergina apkabino Medogą.

– Labai apgailestauju, mažuli.

– Kur Erikas? – paklausė vaikinas.

– Jis namie, kartu su tavo tėčiu.

Tabita paleido Medogą iš glėbio.

Buba pažvelgė į merginą.

– Kas čia atsitiko?

Toji pasikasė galvą dairydamasi į policininkus, kurie apklausinėjo liudytojus.

– Name vyko išties įnirtingos kautynės. Medogo kambarys nusiaubtas, o virtuvėje pilna kraujo. Policija mano, kad kažkas įsibrovė į namus ir nužudė mamą ir Janą. Pareigūnai iškvietė šunis ieškoti lavonų.

Išgirdęs šiuos žodžius Nikas krūptelėjo ir pajuto, kaip jį užplūsta užuojauta ir skausmas. Netgi atrodė, kad tuoj apsivems.

– Kaip laikosi Erikas? – paklausė Buba.

– Jis labai sutrikęs, – atsidususi atsakė Tabita. – Vis kartoja, kad turėjo likti namie ir juos apginti. – Mergina vėl atsiduso. – O kaip Medogas?

Markas palingavo galvą.

– Jis visą laiką tyli. Tai mane neramina. Kaip ir Erikas, jis vis tvirtina, esą jei nebūtų sukūręs žaidimo, nieko panašaus nebūtų atsitikę.

Niko ir Kalebo žvilgsniai susitiko.

– Ar tu irgi, kaip ir aš, nesmagiai jautiesi dėl jų? – paklausė Nikas.

Kalebas linktelėjo.

– Tik negaliu suprasti vieno dalyko: iš kur atsiranda tie gyvi zombiai? Jei Medogas turėjo tik vieną žaidimo egzempliorių… Iš jo negalėjo atsirasti visi zombiai.

Nikas pasikasė sprandą.

– Kaip sakė Buba, kažkas nusikopijavo žaidimą.

– Taip, bet ar tau neatrodo, kad zombiai plinta truputį per greitai?

– Ką nori tuo pasakyti?

Kalebas prisimerkęs pažvelgė į farus.

– Manau, yra kažin kokia kita priežastis. Kažkas čia ne taip.

Nikas keistai nužvelgė bičiulį.

– Ar turi galvoje negyvus zombius, kurie neseniai mėgino mus suėsti?

– Kaip tik juos, Nikai. Dėl to kalta ne tik klaidinga žaidimo programa. Manau, čia įsipainiojusi pikta jėga. Galinga jėga.

Nikas jau norėjo pasišaipyti iš kvailoko Kalebo tono ir žodžių, bet apsigalvojo. Tebemanė, kad Kalebui ne viskas gerai su galva, tačiau šįkart, Dieve apsaugok, bičiulis galbūt teisus.

Įvyko kažkas siaubinga. Tą jautė netgi Nikas.

Trokšdamas padėti Medogui ir Erikui, jis nužvelgė minią žioplių, atėjusių paspoksoti, kas čia vyksta. Niko žvilgsnis užkliuvo už nuošaliau stovinčio aukšto vyriškio, vilkinčio juodais drabužiais.

Nikas iškart jį atpažino ir pajuto, tarsi kas kumščiu būtų smogęs į gerklę.

Ambrozijus.

Mirkčiojančios policijos automobilių švyturėlių šviesos apšvietė grėsmingą Ambrozijaus veidą, mesdamos šešėlį ant jo skruostų, todėl vyriškio akys atrodė nežmogiškos. O aš maniau, kad tėčio išvaizda grėsminga…

Adarijanas nė iš tolo neprilygo Ambrozijui.

Vos tik apie tai pagalvojus, Nikui dingtelėjo, kad dėl visko gali būti kaltas Ambrozijus. Norėdamas išsiaiškinti, vaikinas patraukė link jo.

Ambrozijus atsigręžė, ir jųdviejų žvilgsniai susitiko. Vaikinas galėjo prisiekti, kad tą akimirką Ambrozijaus akys tamsoje suspindo kruvinai raudonai. Regėjosi, kad Ambrozijus spokso į jį taip, tarsi norėtų nužudyti, bet netrukus…

Ambrozijus išnyko.

Nikas sustojo ir ėmė dairytis po kiemą. Regis, niekas nepastebėjo vyro, kuris ką tik čia buvo.

– Kas vyksta, po galais?

– Kas yra? – priėjęs paklausė Kalebas.

– Ar matei?..

Ką Nikas galėjo pasakyti? Ar matei mano išprotėjusį dėdę Džeisoną Šamaną? Gal tai jis nužudė mano draugo mamą ir brolį?

– Ką mačiau?

Nikas papurtė galvą.

– Nesvarbu. Tikriausiai tai buvo šešėlis.

Kalebas susiraukęs pažvelgė į bičiulį.

– Ar tau nieko neatsitiko? Atrodai išblyškęs.

Nikas sutriko. Staiga jį apėmė keistas svaigulys. Garbės žodis, tuoj apsivems, Ir tada ant peties pajuto švelnią ranką. Atsigręžęs išvydo Nekodą. Blyškus merginos veidas atrodė žavingai, ir Nikas labai apsidžiaugė.

– Ką čia veiki, Nikai?

Jis dar niekada nesijautė toks laimingas, išvydęs kitą žmogų. Nespėjęs suvokti, ką daro, apsigręžė ir apkabino Nekodą.

Nuo netikėto prisilietimo mergina sutriko. Dar niekas nėra jos šitaip apkabinęs, niekas nėra sveikinęsis taip džiugiai. Keistų emocijų banga nuvilnijo visu merginos kūnu.

Kas tai?

Tai buvo ne vien emocijos – Nekoda jautė ir Niko ranką, apglėbusią ją per liemenį. Jo alsavimą sau ant skruosto ir malonų plaukų kvapą. Nekodos kūnas ėmė gausti, jai kilo beprotiškas noras suleisti pirštus į švelnius Niko plaukus, jos nugara perbėgo šiurpuliukai.

– Nikai!

Jausdamas raminamą Nekodos kūno šilumą Nikas nepajėgė ištarti nė žodžio. Keista, šioje naktinėje sumaištyje mergina veikė jį tarsi žaibolaidis.

– Labai atsiprašau, – sušnibždėjo jis, paleido Nekodą iš glėbio ir atsitraukė. – Nenorėjau tavęs užpulti. Tiesiog ši naktis tokia siaubinga, ir aš apsidžiaugiau išvydęs draugingą veidą.

Nikas delnu palietė Nekodai skruostą. Mergina suvirpėjo. Jis – mano priešas. Būtybė, kurią Nekoda prisiekė nužudyti. Bet žvelgdama į žydras akis ji matė ne pabaisą, o šaunų vaikinuką.

Nekoda matė… Ir tai ją išgąsdino.

Nesileisk jo apžavima. Tai netikra. Taip veikia jo galios. Jis – blogas iki pat sielos gelmių.

Tačiau neįveikiamas potraukis Nikui, regis, sklido ne iš vaikino, o iš pačios Nekodos, tarsi kažin kas jos viduje trokštų būti arčiau Niko.

Nepaprastai keista.

Nepajėgdama to ištverti Nekoda nustūmė Niko ranką nuo veido ir kiek pasitraukė į šalį, kad galėtų aiškiau mąstyti.

– Neatsakei į mano klausimą.

Nikas ranka mostelėjo per petį namo pusėn.

– Mes parvežėme Medogą namo. O tu? Ką tu čia veiki?

– Aš gyvenu netoliese, – pamelavo Nekoda.

Iš tiesų ją čionai iškvietė galinga magijos banga. Niko galios augo lyg nuo steroidų. Nekoda net galėtų tvirtinti, kad vaikinas tapo labai galingas, bet kita vertus, tebėra silpnas.

Vis dar žmogus.

O tas kažkas, ką jautė Nekoda, buvo subrendęs ir pasirengęs žudyti.

– Pamačiau, kaip atvyko policija tirti įvykio, – aiškino ji.

– Tau nereikėjo čionai eiti. Tai pavojinga.

Nekoda susiraukusi pažvelgė į jį.

– Ką turi galvoje?

Dirstelėjęs per petį Nikas pamatė, kad į juos keistai žiūri Kalebas.

– Čia dedasi keisti dalykai… – Tik neminėk zombių, mulki. Ji pagalvos, kad esi pamišęs. – Tiesiog negeras laikas. Mėnulio pilnatis ir panašiai. Verčiau eik namo, ten saugiau.

– Ar tu… – Nekoda prisimerkė, tarsi ieškotų tinkamo žodžio. – Mėgini mane apsaugoti?

Ak, tas gerai pažįstamas tonas. Pokalbis krypsta pavojinga linkme.

– Nesu vyras šovinistas. Žinau, moterys moka pačios pasirūpinti savimi taip pat sėkmingai kaip ir vyrai, bet yra dalykų… Esu tikras, tėvai nerimauja dėl tavęs ir…

– Tu mėgini mane apsaugoti? – Nekoda plačiai nusišypsojo ir pajuto, kaip kažkas suspurda po širdimi. – Esi labai mielas. – Ir mergina ne skėlė jam antausį, o pabučiavo į skruostą.

Pajutęs jos lūpas Nikas iškaito. Dabar jis jautėsi atsidūręs pavojuje.

Pirmą kartą gyvenime vaikinas nesupyko, kad jį pavadino mielu. Ypač kai po to jį dar ir pabučiavo. Žinoma, bučinys į lūpas būtų kur kas geriau, bet jei Nekoda neskaldo antausių ir nesisvaido užgauliais žodžiais, Nikas nesiginčys dėl to, į kurią vietą reikėtų bučiuoti.

Kai Nekoda atsitraukė, jos akys žaižaravo blausioje šviesoje.

– Ačiū, kad rūpiniesi.

– Nėra už ką.

Kvailys. Pasakei visišką nesąmonę.

Tačiau Nekoda, regis, neatkreipė į tai dėmesio.

– Gerai. Keliausiu. O tu žiūrėk, saugokis.

– Tu taip pat.

Kai Nekoda pasišalino, Nikas liko stovėti kaip įbestas ir mėgavosi išlikusiu merginos kvapu. Ji kvepėjo labai moteriškai ir maloniai. Nikas troško tik vieno: palydėti Nekodą iki namų.

Kalebas spragtelėjo pirštais Nikui priešais nosį.

– Vyruti, ji ne tokia, kaip manai.

Nikas atsigręžė į Kalebą.

– Apie ką kalbi?

– Privalai laikytis nuo jos atokiau, Nikai. Patikėk. Merginos neša tik nelaimes.

Teisybė, bet tai vienintelė nelaimė, į kurią Nikas norėtų pasinerti stačia galva ir mėgautis ja, kol nusibos.

Tačiau prisipažinti apie tai Kalebui jis neketino – kad šis nepradėtų elgtis kaip darželinukas ir netaukštų Nekodai, esą Nikas ją įsimylėjo. Oi ne, tokio pažeminimo jis nepakęstų.

– Ji nepavojinga.

– Klysti, – nuoširdžiai paprieštaravo Kalebas. – Privalai manęs paklausyti, vaiki. Toji mergina – tavo mirtis.

– O tu – kvailys, – nusišaipė Nikas.

Tada patraukė prie automobilio, kuriame gulėjo mama.

Tačiau priartėjus prie visureigio galvoje šmėstelėjo netikėtas vaizdas. Tai buvo Nekoda…

Tik ji neatrodė kaip mergina, kurią Nikas pažinojo ir kuri pabučiavo jam į skruostą. Tai buvo visiškai kita būtybė. Su šarvais, šalmu ir skydu ji panėšėjo į senovinį karį.

Ir… Nekoda kardu dūrė tiesiai Nikui į širdį.

15 SKYRIUS

Medogas vienas mėgino aptvarkyti savo kambarį ir verkė supratęs, kokios košės privirė. Taip neturėjo būti. Kodėl jo mėginimas apsiginti sukėlė tiek daug nelaimių? Kodėl?

Jis netyčia sugriovė gyvenimą daugybei žmonių…

Esu visiškai niekam tikęs. Brajanas pateko į kalėjimą… Žuvo keli klasiokai, Skoto ranka sužalota visam laikui, negana to, Medogo mama ir brolis tikriausiai taip pat negyvi – suėsti tų būtybių, kurias sukūrė jis. Man vertėtų pulti po autobuso ratais. Nesu vertas netgi kulkos.

Staiga jis išgirdo kažką šnibždant.

Iš pradžių pamanė, kad tai policininkai vėl šnibždasi su tėčiu už durų. Tačiau tai buvo ne jie.

Regis, šnibždesys skambėjo ausyse – sklido tarsi iš jo paties smegenų.

Medogas pakėlė galvą mėgindamas aptikti šaltinį, skleidžiantį šį garsą, bet nieko nepamatė, išskyrus pro užtrauktų naktinių užuolaidų plyšį blykčiojančias policijos automobilių švyturėlių šviesas.

– Medogai…

Vaikiną apėmė panika. Tai buvo mamos balsas. Neabejotinai.

– Mama?

Bet niekas neatsakė.

Puiku. Man prasidėjo haliucinacijos. Dabar netekau ir proto.

Už Medogo miegamojo lango pakibo lengvas miglos debesėlis. Jis smuktelėjo žemyn, paskui susisuko į ploną sruogelę ir ši prasiskverbė pro palangę. Tarsi vaiduokliškas vikšras sruogelė iš lėto praplaukė pro rašomąjį stalą ir susisuko į kamuoliuką. Sukdamasis ir šokinėdamas kamuoliukas sukietėjo ir pavirto bjauria sene; ji bedė pirštu į Medogą.

– Tu žudai savo motiną ir brolį.

Greta miniatiūrinės šmėklos išdygo klykiančių mamos ir Jano vaizdas.

Medogas delnais užsidengė ausis.

– Nutilk! Neskriausk jų!

Mamos ir brolio vaizdas išnyko, o senė prisiartino prie Medogo.

– Ar nori juos išgelbėti?

Koks kvailas klausimas!

– Žinoma.

– Tada privalai atvykti pas mane.

Vaikinas sutriko.

– Tu atsiradai mano kambaryje. Aš jau esu su tavimi.

Gal ji visai kvaila?

– Ne čia, silpnaproti. Noriu, kad būtum su manimi.

Ką daryti? Mėginti atspėti, kur ji slapstosi Naujojo Orleano apylinkėse?

– Kur tu būni?

– Šventojo Luiso kapinėse.

Taip, žinoma. Medogui dar tiek nepasimaišė protas, kad manytų, jog susigrąžinti mamą bus paprasta. Jeigu nuvyks į kapines, neturės jokio pranašumo, o senė su juo ir su mama galės daryti ką tik panorėjusi.

Netgi ir su Janu.

– Jei taip pasielgsiu, tu mane nužudysi.

Senė nusikvatojo.

– Jei manęs nepaklausysi, nužudysiu juos.

Medogas norėjo trenkti delnu per stalą ir sutraiškyti senę tarsi tarakoną, bet žinojo, kad taip pasielgęs tik susižalotų. Senė netikra. Tai tik bekūnė šmėkla.

– Kodėl taip su manimi elgiesi?

– Todėl, kad lendi ten, kur nederėtų. Negi nežinojai, kad kišant nagus prie žmogaus valios atsitinka siaubingų dalykų?

– Neketinau nieko nuskriausti. Tik norėjau, kad mane paliktų ramybėje.

Senė gūžtelėjo pečiais.

– Ketinimai nieko nereiškia. Mus visus vertina pagal rezultatą. O kai šoki su velniu, retai pasitaiko proga pačiam pasirinkti muziką.

– Ką tai reiškia?

– Tai reiškia, kad jiems gyventi liko neilgai, ir juo ilgiau tu delsi, juo labiau tikėtina, kad jie žus.

– Neskriausk jų. Ateinu.

– Patariu atvykti vienam, mon petit21, ir atsinešk zombių žaidimo programą, kitaip… tau liko trisdešimt minučių.

Senė išnyko.

Praskleidęs naktines užuolaidas Medogas išvydo kiemą, pilną prigužėjusį policininkų, ir prikando lūpą. Kaip patekti į kapines nepastebėtam ir nesekamam?

Per duotą laiką jis niekaip nespės nueiti tenai pėsčias.

Ką daryti?

Išprakaitavęs vaikinukas nusileido galiniais laiptais, vedančiais į virtuvę. Išvydęs brolį, Bubą, Marką, Niką bei Simę, apstulbo.

– Marką palieku čia, – Erikui aiškino Buba. – Jis galės padėti, kol Čerizę ir Niką nuvešiu į Kirijano namus. Tada grįšiu.

Erikas linktelėjo.

– Tik būk atsargus.

– Būtinai.

Draugai buvo nusigręžę, ir Medogas išsmuko pro galines duris, tada nėrė į šešėlį prie pašiūrės, kurioje tėtis laikė vejapjovę. Čia buvo ir senas Eriko motoroleris „Honda“. Medogas vadino jį pimpiamobiliu, o dabar teks juo važiuoti.

Dieve, kaip siaubinga.

Tačiau kad išgelbėtų mamai gyvybę, Medogas buvo pasiryžęs viskam, net jeigu būtų apšauktas mulkiu. Atsargiai, kad neatkreiptų į save dėmesio, jis tyliai atidarė medinės pašiūrės duris ir įsmuko vidun. Kuo tyliau priėjo prie motorolerio ir nusuko bako kamštį. Kaip ir įtarė, bake kuro nebuvo.

Po velnių. Erikai, ar gali bent ką nors atlikti gerai?

Nieko baisaus. Tavo intelekto koeficientas 160. Ką nors sugalvosi. Medogas prisivertė nurimti. Ieškant išeities ir besidairant tamsioje patalpoje, netikėtai į galvą šovė viena mintis.

Jis čiupo žirkles gyvatvorei kirpti, nukirpo žarnos gabalą ir iš motorinės vejapjovės prileido kuro į motorolerį.

Pripildęs baką čiupo ant sienos kabančius raktelius ir voratinkliais apraizgytą šalmą, tada išstūmė motorolerį laukan. Su kiekvienu žingsniu vaikino širdis dunksėjo kaip pašėlusi. Jį gali sučiupti bet kurią akimirką.

Tačiau, laimė, niekas jo nepamatė. Policininkai nuiminėjo pirštų atspaudus, apklausė žmones ar stoviniavo ir šnekučiavosi, tad nepastebėjo vaikinuko, per galinį kiemą stumiančio ryškiai raudoną motorolerį.

Tiesą sakant, dėl to Medogas sunerimo. Kodėl patyrę ekspertai tokie nepastabūs? Jei Medogui dabar tai nebūtų buvę paranku, jis tikrai būtų išsigandęs. Vėliau, kai tą prisimins, jį apims siaubas. Tačiau dabar galvojo tik apie mamą ir brolį.

Atsidūręs už kvartalo, Medogas lengviau atsikvėpė ir užvedė motorolerį. Suriaumojęs šis atgijo ir pajudėjo gatve tokiu greičiu, kokio galėtų pavydėti tik surūdijęs tanklaivis, bet vis tiek važiuoti motoroleriu buvo greičiau nei eiti pėsčiomis.

Medogas laiku spės į kapines.

– Atvažiuoju, mama.

Medogas neleis, kad jai ir netgi broliui kas nors atsitiktų. Gal Janas ir varo iš proto, bet Medogas – vyresnysis brolis, tad privalo apginti Janą.

Net ir nuo ėdančių smegenis zombių.

Nikas pajuto kutenimą nugaroje, nuo kurio pasišiaušė plaukeliai ant sprando, ir stabtelėjo.

Kažkas…

Mintyse jis išvydo pakvaišusiai atrodantį Medogą, vogčiomis sprunkantį iš namų raudonu motoroleriu, ant galvos užsimaukšlinusį šalmą su užrašu „Galingieji reindžeriai“. Nikas nenutuokė, kaip galvoje atsirado šis vaizdas, bet jis buvo toks pat aiškus kaip ir greta stovintis Buba.

– Manau, Medogas krečia kažkokią kvailystę.

– Nejau jis kada elgėsi kitaip? – nusišaipė Buba.

– Policija! Sustokite!

Nikas pažvelgė į tą pusę ir išvydo du pareigūnus. Jie stovėjo atkišę pistoletus. Pamačius, kas prikaustė policininkų dėmesį, vaikinui atvipo žandikaulis.

Tai buvo ne Medogas.

Tai buvo zombiai.

Nikas nusikeikė.

Policininkai ėmė šaudyti tik tada, kai pirmas zombis prisiartino prie pareigūno ir jam į galvą suleido sukirmijusius dantis.

Nikas sulaikė kvapą. Prie jų artinosi dar daugiau zombių.

– O Dieve…

Tai buvo prikeltų iš mirusių armija, žygiuojanti tiesiai į juos tarsi šlykščių hienų būrys. Kodėl zombiai neklupinėja kaip Romero filme?

Ne, juos turi užpulti superzombiai. Palikite tai man.

– Štai, renkasi šio kvartalo gyventojai, – nusišaipė Kalebas.

Nikas pasipiktinęs jį stumtelėjo.

– Markai! – sušuko Buba, bėgdamas prie namo, bet buvo jau per vėlu.

Iš galinio kiemo atplūdo dar daugiau zombių ir visi sugužėjo į namą. Ten jau buvo pilna kitų. Namą visiškai užėmė priešai, iš jo išbėgę žmonės irgi patekdavo zombiams į nagus.

Nikas sugriebė Bubą už rankos, kad šis nelėktų paskui Marką.

– Privalome dingti iš čia.

– Nesijaudink, – akmeniniu veidu atšovė Buba. – Aš irgi mačiau tą filmą. Jei bandysiu išgelbėti draugą, mane suris zombiai. Markas gudrus. Jis sugebės pasprukti. Aš tuo tikiu.

Simė išsiropštė iš visureigio.

– Jį išvaduos Simė. Jūs pasitraukite į saugią vietą, o aš pasirūpinsiu tais šlykščiais zombiais.

Iš savo karsto formos rankinės ji išsitraukė buteliuką su kepsnių padažu.

Nikas abejojo, ar jai pavyks.

– Sime…

Tačiau Simė, laikydama rankoje padažą ir šūkaudama iš pasitenkinimo, jau buvo vidury kiemo.

Buba įgrūdo Niką į automobilį.

– Ranka! Atsargiai, ranka! – suriko Nikas pajutęs, kaip skausmas nutvilko visą kūną.

Kalebas irgi įsiropštė į automobilį ir atsisėdo greta Niko, tada įlipo Buba, užvedė variklį ir išriedėjo į gatvę. Nelėtindamas greičio jis ėmė traiškyti zombius.

Urgzdami ir švokšdami zombiai mėgino sulaikyti visureigį ir nutverti jo keleivius, tačiau Buba sukiodamas automobilį ištaškė juos į šalis.

Nikas susigūžė pamatęs, kaip vienas zombis galva trenkėsi į medį ir ištiško tarsi margaspalvis vabalas, atsimušęs į priekinį stiklą.

– Kiek čia tų zombių?

Staigiai pasukęs vairą Buba partrenkė dar vieną – Nikas vylėsi, kad tai buvo zombis, o ne koks niekuo dėtas praeivis.

– Nepamiršk, kad per tris šimtus metų Naujajame Orleane susikaupė nemažai mirusiųjų. Mudu su Marku sunaikinome kelias dešimtis zombių… Bet jų vis tiek liko daugybė.

Nikas rūsčiai pažvelgė į Bubą.

– Kaip vienas bokoras gali prikelti šitiek daug zombių? Juk jis čiulpia iš jų syvus ar dar kažką.

Buba palingavo galvą.

– Taip, syvus ir kraują, jei zombiai nėra sudarę pakto su kažkuo, daug galingesniu už bokorą.

– Pavyzdžiui, su dievu? – paklausė Kalebas.

Buba linktelėjo.

– Taip. Su kažkuo, panašiu į dievą.

Nikas sušvokštė pajutęs, kaip skausmas perveria galvą. Jis buvo toks aštrus, kad net kraujas pradėjo tekėti iš nosies.

Buba atsigręžė.

– Kas tau?

Negalėdamas suprasti, kas yra, vaikinas pirštais užspaudė nosį.

– Mane pykina. Labai.

– Tik pamėgink privemti ant mano galinės sėdynės. Priversiu tave išlaižyti. Prisiekiu. Aš vis dar moku pinigus už šį daiktą, o iš apmušalų pašalinti vėmalų dvoką nėra paprasta.

Tačiau Niką pykino kitaip nei įprastai. Galva svaigo nuo vaizdų, kurių jis nepajėgė suprasti. Jis matė ugnį ir jautė, kaip tvenkiasi neįtikėtinas pyktis.

Tarsi šis pyktis kiltų jame ir kartu ne jame.

Buba dirstelėjo į Kalebą.

– Tikiuosi, jis nevirsta zombiu?

– Ne, – susiraukdamas atsakė Kalebas. – Bet pradeda žaliuoti. Gal turi maišelį ar ką panašaus, jeigu jį suriestų?

Nikas nekreipė į juos dėmesio.

– Privalome išleisti mamą ir rasti Medogą.

– Ką? – vienu balsu šūktelėjo Buba ir Kalebas.

Nikas pamatė, kaip Buba spokso į jį pro galinio vaizdo veidrodėlį.

– Tuoj atsitiks kažkas negero.

– Vaikeli, jei kartais tai praslydo tau pro toookias pastabias akis, priminsiu: šiandien be paliovos vyksta negeri dalykai.

Kalebas atsigręžė.

– Gal vertėtų pirmiau rasti Medogą?

– Ne, – paprieštaravo Nikas, pažvelgęs į mamą. Atsipeikėjusi ji bus įsiutusi labiau nei visas širšių lizdas, prilipęs prie namo. – Pirmiausia pasirūpinkime mama – ji man svarbiausia. Turiu įsitikinti, kad ji saugi.

– O kas tada? – paklausė Kalebas.

– Tada išspardysime zombiui suuu…bi…nę.

21 Pranc. mažyli.

16 SKYRIUS

Atrėmęs galvą į lango stiklą Nikas stebėjo pro šalį bėgantį kelią ir iš visų jėgų stengėsi nuslopinti pykinimą. Kas jam atsitiko?

– Tu man priešiniesi. Nustok, ir pykinimas praeis.

Nikas apsidairė, ar kas nors automobilyje neišgirdo jo galvoje nuskambėjusio balso. Mama vis dar buvo be sąmonės. Buba klausėsi radijo, o Medogas po nosimi niūniavo kartu su grupe „Geležinis žmogus“.

Nikas pažvelgė į Kalebą ir, tarsi būtų pajėgęs regėti pro Kalebo odą, pamatė, kad draugas keičiasi tiesiog akyse. Kalebas – ne žmogus. Jis…

– Deva. Viduriniosios klasės demonas. Blogas, bet ne iš prigimties. Devos senovėje buvo kariai. Senovinių dievų sergėtojai arba pasiuntiniai. Kalbant apie Kalebą, jis buvo grėsmingas generolas, ir dabar pajėgiąs sušaukti demonų legionus ir jiems vadovauti. Žinok, Nikai, ne visi demonai blogi. Kaip ir žmonės, jie – sudėtinga gyvybės forma, skirtingos asmenybės su savomis keistybėmis. Apimti įvairių emocijų vieni demonai būna pikti, kiti geri. Kalebas yra tavo sergėtojas. Jis netgi pasirengęs žūti, kad tave apsaugotų. Tad prieš vertindamas jį kaip rūšį, kuri negali pasikeisti, lygiai kaip ir tu, žinok: Kalebas nuolat buvo tylus tavo asmens sargybinis, likdavęs šešėlyje, jei nereikėdavo tavęs apsaugoti. Nejau manai, kad jam patiko lankyti mokyklą drauge su tavimi ir kitais mokiniais, nors to ir neprivalėjo?

Nikas išvydo Kalebą su sparnais, ilgais liepsnojančiais oranžiniais plaukais, vadovaujantį tūkstančiui demonų ir vedantį juos į kovą. Jo veido oda buvo tamsiai rausva, geltonos akys panašios į žalčio, o kovėsi su titano jėga.

Nikas papurtė galvą. Aš kraustausi iš proto.

– Ne, tik pradedi suvokti, kas esi iš tiesų, ir tave supančius dalykus, kurie buvo slepiami – kaip tau ir žadėjau.

– Kas tu? – tyliai paklausė Nikas.

– Ambrozijus… Aš taip pat esu čia, kad tave apsaugočiau. Klausyk manęs, Nikai, ir aš tave išmokysiu visko, ko reikia kaunantis su tave puolančiomis būtybėmis. Jei neišmoksi jų pamatyti ir joms pasipriešinti, šios būtybės sugriaus tavo gyvenimą.

Nikas susiraukė.

– Nesuprantu. Mačiau tave prie Medogo namų. Kodėl nuo manęs pabėgai?

– Aš nebėgau nuo tavęs. Norėjau išgelbėti tavo draugą, kol jo nesužalojo išdvasos. Tačiau jis, kaip ir tu, manęs nepaklausė.

– Taip, žinoma. Tik kažin kodėl aš tuo netikiu.

– Tai tiesa, Nikai. Ar pameni tą mažą mergytę šalutinėje gatvelėje? Kuri tave užpuolė?

Kaipgi. Nikas negreitai pamirš šį susidūrimą.

Antra vertus, jam kažkas buvo padaryta, nes Nikas buvo tai pamiršęs. Tačiau dabar prisiminė net menkiausias smulkmenas.

Kuo ji, po velnių, dėta?

– Jau sakiau, kad juos vadina išdvasomis. Jie iššliaužė iš savo skylės ir šįkart pagrobė tavo draugą Medogą ir jo šeimos narius. Išdvasos nori Medogo sukurtą žaidimą panaudoti gyviesiems valdyti – nes gyvieji turi sielą ir laisvą valią, gyvi zombiai yra atsparūs mūsų apžavams ir manipuliavimo galioms. Kitaip nei mirusiųjų, gyvų zombių mes nepajėgiame valdyti. Jei išdvasoms pavyktų gauti Medogo žaidimą, jie galėtų valdyti ir tave, taip pat sukurti gyvų zombių armiją, kuri užpultų pasaulį.

– Kodėl mane? Nesuprantu, kodėl visa tai vyksta ir kodėl jie nori valdyti mane? Aš netgi negaliu savarankiškai pereiti per kambarį nenubaustas namų areštu.

– Nikai, tu esi raktas į nuožmiausią, didžiausią galią, kokia tik buvo kada nors sukurta. Mūšiai siekiant tave užvaldyti tau paliks randus, apie kuriuos sužinosi, kai bus per vėlu. Jei manęs klausysi, aš tave išgelbėsiu.

– Aš – raktas? Vyruti, tu tikrai painioji mane su nežinia kuo kitu.

– Ne, nepainioju. Geriau nei bet kas kitas žinau, koks tu galingas ir ką gali padaryti. Beje, tu pats jauti šias galias, slypinčias giliai viduje, bet visą gyvenimą jas neigi sakydamas, kad tai Meniaros, arba šešto pojūčio, įtaka. Tačiau šios galios – tai ne paslėptas pojūtis. Jos – tavo prigimtinė teisė, ir tu privalai jas pripažinti, kitaip prarasi viską, kas tau svarbu.

– O jei aš nepatikėsiu šiomis nesąmonėmis?

Galvoje šmėstelėjo vaizdas – tamsi, grėsminga skylė. Nikas pamatė save ateityje, labai panašų į Ambrozijų. Vienišą. Nusiminusį.

Besikankinantį.

Svarbiausia, Nikas buvo ne žmogus. Ir atrodė žiaurus.

– Jei priešams pavyks tave paversti blogu, jiems bus atlyginta, o tu – sužlugdytas. Ir visi tavo mylimi žmonės už tai atkentės. Visi.

Nikas papurtė galvą stengdamasis išsklaidyti šiurpius vaizdus. Jį apėmė siaubas pagalvojus, kad taps tokiu pat siaubūnu kaip tėvas. Kad taps būtybe, kurią ką tik matė.

– Nenoriu tapti blogu.

– Vien žodžių nepakanka. Tai nėra paprasta.

– Žinoma, paprasta. Mama nuolatos man kartoja: mes patys nusprendžiame, kas gerai ir kas blogai. Kokie mes esame, visiškai priklauso nuo mūsų pačių.

– Mūsų sprendimus kartais nulemia dalykai, kurių patys negalime kontroliuoti. Pavyzdžiui, tavo motina. Tu žinai, kad šokti jai nepatinka, bet kiekvieną vakarą ji ateina į darbą laiku, dažnai dirba dvi pamainas, kad uždirbtų daugiau pinigų. Tau. Be to, tavęs dar niekas neišdavė, Nikai. Tu nežinai, kas yra išdavystė. Kaip ji tave veikia. Kokius negyjančius randus palieka.

– Netiesa. Mane išdavė Alanas, Maikas ir Tairis.

– Ir dabar tu trokšti jų kraujo.

– Aš noriu jame maudytis.

– Kaip tik apie tai aš ir kalbu. Tave gundo blogis. Piktavališka galia, tekanti tavo gyslomis, gundo pasukti klastos keliu, kuriame prarasi viską, ką brangini. Kol nevėlu, privalai atsikratyti šio pykčio. Kerštas visada atsigręžia į mus pačius ir graužia tol, kol lieka tik tuščia skylė, kurios niekas negali užpildyti.

Nikas pasišiaušė prisiminęs tą vakarą – spindesį Alano akyse, kai draugas nuspaudė šautuvo gaiduką. Jie į mane šovė!

– Ir už tai jiems bus atlyginta, bet ne tavo ranka. Patikėk. Karma jiems yra parengusi savo planus, ir tai, ką ji sumanė, yra kur kas skaudžiau, nei tu gali įsivaizduoti.

– Nieko apie tai nežinau. Šis kerštas yra tik mano vaizduotėje. Ir jo išsižadėti nėra paprasta.

Ambrozijus nusijuokė vaikinui į ausį.

– Patikėk, aš žinau.

Staiga Nikas išvydo Ambrozijų automobilyje greta savęs. Jis, visas permatomas, išniro šalia mamos, kitoje pusėje, ir sėdėjo atsirėmęs į automobilio dureles, tarsi būtų dar vienas keleivis.

Kai Ambrozijus palietė mamai skruostą, jo akis užtemdė baisi kančia. Vyro veide buvo tiek daug sielvarto, o prisilietimas toks švelnus, kad Nikui suspaudė širdį. Ambrozijus lietė mamą taip, tarsi ji būtų šmėkla, persekiojusi jį daugelį šimtmečių.

Svarbiausia, Ambrozijus lietė mamą taip, tarsi ji būtų jam labai brangi. Žmogus, kurio Ambrozijus nebesitikėjo pamatyti. Braukiant ranka mamai per plaukus Ambrozijaus lūpos suvirpėjo.

– Tu ją myli, – Ambrozijui mintyse pasakė Nikas.

Ambrozijus linktelėjo, tada pažvelgė Nikui į akis, kad vaikinas pamatytų jose spindintį nuoširdumą.

– Padaryčiau viską, kad tik ji būtų saugi ir kad tu neišklystum iš tiesaus kelio.

Pagaliau Nikas suprato, kad gali pasikliauti Ambrozijumi. Gilių jausmų neįmanoma suvaidinti. Kiekvienas vyriškio žodis buvo nuoširdus. Nors tai, kad tėvo brolis myli Niko mamą, vaikinui kėlė pasišlykštėjimą, bet patikėjo, jog Ambrozijus nori jiedviem padėti.

Ambrozijaus veido išraiška pribloškė Niką.

– Ar pasitiki manimi, jaunesnysis broli?

– Tikriausiai… taip. Tačiau tik tol, kol manęs neišduosi.

Ambrozijus pasipūtęs išsišiepė.

– Tik ne aš, Nikai. Parduosiu savo sielą ir paaukosiu gyvybę, kad tik sutrukdyčiau tau tapti tuo, kuo esu aš.

Nikas linktelėjo.

– Pasakyk, ką turėčiau žinoti.

– Tau teks išmokti valdyti zombius.

Nikas garsiai nusijuokė. Išgirdęs juoką, Kalebas krūptelėjo ir sunerimęs pažvelgė į vaikiną.

– Atleisk, – atsiprašė Nikas. – Nenorėjau tavęs išgąsdinti.

– Tik jau ne tu gali mane išgąsdinti, – prunkštelėjo Kalebas. – Matyt, tavo galvoje, Gotjė, sukasi linksmos mintys. Bet atmink: kitiems visai nelinksma.

Taip, regis, tik Ambrozijus turi galių įveikti zombius.

Nikas vėl sutelkė dėmesį į Ambrozijų. Jo kūnas, apšviestas kiaurai prasiskverbiančių automobilių prožektorių spindulių, blykčiojo tamsoje.

– Ar Kalebas negali tavęs pajusti?

– Tik jeigu aš leisčiau.

Regis, niekam, išskyrus Niką, Ambrozijus dabar neleido jo matyti ar girdėti.

– Kas tu? – paklausė Ambrozijaus.

– Mudu, – Ambrozijus parodė į Niką ir save, – esame paskutinieji prakeiktosios rasės atstovai. Tai nebūtinai yra blogai, nes mes iš prigimties esame linkę skriausti kitus. Kai jie nusilpsta ir pradeda kankintis, mes staiga užpuolame ir nužudome. Bet viliuosi, kad tavyje yra užtektinai motinos genų, o jie padės išmokti nuslopinti šiuos impulsus ir palikti viską kaip yra. Aš to niekaip nepajėgiau.

Nikas taip pat vylėsi, kad pavyks.

– Nenoriu būti panašus į Adarijaną.

Ambrozijaus akyse vėl suspindo vaiduokliškai raudona šviesa, bet Nikas ir taip žinojo, kad ši būtybė – ne žmogus.

– Jis irgi to nenori. Beje, negalvok, kad jis – paskutinis pašlemėkas. Ilgainiui suprasi jį geriau nei norėtum. O mudu kartu, jei pavyks, apsaugosime tave, kad nepasektum Adarijano pėdomis. Kol kas privalau kuo greičiau išmokyti tave visko, ką žinau pats.

– Kodėl tokia skuba?

Raudonose Ambrozijaus akyse ėmė blykčioti oranžinės liepsnelės.

– Man skirtas laikas baigiasi, ir netrukus man… – Jis nutilo.

– Kas tau bus?

– Man visiškai niekas nerūpės. Nei žmonės, nei reikalai… Net tu.

Ambrozijus paėmė Niką už rankos ir įdėjo į delną puošnų auksinį durklą. Jo rankeną puošė įmantrus raižinys, primenantis pulką ratu skrendančių senovinių paukščių. O skersinėje rankenoje buvo įstatytas kruvinai raudonas rubinas, kuris, regėjosi, skleidė šilumą.

Nikas susiraukė.

– Kas tai?

– Malachijų antspaudas. Šiuo durklu gali nužudyti bet ką. Dievus, demonus, zombius… Kam tik juo dursi, tas kaipmat kris negyvas.

– Kodėl man jį duodi?

– Iš dalies todėl, kad durklas manęs negundytų, o tu galėtum prasibrauti pro zombius, kurie šiąnakt tave užpuls. – Jis paėmė Niką už rankos ir priglaudė berniuko delną prie durklo vidurio. – Užsimerk ir įsivaizduok, kad jis tėra kišeninio peiliuko dydžio.

– Ką?

– Pasikliauk manimi, Nikai.

Nikas pasielgė kaip sakyta, ir vos tik mintyse išvydo šį vaizdą, durklas susitraukė. Aiktelėjęs vaikinas atsimerkė, bet išvydo tik savo smilių.

Ambrozijus padavė tokio pat dydžio ginklo makštis.

– Gali jį visur nešiotis. Kad ginklas padidėtų, tereikia įsivaizduoti, kokio jis turėtų būti dydžio. Jis gali virsti kardu, durklu ar peiliu.

– Tu rimtai?

Ambrozijus linktelėjo.

– Su juo galėsi praeiti net pro saugos įrenginius oro uoste. Šio ginklo neaptiks jokia būtybė ar mašina.

– Kaip tai įmanoma?

Ambrozijaus veidas vėl apniuko.

– Parodysiu ir daugiau dalykų, kurie tau iš pradžių atrodys neįmanomi. Atversiu pasaulį, apie kurį nė nesvajojai. Apgailestauju šitaip elgdamasis. Tačiau tai turi būti padaryta, ir verčiau aš tau parodysiu, nei sužinosi tu pats, kaip kadaise nutiko man.

Ambrozijaus žodžiai ir elgesys bylojo, kad jis su pagyrimu baigė žiaurią gyvenimo mokyklą. Pamačius, kaip vyriškis spokso į snaudžiančią motiną, Nikui parūpo vienas dalykas.

– Kiek tau metų?

Prieš atsakydamas Ambrozijus atsiduso.

– Gyvenu jau kelis šimtus metų.

Apstulbęs vaikinas aiktelėjo. Ambrozijus atrodė ne vyresnis nei dvidešimt ketverių. Ar tikrai įmanoma taip ilgai gyventi?

Antra vertus, Ambrozijus gyvena. Tada galvoje sukirbėjo kitas klausimas, į kurį labai knietėjo gauti atsakymą, nors Nikas nujautė, koks jis bus.

– O kaip mano tėtis? Kiek jam metų? – Dabar Nikas galėjo kirsti lažybų, kad tėčiui taip pat ne trisdešimt keleri, kaip atrodo.

Paėmęs motinos ranką Ambrozijus priglaudė ją sau prie širdies.

– Jis daug vyresnis už mane.

Nikas tai įtarė, bet sužinojęs tiesą pajuto, tarsi kas būtų trenkęs į paširdžius. Vaikinas pamėgino įsivaizduoti, ką jaustų gyvendamas kelis šimtmečius. Turėtų būti labai smagu.

Ir jis būtų labai vienišas.

– Ar aš irgi gyvensiu šitaip ilgai?

– Jei pasiseks. Be to, tikiuosi, tu būsi kur kas laimingesnis nei aš.

– Ką tai reiškia?

– Tai reiškia, kad privalau priversti tave susikaupti. Jei nori išgelbėti Medogą, turi klausyti manęs, kitaip išdvasos suris judu abu tarsi pusryčių pyragėlius.

– Aš klausau.

Kai automobilis sulėtino greitį, Ambrozijus nusikeikė.

– Privažiavome Kirijano namus. Vadinasi, teks atidėti…

Nikas norėjo paklausti, ką atidėti, bet pažvelgęs pro langą iškart susivokė. Prie namo stovėjo būrelis žmonių. Vyrų ir moterų. Pusė jų turėjo beisbolo lazdas ir baslius. Įdomūs ginklai. Ką dar jie turi, ko Nikas nemato?

Vaikinas pažvelgė į Kalebą.

– Ar man tik taip atrodo, ar čia iš tiesų susirinko pusė mūsų klasės?

– Taip, manau, čia klasės susitikimas arba, kadangi tai mūsų klasiokai, kvailių sambūris. Pavadinkime juos kvailiažąsiais. Tai lyg ir žąsinai, tik kvaili.

Buba įsuko į prievažą; čia stovintis Tedas komandavo susirinkusiems klasiokams.

Kai Nikas išlipo iš automobilio, greta išdygo ir Ambrozijus.

Tedas buvo atsukęs jiems nugarą, kalbėjosi su grupele klasiokų, tarp kurių buvo Kailas ir Aleksas Peltjė, Stounas, Keisis, bet, keista, nesimatė Brinos.

– Kadangi šiąnakt mieste yra tik keturi Tamsos medžiotojai, jie iš visų jėgų kaunasi su deimonais, kurie, naudodamiesi zombių sukelta sumaištimi, išlindo pasimaitinti, o dėl mirčių kaltę suvers zombiams.

Nikas susiraukęs pažvelgė į Kalebą. Buba tuo metu įlindo į automobilio galą, kad iškeltų Niko motiną.

– Kas yra deimonai? – Ambrozijaus paklausė Nikas.

– Ar tikrai nori žinoti?

– Apšviesk mane.

Ambrozijaus akys keistai suspindo.

– Sielą siurbiantys vampyrai. Nors jie ir išsiurbia žmonių kraują, bet juo neminta. Jie geria kraują tik tam, kad nužudytų, o kai žmogus miršta ir siela palieka kūną, jie įsiurbia ją ir gyvena maitindamiesi sielos ekstraktu.

Apstulbęs Nikas žengė atatupstas.

– Tu mane mulkini.

Ambrozijus papurtė galvą.

– Ne, ir netrukus pats susipažinsi su keliais deimonais.

– Man nepatinka tavo tonas, Ambrozijau.

Svarbiausia, Nikui nepatiko tai, ką Ambrozijus pasakė.

– Tau dar labiau nepatiks, kai vieną gražią dieną susipažinsi su deimonu, vardu Straikeris. Tačiau tai jau kita istorija… – Ambrozijus smakru parodė į Tedą. – Antra vertus, būtų gerai, kad jis taptų tavo draugu. Su juo linksma.

Nikas susiraukęs klausėsi Tedo kalbos, o Buba tuo metu nunešė į namus Niko mamą.

– Kadangi Tamsos medžiotojai užsiėmę, Erikui reikia mūsų pagalbos. Tiems, kurie negirdėjote ir spėliojate, kodėl buvote pašaukti, paaiškinsiu: dingo Eriko mama ir brolis. Manome, kad juos pagrobė bokoras. Erikas nežino, kur jie. – Tedo žvilgsnis nukrypo į Stouną ir Peltjė. – Vyručiai, reikia, kad padėtumėte juos rasti.

– Jis nesugebės rasti, – rodydamas į Peltjė nusišaipė Stounas.

Aleksas norėjo pulti Stouną, bet Kailas jį sulaikė.

– Nežudyk vilkolakių, Aleksai. Jų skonis – kaip sudžiūvusių viščiukų.

Stounas įsiutęs įsitempė.

– Kas čia kalba apie viščiukus?

– Cyp, cyp, – nusišaipė Aleksas. – Jei snapas atitinka…

Stounas puolė Aleksą, bet keli vaikinai jį sulaikė.

Tedas suurzgė.

– Nurimkite, medžiotojai-vilkolakiai. Dabar ne metas niekams. Jūs mums reikalingi.

Nikas susiraukė. Ir vėl tas žodis. Kad ir ką sakė Tedas, vargu ar tai žaidėjų terminas.

Atsigręžęs Raselas pamatė Niką ir Kalebą.

– Ir kur čia pasauliečiai?

– Mes – ne pasauliečiai, mulki, – tyčiodamasis atšovė Kalebas. – Čia būti mudu turime didesnę teisę nei bet kuris iš jūsų.

– Esi ne savo rogėse, Melfai, – nusišaipė iš jo Stounas.

Kalebas atgniaužė delną ir parodė ugnies kamuolį – lygiai kaip anksčiau Ambrozijus gatvelėje. Kalebas numetė kamuolį Stounui prie kojų, ir kamuolys apšvietė visą vaikinuko kūną.

– Nesipainiok man po kojomis, nevykėli. Aš tau ne senis su kauke, laukiantis, kol jam sutrukdys vaikėzai, kišantys nosį ne į savo reikalus.

Tedas linktelėjo.

– O Gotjė dabar dirba Kirijanui. Anksčiau ar vėliau jis vis tiek sužinos, kas mes iš tiesų esame.

– Ir kas jūs esate? – paklausė Nikas.

Vienas Tedo draugų, šviesiaplaukis ir mėlynakis Karlas Samuelis, žengė į priekį.

– Mes – daugelio kartų skvairai.

– Ir ką tai reiškia? – pasiteiravo Nikas. – Vaikštote pasipūtę, su alavo folijos šarvais ir plastikiniais kardais, ir vaidinate riterius?

Karlas nusijuokė, o Raselas nusišaipė iš Niko neišmanymo ir kilmės.

Nekreipdamas į juodu dėmesio Tedas atsakė į kausimą:

– Mes – žmonės, tarnaujantys deivei Artemidei ir jai padedantys. Esame jos kariai, siekiantys apsaugoti žmoniją nuo tykančio blogio. Šventojo Ričardo mokykla – tai mūsų mokomoji bazė, skirta priklausantiesiems skvairų dinastijai.

– Taip, – pritarė Karlas. – Kaip tik todėl tave sutikome ne itin palankiai. Mums nepatinka pasauliečiai, kurie apie mus nenutuokia. Neįsižeisk.

Neįsižeisti? Dauguma jų su Niku elgėsi kaip tikri pimpiai.

Karlas parodė į Peltjė ir Stouną.

– Jiedu nuolat kaitalioja savo pavidalą. Taip daro dauguma futbolo komandos narių. – Tada jo žvilgsnis nukrypo į Kalebą. – Nežinojome apie tavo galias.

Kalebas gūžtelėjo pečiais.

– Nebuvo reikalo žinoti, o ir atsikėlę rytą nė vienas nebeprisiminsite apie mane.

Stounas prunkštelėjo.

– Tai mūsų neveikia.

– Veikia, mulki, dar ir kaip. Mudu ne kartą esame susidūrę. Tai aš priverčiau galvoti, kad tave buvo pagrobę ateiviai iš kitų planetų.

Nikas nusijuokė.

– Žinojau, kad turi būti kažkokia priežastis, dėl kurios tu man patinki.

Kalebas palinko tarp Niko ir Ambrozijaus ir tyliai tarė:

– Beje, bose… nesi taip gerai užsimaskavęs, kaip manai, be to, girdėjau viską, ką šiam vaikiui sakei automobilyje. – Tada pažvelgė tiesiai į Ambrozijų. – Gražus švarkas, bet man labiau patinka juodas kostiumas, kurį vilkėjai, kai buvome susitikę paskutinį kartą.

Ambrozijus mostelėjo ranka. Regėjosi, kad kažkas nematomas čiumpa Kalebą už gerklės ir ima smaugti.

– Nepiktnaudžiauk savo sėkme, Melfai.

Kai Ambrozijus pasitraukė, Kalebas atsipalaidavo.

– Žinai, Nikai, tu man patinki kur kas labiau nei tas pimpis.

Kažin kodėl Nikas abejojo, jog tai komplimentas.

– Gerai, – ištarė Tedas, vėl reikalaudamas visų dėmesio. – Pasiskirstykime į keturias grupes ir pažiūrėkime, ką pavyks rasti.

Aleksas Peltjė nykščiu parodė į Niką.

– Aš keliausiu su Buba, Niku ir komanda.

– Gerai. Jei kam nors pavyks ką nors aptikti, iškvieskite kitus, ir mes visi veiksime kaip viena grupė. Nenoriu, kad kuris nors demonstruotų didvyriškumą. Šiąnakt mums nevalia žūti.

Kai prie jų priėjo Aleksas, Nikas vis dar nesuprato, kas čia vyksta.

– Kodėl tu pasirinkai mus?

– Man patinka padėti naujokams, be to, dauguma kitų mūsų grupės narių mane nervina. O ir iš Bubos bei Marko visada galima smagiai pasijuokti.

Nikui suspaudė širdį.

– Taip, bet manau, zombiai jau suėdė Marką.

– Ką? – apstulbo Aleksas.

– Taip, – liūdnai patvirtino Kalebas. – Kai buvome prie Medogo namų, mus užpuolė prisikėlę iš mirusių zombiai, ir daugiau jokių žinių iš Marko neturime. Reikalai prasti.

Alekso veidas apniuko.

– Gaila. Man labai patikdavo, kai Markas pasigėręs žaisdavo kortomis su mano dėde Erosu. Būdavo labai smagu.

Nikas nykščiu parodė į duris.

– Einu, pažiūrėsiu, kaip jaučiasi mano mama ir Buba. Tuoj grįšiu. – Žengęs žingsnį jis stabtelėjo ir atsigręžė į Aleksą. – Ar tu tikrai kaitalioji savo pavidalą?

Aleksas linktelėjo.

– Ar žinai „Prieglaudos“ klubą Ursulinų gatvėje?

– Taip.

– Jis priklauso mano šeimai, ir mes beveik visi kaitaliojame savo pavidalą.

Nikas papurtė galvą.

– Nemeluok.

– Tikrai.

Nikas suprato, kad Aleksas nejuokauja, bet vis tiek negalėjo tuo patikėti.

– Ir kuo tu tampi?

– Lokiu.

Nikas nusijuokė – prisiminė vieną seną „Prieglaudos“ klubo tradiciją.

– Tai tu esi tas žmogus-lokys, kuris eina imtynių, jei kas nors nuperka išgerti?

– Ne. Tai mano dėdė Kvinas.

Nikas nuėjo ieškoti mamos. Svetainėje Buba kalbėjo su Filu. Nikas juos pertraukė – pasiteiravo Bubos, kur šis nunešė mamą, tada patraukė į svečių kambarį.

Įėjęs į miegamąjį prisiartino prie didžiulės lovos, uždengtos kaštoninės ir aukso spalvų užtiesalu, ir pažvelgė į miegančią mamą. Tamsiai auksinės antklodės fone ji atrodė labai trapi.

Saugok savo mamą, berniuk, ausyse nuskambėjo tėvo balsas, bet Nikui nereikėjo, kad tėtis primintų jo pareigas. Nikas yra šeimos galva, jam privalu saugoti mamą.

Net ir tada, kai ji to nenori.

Dabar Nikas privalo sustabdyti apokalipsę ir galbūt išgelbėti draugą. Taip pat ir miestą, kurį netrukus nusiaubs zombiai, jei nepavyks rasti išdvasų ir suvaryti atgal į skylę.

Nikas palingavo galvą: kokia likimo ironija. Dar vakar didžiausias jo rūpestis buvo pasivyti draugus chemijoje, nes po to, kai į jį šovė, smarkiai atsiliko. Dabar jis pasiryžęs išgelbėti pasaulį.

Esu tam per jaunas.

– Deja, ne.

Išgirdęs Ambrozijaus balsą vaikinas atsigręžė.

– Kur buvai dingęs?

– Reikėjo paimti štai tą.

Ambrozijus padavė vaikinui senovinę į odą įrištą knygą; ji buvo tik per plauką didesnė už romaną minkštais viršeliais.

Atvertęs knygą Nikas susiraukė – puslapiai buvo tušti.

– Kas tai? Dienoraštis?

– Tavo grimuaras22, čia atsiras burtažodžiai, kurie leis tau šlifuoti savo įgūdžius. Puslapių daugės.

– Argi neturėtų būti atvirkščiai? Gal pirmiau turėčiau gauti nurodymus?

Ambrozijus papurtė galvą.

– Knyga taip neveikia. – Jis parodė į Niko kišenę. – Tikiuosi, vis dar turi durklą, kurį tau daviau?

– Taip.

– Ištrauk jį ir uždėk ant pirmo puslapio.

Kadangi tik viena ranka buvo sveika, Nikas pasidėjo knygą ant tualetinio staliuko. Tada išsitraukė durklą ir padarė taip, kaip liepė Ambrozijus. Vos tik prilietė durklą prie knygos, atsirado įrašas kruvinai raudonu rašalu. Vaikinas jau ketino pasiteirauti Ambrozijaus, kas čia parašyta, bet dirstelėjęs į įrašą viską suprato pats.

Kaip čia taip?

Pro ploną šydą pamatysi,

Kas pasislėpę po lapu.

Tiktai suklysti nepatarčiau,

Nes tapsi įrankiu kitų.

Ambrozijus paėmė durklą iš Niko ir įdūrė juo vaikinui į pirštą.

Nikas nusikeikė.

– Ką darai?

Ambrozijus neatsakė. Jis palaukė, kol trys kraujo lašai nuvarvės ant lapo.

– Dredanya eire coulet, – sušnibždėjo lašant kraujui.

Kraujo lašeliai išsirikiavo ratu ir sprogo. Lape atsirado kiti žodžiai.

Kai patekės mėnulio pilnatis,

Blogis aštrius nagus iškiš.

Kovok ryžtingai, kiek galėsi,

Jei būsi ištikimas, tu laimėsi.

Ambrozijus grąžino Nikui durklą.

– Kai tik prireiks patarimo ar nurodymų, pasitelk šį burtą. Ilgainiui išmoksi juo naudotis norėdamas sužinoti pranašystes ar atspėti ateitį.

Nikas išsižiojo.

– Tikrai?

– O dabar man metas. – Ambrozijus linktelėjo. Jis atrodė pablyškęs, tarsi kas būtų išsunkęs jo galias. – Sėkmės, Nikai.

– Ačiū.

Vėl linktelėjęs Ambrozijus išnyko.

Nikas paskutinį kartą dirstelėjo į mamą, paskui – į knygą, tada įsikišo ją į užpakalinę kelnių kišenę. Kupinas ryžto jis išėjo iš kambario ir nusileido į apačią, kur Buba vis dar kalbėjosi su Filu. Jau anksčiau buvo nugirdęs Filą aiškinant, esą Kirijanas liepęs jam pasirūpinti Niku ir jo motina. Nikui atrodė nelogiška, kad Kirijanas tampo Filą už pavadėlio, bet nebuvo kaip paklausti. Gerai žinojo: suaugusieji nemėgsta sakyti vaikams to, ko neprivalo sakyti.

Pamatęs Niką Filas nusišypsojo.

– Nesijaudink, Nikai. Aš ja pasirūpinsiu, kol tu grįši.

Buba įtariai nužvelgė Filą.

– Kažin, ar pajėgtum pasipriešinti, jei kas nors įsilaužtų.

Filo lūpose atsirado vylinga šypsena.

– Tai mano išvaizda klaidina. Patikėk, esu kur kas tvirtesnis, nei atrodau.

Staiga Nikas pamatė keistą dalyką ir susiraukė… Filui ant rankos buvo ištatuiruotas voratinklis. Teisybė, tatuiruotė buvo neryški, bet nepastebėti jos negalėjai. Ji visiškai nederėjo su puošnia Filo apranga ir aukštesniųjų klasių atstovo manieromis.

– O, geras. Ar ją pasidarėte, kai buvote jaunas?

Filas kita ranka uždengė tatuiruotę.

– Taip.

– Nikai, – kreipėsi į jį Buba, – turime keliauti.

Padėkojęs Filui, kad pasirūpins mama, Nikas paskui Kalebą, Bubą ir Aleksą nusekė į visureigį. Įlipęs į automobilį ir klestelėjęs ant sėdynės atsiduso.

– Ar tik man taip atrodo, ar ši naktis iš tiesų beprotiškai ilga?

Buba prunkštelėjo.

– Jei užsiiminėtum tuo, kuo aš, naktys atrodytų dar ilgesnės.

Buba užvedė variklį. Nikas pastebėjo, kad bičiulis nuliūdęs.

– Nerimauji dėl Marko?

Buba pasišiaušė, tarsi klausimas būtų jį įžeidęs, bet Nikas gerai žinojo bičiulio būdą. Buba iš tiesų buvo nusiminęs ir susirūpinęs.

– Kodėl turėčiau nerimauti? Jis – kietas kaip titnagas. Joks zombis jo neįveiks. Markas už juos pranašesnis.

Vis dėlto, nors tonas buvo stačiokiškas, Nikas išgirdo ir tiesos gaidelę. Kad ir koks būtum kietas, užtenka vieno smūgio, kad užgestų gyvybė. Visi bičiuliai, susiruošę į zombių medžioklę, tą gerai žinojo.

– Aleksai, kaip tu juos aptiksi? – paklausė Buba.

Aleksas iškėlė nedidelį rankinį prietaisą.

– GPS. – Atsigręžęs jis mirktelėjo Kalebui ir Nikui.

Tačiau Bubos taip lengvai neapmulkinsi.

– Kaip sužinosi koordinates?

– Pasinaudosiu Medogo mobiliuoju telefonu.

– Štai kaip. Gerai. Tada sakyk man, kur važiuoti.

Aleksas vos pastebimai šyptelėjo, tarsi kažką slėptų. Netrukus jis užsimerkė, ir Nikas suprato: pasitelkęs kažin kokias antgamtines galias jis ieško Medogo, jo motinos ir brolio.

Kol Aleksas buvo užsimerkęs, Buba įjungė radiją. Pasigirdo nelaimės signalas, ir netrukus pranešėjas pasakė: dėl staigaus ir pavojingo gripo protrūkio meras visame mieste paskelbė komendanto valandą.

– Taip ir sakiau, visa kaltė bus suversta ligai, – nusišaipė Kalebas.

Buba pasuko į kairę ir nuvažiavo palei Kanalą.

– Miesto valdžia nenori, kad žmonės pultų į paniką. Nors aš jos nekaltinu. Juo daugiau žmonių gatvėse, juo daugiau aukų morge.

– Policija skelbia komendanto valandą visame mieste, – toliau kalbėjo pranešėjas. – Gyventojai raginami likti namie, kol policija atitvers Prancūzų kvartalą. Tie, kuriuos policija ras gatvėje, bus suimti.

– O visi zombiai nušauti, – juokdamasis pridūrė Nikas.

– Gal vertėtų grįžti? – paklausė Aleksas.

Buba gūžtelėjo pečiais.

– Tai būtų logiška. Ką jūs manote?

Nikas atsilošė sėdynėje.

– Dar taip nebuvo, kad sveikas protas užgožtų mano kvailumą. Sakyčiau, keliaukime toliau. Ką manai, Kalebai?

Šis plačiai išsišiepė.

– Na ir kas, jei mus suims? Aš, Aleksas ir Nikas esame nepilnamečiai.

– Tada pirmyn į begalybę.

Nikas susiraukė.

– Ką tai reiškia?

– Taip sakydavo mano tėtis, kai dar buvau mažas. „Į begalybę“ reiškia, kad kažką padarysi iki galo.

Nikas nieko nesuprato.

– Juk begalybė niekada nesibaigia.

– Teisingai. Todėl reikia nesiliauti, kad ir kas atsitiktų, kad ir kokios kliūtys iškiltų. Reikia brautis per viršų, pro apačią, aplink ar skersai. Jei tenka kažką persekioti iki begalybės, užsimauk vyriškas kelnes, apsiauk kelioninius batus – ir pirmyn.

Nikas prasižiojo kažką sakyti, bet nespėjo, nes nežinia kas trenkėsi į visureigį.

Automobilis ėmė nevaldomas suktis.

22 Magijos vadovėlis su užkeikimais ir dvasių vardais.

17 SKYRIUS

Nikas taip stipriai trenkėsi galva į stiklą, kad iš akių pažiro kibirkštys, o visureigis nevaldomas vis vartėsi ir regėjosi, kad niekada nesustos. Paskui automobilis išlėkė į orą ir trenkėsi į I-10 federalinio kelio betoninę viaduko sieną. Smūgis buvo toks stiprus, kad Nikas stebėjosi, kaip visureigis nelūžo pusiau.

Suaimanavęs vaikinas pamatė tarp vairo ir sėdynės įstrigusį Bubą. Bičiulis buvo be sąmonės, jo antakis praskeltas, veidu tekėjo kraujas ir kapsėjo ant marškinių. Aleksas, šnopuodamas tarsi gimdanti moteris, mėgino atidaryti dureles. Jis taip pat buvo kruvinas, lūpa praskelta, akis sutinusi. Tačiau siaubingiausiai atrodė Kalebas – visiškai prarado žmogiškąjį pavidalą. Jo oda buvo ne tik paraudusi, bet ir švytėjo blausioje šviesoje, o gyvatiškos akys rombo formos lėliukėmis atrodė vaiduokliškai.

Nikas pamėgino pajudėti. Visą kūną nutvilkė skausmas, užgniaužė kvapą. Kalebas pabandė atsegti Niko saugos diržą. Viena jo ranka, regis, buvo lūžusi. Tačiau bičiulis nekreipė į tai dėmesio.

– Aleksai, – virpančiu balsu, keistu akcentu prabilo Kalebas. – Mus užpuolė. Ar pajėgsi išlipti lauk?

Aleksas suurzgė tarsi įsiutęs lokys.

– Kažkas surakino mano galias. Negaliu pritūpti, netgi atsisegti saugos diržo. Ar tavo galios veikia?

– Ne. Negaliu išsaugoti netgi savo žmogiškojo pavidalo.

Staiga Nikas užuodė aitrų sieros ir mirties dvoką.

Kalebas nusikeikė ir ėmė spardyti į šoninį langelį. Kai stiklo neliko, jis sugriebė Niką ir išstūmė pro skylę. Nikas sušvokštė – skausmas nutvilkė petį ir ranką.

Po galais, skauda.

Išsiropštęs laukan Kalebas čiupo Niką už sveikos rankos. Vilkdamas vaikiną paskui save ėmė kažką kalbėti Nikui nesuprantama kalba.

– Vyruti, po tokios avarijos mums tikriausiai nederėjo judintis iš vietos, kol atvyks medikai. Regis, kažką susilaužiau. Galbūt lūžo stuburas ar dar kas.

– Netrukus lūš ne tik stuburas. – Atsigręžęs Kalebas pažvelgė aukštyn. Keikdamasis jis stvėrė Niką ir įgrūdo į kanalizacijos vamzdį. – Nejudėk ir kvėpuok tik tada, kai pradėsi dusti.

Na ir kvailas patarimas.

Nikas norėjo ginčytis, bet netrukus pamatė, kas taip neramino Kalebą. Tai buvo…

Skraidančios beždžionės?

Norėtum. Tai buvo ne gudrios mažos mėlynos būtybės keistais kostiumais ir kepurėmis, o milžiniški bjaurūs padarai, kuriuos pamačius Nikui sutraukė skrandį. Jų galvos buvo plikos, nagai kaip plėšriųjų paukščių, oda kaip šarpėjų. Į juos pažvelgus šlykštybė įgavo naują prasmę. Be to, šios būtybės dvokė kaip supuvę kiaušiniai. Ne, jos dvokė kaip keturių dienų senumo kiaušinių milteliai, palikti rugpjūčio saulėje.

Arba kaip Bubos batai…

Dvokas buvo toks aitrus, kad Nikas iš visų jėgų stengėsi nekvėpuoti.

Kalebas atsigręžė ir pasiruošė kovoti su užpuolikais. Jie apspito bičiulį tarsi paukščiai sename Hičkoko filme. Kai būtybės parvertė Kalebą, Nikas negalėjo įžiūrėti netgi jo kūno kontūrų.

Apimtas siaubo vaikinas nulindo dar giliau į kanalizacijos vamzdį. Išsitraukęs kardą jis sušnibždėjo maldelę prašydamas Dievo pagalbos.

Naktyje, tarsi spurdančios širdies tvinksniai, šnarėjo plasnojantys sparnai. Niko kakta išrasojo, jis karštligiškai svarstė, ką daryti. Tamsoje beveik nieko nebuvo matyti. Jei Nikas išbėgs į lauką, būtybės jį pamatys ir taip pat užpuls.

Dieve, ką daryti?

– Nikai!

Vaikinas sustingo – tai buvo mamos balsas. Regis, ji kūkčiojo. Čia apgaulė. Mamos čia negali būti. Jokiu būdu.

– Jie mane kankina, kūdiki. Gelbėk. Prašau!

Čia ne ji. Čia ne ji.

O jeigu ji?

O jeigu ne?

Išgirdęs lauke kažką šliaužiant, Nikas tvirčiau suspaudė kardą. Garsas artėjo. Pažvelgęs į ryškiai raudoną rubiną rankenoje vaikinukas sutriko. Tai jo vienintelis ginklas. Jei jį praras, neturės kuo gintis nuo būtybių.

Ne, palauk…

Padėti gali dar kai kas. Bent jau Nikas vylėsi, kad padės. Jis išsitraukė iš kišenės knygą, susigūžė ir mobiliuoju telefonu apšvietė tuščius lapus. Tada durklu dūrė sau į pirštą, kaip buvo parodęs Ambrozijus, ir ant lapo užlašino kelis kraujo lašus.

– Kas tos mane puolančios būtybės? – pašnibždomis paklausė.

Kraujas nupiešė būtybes, kurios atrodė dar šlykštesnės, nei Nikas buvo spėję pamatyti. Tada po piešiniu atsirado paaiškinimas. Taahiki demonai. Trečioji subkultūra, turinti ribotas galias. Jie yra tarnai, šeimininkų siunčiami atnešti daiktų arba būtybių. Šiuo atveju… atnešti tavęs.

– Kaip jiems pavyko sukaustyti Kalebą ir Aleksą?

Po pirmuoju piešiniu atsirado dar vienas. Tai buvo nedidelis labai puošnus medalionas. Neilgai trukus pasirodė užrašas. Ištarino žvaigždė. Demonų slaptasis ginklas. Bet kuris demonas, taip pat ir tokie mišrūnai kaip tu, prie jo prisilietę netenka jėgų.

Jis pavojingas ir vilkolakiams.

Knygos perspėjimas buvo rimtas.

– Tad ką man daryti? – knygos paklausė Nikas.

Kraujas nutekėjo į kitą puslapį.

Kai viskas pasakyta bus,

Patarsiu tau: pasipustyk padus.

Lape atsirado didžiulis rantytas žodis: „Bėk!“

Nikas užvertė knygą, įsikišo ją į kišenę ir pasielgė taip, kaip buvo patarta. Išlindęs iš vamzdžio ir pamatęs Bubos visureigio likučius sutriko. Dieve, prašau, padaryk taip, kad jis nebūtų žuvęs.

Vos Nikas spėjo apie tai pagalvoti, jį pamatė demonai ir grįžo atgal. Klykaudami ir plasnodami sparnais jie tarsi pulkas paukščių puolė vaikiną. Nikas sumažino kardą ir įsimetė į kišenę. Nuleidęs galvą šoko bėgti, kiek kojos neša.

Iš pradžių atrodė, kad tolsta nuo persekiotojų. Tačiau kaip tik tada, kai manė, jog pavyko pabėgti, demonai nusileido žemyn ir smogė jam. Nikas parkrito ant žemės ir suriko iš skausmo, mat į grindinį susitrenkė petį ir ranką. Skausmas buvo toks aštrus, jog Nikas manė tuoj neteksiąs sąmonės.

Bėk! – nuaidėjo galvoje. Vaikinas pasikėlė, bet demonai ėmė jį talžyti per nugarą. Šįkart jie gnaibė nagais, ir skausmas persmelkė visą kūną.

Neprarask sąmonės. Nedrįsk.

Tačiau buvo per vėlu. Nikui jau aptemo akyse. Jis dar spėjo pamatyti, kaip užsiliepsnoja ir sprogsta Bubos visureigis.

Tada viską užliejo tamsa.

Nikas atsipeikėjo nuo siaubingo skausmo galvoje. Regėjos, kad kažkas nagais drasko dešinę akį. Vaikinas negalėjo suprasti, kodėl nemiršta nuo tokio baisaus skausmo.

Tada išgirdo tyliai verkiant mažą vaiką.

Atsimerkęs pamatė, kad guli mažytėje celėje, veidu į plūktas grindis. Verkė maždaug dešimties metų berniukas; jis sėdėjo kampe, kelius prispaudęs prie krūtinės. Rudos jo akys buvo paplūdusios ašaromis, vaikas kūkčiojo atrėmęs smakrą į kelius.

– Ššš, – pašnibždomis ėmė tildyti jį Nikas.

Jam buvo nesmagu, kad vaikas kankinasi, bet dar labiau nenorėjo, kad berniuko verksmas aidėtų galvoje.

Pakėlęs galvą berniukas ėmė šniurkščioti.

– Ar tu mane muši?

Nikas norėjo pasakyti, kad muš, jei vaikas nesiliaus verkęs, bet, laimė, laiku susivaldė.

– Nemušiu. Ar tu – Medogo brolis?

– Tu pažįsti Medogą?

– Taip.

– Kaip jis?

Nikas susiraukė – skausmas vėl pervėrė galvą.

– Neįsivaizduoju. Ar tu jį matei?

Berniukas linktelėjo.

– Jį buvo čia atgabenę, kai išsivedė mamą. Tada užrakino mane ir daugiau negrįžo. Man labai baisu.

– Viskas bus gerai.

Nikas vylėsi, kad nemeluoja vaikui.

– Man sakė visai ką kita. Žadėjo suėsti mano smegenis.

– Nesuės. Taip elgiasi tik vyresnieji broliai.

Berniukas nusijuokė.

– Aš – Janas, o tu?

– Nikas.

– Ar gali mus iš čia išvaduoti?

Nikas apsidairė. Durų ar ko nors panašaus nebuvo matyti, vadinasi, išvaduoti jis negalės. Tačiau nenorėjo to sakyti vaikui.

– Kaip mudu čia patekome?

Berniukas parodė į sieną kairėje.

– Kai jie nori įeiti ar išeiti, čia atsiranda durys.

Nikas pakilo ir ėmė ieškoti jungiklio, liuko ar ko nors panašaus, bet siena buvo vientisa.

Reikia ką nors sugalvoti.

Išsitraukęs mobilųjį telefoną jis pamėgino paskambinti Kirijanui. Tačiau telefonas neveikė. Nieko keista. Bet Nikas turi knygą ir durklą. Vadinasi, jie nėra visiškai beginkliai.

Tačiau suvokęs, į kokią didelę bėdą pateko, Nikas pasijuto nugalėtas. Ar galėjo būti kitaip? Šiąnakt viskas klostosi nesėkmingai. Buba ir Aleksas žuvo. Tabita, Erikas ir Markas, matyt, taip pat. Tikriausiai ir Simė su Kalebu.

Be to, niekas nežino, kur atsidūrė Nikas.

Ką daryti?

Kaip išsigelbėti?

– Ambrozijau! – šūktelėjo vaikinas, tikėdamasis prisišaukti savo globėją.

Jokio atsakymo.

– Nagi, bičiuli, – dar kartą šūktelėjo Nikas. – Naktį juk išdygdavai netikėtai. Nejau negali pasirodyti, kai man tavęs iš tiesų reikia?

Ambrozijus neatsakė. Taip ir turėjo būti, kitaip viskas būtų per daug paprasta.

Iš nevilties Nikas atsiduso. Šią dieną jis įsivaizdavo visai kitaip. O dabar jį netrukus suris demonai arba pavers zombiu.

Kas pasirūpins mano mama?

Vos tik Nikas pagalvojo, kad mama palikta beginklė, beviltiškumą kaipmat nuplovė ryžto banga. Ne, lengvai jis nepasiduos. Neverkšlenk gulėdamas ant grindų kaip tas priešais sėdintis vaikis. Nikas per daug iškentėjo, kad paprasčiausiai atsigultų ir žūtų tarsi mulkis siaubo filme.

Na jau ne. Jis – Nikas Gotjė. Gimęs ištverti ir duoti atkirtį. Dar niekas nėra jo įveikęs, ir tebūnie Nikas prakeiktas, jei dabar kam nors tai pavyks.

Jei Ambrozijus sakė tiesą, Nikas savyje turi ypatingų galių, taigi jomis ir galėtų pasinaudoti. Tereikia sužinoti, kaip jas išsikviesti.

Išsitraukęs knygą Nikas ant lapo vėl užlašino kraujo.

– Kaip man iš čia ištrūkti?

Janas prišliaužė artyn pažiūrėti, ką Nikas daro, bet nepratarė nė žodžio. Pasisukioję ant lapo kraujo lašai galiausiai atsakė į Niko klausimą.

Būsi čia įstrigęs tol,

Kol toptels kita nei lig šiol.

– Hm, hemoglobine, gal galėtum truputį aiškiau? Gal atsakytum šiek tiek konkrečiau?

Gimęs iš laiko ir erdvės

Save atrasti privalės.

– Ar galiu išgirsti tiesiog „taip“ arba „ne“?

Aš nesakau nei „taip“, nei „ne“,

Tik stengiuosi pamokyti tave.

Pasipiktinęs užšifruotais atsakymais Nikas patempė lūpą.

– Šlamštas.

Galbūt ir „šlamštas“, kaip sakai,

Bet juk ne aš įkalintas čionai.

Niką apėmė pyktis.

– Pala, tegu tik rasiu savininką knygos, kuri drįsta šitaip užgaulioti.

Urgzdamas iš nevilties vaikinas triukšmingai užvertė knygą, kad ši jo neerzintų.

– Ką čia darai? – suraukęs antakius paklausė Janas.

– Šiuo metu noriu sudeginti knygą. – Knyga taip įkaito, kad Nikas vos pajėgė ją išlaikyti rankose. – Liaukis! – piktai subarė.

Knyga atvėso.

Nikas pirštais persibraukė per plaukus. Kaip pasinaudoti savo galiomis?

Užsimerkęs jis susikaupė kaip anuomet, kai norėjo padidinti durklą.

Nieko neįvyko. Tik dar labiau ėmė skaudėti galvą. Beprotiškai. Tai beprasmiška.

– Mes žūsime, taip? – paklausė Janas.

Nikas papurtė galvą.

– Ne, Janai. Aš tave išgelbėsiu. Pažadu.

– O jeigu tau nepavyks?

– Vyruti, nors truputį pasikliauk manim. Gerai?

Berniukas linktelėjo ir nurijo ašarą.

Nikui visada buvo smalsu, kaip jaustųsi, jeigu turėtų brolį arba seserį. Žinoma, jie gali nervinti, bet štai Janas žiūri į Niką tarsi į didvyrį…

Prie to galima priprasti. Nikui kilo noras būti vertam tokio žvilgsnio.

Durys sienoje atsivėrė ir tarpduryje išdygo grėsmingas siluetas. Nikas savo kūnu užstojo Janą.

Būtybė atlošė galvą ir pažvelgė į Niką ir Janą.

– Negi tau nepatinka auka?

Toks klausimas Niką suglumino.

– Ką?

Juodasis siluetas mostelėjo į Janą.

– Ar jis tavęs netenkina, mano valdove?

– Kuria prasme?

Netikėtai prie Niko prisiartino dar viena būtybė. Tai buvo smulkutė moteris tamsiai rudu veidu. Ji atrodė lyg dailus angelas.

– Tau aukojamas žmogus. Manėme, jau būsi jį suvalgęs.

Išplėtęs akis Janas pasitraukė nuo Niko.

– Neketinu skriausti vaiko.

Abi būtybės suglumo. Gal jos išprotėjusios?

Staiga pasigirdo piktas juokas, nuo kurio net oras suvilnijo.

– Nusiraminkite, vaikai. Jis dar nėra mūsų malachijas. Embrionas vis dar mano esąs žmogus. Tačiau neilgai trukus viską supras. Duokite jį man.

Janas pravirko.

Nikas nusprendė be berniuko niekur neiti.

– Jo vieno čia nepaliksiu. Jis išsigandęs.

Moteris piktai pažvelgė į Niką.

– Kodėl tau turėtų tai rūpėti?

– Man rūpi.

Nikas padavė ranką Janui, ir berniukas tvirtai ją suspaudė.

– Tegu pasiima tą mažą būtybę, – tarė tamsusis siluetas. – Nieko blogo nebus.

– Gerai, – sutiko moteris ir pasitraukė į šalį. – Eikite paskui mane.

Nikas pakluso. Moteris nusivedė juos į drėgną šaltą koridorių, kuris Nikui priminė seną fabriką. Tamsusis siluetas sekė iš paskos.

– Kur mes?

– Nesvarbu, – atsakė moteris.

Ji atidarė duris ir pasitraukė praleisdama Niką su Janu. Bet Nikas stabtelėjo. Tik apsidairęs ir įsitikinęs, kad pavojaus nėra, žengė pro duris.

Priešais jį atsivėrė didelė patalpa, tikriausiai sandėlis. Rūdžių išmargintos žalios sienos tikrai matė geresnius laikus. Visur buvo pilna dulkių, voratinklių ir stiklo šukių.

Tačiau ne tai buvo svarbu.

Nikas išvydo narve uždarytus Medogą, jo mamą, Eriką, Tabitą ir Stouną.

– Mama! – sušuko Janas ir pribėgęs apkabino ją pro virbus.

Pamatęs tris demonus, saugančius įkaitus, Nikas suprato, kad nusiraminti per anksti. Jis atpažino juos – tą moterį ir du vyrus buvo matęs šoninėje gatvelėje. Dabar, įgavę žmonių pavidalą, visi trys vilkėjo odiniais drabužiais. Vyrai – juodais, o moteris – kruvinai raudonais.

Moters plaukai buvo sušukuoti atgal, kad atidengtų veidą. Ji prisėlino tarsi plėšrūnė.

– Tu visada esi nenuspėjamas.

Nikas nesuprato, ką reiškia šie žodžiai, tačiau buvo tikras, jog nieko gero.

– Kas čia vyksta?

Moteris mostelėjo į sieną dešinėje. Ant jos kabėjo monitorius, o jame buvo matyti sustabdytas žaidimas.

– Ar žinai šio žaidimo galią?

– Žinau visų žaidimų galias. Jie gali apkerėti.

Mama žaidimus vadina laiko ėdikais; esą kai pradedi žaisti, laikas tarsi sulėtėja. Regis, žaidei tik penkias minutes, o iš tiesų prabėgo visa valanda. Netgi teta Meniara žaidimus vadina velnio įrankiais.

Galbūt ji ir teisi.

Nikas pamatė, kad Tabitos, Medogo ir Eriko veidai apduję.

– Ką jiems padarėte?

– Jie žaidė. – Moteris atkišo valdymo pultelį. – Gal ir tu norėtum prisijungti ir sumušti jų rekordus?

Vyriškis uždėjo ranką Nikui ant peties ir pastūmė prie moters.

Vaikinas pasijuto patekęs į spąstus. Sulaikytas.

Šio pojūčio Nikas nekentė. Be to, tai erzino.

Moteris paleido žaidimą.

– Pažvelk, Nikolai.

Nikas mėgino nusigręžti, bet vyras sugriebė jį ir jėga privertė žiūrėti į monitorių. Vaikinas stipriai užsimerkė. Tada vyras apglėbė jį iš nugaros ir per jėgą pakėlė akių vokus. Nikui neliko nieko kita, kaip žiūrėti į ekraną.

Trūkčiojamai kvėpuodamas jis mėgino išsivaduoti iš vyro gniaužtų, bet veltui. Nevalingai ėmė stebėti, kaip pagrindinis personažas – šviesiaplaukis vyrukas, vilkintis ilgu besiplaikstančiu apsiaustu, – senose kapinėse žudo zombių armiją, o ekrane bėga užrašas, aiškinantis žaidimo tikslą. Niką apėmė nesuvaldomas noras žaisti, ir vaikinas jam pakluso.

Pasaulyje, kuriame buvo paleista į laisvę pikta senovinė jėga, žmonija turi tik vieną viltį.

Tave.

Tavo tikslas – visose kapinėse, iki pat senovinių katakombų, kuriose žavi princesė labai seniai paslėpė eliksyrą, kovoti su zombiais – žmonėmis, paverstais nemąstančiais žudikais. Kaudamasis rink apsaugos priemones ir ginklus, kol tapsi nesunaikinamas.

Sumanumas ir narsa – vieninteliai dalykai, kurių iš tavęs niekas negali atimti. Tačiau būk atsargus. Net artimiausi tavo bičiuliai gali būti priešai ir imti kovoti prieš tave. Vienintelis būdas įgyti daugiau jėgų – suvalgyti savo priešų širdis ir kuo daugiau jų sunaikinti. Taškai, sukaupti įgijus šios patirties, nepaprastai padidins tavo smūgių galią.

Sėkmės, kary.

Tepadeda tau senoviniai dievai.

Blyksinčios žaidimo šviesos užkerėjo Niką. Vaikinas stengėsi išlikti budrus, bet nepajėgė sutelkti dėmesio į nieką, išskyrus pagrindinį personažą. Nikas tarsi susiliejo su juo. Jis jautėsi tapęs Nikodemu Nekromanceriu, kovojančiu su nepaliaujamai gausėjančia zombių armija.

Kaskart nužudęs zombį jis gaudavo širdį arba ginklą. Ir vis labiau priartėdavo prie katakombų…

Tu priklausai mums, nuskambėjo ausyje.

Nikas pasijuto grimztąs į miglą. Jis žaidė užmiršęs viską aplinkui. Jautėsi tarsi stovėtų ant bedugnės krašto ir žvelgtų į begalybę. Laikas sulėtėjo ir išsikreipė, visata jam šnibždėjo savo paslaptis.

Kaskart nužudęs zombį jis darėsi vis galingesnis.

Nenugalimesnis.

Esi malachijas, galvoje nuskambėjo pašnibždomis ištarti žodžiai, o vaizdai monitoriuje užvaldė Niką. Jis uoliai naikino priešus. Visi peštukai, visi stounai ir ponai petersai gavo tai, ko nusipelnė. Jie sulaukė ne mirties – tokiems nuožmiems niekšams mirtis būtų per didelė malonė, – o kažko blogesnio. Daug blogesnio…

Niko priešai tapo ankstesniuoju juo. Dabar Nikas iš jų tyčiojosi, žemino, juokėsi ir vertė jaustis menkesniais už nieką.

Vertė visus iki vieno. Už kiekvieną įžeidimą. Už kiekvieną pašaipią pastabą ar žvilgsnį. Dabar Nikas jiems atsilygino dešimteriopai.

Priešai maldavo pasigailėti, bet Nikas jų gailėjosi lygiai tiek pat, kiek jie gailėjo Niko realiame gyvenime.

Tai yra – nė kiek.

Štai jums, nuovirus čiulpiantys menkystos. Pasprinkite savo žodžiais ir žiaurumu. Paskęskite juose ir žūkite.

– Dabar jis – mūsiškis, – pareiškė išdvasų vadė. – Jį sukūrė ne blogis, o žmogiškasis žiaurumas. – Moteris padavė Nikui kardą. – Dabar atkeršyk tiems, kurie iš tavęs tyčiojosi. Nužudyk ir suvalgyk jų smegenis.

Nikas atsigręžė į Stouną, kurio akys buvo išsprogusios iš siaubo. Niko galvoje nuskambėjo visos Stouno jam išsakytos šlykščios pastabos ir užgauliojimai. Taip pat ir Stouno siūlymas išmesti Niką iš komandos. Jo raginimai išvaryti Niką iš mokyklos…

Klykdamas iš įsiūčio Nikas puolė tą paršą, ketindamas paleisti jam žarnas.

18 SKYRIUS

Stounas narve parkrito aukštielninkas ir ėmė spiegti tarsi ketverių metų mergaitė, pametusi mėgstamiausią žaislą. Iškėlęs rankas jis mėgino apsisaugoti nuo dūrio ir maldavo pasigailėti.

Nikas mėgavosi kerštu ir, tiesą sakant…

Tai buvo labai malonu.

Kita vertus, šis malonumas buvo kažin koks tuščias ir šaltas. Vaikinas nesėkmingai mėgino įtikinti save, kad Stounas nusipelno būti pažemintas, kaip pats žemindavo kitus, ir turi mirti už tai, ką padarė kitiems.

Pagaliau jis suprato, ką Ambrozijus norėjo pasakyti apie Maiką, Tairį ir Alaną.

Nenoriu būti toks kaip Stounas ir kiti.

Nenoriu neturėti draugų. Nenoriu būti nepadorus. Niekuo nesidžiaugiantis, smulkmeniškas ir pavydus.

Stounas – menkysta. Jis silpnas.

Svarbiausia, dėl Stouno Nikui neverta sau priekaištauti. Bus daug žiauriau, jeigu leis Stounui ir toliau gyventi savo šlykštų gyvenimą, turėti netikrų draugų, kurie iš tiesų jo nemėgsta, tenori juo pasinaudoti.

Taip, toks gyvenimas – tikras pragaras, ir taip gyventi Nikas nenori. Jis gali būti laimingas vilkėdamas kitų nešiotus drabužius ir gyvendamas skurde su mama ir Meniara, o Stounas nepatiria laimės rūmuose, prigrūstuose įvairiausių žaisliukų ir prietaisų, kuriais jį užverčia tėvai.

Kodėl reikėtų viso to pavydėti ar trokšti?

Jis nenusipelno gyventi. Pagalvok apie tuos, kuriuos Stounas kankino, ir tuos, kuriuos kankins, jei dabar jį paleisi.

Kai Nikas prikišo kardo smaigalį Stounui prie kaklo, šis apsišlapino ir pravirko. Tačiau vaikino galvoje skambantis balsas buvo nepermaldaujamas.

Praliek savo priešo kraują ir galėsi vadovauti armijoms… Būsi laisvas.

Niekas iš tavęs nebesityčios.

Niekada.

Nikas pajuto kažin kokios piktos jėgos ranką, glostančią jam sprandą.

– Durk, – ragino tylus, švelnus balsas. – Tapk stipriu, tada galėsi visiems vadovauti. Daugiau niekas iš tavęs nesityčios. Kad išsikovotum pagarbą ir išsilaisvintum iš praeities, privalai nužudyti savo priešus.

Išdvasa teisi. Vienintelis būdas išsilaisvinti – nužudyti savo priešus ir giliai juos užkasti.

Tačiau juos nužudyti galima įvairiai. Stounas ir į jį panašūs jau užgrobę per daug Niko praeities. Jis neketina jiems atiduoti ir savo ateities.

Staiga durklas ir knyga kišenėje įkaito, ir Nikas pajuto, kaip kažkas jo viduje išsilaisvina. Tą padarė ne neapykanta. Ir ne troškimas atkeršyti.

Tai buvo teisingumo pojūtis. Nikas dabar viską suprato labai aiškiai. Jam nereikalinga pagarba žmonių, į kuriuos neverta netgi išsišnypšti, kurie neverti net išspjautos kramtomosios gumos, prilipusios prie jo nudėvėtų batų pado.

Nikas tik nori gerbti pats save ir sulaukti pagarbos iš tų, kurie jam iš tiesų svarbūs, kuriuos jis myli ir kurie nuoširdžiai dėl jo išgyvena.

Šie žmonės – tai ne Stounas ar išdvasos, ne snobai iš mokyklos ir ne jos direktorius.

Nikas nori, kad jį gerbtų mama ir striptizo šokėjos iš Burbono gatvės, trokštančios, kad vaikinas užaugtų geresnis. Taip pat Meniara, Liza, Buba ir Kirijanas.

O labiausiai jis nori pelnyti Nekodos pagarbą ir meilę.

– Įsidėmėkit, – ištarė Nikas, atsitraukdamas ir atsigręždamas į išdvasas. – Mano priešai – ne peštukai iš realaus gyvenimo.

Tiesą sakant, dėl tokių kaip Stounas Nikas tapo stipresnis ir už tai buvo dėkingas. Skausmas jam suteikė stiprybės. Charakterio tvirtumo ir orumo. Stiprybės laikyti aukštai iškeltą galvą, kad ir kokiais žiaurumais svaidytųsi pasaulis. Suteikė tai, ko trūko Stounui ir į jį panašiems.

Niko priešai – ne apgailėtinos šluostės subinei valyti, besityčiojančios ir nepelnytai jo nekenčiančios. Jo priešai – tai melagiai, apsimetę draugais, trokštantys, kad Nikas būtų panašus į juos. Jie nori sugriauti jo gyvenimą ir stengiasi, kad Nikas išsižadėtų visko, ko taip atkakliai siekė.

Nikas išgirdo, kaip knyga jam šnibžda…

„Arrasee-terra. Gitana mortelay dohn. Erra me tihani vassau. Pur mi.“ Pažvelk tiesai į akis. Te manęs niekada neapakina gražbylystė ar neapykanta. Tai mano gyvenimas, ir aš jį gyvensiu išmintingai. Sau.

Ne jiems.

Pajutęs, kaip kūnu nuvilnija elektros banga, Nikas atlošė galvą. Regėjosi, kad prie kiekvienos jo kūno ląstelės kažkas prijungė po kaitinimo laidą. Trumpą akimirką vaikinas juto kosmoso dvelksmą.

– Nužudykit jį! – suklykė išdvasų vadė.

Nikas sviedė į juos žaidimo kardą – ir staiga pajuto, kaip akimirksniu išgyja ranka. Tada išsitraukė savąjį kardą, jį padidino ir atsigręžęs nukirto narvo durų spyną.

Stounas klykdamas spruko iš narvo, kitus palikdamas viduje.

– Ak tu, sumautas baily.

Nikas nuspyrė pirmą prisiartinusį demoną, kad galėtų prasibrauti iki Tabitos, Eriko, Medogo ir jo motinos.

Janas vėl pravirko, jis veltui mėgino pažadinti mamą.

Nikas atmušė demonus, bet neilgam. Demonai jį puldami naudojosi Tabita, Eriku ir Medogu, nes žinojo, kad draugams Nikas nieko bloga nedarys.

Man reikia kažkaip juos apsvaiginti…

– O, kad dabar turėčiau virbą galvijams ginti!

Tačiau čia nebuvo netgi šakutės lizdo. Ar prašyti, kad trenktų žaibas, nekuklu? Na gerai, dangus giedras, bet vis tiek…

Nikas prasiveržė pro jį čionai atlydėjusį demoną ir apsigręžęs puolė moterį. Staiga prisiminė, jog Ambrozijus ir Kalebas moka iššaukti ugnį, ir pajuto, kad kaista ranka.

Jeigu jie gali iškviesti ugnį, galbūt Nikui pavyks iššaukti elektrą?

Ko čia svarstyti? Verčiau pamėginti tai padaryti. Blogiausia, kas gali atsitikti, jei Nikui nepavyktų, – jį nužudys draugai.

Dabar tai būtų pati geriausia išeitis.

Dieve, prašau, padaryk, kad man pavyktų.

– Karatei! – sušuko jis ištiesdamas ranką, ir iš pirštų galiukų Medogo pusėn nulėkė žaibas.

Bičiulis virto ožiu.

Velnias.

Medogas pasileido bėgti į Niką ir šis atsitrenkė į demoną. Nustūmęs jį Nikas vėl atgavo pusiausvyrą. Ožys ir Nikas įsispitrėjo vienas į kitą.

– Ei, biče, aš juk stengiuosi tau padėti.

Tačiau ožiui buvo nusispjaut – jis ir vėl puolė Niką.

Stengdamasis išvengti smūgio Nikas atsidūrė demonų apsuptyje, o Janas vis verkė ir žadino mamą.

– Būtų gerai, jeigu aš galėčiau pabusti iš šito košmaro.

Urgzdamas Nikas pamėgino pasitelkti savo galias ir nublokšti Medogą šalin. Ožys išgąstingai sumekeno ir pasipurtė.

Ak, prašau, nemirk.

Nikas nedovanotų sau, jei nužudytų draugą.

Ožys sudrebėjo ir susmuko ant grindų.

Nikui vos nesustojo širdis. Mėšlas. Tačiau vos tik jis priėjo prie ožio, šis sudrebėjo, ir Medogas vėl tapo žmogumi.

Pamatęs, kad draugo nenužudė, Nikas pajuto didžiulį palengvėjimą. Tačiau tai truko neilgai, nes zombiai vėl ėmė pulti.

O Medogas vis dar buvo vienas iš jų.

Negana to, į patalpą ėmė plūsti iš mirusių prisikėlę zombiai, o Tabita su Eriku pamėgino nutraukti Nikui ranką.

Nikas išsisuko iš jų gniaužtų. Aš – lavonas…

Pagriebęs Janą už rankos paslėpė berniuką sau už nugaros, kol jo mama nespėjo atsikąsti vargšelio.

– Neverk, vaiki. Aš tave apginsiu.

O kas apgins mane?

Dabar būtų pats laikas atsirasti tariamoms galioms ir padėti man. Tikrai… Ko jos, po galais, laukia?

Nikas galėtų krauju parašyti kvietimą, bet kol baigs rašyti, zombiai jį neabejotinai sutaršys. Padėtis atrodė beviltiška, ir vaikinui smarkiau sudunksėjo širdis. Zombių vis daugėjo, o jį vis labiau kamavo nuovargis. Kaskart užsimodamas kardu jis išeikvodavo vis daugiau jėgų, ir nors zombiai svirduliuodami traukdavosi atatupsti, Nikas nė vieno nenužudė. Tiesą sakant, jam netgi nepavyko sulėtinti jų puolimo.

Niką apsupo zombiai, ištroškę suėsti paskutines vaikino smegenų ląsteles. Tačiau žinote ką? Jis nenusileis ir nepasiduos. Jeigu pavyks ištrūkti, tai tik tuo pačiu būdu, kokiu atėjo į šį pasaulį.

Kovojant dėl kiekvieno atodūsio.

Niekas manęs neįveiks.

Niekada.

Garsiai maurodamas Nikas iš paskutiniųjų puolė kautis su zombiais ir demonais.

Sienos aplink drebėjo ir dundėjo. Janas pasislėpė už Niko ir mažomis rankelėmis laikėsi įsikibęs jam į marškinius, kol Nikas brovėsi prie lango ar durų, kad bent jau mažylis šiąnakt liktų gyvas. Tačiau vaikiną vis labiau kamavo nuovargis. Jo ištvermė seko.

Dešinėje pasigirdo trenksmas.

Niką apėmė siaubas, gyslose sustingo kraujas. Manydamas, kad atplūdo dar daugiau zombių, vaikinas pasitraukė atatupstas.

Staiga pro sieną įlėkė didžiulis pilkas pikapas su pailginta kabina ir privirintomis metalinėmis plokštėmis, primenančiomis semtuvą galvijams šerti. Automobilis vos nekliudė Niko ir Jano. Pikapas tarsi vejapjovė nutrūktgalvišku greičiu ėmė sukiotis tarp zombių.

Nikas apstulbo – vairavimo stilius priminė jo gero bičiulio, storžievio išminčiaus, įpročius.

Ne, negali būti…

Juk jie žuvo…

Bet vis tiek sužibo vilties kibirkštėlė.

Visureigio durys triukšmingai atsidarė, pasigirdo garsus pergalės šūksnis ir iš automobilio išsirito iki dantų ginkluoti Buba, Markas, Kalebas, Nekoda, Simė ir Aleksas (tiesa, Simė buvo beginklė; ji išlipo nešina dideliu buteliu kepsnių padažo, laižydamasi ir kažin kodėl pasirišusi seilinuką, koks duodamas valgant omarus). Ginkluotas ugniasvaidžiu Markas nukūrė prie pirmos zombių grupės.

Buba atsistojo tarpduryje ir ant visureigio stogo užkėlė arbaletą, kad galėtų iš už priedangos šaudyti į zombius.

– Palenk galvą, Markai! – sušuko jis ir paleido strėlę. Ji pataikė tiesiai į tarpuakį zombiui, atsidūrusiam priešais Marką.

Prie Niko pribėgo Nekoda, nešina virbu galvijams ginti.

– Štai. Apsikeiskime.

Padavusi vaikinui virbą, ji sugriebė Janą ir vedina vaiku nubėgo į visureigį, kur šeimininkavo Buba.

Nikas trinktelėjo elektriniu virbu Tabitai, Erikui, Medogui ir jo mamai. Įkaitai susvirduliavo, bet jų smegenys persikrovė ir jie vėl tapo žmonėmis.

Pirmoji atsipeikėjo Tabita. Piktai urgzdama ji čiupo arčiausiai stovintį demoną ir nusuko jam sprandą.

– Ak tu, niekše… pavertei mane zombe!

Iš aulinių batų išsitraukusi plieninį virbą ji ėmė siautėti – supuvusiems zombiams karšė kailį.

Nikas negalėjo suprasti, kaip mergina prisiminė buvusi zombė, bet neturėjo kada ilgai svarstyti, mat buvo įsitraukęs į kovą. Erikas nusisegė metalinį diržą ir naudodamasis juo kaip geležiniu botagu čaižė saugodamas Tabitą, stovėdamas jai už nugaros. Medogas tuo metu nuvedė motiną į Bubos visureigį, kur jau sėdėjo Janas.

Simė draskė zombius į gabalus ir juokdamasi lakstė aplink, ragindama ją paliesti. Įgavęs žmogiškąjį pavidalą Kalebas taip šauniai kovėsi su trimis demonais, kad jam būtų galėjęs pavydėti net Džetas Li.

Nekoda išlipo iš visureigio su katana23 rankoje ir ėmė juo mojuoti tarsi nindzių karalienė. Nikas akimirką stabtelėjo ir stebėjo besikaunančią merginą. Po galais, ji lanksti ir sumaniai valdo kalaviją.

Vaikinas sušvokštė, mat jį pastūmė zombis. Atsigręžęs jis apsvaigino užpuoliką virbu, paskui nudūrė kardu.

Zombiai vis plūdo. Regėjosi, kad nuo jų neįmanoma apsiginti. Šios naujos zombių veislės niekaip nepavyko sustabdyti. Nei kapojant kardu, nei deginant, nei duriant durklu. Koks šuo juos ištreniravo? Terminatorius?

Nekoda suklykė.

Atsigręžęs Nikas pamatė du zombius, puolančius merginą tarsi šunys, narve besidraskantys dėl paskutinio mėsos gabalo.

Vaikinui nudiegė širdį. Zombiai tuoj nužudys Nekodą.

Daryk ką nors. Nes jei Nikas nieko nedarys, gyvas neliks nė vienas.

Tu turi galią komanduoti negyvėliams…

Tikriausiai Ambrozijus buvo apsvaigęs nuo narkotikų. O gal sakė tiesą?

Vildamasis, kad Ambrozijus nemelavo, Nikas puolė į pagalbą Nekodai. Pirmas pasiektas zombis atsigręžė ir skaudžiai įkando jam į petį.

– Man jau tikrai atsibodo, – pasipiktino Nikas ir dūrė zombiui į širdį.

Tačiau zombis kovojo toliau.

– Bėk, Kode!

– Be tavęs nebėgsiu, – nesutiko ji.

Ši mergaitė – beprotė, nors jos solidarumas Nikui patiko.

Nikas įsiterpė tarp Kodės ir zombių.

– Mūsų padėtis prasta. Gal tau, kol nevėlu, derėtų pereiti į priešo pusę?

Kodė nusišypsojo taip, kad Nikui sulinko keliai, o ryžto padvigubėjo.

– Aš tikiu tavimi, Nikai.

Tada ji pasielgė labai netikėtai.

Lūpomis įsisiurbė Nikui į lūpas.

Vaikinas apstulbo. Stovėjo netekęs amo ir godžiai traukė į save Kodės kvapą jausdamas, kaip susiliečia jųdviejų liežuviai. Tai… buvo geriau nei geriausioje Niko svajonėje. Vaikinas pajuto, kaip kaista visas jo kūnas.

Nuostabu, pirmas tikras bučinys likus trims sekundėms iki akimirkos, kai zombiai mane nužudys.

Nesėkmės niekada nepalieka Niko ramybėje.

Staiga zombis išplėšė Niką Kodei iš glėbio, o mergaitę partrenkė ant žemės. Kodė suriko. Ant jos užvirto visas tuntas zombių.

Nikas pajuto, kaip knyga įkaista kišenėje ir ima jam šnibždėti:

Kad negyvėliai būtų geri,

Tu užvaldyt juos turi.

Ką? Kokius niekus tauškia kvaila knyga?

Tačiau netrukus Nikas viską suprato. Apie tai Brina mokykloje pernai skaitė pranešimą. Anuomet jos mintis Nikui atrodė kvaila, bet dabar jis suprato ją.

Įsivaizdavimas. Jei nori, kad kas nors įvyktų, kad taptum kuo nors kitu, privalai aiškiai tai įsivaizduoti. Tai pirmas žingsnis į sėkmę. Neapibrėžtos svajonės – tuščios. Įgyvendinti galima tik tas, kurias aiškiai matai.

Panašiai kaip su dovanotu durklu.

Mintys turi galią. Teigiamą ir neigiamą. Jos daro įtaką viskam. Mintys gali suteikti žmogui jėgų arba sumalti jį į dulkes.

Galbūt šiąnakt mintys visiems išgelbės gyvybę.

Nikas užsimerkė ir įsivaizdavo esąs žaidimo „Zombių medžiotojas“ personažas.

Nebijau jokių piktų jėgų, nes pats esu didžiausia bjaurybė žemėje. Esu nesunaikinama galia, o mano valia – įstatymas.

Zombiai elgsis taip, kaip aš liepsiu. Negyvieji negali man įsakinėti.

Aš įsakinėju jiems.

Tikroji galia kyla iš vidaus. Ne iš išorės.

Galvoje nuaidėjus šiems žodžiams, Nikas nusijuokė ir atsimerkė.

Dabar viskas atrodė kitaip. Žmones gaubė migla, o zombius – blausus švytėjimas.

Negana to, Nikas galvoje girdėjo zombių balsus. Ne, ne zombių. Iš tiesų jis girdėjo piktąsias dvasias, kurias išsikvietė išdvasos, kad anos įsikurtų lavonuose ir prikeltų juos iš mirusių.

Kūnas – tik talpa. Atėjo metas šias talpas ištuštinti ir nusiųsti namo. Visas.

Kad zombiai žūtų be kovos,

Tereikia burto ir jėgos.

Stengdamasis suprasti šiuos tauškalus, Nikas papurtė galvą.

– Žinai, knyga, tavo rimavimas tikrai nevykęs.

Puiku, malachijau, tada pats pamėgink rimuoti negimtąja kalba. Džiaukis, kad apskritai tau padedu. Man visiškai nerūpi, ar tu liksi gyvas, ar žūsi. Galiu rasti naują šeimininką, kuris džiaugsis turėdamas mane… kaip žmogų.

Paskutinį žodį knyga spjaute išspjovė su tokia panieka, tarsi tai būtų pats didžiausias įžeidimas.

Taip, knygos pažiūras reikėtų rimtai keisti. Tačiau ji bent jau sušnibždėjo reikalingus žodžius.

Pelenai virs pelenais,

Zombių galvos lėks.

Dulkė liks dulke amžinai,

Zombius antkapiai prislėgs.

Vis dėlto originalo kalba šie žodžiai skambėjo gražiau:

Tirre Tirre.

Grauz sa ton.

Dhani Dhani

Madabauhn.

Ačiū Dievui, Nikui tereikia ištarti šiuos žodžius, ir zombiai žus. Tiesa, viena smulkmena.

Vaikinas turi juos paliesti. Stačiokiška, bet veiksminga. Vos Nikas ištarė šiuos žodžius ir ranka vieną po kito palietė zombius, šie krito ant žemės tarsi prasti aktoriai.

Nikui braunantis pro zombius, Buba ir kiti bičiuliai pasitraukė į šalį. Galiausiai nesunaikinti liko tik trys demonai.

Išdvasos piktai žaižaravo į Niką.

– Kova dar nebaigta, malachijau, – amtelėjo moteris ir jos akys ryškiai sublizgo blausioje šviesoje.

– Baigta, baigta, – pašaipiai atšovė Nikas. – Tuoj sugrūsiu jūsų dvokiančias subines atgal į skylę, iš kurios išropojote. Jūs negalite man įsakinėti ir niekada negalėsite.

Vaikino ausyse nuaidėjo piktas juokas.

– Taip kalbi šiandien, bet rytoj… eiti klystkeliais kur kas lengviau nei teisingu keliu. Mes laimėsime šią kovą. Pamatysi. Nespėsi nė atsitokėti, kai atsidursi mūsų pusėje. Pažadu.

Nikas nepatikėjo šiais grasinimais.

– Tau derėtų labiau vertinti gatvės vaikėzo kadžuno užsispyrimą. Mes galime net nosį nusikirsti, kad veidas atrodytų niršesnis.

Piktai žvelgdamas į demonus Nikas pasitelkė naująsias galias ir išgujo juos lauk.

Tabita kelnių klešne nušluostė kraują nuo plieninio virbo.

– Teisingai. Dinkite iš čia, niekšai. Neturiu laiko su jumis terliotis. Cha!

Nikas palingavo galvą.

– Kaip gerai, kad tu čia tik viena tokia.

Erikas prunkštelėjo.

– Nejau nežinai, kad ji turi seserį dvynę?

Nikas nė pagalvoti nenorėjo apie tokį genų fondą. Dabar jis tepajėgė džiaugtis, kad demonai išnyko ir pavojus jo gyvybei nebegresia.

Bent jau kokią valandą.

Prie jo pribėgo Kodė.

– Ar tau nieko neatsitiko?

Nikas akimirksniu prisitraukė ją ir tvirtai apkabino. Trokšte troško, kad šalia būtų žmogus, neketinantis suryti jo smegenų ar nužudyti.

Dieve, koks puikus jausmas!

– Ne, nieko neatsitiko. Kaip tu čia atsidūrei?

Kodė kiek atsitraukė ir ranka parodė į Marką.

– Buvau apsupta zombių, bet netikėtai pasirodė Markas baisingame visureigyje ir pradėjo juos traiškyti. Jis liepė man ropštis vidun, aš ir nesiginčijau.

Nikas nusijuokė.

– Manau, ir aš įsivėliau į šį reikalą todėl, kad nesiginčijau.

Tačiau priežasčių buvo ir daugiau.

Vaikinas priėjo prie Bubos, kuris į Marko visureigį krovė arbaletą ir strėles. Nikas džiaugėsi matydamas Bubą gyvą, nors bičiuliui buvo prakirsta ir sumušta kakta. Vaikinas būtų mielai apkabinęs Bubą, bet už tokį sentimentalumą šis galėjo nušauti.

– Mačiau, kaip sprogo jūsų visureigis. Pamaniau, kad žuvote.

Buba parodė į Aleksą.

– Aš tau juk pasakojau apie pavidalo kaitaliotojus ir piktąsias jėgas.

Aleksas tarsi pasiduodamas iškėlė rankas.

– Džiaukis, kad mums pavyko, – pasakė. – Sulaukus mano metų, pavidalą kaitalioti ne taip jau ir lengva, o dar visureigis sprogo, kai norėjau visus iš jo ištraukti. – Aleksas atsigręžė į Kalebą, kuris stovėjo susikryžiavęs rankas ant krūtinės ir arogantiškai iškėlęs antakį. – Na taip, jie man kaip reikiant išspardė subinę. Dabar tikrai kelias savaites šlubuosiu. Bet esu tvirtesnis nei atrodau, ir nors demonai mane trumpam buvo paguldę ant žemės, jų buvo per mažai, kad ten ir likčiau.

Išgirdęs už nugaros kažką dūžtant Nikas krūptelėjo. Atsigręžęs pamatė Medogą, talžantį žaidimų pultelį vamzdžiu, kurį, matyt, rado ant žemės. Pultelį ir diską jis daužė tol, kol tie visai sulūžo. Tada šokinėdamas ant jų ėmė trypti kojomis.

Atlėgus įsiūčiui vaikinas priėjo prie mamos ir ją apkabino.

– Atleisk už viską, ką pridariau. – Pažvelgęs į Janą, apkabino ir jį. – Labai džiaugiuosi, kad abu esate gyvi ir sveiki. Nežinau, ką daryčiau, jei jums būtų kas atsitikę. Aš jus labai myliu.

Janas išsiviepė.

– Ar tai reiškia, kad galiu užeiti į tavo kambarį kada tik panorėjęs?

Medogas pastūmė brolį.

– Neperlenk lazdos, Janai. Mano džiaugsmas nėra toks didelis.

Prie jų priėjo Erikas su Tabita.

– Ačiū, Nikai, – padėkojo Tabita. – Esame tau skolingi.

Nikas paspaudė Erikui ranką.

– Sakyčiau, nėra už ką, bet kai zombiai užpuls kitą kartą, skambinkite Bubai. Jis vienintelis jumis patikės. Prisiminkite numerį: 1–888–sk. Bubai. „Jei Bubai nepavyks išspręsti jūsų bėdų vienaip, jis pasirūpins jomis kitaip.“ Tame reklaminiame šūkyje apie jokį Niką nekalbama. Po šios nakties Nikas keliaus pas Kirijaną dirbti pastumdėliu. Iš tiesų, to ir tetrokštu. Nenoriu nieko žinoti nei apie zombių skerdynes, nei apie ančių šlapimą ar dar ką nors antgamtiška. Niekada.

Tačiau Nikas turėjo pasikalbėti su dar vienu žmogumi.

Su Marku.

– Kaip tau pavyko išlikti gyvam? – paklausė, kai Markas pasitraukė nuo pirštus laižančios Simės ir priėjo prie visureigio.

Markas išsišiepė.

– Ką? Nejau pamiršai pirmą taisyklę, kurią tau sakiau, berniuk?

Susiraukęs Nikas mėgino prisiminti Marko sukurtas išlikimo taisykles.

– Ančių šlapimas atbaido visas gyvas ir negyvas būtybes?

– Ne, tai šešta taisyklė. Pirmoji: man nebūtina bėgti greičiau už zombius, svarbu bėgti greičiau už tave. Kaip manai, kodėl zombiai sučiupo Eriką ir Tabitą?

Tabita nusijuokė.

– Tik nereikia girtis. Ana ten stovintis visų galų meistras iš Eriko žiebtuvėlio ir sandariklio sukurpė litavimo lempą. Nesu tikra, ar namas tebestovi, bet mums pavyko ištrūkti, o paskui Simė padėjo pabėgti. Būtume sėkmingai išsisukę, bet Erikas suklupo, o aš padariau klaidą – grįžau padėti jam, kol Markas mėgino nuvaryti kaimynų automobilį.

Išgirdęs, kad Markas dar nevisai išprotėjęs, Nikas nusijuokė. Niekada negrįžk prie parkritusiojo, jei nenori, kad tave pagrobtų ar nužudytų. Nebent tas parkritęs yra Buba, turįs didesnio kalibro ginklų.

Markas atsiduso.

– Kai pastebėjau, kad man už nugaros jų nėra, supratau, jog bičiuliai dingo, ir labai nusiminiau. Tikrai maniau, kad zombiai juos sučiupo ir surijo. Laimė, pamačiau, kad zombiai puola tavo draugę. Padedamas Simės sugebėjau paslėpti ją saugioje vietoje.

Mintyse perkratydamas viską, ką išgirdo, Nikas linktelėjo. Jam liko tik vienas klausimas.

– Kaip radote Stouną?

– Ar Stounas buvo čia? – paklausė Tabita.

– Taip, tas bailys, vos tik pasitaikė proga, pabėgo palikdamas mus vienus.

Aleksas su panieka perkreipė lūpą.

– Žinai, per tokius kaip jis vilkolakiai yra pelnę blogą šlovę.

Medogo mama atsiduso.

– Na, vyručiai, šiąnakt man pakaks nuotykių. Buba, ar gali parvežti mane namo? Turiu paguldyti Janą, o Erikui su Medogu uždrausti išeiti iš namų. Noriu pamiršti, kad apskritai esu ką nors girdėjusi apie antgamtiškus dalykus. Bent jau iki ryto, kai atsikėlusi turėsiu šnektelėti su Tamsos medžiotojais.

– Žinoma.

– Ar tai reiškia, kad išsižadate skvairo titulo, ponia S.?

– Nesulauksi. Tai tik reiškia, kad man reikia pailsėti. – Ji įkėlė Janą į visureigį, tada įlipo pati. – Erikai, Medogai… neškite čionai savo subines.

Erikas skubiai pabučiavo Tabitą.

– Paskambinsiu tau vėliau.

Buba atidarė dureles ketindamas lipti vidun, o Tabita ir Markas įsiropštė iš kitos pusės.

– Parvešiu juos namo, tada grįšiu paimti jūsų.

Nikas linktelėjo, o Nekoda paėmė jo ranką ir tvirtai suspaudė.

Nikas, Kalebas, Simė, Aleksas ir Nekoda liko laukti.

Nikas priėjo prie žaidimo ir atsiduso.

– Tai buvo puikus žaidimas. Jei ne tas virsmas zombiais, Medogas būtų uždirbęs milijonus.

Staiga nežinia kas sušlamėjo šešėlyje. Visi nuščiuvo. Nikas stumtelėjo Nekodą sau už nugaros, o Aleksas puolė ton pusėn, iš kur atsklido garsas.

Neilgai trukus į šviesą jis išvilko Stouną.

Nikas piktai pažvelgė į vaikiną.

– Ak tu, nevykėli pimpi.

– Užsičiaupk, Gotjė. Tu pats esi šiukšlė.

Nikas išsišiepė.

– Taip, esu šiukšlė, bet turiu modifikuotą virbą galvijams ginti.

Jis palietė užgauliotojo šlaunį virbo galu ir Stounas nuskriejo tolyn.

Tačiau poveikis buvo ne toks, kokio Nikas tikėjosi. Virbas Stouną ne tik apsvaigino, bet iš pradžių pavertė vilku, paskui vėl žmogumi.

– Kas čia, po veln…

Aleksas pasitraukė atatupstas, nes Nikas atsigręžė į jį.

– Tai yra pavidalo kaitaliotojų bėda. Kai mus trenkia elektra, nebegalime kontroliuoti savo pavidalų.

Nikas vėl dėbtelėjo į Stouną. Per tas kelias sekundes, kol buvo žmogum, tas norėjo iškeikti Niką, bet vėl virto vilku.

– Kaip ilgai jis taip kaitaliosis?

– Tu jį stipriai papurtei. Apie valandą.

Nikas nusijuokė.

– Tai jam bus premija.

Aleksas palingavo galvą.

– Na, man taip pat metas keliauti. Nenoriu, kad ir man uždraustų išeiti iš namų. Susitiksime rytoj mokykloje.

Ir jis išnyko.

Nikas pažvelgė į Nekodą.

– Į šias keistenybes tu žiūri visiškai ramiai. Gal man reikėtų tavęs bijoti?

– Nikai, manęs šiąnakt vos nesurijo zombiai, be to, važiavau visureigiu, kurį vairavo Buba. Tai, kad vienas vyrukas netikėtai išnyko, o kitas pavirto vilku, nėra patys baisiausi dalykai, kuriuos man teko regėti per pastarąsias kelias valandas.

Prie jų priėjo Simė ir atsirėmė Kodei į petį.

– Ak, Simė mano, kad esi mačiusi kur kas baisesnių dalykų.

Nekoda pablyško, bet nieko neatsakė.

Nikas pasivėdėjo ją į šalį, kad galėtų pasikalbėti šiek tiek atviriau. Dieve, kaip keblu. Vaikinas norėjo jai daug ką pasakyti, tačiau net ir po to, ką jiedviem teko iškentėti, baiminosi, kad Nekoda jį nušaus.

– Hm, Kode… gal… – Nikas nutilo, nes baimė paėmė viršų.

Pakviesk ją.

Viešpatie, Nikai, juk ji tave bučiavo.

Taip, bet tuo metu Kodė manė, kad jiedu žus. Dabar, kai abu liko gyvi, mergina galbūt gailisi jį bučiavusi. Gal mano šį bučinį galėjusi pasaugoti kitam, gražesniam vaikinui. Išmintingesniam.

Ne su tokiais sumautais marškiniais.

– Ką? – paklausė Kodė.

Būk vyras. Juk šiąnakt nepabūgai demonų. Kodėl dabar išsisukinėji?

Tačiau kautis su demonais yra paprasčiau nei pakviesti į pasimatymą merginą, kuri tikrai patinka. Demonai negali užgauti jausmų.

O Kodė gali sunaikinti Niką vienu vieninteliu žodžiu.

Greičiau kviesk!

Giliai įkvėpęs jis nusuko akis į šalį ir, kol dar nespėjo išsigąsti, išpyškino:

– Gal rytoj po pamokų eitum su manim į „Du Mond“ kavinę valgyti bandelių su įdaru? Žinoma, jei mama neįkalins manęs namie iki gyvos galvos už tai, kad Bubai leidau ją užmigdyti.

Regis, laikas visiškai sustojo, bet netrukus Kodė atsakė:

– Žinoma. Mielu noru. Tik daugiau – jokių zombių.

Nikui pasirodė, kad jis galėtų pakilti į orą.

– Taip, žinoma. Jokių zombių.

Staiga galvoje pasigirdo perspėjantis Ambrozijaus balsas. Šiąnakt išmokai tik dalį pirmos pamokos, vaiki. Liko dar devynios. Ar tikrai manai, kad turi sutelkti dėmesį į pramogas su mergina?

Pasakyti teisybę? Taip. Nes žvelgdamas Kodei į akis Nikas matė savo ateitį. Iš merginos sklido kažin kokia šiluma, o po šios nakties Nikui jos labai reikėjo.

Ypač turint galvoje iššūkius, su kuriais teks susidurti.

Nebūk paniuręs, seni. Tai mano, o ne tavo gyvenimas, ir aš ketinu jį nugyventi kuo linksmiau.

Galvoje išgirdęs šiuos Niko žodžius Ambrozijus krūptelėjo ir pajuto, kaip nugara nubėga šiurpuliai. Tačiau atsitraukė, leido vaikiui vienam džiaugtis pergale.

– Deja, Nikai, tu gyveni mano gyvenimą, ir tepadeda mums Dievas, nes mudu darome naujas klaidas.

Ambrozijus vylėsi, kad šįkart jiedu nenužudė tų, kuriuos jis myli.

O kas dėl Nekodos…

Ambrozijus jau seniai išmoko bijoti visų, kuriuos prisileisdavo, bet negalėdavo pamatyti nei jų praeities, nei ateities. Kai tik jis padarydavo šią klaidą, tas žmogus kaip įmanydamas stengdavosi sunaikinti Ambrozijų.

Nuojauta Ambrozijui kuždėjo, kad Nekoda nebus išimtis.

Naujas veidas. Nauja galimybė.

Bet ar to užtenka?.. Pamatysime.

23 Vienašmenis japoniškas kalavijas.

EPILOGAS

Kai Buba išleido Niką prie Kirijano namų, buvo beveik pradėję švisti. Pirma reikėjo grįžti į parduotuvę ir iš sandėlio išleisti Bretą su visa draugija, tada Nikas stos prieš drakoną, kuris vadinasi mama.

Nikas su Kalebu stovėjo įvažoje. Nikas pažvelgė į Kirijano rūmus ir pajuto, kaip jį apima siaubas.

– Ar tau kada teko daryti tai, kas kėlė šiurpą? – Kalebo paklausė Nikas.

– Taip. Paprastai ši baimė atsiranda iš ryto, kai suskamba žadintuvas ir aš suprantu, jog turėsiu eiti į mokyklą mokytis to, ką jau žinau.

Nikas pajuto Kalebui nuoširdžią užuojautą.

– Kaip tau pavyksta iškęsti?

Kalebas gūžtelėjo pečiais.

– Mano užduotis – sergėti tave, Nikai. Visada privalu daryti tai, kas liepta, kitaip galingesnis demonas suris tavo kepenis, o stuburu rakinės dantis.

Liūdniausia, kad Kalebas greičiausiai nejuokavo.

– Ką gi, noriu padėkoti, jog mane saugai. Tikrai apgailestauju, kad šiąnakt tave užpuolė ir kaip reikiant aptalžė.

Nuoširdūs vaikino žodžiai nustebino Kalebą. Per visus jo gyvenimo šimtmečius dar niekas niekada nebuvo jam dėkojęs. Netgi tada, kai Kalebas dėl kitų praliedavo kraują.

Nikas padavė jam ranką.

Kalebas prasižiojo norėdamas pasakyti kažką užgaulaus, bet apsigalvojo. Ne, neskaudins to, kuris yra jam malonus.

– Nėra už ką, Nikai. – Jis paspaudė vaikinui delną ir galva parodė į sugijusią ranką. – Beje, kol kas patarčiau laikyti ją įtvare. Tavo mama pasius, jei pamatys, kad išgijai.

Nikas įkišo ranką į įtvarą.

– Geras patarimas. – Jis žengė žingsnį link durų ir stabtelėjo. – Ar rytoj pasimatysime?

– Žinoma. Blogis nuolatos tyko tavęs, vaiki.

Kalebas nusišypsojo, tada pavirto varnu ir nuskrido.

Kokia sumauta diena. Tačiau Nikui bent jau pavyko išlikti gyvam, ir nežinia kodėl jis pasijuto tikresnis dėl savo ateities.

Viskas kažin kaip susijaukė.

Nusijuokęs vaikinas priėjo prie durų ir paspaudė skambutį. Laukdamas neišvengiamos akistatos pajuto, kaip baimė išauga tūkstantį kartų.

Neilgai trukus duris atidarė Kirijanas.

– Ačiū dievams, grįžai. Tavo mama atsipeikėjusi vos neišvarė manęs iš proto. Po galais, ji puikiai moka zyzti.

– Su ja menki juokai, tiesa? Jei zyzimas būtų olimpinė sporto šaka, mama sumuštų visus pasaulio rekordus.

Įleidęs vaikiną į vidų Kirijanas užrakino duris ir įjungė signalizaciją.

Iš svetainės išbėgo mama ir tvirtai apkabino Niką.

– O Dieve! Tu visas kruvinas! Kas atsitiko? Kur buvai? Prisiekiu, rytoj užmušiu Bubą ir Marką. Nedelsdama. O tau, Gotjė, visą amžinybę draudžiama išeiti iš namų.

Nikas prasižiojo klausti, ar gali būti atleistas nuo bausmės, mat ketina susitikti su Kode, bet nusprendė palaukti, kol mama nusiramins. Šiąnakt ji tokia pikta, kad atsakymas, be jokios abejonės, būtų neigiamas.

– Atleisk, mama. Tiesiog naktis buvo beprotiška. Nenorėjau tavęs įskaudinti.

– Įskaudinti? Vaikeli, bus stebuklas, jei manęs neišmes iš darbo.

Kirijanas sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Jeigu jus, ponia Gotjė, išmes iš darbo, aš rasiu jums kitą.

Motina prisimerkusi nepatikliai pažvelgė į Kirijaną.

– Ir ką man reikės daryti?

– Mano draugai yra prieglaudos savininkai, ir aš žinau, kad jie ieško virėjos ir padavėjos. Galėčiau jus ten kaipmat įtaisyti.

Kirijano žodžiai nuramino motiną.

– Tikrai? Girdėjau, prieglaudos padavėjos gauna daugiausia arbatpinigių visame Naujajame Orleane.

– Taip, ponia.

Motina atsigręžė į Niką ir jos pyktis vėl įsiliepsnojo.

– Tačiau geriau jau manęs neišmestų iš darbo dėl tavo kvailysčių. O dabar marš į viršų, į lovą.

Šis paliepimas apstulbino Niką.

– Liksime čia nakvoti?

Kirijanas linktelėjo.

– Man reikia išsimiegoti, o tavo mama nemoka vairuoti automobilio su mechanine pavarų dėže, todėl negaliu jo paskolinti. Roza atvyks po kelių valandų, tad jei ko nors prireiktų, kai atsikelsi, pasakyk jai.

– Eime, Nikai, – paragino motina ir žengė prie laiptų.

Nikas nusekė paskui ją.

Pusiaukelėje vaikinas atsigręžė – norėjo padėkoti Kirijanui. Šis kaip tik plačiai nusižiovavo.

Jo burna buvo pilna ilgų aštrių ilčių.

Po galais…

Ir vėl viskas iš pradžių.

Content

Кеньон Шеррилин Begalybė. Niko kronikos