Патерсон Кэтрин

Tiltas į Terabitiją

Iš anglų kalbos vertė

Nijolė Chinejienė

Turinys

1 skyrius - Džesas Oliveris Aronsas jaunesnysis

2 skyrius - Leslė Berk

3 skyrius - Geriausias penktosios klasės bėgikas

4 skyrius - Terabitijos valdovai

5 skyrius - Pabaisos milžinai

6 skyrius - Princas Terjenas

7 skyrius - Auksinis kambarys

8 skyrius - Velykos

9 skyrius - Piktieji kerai

10 skyrius - Puiki diena

11 skyrius - Ne!

12 skyrius - Išmestas į svetimą krantą

13 skyrius - Tilto statyba

Parašiau šią knygą

savo sūnui

Deividui Lordui Patersonui,

bet kai jis perskaitė,

paprašė, kad įrašyčiau ir Lizos vardą,

tad taip ir darau.

Skiriu

Deividui Patersonui ir Lizai Hilbanzai

Pirmas skyrius Džesas Oliveris Aronsas jaunesnysis

Dar, dar, dar brum, brum, brum — drrrrrrrr... Gerai. Tėčio pikapas išvažiavo. Dabar jau galima keltis. Džesas iššoko iš lovos ir nerte įsinėrė į kombinezoną. Marškinių nesivilko — vos pradedi bėgti, net ir vėsoku oru, prakaitas žliaugte žliaugia, — batų irgi nereikia, nes kojų padai jau pasidarę kieti kaip nudėvėtų sportbačių.

— Kur tu, Džesai? — mieguistu balsu paklausė Mei Belė, kilstelėjusi galvą dvigulėje lovoje, kurioje miegodavo su Džois Ana.

— Ššš, — tildė jis. Sienos plonos. Mama padūks, jeigu pažadinsi ją tokiu metu.

Jis paglostė Mei Belei plaukus ir patraukė sujauktą antklodę prie pat smakriuko.

— Į ganyklą, — sušnibždėjo jis.

Mei Belė šyptelėjo ir susirangė į kamuoliuką po antklode.

— Bėgsi?

Galbūt.

Žinoma, bėgs. Visą vasarą kasdien keliasi anksčiau ir bėgioja. Jeigu jis dar šiek tiek pasitreniruos, — Dieve, ir kodėl jis nedarė to anksčiau!? — tai prasidėjus mokslams bus geriausias bėgikas penktoje klasėje. Jis turi būti greičiausias — ne vienas greičiausių ir ne antras pagal greitumą, o pats greičiausias. Geriausias bėgikas.

Jis ištipeno ant pirštų galų. Grindys namie girgždėdavo sulig kiekvienu žingsniu, bet Džesas jau patyrė, kad jos tik sunkiai dejuoja, jeigu eini pirštų galais, ir tada gali ištipenti pro duris nepabudinęs nei mamos, nei Elės, nei Brendos ar Džois Anos. Mei Belė — kas kita. Jai beveik septyneri, jinai jį dievina, ir tas jam kartais visai patinka. Kai esi vienintelis berniukas tarp keturių seserų ir vyresniosios tave niekina nuo to laiko, kai nebesileidi aprengiamas ir vežiojamas senu surūdijusiu lėlių vežimėliu, o jaunesnioji paleidžia dūdas, kai tik sužvairuoji akimis, tai labai smagu, kai kas nors tave dievina. Net jeigu kartais tai ir trukdo.

Jis pasileido ristele per kiemą. Iš nosies ir burnos mažais kamuoliukais pukšėjo garas — rugpjūčiui kiek per šalta. Nors, kita vertus, dar anksti. Vidurdienį, kai mama pristatys lauke prie darbo, bus karšta.

Besė mieguistu žvilgsniu žiūrėjo, kaip jis perlipo per krūvą gelžgalių, paskui per tvorą ir atsidūrė ganykloje.

„Mūū“, — sumykė ji, žiūrėdama didžiulėmis rudomis liūdnomis akimis, kurios jam atrodė baisiai panašios į Mei Belės.

— Labas, Bese, — pasisveikino Džesas meiliai. — Miegok toliau.

Besė nudimbino prie žaliuojančio lopinėlio — beveik visa žolė lauke buvo sausa ir parudavusi — ir grybštelėjo gerą kuokštą.

— Gera karvytė, pusryčiauk į sveikatą ir nekreipk į mane dėmesio.

Jis visada pradėdavo nuo ganyklos kampo šiaurės vakaruose, įsiremdamas rankomis į žemę, kaip buvo matęs darant bėgikus per pasaulio sporto kanalą.

— Pykšt! — šūktelėjęs nurūko palei ganyklos tvorą. Besė atrisnojo į lauko vidurį vis dar liūdnai dėbsodama į jį ir iš lėto kramtydama žolę. Ji nelabai protinga, bet pasitraukti Džesui iš kelio galvoj košės užteko.

Geltoni kaip šiaudai Džeso plaukai plaikstėsi apie kaktą, o rankos ir kojos mataravosi kiekviena sau. Jis niekada nesimokė taisyklingai bėgti, bet jo kojos, palyginti su kitų dešimtmečių, buvo labai ilgos, o jau ištvermės visi būtų galėję pavydėti.

Pradinėje Vieversių upelio mokykloje trūko visko, ypač sportinio inventoriaus, ir po priešpiečių per pertraukas visi kamuoliai atitekdavo aukštesniųjų klasių mokiniams. Net jeigu penktokai pradeda žaidimą su kamuoliu, tai, nepraėjus nė pusvalandžiui, jis jau pereina į šeštokų ar septintokų rankas. Vyresnieji žaidimams su kamuoliu užima aukštutinės aikštelės vidurį, kur sausiau, o mergaitės — nedidelį plotelį pačiame gale šokinėjimams per virvutę, „Klasėms“ ir pasiplepėjimams. Taigi žemesniųjų klasių berniukai nusprendė bėgioti. Išsirikiuoja tolimajame žemutinės aikštelės gale, kur paprastai būna purvynė arba gilios ir kietos provėžos, ir kai Erlis Vatsonas — nekoks bėgikas, bet plačiagerklis — surinka: „Pykšt!“, visi šauna priekin ir dumia prie koja užbrėžtos linijos kitame aikštės gale.

Pernai vieną kartą Džesas tapo nugalėtoju. Ne tik po pirmo bėgimo, bet ir po visų. Bet tik vieną kartą. Tačiau to pakako, kad pajustų pergalės skonį. Nuo pat pirmos klasės jis buvo „kvailelis, kuris amžinai velkasi iš paskos“. Bet vieną dieną — tai buvo balandžio dvidešimt antroji, lietingas pirmadienis, — jis aplenkė juos visus kliurksinčiais sportbačiais, pilnais skysto molio, prasisunkusio pro skyles paduose.

Visą tą dieną, ir net iki rytojaus priešpiečių, jis, ketvirtokas, buvo „greičiausias iš trečiokų, ketvirtokų ir net penktokų“. Antradienį, kaip visada, vėl laimėjo Veinas Petisas. Bet šiais metais Veinas Petisas bus šeštoje klasėje. Dabar jis iki Kalėdų žais futbolą, o iki liepos beisbolą su kitais dideliais berniukais. Bet kuris gali tapti geriausiu bėgiku, tačiau šiemet, Besė galės įsitikinti, pirmaus Džesas Oliveris Aronsas Jaunesnysis.

Džesas dar įnirtingiau ėmė mojuoti rankomis ir palenkė galvą tarsi ruošdamasis įveikti kliūtį. Jis jau girdėjo, kaip iš susižavėjimo spiegia trečiokai. Jie sekios jam iš paskos, lyg jis būtų kokia kantri muzikos žvaigždė. Ir Mei Belė vaikščios užrietusi nosį. Jos brolis — greičiausias, geriausias bėgikas iš visų. Kiti pirmokėliai irgi turės apie ką pasišnekėti.

Netgi tėtis juo didžiuosis. Džesas pasuko už kampo. Greitis jau nebe tas, bet kurį laiką dar reikia pabėgėti, kad atgautų jėgas. Apie pergalę tėčiui papasakos Mei Belė, tuomet neatrodys, kad jis, Džesas, pagyrų maišas. Galimas daiktas, tėtis taip didžiuosis, kad net užmirš nuovargį po sunkios darbo dienos ir ilgos kelionės į Vašingtoną ir atgal. Jis atsikels nuo sofos ir jiedu eis imtynių kaip kadaise. Tėtis nustebs, kai pamatys, kaip jis sustiprėjo per porą metų.

Kūnas jau maldavo Džesą sustoti, bet jis nenusileido. Tegu silpni plaučiai žino, kas čia šeimininkas.

— Džesai! — šūktelėjo Mei Belė iš anapus gelžgalių krūvos. — Mama liepė tau grįžti ir pavalgyti! Karvę galėsi pamelžti vėliau.

Pasiutimas. Per ilgai bėgiojo. Dabar visi žinos ir pradės traukti per dantį.

Gerai, einu! — jis apsisuko ir vis dar bėgte pasileido atgal. Nelėtindamas žingsnio peršoko per tvorą, paskui per gelžgalius, kumštelėjo Mei Belei į galvą (“Oi!“) ir risčia nuskuodė namų link.

— Jūs tik pasižiūrėkit į olimpinį čempioną, — Elė su trenksmu pastatė puodelius su stipria juoda kava, kad net stalas aptiško. — Nusivaręs kaip arklys.

Džesas nusibraukė drėgnus plaukus nuo kaktos ir dribtelėjo ant medinio suolo. Įsibėręs du šaukštelius cukraus, mažais gurkšniukais ėmė siurbčioti karštą kavą, kad nenusiplikytų gerklės.

— Fu, mama, kaip jis dvokia! — Brenda manieringai užspaudė nosį smiliumi. — Pasakyk jam, kad nusipraustų.

— Eik prie prausyklės ir nusiprausk, — paliepė mama, nepakeldama akių nuo viryklės. — Ir paskubėk. Košė jau svyla.

— Oi mama! Ir vėl košė, — suinkštė Brenda.

Dieve, kaip jis pavargo. Visus raumenis skauda.

— Ar girdėjai, ką mama sakė? — sucypė Elė jam už nugaros.

— Nebegaliu pakęsti, mama! — vėl ėmė zirzti Brenda. — Pasakyk, kad nebesmardintų oro ir kur nors pasitrauktų.

Džesas pasidėjo galvą skruostu ant stalo.

— Dže-s-sai! — Mama pagaliau atsisuko į jį. — Ir apsivilk marškinius.

— Gerai, mama, — jis nupėdino prie kriauklės. Šaltas vanduo degino veidą ir rankas. Įkaitusi oda šiurpo nuo ledinių lašų.

Mei Belė stovėjo virtuvės tarpduryje ir žiūrėjo į jį.

— Duok man marškinėlius, Mei Bele.

Ji buvo besižiojanti sakyti „ne“, tačiau suburbėjo: „Nereikia mušti manęs per galvą“ ir klusniai nuėjo atnešti jam marškinėlių. Gera ta Mei Belė. Džois Ana iki šiol būtų klykusi po tokio kepštelėjimo. Keturmečiai — vienas vargas.

— Šįryt turiu jums daug darbo, — pareiškė mama, kai jie baigė valgyti košę su pomidorų padažu. Ji kilusi iš Džordžijos ir iki šiol gamina maistą pagal tenykščius receptus.

— Oi, mama! — sucypė Elė ir Brenda vienu balsu. Tos panelytės sugeba išsisukti nuo darbo vikriau negu sugautas žiogas randa plyšį tarp pirštų.

— Mama, tu pažadėjai, kad mes su Brenda galėsim važiuoti į Milsburgą nusipirkti, ko reikia mokyklai.

— Mokyklos reikmenims nėra pinigų!

— Mama, mes tik pasidairysime. — Dieve, kada ta Brenda liausis zirzusi. — Jėzaumarija, tu visai neleidi mums pramogas.

— Pramogų, — pataisė ją Elė.

— Užsičiaupk.

— Ponia Taimons užsuks mūsų paimti, — neatlyžo Elė. Aš pasakiau Lolei Sandei, kad tu sutinki. Negi dabar paskambinsiu ir pasakysiu, kad apsigalvojai.

— Na gerai, gerai. Bet nesitikėkite gauti iš manęs pinigus!

„Pinigų“, — kažkas sušnabždėjo Džeso galvoje.

— Žinau, mama. Mes tik paimsime penkis dolerius, kur tėtis mums pažadėjo. Daugiau nė cento.

— Kokius penkis dolerius?

— Oi, mama, nejaugi užmiršai? — Elės balsas buvo švelnus kaip pieniškas šokoladas. — Aną savaitę tėtis pasakė, kad mergaitėms reikia... reikia ko nors mokyklai.

— Tiek to, imkit, — piktai tarė motina, siekdama piniginės iš spintelės virš viryklės. Atsegusi sutrūkinėjusią plastikinę piniginę ji atskaičiavo penkis suglamžytus banknotus.

— Mam, — vėl pradėjo Brenda, — ar negalėtum duoti dar vieno? Kad abiem būtų po lygiai, ką?

— Ne!

— Mama, už pustrečio nieko nenupirksi. Netgi vienas sąsiuvinių rinkinys kainuoja...

— Ne!

Elė triukšmingai atsistojo ir pradėjo tvarkyti stalą.

— Tavo eilė plauti indus, Brenda, — pasakė ji garsiai.

— Baik, Ele.

Elė bakstelėjo Brendai šaukštu. Brendos išraiška Džesui buvo gerai pažįstama. Iš jos blizgančių rožiniais dažais dažytų lūpų nebeišsprūdo jokie verkšlenimai. Nebuvo tokia protinga kaip Elė, bet ir ji žinojo, kad nereikia bandyti mamos kantrybės.

Dabar Džesas kaip visada turės vienas viską padaryti. Mažylių mama nesiųsdavo pagalbon, bet jis visada įsigudrindavo, kad Mei Belė ką nors už jį padarytų. Jis pasidėjo galvą ant stalo. Bėgimas šį rytą atėmė jėgas. Neprispausta prie stalo ausis išgirdo, kaip atburzgė senasis Taimonsų biuikas, — išsiilgęs tepalo, pasakytų tėtis, — ir už tinklinių durų nuskardėjo smagus klegesys. Tai Elė su Brenda spraudėsi tarp septynių Taimonsiukų.

— Gerai, Džesai, užteks tinginiauti ir knapsoti ant suolo. Besės tešmuo jau turbūt žeme velkasi. O tau dar reikia nuraškyti pupas.

„Tinginiauti“. Tai jis tinginiauja? Tegu ta nepakeliama galva dar minutę paguli ant stalo.

— Džes-s-sai!!!

— Einu, mama, jau einu.

Mei Belė atėjo prie pupų lysvės pranešti, kad į senąjį Perkinsų namą gretimoje fermoje atsikėlė nauji gyventojai. Džesas nusibraukė plaukus nuo akių ir šyptelėjo.

Jis jau matė. Senas sunkvežimis stovi prie durų. Toks didelis, su priekaba. Žmoneliai, matyt, prisikrovę daug šlamšto. Bet jie čia ilgai neužsibus. Į tokią nušiurusį namą kaip Perkinsų kaimiečiai įsikelia tik tada, kai neturi nieko geresnio, ir išsinešdina iš jo kuo greičiau. Vėliau jis prisimins, kad tądien į kone svarbiausią savo gyvenimo įvykį kažkodėl taip lengvai numojo ranka.

Musės zyzė aplink prakaitu aprasojusį veidą ir pečius. Jis subėrė pupas į krepšį ir delnais sulygino paviršių.

— Atnešk marškinėlius, Mei Bele.

Kas tas sunkvežimis, kai musės taip puola.

Mei Belė nustriksėjo iki lysvės galo, pakėlė numestus ant žemės marškinėlius ir laikydama juos dviem pirštais nešė atkišusi į priekį.

— Fu, kaip dvokia, — pasakė mėgdžiodama Brendą.

— Užsičiaupk, — griebė marškinėlius Džesas.

Antras skyrius Leslė Berk

Septintą Elė su Brenda dar nebuvo grįžusios. Nuraškęs visas pupas Džesas padėjo mamai jas konservuoti. Ji niekad nepaiso, kad svilina karštis, o virtuvėje nuo kunkuliuojančių puodų pasidaro tikras pragaras. Mamos nervai, kas be ko, visai ištampyti, ji klykė ant Džeso visą dieną ir nebeturėjo jėgų išvirti vakarienės.

Džesas sutepė sumuštinių su riešutų sviestu sau ir seserims, ir jie išėjo valgyti į lauką, nes virtuvėje vis dar buvo karšta, o nuo pupų kvapo net pykino.

Sunkvežimis tebestovėjo prie Perkinsų namo. Žmonių nematyti, vadinasi, jau bus įsikraustę.

— Norėčiau, kad jie turėtų mergaitę — šešerių ar septynerių metų. Neturiu su kuo žaisti.

— Turi Džois Aną.

— Negaliu jos pakęsti. Ji dar visai snarglė.

Džois Ana timptelėjo lūpą. Abu žiūrėjo, kaip ji virpa. Paskui jos putlus kūnelis sudrebėjo, ir ji paleido dūdas.

— Kas erzina mažą vaiką? — užriko mama iš už tinklinių durų.

Džesas atsiduso ir sukišo paskutinį savo sumuštinio kąsnį į išžiotą Džois Anos burną. Jos akys išsiplėtė ir ji bemat sukando žandikaulius, priimdama netikėtą dovaną. Dabar nors trumpam bus ramu.

Jis įėjo vidun ir tylutėliai uždaręs duris pratykino pro motiną, kuri sūpuodamasi virtuvės krėsle žiūrėjo televizorių. Įėjęs į kambarį, kuriuo dalijosi su mažylėmis, ištraukė iš po čiužinio pieštukus, piešimo bloknotą, atsigulė ant pilvo ir ėmė piešti.

Džesas piešia, kaip kai kurie žmonės geria viskį. Padrikas mintis pamažu ima gaubti ramybė, apimdama visą pavargusį ir įsitempusį kūną. Dieve, kaip smagu piešti. Ypač gyvūnus. Ne tokius kasdieniškus kaip karvė Besė ar vištos, o paklaikusius, atsidūrusius neįprastoje padėtyje — kažkodėl jam patinka vaizduoti gyvulius neįmanomomis pozomis. Pavyzdžiui, begemotą, krintantį nuo skardžio žemyn ir besivartaliojantį ore, — tą gali suprasti iš įvijos linijos, — o apačioje jūrą, kurioje išsproginusios iš nuostabos akis šokinėja žuvys. Virš begemoto — ten, kur turėjo būti galva, bet iš tikrųjų buvo užpakalis, — jis nupiešė balioną ir įrašė tokius žodžius: „Oi! Man regis, užmiršau akinius“.

Džesas nusišypsojo. Jeigu parodytų piešinį Mei Belei, tai turėtų paaiškinti sąmojį, o tada jinai juoktųsi, kaip juokiasi žiūrovai per televiziją.

Jis labai norėtų parodyti piešinius tėčiui, bet nedrįsta. Kartą pirmoje klasėje pasakė jam, kad užaugęs norėtų būti dailininkas. Manė, kad tėtis bus patenkintas. Bet apsiriko. „Ko jie moko toje prakeiktoje mokykloje? — pasipiktino jis. — Tos senos bobos nori padaryti iš mano sūnaus kažkokį...“ Jis nebaigė sakinio, bet Džesas suprato. Tokio dalyko nepamirši net ir po ketverių metų.

Didžiausia velniava, kad nė vienai mokytojai nepatinka jo piešimas. Kai kuri nors pagauna jį piešiant, tuoj pradeda čirkšti apie laiko, popieriaus ir gabumų eikvojimą. Išskyrus panelę Edmands, muzikos mokytoją. Jai vienintelei išdrįso kai ką parodyti, nors ji dirba mokykloje vos metus, ir jos pamokos tik penktadieniais.

Mokytoja Edmands — viena iš Džeso paslapčių. Jis įsimylėjęs ją. Ne tokia kvaila meile, apie kurią kikendamos tauškia telefonu Elė su Brenda. Jo meilė atrodė tokia tikra ir gili, kad buvo sunku apie ją kalbėti ir net ilgiau galvoti. Jos ilgi šilkiniai juodi plaukai ir mėlynos, mėlynos akys. Ji skambina gitara kaip tikra estrados žvaigždė, o nuo jos švelnaus virpančio balso Džesui sugniaužia širdį. Dieve, ji nepakartojama. Jis jai taip pat patinka.

Kartą praėjusią žiemą Džesas parodė jai vieną savo piešinėlį. Priėjo po muzikos pamokos, įbruko į ranką ir išbėgo. Kitą penktadienį ji paprašė jo pasilikti po pamokos. Pasakė, kad jis „nepaprastai talentingas“ ir neturi leistis nuo to atkalbamas, priešingai, turi „puoselėti tai“. Jos manymu, Džesas išskirtinis, taip jis tą suprato. Tas išskirtinumas nebuvo svarbus nei mokykloje, nei namie, tačiau jis buvo tikras. Savo paslaptį Džesas slėpė giliai viduje kaip piratas lobį. Jis turtingas, labai turtingas, bet kol kas niekam nevalia apie tai žinoti, tik slaptai draugei Džulijai Edmands.

— Atrodo, lyg būtų kokia hipė, — pasakė motina, kai pernai Brenda, tada dar septintokė, nupasakojo jai, kokia yra panelė Edmands.

Gal ir taip. Džesas dėl to nesiginčytų, nors jam mokytoja atrodo nelyginant nuostabi laukinė paukštė, laikinai uždaryta į seną purviną mokyklos narvą, greičiausiai per kokią nors klaidą. Tačiau jis tikisi, meldžia Dievą, kad ji niekados neištrūktų į laisvę ir neišskristų. Jis pasiryžęs iškentėti visą nuobodžią mokyklos savaitę dėl to vieno pusvalandžio penktadienį, kai jie susėda ant susidėvėjusio kilimo mokytojų kambaryje (visame pastate nėra kitos vietos, kur tilptų visos mokytojos Edmands priemonės) ir dainuoja „Mano nuostabusis balionas“, „Ši žemė yra tavo žemė“, „Mudu būsime tenai laisvi“, „Vėjo gūsiai“ ir, direktoriaus pono Ternerio pageidavimu, „Dieve, laimink Ameriką“.

Mokytoja Edmands skambina gitara, o vaikai paeiliui pritaria citra, trikampiais, lėkštėmis, tamburinais ir būgneliais. Siaubas, koks kyla triukšmas! Visi mokytojai nekenčia penktadienių. Daugelis vaikų apsimeta, kad irgi nekenčia.

Bet Džesas žino, kad jie veidmainiauja. Su panieka prunkščiodami jie šaiposi iš mokytojos Edmands nedažytų lūpų ir džinsų kirpimo, vadina ją „hipe“ ir „kovotoja už taiką“, nors Vietnamo karas jau pasibaigęs ir mylėti taiką jau vėl madinga. Beje, per visą pradinės Vieversių upelio mokyklos istoriją ji buvo vienintelė mokytoja, mūvinti kelnes. Vašingtone ar prabangiuose jo priemiesčiuose, net Milsburge, tai būtų visai suprantama, bet Vieversių upelyje mados atsilikusios. Vietiniai gyventojai negreit perima tai, ką mato per televiziją.

Taigi penktadieniais Vieversių upelio pradinės mokyklos moksleiviai sėdi suoluose kaip ant adatų, ir jų širdys spurda iš nekantrumo klausant, kaip iš mokytojų kambario sklinda pašėlęs triukšmas, tarsi ten vyktų pragaro puota. Paskui, praleidę pusvalandį su mokytoja Edmands, pakerėti jos natūralaus grožio ir žvalumo, išeina ir apsimetinėja, kad ta hipė aptemptais džinsais, pasidažiusi tik akis, o lūpų ne, jų neapmulkins.

Džesas tyli. Beprasmiška ginti panelę Edmands nuo tų neteisingų ir veidmainingų išpuolių. Be to, ji tarsi aukščiau tokių niekų. Tos kalbos jos nepasiekia. „Mudu panašūs, — dažnai pagalvoja sau Džesas, — aš ir mokytoja Edmands. Nuostabioji Džulija“. Šis vardas skiemenimis aidi jo galvoje kaip gitaros akordai. „Mudu ne iš Vieversių upelio, Džulija ir aš“. „Tu kaip tas deimantas šiukšlyne“, — kartą pasakė jinai jam, bakstelėjusi jo nosies galiuką tarsi įelektrintu pirštu. Bet iš tikrųjų tai ji buvo tikrasis deimantas, žaižaruojantis purviname, nykiame pilkšvų plytų fone.

— Dže-e-esai!!!

Džesas pakišo bloknotą ir pieštukus po čiužiniu ir apmirė jausdamas, kaip širdis daužosi po antklode.

— Ar pamelžei karvę? — suskambėjo motinos balsas prie pat durų.

Džesas pašoko iš lovos.

— Einu.

Jis nėrė pro ją iš kambario ir, pastvėręs prie kriauklės stovintį kibirą, o prie durų — suoliuką, atsidūrė lauke, nespėjus jai paklausti, ką jis veikė.

Senajame Perkinsų name visuose trijuose aukštuose degė žiburiai. Jau beveik tamsu. Besės tešmuo pūpsojo išbrinkęs, ji trypė iš nekantrumo. Jis turėjo čia ateiti prieš porą valandų. Džesas įsitaisė ant suoliuko ir pradėjo melžti. Šilto pieno čiurkšlės čaižė kibirą. Pro šalį pravažiavo sunkvežimis su įjungtais žibintais. Netrukus grįš tėtis ir tos dvi sukčiuvienės — vis dėlto įsigudrino gerai praleisti laiką ir palikti visus darbus jam ir mamai.

Įdomu, ko prisipirko už tuos pinigus. Dieve, jis nežinia ką atiduotų už naują tikrą piešimo bloknotą ir rinkinį spalviklių, kurie piešia vos palietus popierių. Ne kaip tos kietos pastelinės kreidelės mokykloje, jas turi iš visų jėgų spausti, kol nulūžta, o tada kas nors, žiūrėk, jau skundžia tave mokytojai.

Į kiemą įvažiavo automobilis. Taimonsai. Seserys grįžo anksčiau už tėtį. Džesas girdėjo, kaip trinktelėjo durelės ir suskambėjo jų smagūs šūksmai. Mama paduos joms vakarienę, ir kai Džesas sugrįš pamelžęs karvę, ras jas linksmai šnekučiuojančias. Mama užmirš, kad buvo pavargusi ir pikta. Jis vienas turi ištverti visas šitas nesąmones. Kartais jaučiasi toks vienišas tarp jų visų — vienintelis gaidys, ir tas nugaišo, jie nebeįsigijo kito. O tėtis, kuris dirba nuo aušros iki sutemos — kas iš jų pagalvoja, ką jis jaučia? Savaitgaliais ne geriau. Tėtis baisiai nusiplūkia per visą savaitę, o rūpi namus aptvarkyti, bet jeigu ir nieko nedirba, tai miega priešais televizorių.

— Ei, Džesai, — nutraukė jo mintis Mei Belė. Kvaila mergiūkštė, neleidžia net ramiai pamąstyti.

— Ko vėl prireikė?

Jo akyse ji staiga pasidarė perpus mažesnė.

— Noriu tau kai ką pasakyti, — nedrąsiai pratarė Mei Belė ir panarino galvą.

— Tau laikas žygiuoti į lovą, — irzliai atšovė Džesas, niršdamas ant savęs, kad užčiaupė jai burną.

— Elė su Brenda jau namiese.

— Namuose. Jau namuose. — „Kodėl negaliu liautis prie jos kibęs?“

Tačiau Mei Belei taip magėjo papasakoti, kad negalėjo ištverti.

— Elė nusipirko permatomą palaidinę, o mamą ištiko smūgis?

Labai gerai, pagalvojo jis ir pasakė:

— Nėra čia ko džiaugtis.

Brum, brum, brum.

— Tėti! — džiaugsmingai šūktelėjo Mei Belė ir išbėgo į kelią pasitikti. Džesas matė, kaip tėtis sustabdė automobilį ir pasilenkęs atidarė duris, kad Mei Belė galėtų įlipti. Jis nusisuko. Laimės kūdikis. Gali lakstyti paskui jį, apsikabinti, bučiuoti. Džesui visada dilgteli paširdžius, kai tėvas pačiumpa kurią nors mažę, pakelia ant rankų arba pasilenkęs apkabina. Jam atrodo, kad jau nuo pat gimimo jis buvo laikomas per dideliu tokiems dalykams.

Kai kibiras prisipildė, jis paplekšnojo Besę per šoną, kad pasitrauktų. Pasikišęs suoliuką po kaire pažastimi, nešė kibirą taip atsargiai, kad nė lašelis pieno neištikštų.

— Ar ne per vėlai melži, sūnau? — tai vieninteliai žodžiai, kuriuos per visą vakarą tėvas pasakė vien jam.

Kitą rytą jis beveik negirdėjo, kaip išvažiavo tėčio pikapas. Dar gerai neišsibudinęs jautėsi pavargęs. Pasirėmusi galvą alkūne Mei Belė šypsodamasi pasidomėjo:

— Šiandien nebėgiosi?

— Ne, — jis nubloškė antklodę šalin. — Šiandien skraidysiu.

Kadangi jautėsi pavargęs labiau negu paprastai, prisiversti buvo sunkiau. Bandė įsivaizduoti, kad pirma jo bėga Veinas Petisas, o jis turi neatsilikti. Tapnodamas per grumstus vis įnirtingiau mosavo rankomis. Tuoj pasivys Veiną Petisą. „Laikykis, Veinai, — sušvokštė. — Aš tave aplenksiu. Tu manęs nenugalėsi“.

— Jeigu taip bijai karvės, — išgirdo balsą, — kodėl neperlipi per tvorą?

Jis sustingo ore tarsi sustabdytame filmo kadre ir, vos nepargriuvęs, atsigręžė pasižiūrėti, kas klausia. Ant tvoros iš Perkinsų namo pusės, mataruodama plikomis rudai įdegusiomis kojomis, sėdėjo kažkokia žmogysta. Garbanoti rudi plaukai visai trumpai kirpti, apsivilkusi melsvais apatiniais marškinėliais ir išblukusiais virš kelių nukirptais džinsais. Atvirai pasakius, Džesas nesuprato, ar čia berniukas, ar mergaitė.

— Labas, — pasakė jis arba ji ir kryptelėjo galvą Perkinsų namo link, — mes ką tik atsikraustėm.

Džesas stovėjo kaip įbestas ir spoksojo.

Žmogysta nuslydo nuo tvoros ir priėjo arčiau.

— Gal mums vertėtų susidraugauti. Daugiau aplink nieko nėra.

Mergiotė, nusprendė jis. Tikrai mergiotė, nors nebūtų galėjęs paaiškinti, kodėl taip staiga nebeliko jokių abejonių. Ji atrodė maždaug jo ūgio, nors kai priėjo arčiau, Džesas patenkintas pamatė, kad taip nėra.

— Aš Leslė Berk.

Jis neapsiriko.

— Kas atsitiko?

— Ką?

— Ar kas nors atsitiko?

— Taip. Ne, — jis dūrė nykščiu savo namų pusėn ir nusibraukė plaukus nuo akių. — Džesas Aronsas.

Kaip blogai, kad Mei Belės išsvajotoji mergaitė tokio netinkamo amžiaus. Ką gi.

— Iki, — linktelėjo jis ir pasuko namo. Šįryt daugiau bėgioti neverta. Verčiau pamelš Besę, kad paskui nereikėtų.

— Ei! — šūktelėjo Leslė, stovėdama vidury lauko, pakėlusi galvą ir įsirėmusi rankomis į šonus. — Kur eini?

— Turiu darbo, — burbtelėjo jis per petį. Kai po kiek laiko grįžo su suoleliu ir kibiru, jos jau nebebuvo.

Trečias skyrius Geriausias penktosios klasės bėgikas

Džesas nebematė Leslės Berk, nebent iš tolo, iki pat kito antradienio, kai pirmąją mokslo metų dieną ponas Terneris atvedė ją į penktąją Vieversių upelio pradinės mokyklos klasę pas mokytoją Majers.

Leslė tebebuvo tais pačiais išblukusiais džinsais ir melsvais marškinėlius. Su sportbačiais, o be kojinių. Nuostaba išsiveržė iš mokinių bumų tarsi garas iš radiatoriaus. Visi sėdėjo pasipuošę savo geriausiais sekmadieniniais drabužiais. Netgi Džesas mūvėjo velvetines kelnes ir vilkėjo išlygintus marškinius.

Atrodė, kad vaikų reakcija jai buvo nė motais. Kol mokytoja Majers bėginėjo aplinkui, ieškodama vietos papildomam suolui pastatyti, ji stovėjo prieš juos, išsižiojusius iš nuostabos, tarytum sakydama: „Na, bičiuliai, štai ir aš“. Klasės kambarys pusrūsyje buvo toks mažas, kad jame vos tilpo ir tos penkios eilės suolų po šešis kiekvienoje.

— Trisdešimt vienas, — murmėjo mokytoja, iš susirūpinimo padvigubėjusiu pagurkliu. — Niekur nėra daugiau kaip dvidešimt devyni.

Pagaliau ji nusprendė pastatyti suolą prie šoninės sienos netoli lango.

— Sėskis štai čia... Lesle, bent kol kas. Nieko geriau neturime... kol kas. Šita klasė perpildyta. — Ji įsmeigė žvilgsnį į išeinančio direktoriaus Ternerio nugarą.

Leslė kantriai palaukė, kol suolą atnešęs septintokas šiaip taip pristūmė jį prie radiatoriaus po pirmuoju langu. Nieko nesakiusi ji atitraukė suolą per kelis colius nuo radiatoriaus ir atsisėdo. Tada dar sykį atsisuko į klasę.

Trisdešimt porų akių staiga ėmė stebeilyti išbraižytų suolų paviršių. Džesas smiliumi apvežiojo išpjaustinėtą suole širdelę su inicialais BR + SK, spėliodamas, kas jame anksčiau būtų galėjęs sėdėti. Gal Selė Koch? Penktoje klasėje mergaitės būna didesnės širdžių mėgėjos negu berniukai. BR gali būti Bilis Radis, o pernai pavasarį jam patiko Mima Hoiser. Žinoma, tie inicialai čia gali būti daug senesni, tuomet...

— Džesai Aronsai, Bobi Gregsai. Prašom atnešti aritmetikos vadovėlius, — pasakė mokytoja ir nusišypsojo ypatinga pirmosios mokslo metų dienos šypsena. Aukštesniųjų klasių mokiniai sakydavo, kad mokytojos Majers niekas nemato šypsantis, išskyrus pirmą ir paskutinę mokslo metų dieną.

Džesas atsistojo ir nuėjo į priekį. Jam einant pro šalį Leslė šyptelėjo ir pakrutino pirštus — suprask, pamojavo. Jis atsakydamas linktelėjo. Vis dėlto jam buvo gaila jos. Turbūt nesmagu sėdėti pačiame priekyje taip juokingai apsirengus pirmąją mokslo metų dieną. Ir ničnieko nepažinoti.

Jis padėjo knygas ten, kur mokytoja parodė. Kai grįžo į suolą, Geris Fulčeris grybštelėjo jį už rankovės.

— Ar bėgsi šiandien?

Džesas linktelėjo. Geris patenkintas šyptelėjo. „Tas kvailys mano, kad pralenks mane“, — pagalvojo Džesas, jausdamas, kaip suspurdėjo širdis. Jis juk tikrai stipresnis negu praėjusį pavasarį. Kadangi Veinas Petisas šiemet perėjo į šeštą, tai Fulčeris, matyt, tikisi būti pirmas, bet jis, Džesas, šiandien jam padarys tokią mažą staigmenėlę. Kad tik greičiau, nes iš vidaus kažkas taip kutena, lyg būtų žiogų prisigurkęs.

Mokytoja Majers dalijo knygas lyg kokia Jungtinių Valstijų prezidentė, ištęsdama ceremoniją iki begalybės visokiais parašais ir kitokiomis apeigomis. Džesui toptelėjo, kad ir ji pati nori kuo toliau nustumti mokyklos kasdienybę. Tuo tarpu, kai vadovėlius nešė kiti, Džesas slapta išsitraukė sąsiuvinio lapą ir ėmė piešti. Svajojo padaryti iš piešinių knygą: susigalvoti kokį nors vieną veikėją ir nupiešti visą jo istoriją. Jis nupiešė keletą gyvūnėlių ir ėmė rinkti jiems vardus. Pradžiai reikia sugalvoti kokį nors šaunų pavadinimą. „Susirūpinęs begemotas“? Neblogai skamba „Susirūpinęs begemotas Herbertas“. Dar geriau. „Sukčiaus krokodilo istorija“. Visai nieko.

— Ką paišai? — pasilenkęs virš suolo pasidomėjo Geris Fulčeris.

Džesas uždengė piešinį ranka.

— Nieko.

— Baik. Parodyk piešinį.

Džesas papurtė galvą.

Geris ėmė traukti jo ranką nuo popieriaus lapo.

— „Sukčiaus krokodilo...“ Klausyk, Džesai, aš jo nesugadinsiu, — ir jis trūktelėjo Džesui už nykščio.

Džesas uždengė piešinį abiem rankom ir kulnu spyrė Geriui į kojos nykštį.

— Oi!

— Berniukai! — iš mokytojos veido dingo šypsena.

— Jis užmynė man ant piršto.

— Sėskis į vietą, Geri.

— Bet jis...

— Sėskis!

— Džesai Aronsai. Dar vienas pastaba ir sėdėsi visą pertrauką klasėje. Perrašinėsi žodyną.

Džeso veidas visas išraudo. Jis paslėpė lapą ir užsikniaubė ant suolo. Ir visus metus šitaip. O paskui dar aštuonerius. Kažin, ar ištvers.

Vaikai valgė priešpiečius sėdėdami suoluose. Apygardos valdžia jau dvidešimt metų žada Vieversių upelio mokyklai valgyklą, bet vis nesukrapšto reikiamos sumos. Džesas taip bijojo būti neišleistas per pertrauką, kad net sumuštinį su rūkyta Bolonės dešra kramtė sučiaupęs lūpas ir įbedęs akis į išpjaustinėtą širdį su inicialais. Klasė ūžė. Per priešpiečius būdavo draudžiama kalbėtis, bet šiandien pirmoji diena, netgi Slibingalvė Majers tokią dieną taip tankiai nesispjaudė ugnimi.

— Jinai valgo rūgpienį, — paleido į darbą liežuvį Merė Lu Piplz, už dviejų suolų nuo Džeso sėdinti antroji pagal bjaurumą mergiūkštė iš visų penktokių.

— Jogurtą, kvaiša. Argi nežiūri teliko? — atsiliepė iš visų bjauriausia Vanda Kei Mur, sėdinti tiesiai priešais Džesą.

— Fu!

Viešpatie, kodėl jos nepalieka žmonių ramybėje? Kodėl Leslė Berk negali valgyti to, kas jai, po velnių, patinka?

Jis užmiršo, jog ketino valgyti atsargiai, ir garsiai šliurptelėjo pieno.

Vanda Mur atsigręžė, nutaisiusi perdėtai mandagią išraišką.

— Džesai Aronsai. Bjauru klausytis.

Jis dėbtelėjo į ją ir šliurptelėjo dar kartą.

— Tu šlykštus.

Dzindzilin! Suskambėjo skambutis pertraukai. Šūkaudami berniūkščiai susistumdė prie durų.

— Visi berniukai atsisėda. — O Dieve! — O mergaitės sustoja vorele ir pasiruošia eiti į žaidimų aikštelę. Moterys visada turi eiti pirmos.

Berniukai sėdėjo kaip ant adatų, verždamiesi kuo greičiau ištrūkti lauk, nelyginant iš kokono besispraudžiantys drugiai. Ar ji pagaliau leis jiems išeiti?

— Gerai, o dabar, jeigu jūs, berniukai... — tačiau jie nebeleido jai apsigalvoti. Nespėjus mokytojai baigti sakinio, jie buvo aikštelės viduryje.

Pirmieji du ėmė brėžti koja finišo liniją. Nuo liūčių žemė gruoblėta, o po sausros vasaros pabaigoje taip sukietėjusi, kad sportbačiai jos neįveikė, reikėjo griebtis lazdos. Penktokai, jausdamiesi esą kur kas svarbesni negu anksčiau, nurodinėjo ketvirtokams, ką daryti, o mažesnieji dalyviai stengėsi niekam neužkliūti.

— Kas iš jūsų žada bėgti? — reikliu balsu pasiteiravo Geris Fulčeris.

— Aš... aš... aš! — ėmė šaukti visi.

— Per daug. Pirmokai, antrokai ir trečiokai, išskyrus pusbrolius Bučerius ir Timį Voną, nedalyvaus. Visi kiti sustokite palei taką.

Galvos nulinko, bet mažiukai klusniai pasitraukė.

— Gerai. Vadinasi, lieka dvidešimt šeši, dvidešimt septyni — stovėt ramiai! — dvidešimt aštuoni. Ir tu suskaičiavai dvidešimt aštuonis? — paklausė Fulčeris savo šešėlio Grego Viljamso.

— Teisingai. Dvidešimt aštuoni.

— Puiku. Dabar taip. Iškritimo iš varžybų tvarka ta pati kaip visada. Išsiskaičiuojam po keturis. Iš pradžių bėgs pirmieji, paskui antrieji...

— Žinom, Žinom!

Geris, kuris žūtbūt norėjo atrodyti kaip šių metų Veinas Petisas, visus erzino.

Džesas buvo ketvirtas ir tuo visai patenkintas. Nors nekantravo bėgti, bet pasižiūrėti, ką kiti nuveikė nuo pavasario, taip pat buvo nieko prieš. Fulčeris, kaip iniciatorius, žinoma, buvo pirmas. Džesas šypsojosi jam už nugaros ir, laikydamas rankas kišenėse, dešinės smiliumi knebinėjo skylę pamušale.

Pirmąjį bėgimą Geris laimėjo gana lengvai ir dar turėjo kvapo vadovauti antrajam. Keli mažesni berniukai nuėjo žaisti „Kalno karalių“ ant šlaito tarp aukštutinės ir žemutinės aikštelės. Viena akimi Džesas pamatė kai ką leidžiantis žemyn iš aukštutinės aikštelės. Jis nusigręžė ir apsimetė besiklausąs ausį rėžiančių Fulčerio komandų.

— Sveikas, — Leslė Berk sustojo šalia.

— Aha, — burbtelėjo jis šiek tiek pasislinkdamas į šalį.

— Ar tu nebėgi?

— Vėliau.

Jeigu jis nežiūrės į ją, tai gal ji išsinešdins aukštyn, kur jai ir dera būti.

Geris liepė Erliui Votsonui duoti starto ženklą. Džesas žiūrėjo į išsirikiavusius prie linijos berniukus. Iš šito būrio niekas nebėga pakankamai greitai, galvojo jis, sekdamas akimis palinkusias bėgikų nugaras ir švytruojančius marškinių skvernus.

Prie finišo kova užvirė tarp Džimio Mitčelo ir Klaido Dilo. Visi puolė artyn pasižiūrėti. Džesas jautė, kad Leslė Berk neatsilieka nuo jo, bet stengėsi nežiūrėti jos pusėn.

— Klaidas, — paskelbė savo nuosprendį Geris Fulčeris. — Tai buvo Klaidas.

— Lygiosios, Fulčeri, — paprieštaravo vienas ketvirtokas. — Aš stovėjau labai arti.

— Klaidas Dilas.

Džimis Mitčelas sukando dantis.

— Aš laimėjau, Fulčeri. Tu iš taip toli negalėjai matyti.

— Laimėjo Dilas, — nekreipė dėmesio į protestą Geris. — Mes tik gaištam laiką. Išsirikiuoja trečia grupė. Greičiau!

Džimis pakėlė kumščius:

— Taip nesąžininga, Fulčeri.

Geris nusisuko ir nurūko prie starto.

— Klausyk, tegu juodu bėga finale. Niekam tai nesukliudys, — tarė Džesas garsiai.

Geris stabtelėjo ir atsigręžė. Pirmiausia nužvelgė Džesą, tada Leslę Berk.

— Ko gero, — pasakė jis krizendamas, — paskui tau šaus į galvą leisti kokiai nors mergiotei bėgti.

Džesas visas išraudo ir nepagalvojęs atšovė:

— Žinoma, kodėl gi ne?

Jis tyčia atsisuko į Leslę ir paklausė:

— Nori bėgti?

— Žinoma, — pasišaipė ji. — Kodėl gi ne?

— O gal tu bijai leisti mergiotei rungtyniauti, Fulčeri?

Džesui pasirodė, kad Geris tuojau jam trenks. Jis visas įsitempė. Fulčeris neturi įtarti, kad jis bijo gauti kumščiu į dantis. Tačiau Geris apsisuko ir nubėgo prie starto rikiuoti bėgimui trečiųjų.

— Galėsi bėgti su ketvirtaisiais, Lesle, — pasakė jis garsiai, kad Fulčeris girdėtų. „Matai, — pasakė pats sau, — galima pasipriešinti tokiam gyvatei kaip Fulčeris. Visai lengvai.“

Iš trečiųjų be didelio vargo laimėjo Bobis Mileris. Jis buvo stipriausias iš visų ketvirtokų, beveik toks pat greitas kaip Fulčeris. „Bet ne toks greitas kaip aš“, — pagalvojo Džesas. Dabar jis nejuokais pradėjo jaudintis. Tarp ketvirtųjų rimtų priešininkų nebuvo, vis dėlto geriau būtų pagąsdinti Fulčerį ir pasirodyti gerai.

Leslė atsistojo jam iš dešinės. Jis vos vos pasitraukė į dešinę, bet ji, atrodo, nieko nepastebėjo.

Pasigirdus signalui, Džesas šovė į priekį. Bėgo smagiai ir lengvai — net gurvuolių po kojomis nejautė. Skuto kaip reikiant. Jis uoste užuodė, kad Geris Fulčeris stebisi jo pažanga. Žiūrovai rėkė smarkiau negu per kitus bėgimus. Gal visi tą pastebėjo? Jis norėjo atsigręžti, bet atsispyrė pagundai. Pamanys, kad nori pasirodyti. Sutelkė dėmesį į juostelę priekyje. Ji sparčiai artėjo. „Ak, Bese, jeigu tu dabar mane matytum!“

Jis pajuto tą anksčiau negu pamatė. Kažkas lipo jam ant kulnų. Ėmė lėkti greičiau. Bet štai tas kažkas jau bėga greta. Dabar jis jau spaudė iš visų jėgų. Dusdamas ir apsipylęs prakaitu, kuris žliaugė tiesiai į akis, jis vis dėlto įžiūrėjo figūrą priekyje. Išblukę nukirpti džinsai perkirto finišo juostelę per tris pilnas pėdas pirma jo.

Leslė atsigręžė — plati šypsena švietė įdegusiame veide. Jis už kažko užkliuvo ir, netaręs nė žodžio, pusiau žingsniu, pusiau ristele nubidzeno prie starto linijos. Šiandien jis turėjo tapti čempionu — geriausiu bėgiku iš visų ketvirtokų ir penktokų, o net pirmojo bėgimo nelaimėjo. Nė viename lauko gale nesigirdėjo džiūgavimo. Visi berniukai atrodė tokie pat apstulbę, kaip ir jis. Tyčiotis pradės vėliau, tuo jis neabejojo, gerai, kad nors dabar tyli.

— Gerai, — pagaliau atsitokėjo Fulčeris. Jis bandė vaidinti labai svarbų asmenį. — Gerai, vaikinai. Išsirikiuokite finalui. — Jis nuėjo prie Leslės. — Gavai, ką norėjai, o dabar eik žaisti „Klases“.

— Bet aš laimėjau bėgimą.

Geris panarino galvą kaip bulius.

— Mergaitės nežaidžia žemutinėje aikštelėje. Verčiau kopk aukštyn, kol kokia nors mokytoja tavęs nepamatė.

— Aš noriu bėgti, — ramiai atsakė ji.

— Tu jau bėgai.

— Kas tau, Fulčeri? — pratrūko Džesas. Jis nebegalėjo tramdyti įsiūčio. — Kas? Bijai su ja varžytis?

Fulčeris iškėlė kumštį. Tačiau Džesas išsisuko nuo smūgio. Dabar jis tikrai turės leisti jai bėgti. Ir Fulčeris leido — nenoriai ir įpykęs.

Jinai aplenkė jį. Atbėgo pirma ir atsigręžusi žiūrėjo didelėmis spindinčiomis akimis į prakaituotų mulkių šutvę. Suskambėjo skambutis. Džesas pasileido skersai aikštelę susikišęs rankas giliai į kišenes. Leslė jį pasivijo. Jis ištraukė rankas iš kišenių ir pasuko šlaito pusėn. Pakaks nemalonumų. Ji paspartino žingsnį — nesileido atstumiama.

— Ačiū, — pasakė ji.

— Ką? — paklausė jis ir pagalvojo: „Už ką?“

— Šitoje sumautoje mokykloje tu esi vienintelis, su kuriuo verta varžytis.

Jam pasirodė, kad jos balsas virpa. Kad jis dar kada nors jos gailėtųsi!

— Tai ir varžykis, — burbtelėjo jis.

Po pietų autobuse jis pasielgė taip, kaip nemanė pasielgsiąs, — atsisėdo šalia Mei Belės. Tik šitaip jis galėjo būti tikras, kad Leslė neklestelės šalia jo. Dieve, ta mergiotė visai nenutuokia, kas įvyko ir ko jau nebeįvyks. Jis žvelgė per langą, bet žinojo, kad ji sėdi čia pat už tarpo tarp sėdynių.

Girdėjo, kaip ji pašaukė jį vardu, bet apsimetė, kad per triukšmą neišgirdo. Kai autobusas sustojo, jis čiupo Mei Belę už rankos ir nusitempė paskui save, jausdamas, kad Leslė seka jiems pridurmui. Tačiau ji nebemėgino jo kalbinti ir daugiau nėjo paskui, o pasileido bėgte į Perkinsų namą. Jis neatsispyrė pagundai ir atsisuko. Ji bėgo taip, lyg bėgti būtų buvę taip lengva, kaip ir vaikščioti. Jos bėgimas priminė jam rudenį išskrendančias į pietus laukines antis. Toks pat lygus ir darnus. „Gražu“ toptelėjo jam, bet jis nuvijo tą žodį šalin ir nuskubėjo namo.

Ketvirtas skyrius Terabitijos valdovai

Kadangi mokslo metai prasidėjo pirmąjį rugsėjo antradienį po Darbo dienos, taigi savaitė buvo trumpa. Ir labai gerai, nes kiekviena nauja diena buvo blogesnė už vakarykštę. Leslė ir toliau per pertraukas prisidėdavo prie berniukų ir kiekvieną kartą laimėdavo. Iki penktadienio dalis ketvirtokų ir penktokų perėjo į šlaitą tarp dviejų aikštelių žaisti „Kalno karalių“. Likusiai saujelei nebebuvo ūpo rungtyniauti. Bėgti pasidarė visai nebeįdomu. Dėl visko buvo kalta Leslė.

Džesas dabar žinojo, kad niekada nebebus ketvirtosios ir penktosios klasių čempionas. Vienintelė paguoda, kad ir Geris Fulčeris nebus. Penktadienį jie dar formaliai surengė varžybas, bet kai Leslė vėl laimėjo, visi žinojo, kad tai paskutinis kartas.

Gerai dar, kad buvo penktadienis ir po atostogų sugrįžo mokytoja Edmands. Penktokams muzikos pamoka turėjo prasidėti tuojau po ilgosios pertraukos. Tądien Džesas jau buvo sutikęs mokytoją Edmands koridoriuje. Ji sustabdė jį ir pradėjo klausinėti:

— Ar piešei per vasarą?

— Taip, tamsta mokytoja.

— Gal galėčiau pamatyti tavo piešinius, ar niekam jų nerodai?

Džesas nusibraukė plaukus nuo įraudusios kaktos ir pasakė:

— Jums parodysiu.

Ji žavingai nusišypsojo, parodė eilę lygutėliu dantų, galvos krestelėjimu nupurtė nuo pečių juodus blizgančius plaukus ir pasakė:

— Puiku! Iki pasimatymo.

Jis linktelėjo ir nusišypsojo jai. Jautė, kaip kaista ir dilgčioja kojų pirštai.

Dabar, kai jis sėdėjo ant kilimo mokytojų kambaryje, vėl visas nukaito išgirdęs jos balsą. Net kai ji paprasčiausiai kalbėjo, sodrus ir melodingas balsas tartum almėjo iš jos vidaus.

Valandėlę ji derino gitarą, visą laiką kalbėdama priveržinėjo stygas ir skimbčiodama apyrankėmis brązgino akordus. Kaip visada su džinsais, sėdėjo sukryžiavusi kojas prieš juos lyg mokytojams tai būtų buvę įprasta. Kelių vaikų ji paklausė, kaip jie laikosi ir kaip praleido vasarą. Tie kažką numykė. Su Džesu asmeniškai nekalbėjo, tik žvilgtelėjo mėlynomis akimis taip, kad jis visas suzvimbė kaip priveržta jos gitaros styga.

Ji pastebėjo Leslę ir paprašė, kad kas nors jas supažindintų. Viena iš mergaičių manieringai pristatė naujokę. Tuomet ji nusišypsojo Leslei, o Leslė nusišypsojo jai — tai buvo pirmas kartas, kai mergaitė nusišypsojo po to antradienio, kai laimėjo varžybas.

— Ką norėtum padainuoti, Lesle?

— Bet ką.

Mokytoja Edmands parinko keletą akordų ir pradėjo dainuoti vieną dainą, tik daug tyliau nei paprastai ją dainuodavo:

Matau aš šalį laisvą, šviesią,

Ir kelią ten matau nutiestą,

Gyvensime joje abu

Už rankų susiėmę — aš ir tu...

Vaikai pritarė, iš pradžių tyliai, prisiderindami prie jos, bet į pabaigą, dainai įsisiūbuojant, jie traukė vis smarkiau. Galiausiai, kai priėjo paskutiniąją eilutę: „Tenai mes jausimės laisvi ir būsim savimi“, visa mokykla juos girdėjo. Pagautas tyro džiaugsmo, kuris apėmė dainuojant, Džesas atsisuko ir susidūrė su Leslės žvilgsniu. Jis nusišypsojo jai. Na ir kas? Kodėl neturėtų to daryti? Ko jis pagaliau bijo? Viešpatie. Kartais jis elgiasi kaip paskutinis mulkis. Linktelėjo jai ir vėl nusišypsojo. Ji atsakė tuo pačiu. Sėdėdamas mokytojų kambaryje ant kilimo, Džesas staiga pajuto, kad nuo šios akimirkos jo gyvenime prasideda naujas tarpsnis ir jis pats nori, kad taip būtų.

Leslei nereikėjo sakyti, kad jo nuomonė apie ją pasikeitė. Jau žinojo. Autobuse įsitaisė ant sėdynės greta ir prisispaudė prie pat, kad liktų vietos Mei Belei. Ji pasakojo apie Arlingtoną, didelę priemiesčio mokyklą, kurią lankė, apie didžiulę muzikos klasę ir mokytojas, tarp kurių nebuvo nė vienos tokios gražios ir nuostabios kaip mokytoja Edmands.

— Ten buvo gimnastikos salė?

— Taip. Kaip ir visose mokyklose. Bent jau daugumoje. Kaip gaila, kad čia nėra, — atsiduso ji. — Man sekdavosi gimnastika.

— Įsivaizduoju, kaip tau čia nyku.

— Aha.

Kurį laiką Leslė susimąsčiusi tylėjo. Džesas nusprendė, kad ji galvoja apie savo buvusią mokyklą, kurią jis įsivaizdavo šviesią ir naują, su tviskančia gimnastikos sale — didesne negu apygardos vidurinėje mokykloje.

— Turbūt turėjai daug draugų?

— Taip.

— Kodėl čia atvykai?

— Mano tėvai keičia savo vertybių sistemą.

— Ką?

— Jie nusprendė, kad buvo per daug prisirišę prie pinigų ir sėkmės, todėl nusipirko šitą fermą. Dabar ketina ūkininkauti ir galvoti apie tai, kas iš tiesų svarbu.

Džesas spoksojo į ją išsižiojęs iš nuostabos. Jis jautė tai, bet nieko negalėjo padaryti. Tai buvo juokingiausias dalykas, kokį jam kada nors buvo tekę girdėti.

— Bet tu už tai turi kentėti.

— Taip.

— Kodėl jie nepagalvojo apie tave?

— Mes viską aptarėm, — kantriai paaiškino ji. — Ir aš norėjau čia atvažiuoti. — Ji nukreipė žvilgsnį į langą. — Iš anksto negali žinoti, kaip iš tikrųjų bus.

Autobusas sustojo. Leslė paėmė Mei Belę už rankos ir padėjo išlipti. Džesas išlipo joms iš paskos, vis dar negalėdamas suvokti, kodėl du suaugę žmonės ir tokia protinga mergaitė kaip Leslė sumanė iškeisti patogų gyvenimą priemiestyje į šitokią vietą.

Autobusas nuburzgė tolyn.

— Šiais laikais iš fermos nepragyvensi, — pagaliau pasakė jis. — Mano tėvas turi važinėti į Vašingtoną, kitaip neišsiverstume...

— Pinigai nesvarbu.

— Tas ir yra, kad svarbu.

— Turiu galvoje mūsų šeimą.

Džesas ne iš karto susigaudę. Jis nepažinojo žmonių, kuriems pinigai nerūpėtų.

— A! — tepasakė jis ir nusprendė ateityje daugiau nekalbėti su ja apie pinigus.

Tačiau Vieversių upelio mokykloje Leslė susidūrė su sunkumais, kuri sukėlė daugiau rūpesčių negu pinigų trūkumas. Nesusipratimas kilo dėl televizoriaus.

Viskas prasidėjo tą dieną, kai mokytoja Majers garsiai perskaitė Leslės rašinėlį apie laisvalaikio pomėgius. Visiems reikėjo parašyti, ką labiausiai mėgsta veikti. Džesas parašė apie futbolą, kurio iš tikrųjų nemėgo, bet jam pakako proto suprasti, kad būtų išjuoktas, jeigu parašytų apie piešimą. Dauguma berniukų prisiekinėjo, kad labiausiai mėgsta žiūrėti televizijos laidą apie Vašingtono raudonodžius. Mergaitės pasidalijo į dvi grupes: tos, kurios per daug nepaisė mokytojos Majers nuomonės, parašė, kad mėgsta žiūrėti televizijos žaidimus, o tokios kaip Vanda Kei Mur, besitaikanti į pirmūnes, parašė, kad mėgsta skaityti geras knygas. Tačiau mokytoja garsiai perskaitė tiktai Leslės rašinį.

— Noriu visiems perskaityti šį rašinį. Dėl dviejų priežasčių. Pirma, jis nuostabiai parašytas. Antra, jame kalbama apie labai neįprastą mergaitei laisvalaikio pomėgį. — Ir mokytoja nusišypsojo Leslei pirmosios mokslo metų dienos šypsena. Leslė sėdėjo nudūrusi akis. Mokytojos Majers numylėtiniams Vieversių upelio mokykloje gyvenimas buvo užnuodytas. — Taigi Leslės Berk rašinys „Nardymas su akvalangu“.

Šaižus mokytojos balsas kapojo Leslės sakinius į trumputes juokingas frazes, vis dėlto, Leslės žodžiai pagavo ir nusinešė Džesą į tamsią povandeninę gelmę. Staiga jis pajuto, kad jam trūksta oro. O jeigu panėrus po vandeniu kaukė prisipildys vandens ir nebespėsi iškilti į paviršių? Jam trūko oro, pylė prakaitas. Jis stengėsi užgniaužti baimę. „Juk tai Leslės Berk laisvalaikio pomėgis“, — mėgino drąsintis. Niekas nevadins nardymo su akvalangu pomėgiu, jeigu iš tikrųjų jam nepatiks. Vadinasi, Leslė sugeba daugybę dalykų. Ji nebijo panerti į gelmę ir atsidurti pasaulyje, kuriame visai nėra oro ir maža šviesos. Dieve mano, koks jis bailys. Vien girdėdamas, kaip mokytoja Majers skaito apie tai, tirta visu kūnu. Jis daug didesnis vaikas už Džois Aną. Tėvas tikėjosi, kad iš jo užaugs vyras. Ir štai kažkokia mergiotė, kuriai dar nėra nė dešimties, įvarė jam tok į siaubą pasakojimu apie povandeninį pasaulį. Tai mulkis!

— Esu tikra, — baigė mokytoja Majers, kad jaudinantis Leslės pasakojimas jums paliko tokį pat įspūdį kaip ir man.

„Įspūdį“. Viešpatie, jis vos nenuskendo.

Mokiniai ėmė brūžuoti kojomis ir čežinti popierių.

— Dabar užduosiu jums namų darbą (prislopintos dejonės), kuris jums tikrai patiks (nepatiklūs murmesiai).

Šiandien septintuoju kanalu aštuntą valandą bus rodoma laida apie žymųjį vandenyno tyrinėtoją Žaką Kusto. Noriu, kad visi pasižiūrėtumėte. Paskui aprašykite, ką sužinojote, — ne mažiau kaip vieną lapą.

— Visą lapą?

— Taip.

— Ar žodžių rašyba svarbu?

— Ar kada nors teisinga žodžių rašyba buvo nesvarbu, Geri?

— Iš abiejų pusių?

— Užteks vienos, Vanda Kei. Tačiau tie, kurie parašys daugiau, gaus geresnį pažymį.

Vanda Kei nusišypsojo pati sau. Beveik galėjai matyti, kaip protingoje jos galvelėje jau ryškėja dešimties puslapių kontūrai.

— Mokytoja Majers?

— Taip, Lesle. — O dieve, baisu, kad nuo tokios šypsenos neplyštų jos skruostai.

— O jeigu negali žiūrėti laidos?

— Pasakyk tėvams, kad tai namų darbas. Esu tikra, kad jie neprieštaraus.

— Be jeigu... — Leslė užsikirto, paskui atsikrenkštė ir jau garsiau užbaigė: — ...jeigu neturi televizoriaus?

„Siaubas. Lesle. Nesakyk šito. Visada gali ateiti pažiūrėti pas mane“. Tačiau išgelbėti ją buvo per vėlu. Nepatiklūs šnabždesiai jau perėjo į niekinamą murmėjimą.

Mokytojos Majers blakstienos ėmė tankiai mirksėti.

— Šit kaip, — ji vėl sumirksėjo. Atrodė, kad ir ji svarsto, kaip išgelbėti Leslę. — Ką gi, tada galima parašyti vieno puslapio rašinėlį ar ką nors kita. Tu juk galėsi, ar ne, Lesle? — Nepaisydama klasės šurmulio, ji stengėsi šypsotis Leslei, bet tai negelbėjo. — Tylos! Tylos! Tylos! — staiga nustojusi šypsotis piktai suriko ji, ir audra nurimo.

Mokytoja išdalino padaugintus aritmetikos užduočių lapelius. Džesas žvilgtelėjo į Leslę. Palinkęs prie lapelio jos veidas, buvo įraudęs ir piktas.

Per pertrauką žaisdamas „Kalno karalių“ jis matė, kaip Vandos Kei vadovaujamas mergaičių būrys apsupo Leslę. Jis negirdėjo pokalbio, bet iš to, kaip Leslė tolydžio išdidžiai atlošdavo galvą, suprato, kad mergaitės iš jos šaiposi. Paskui jį užpuolė Gregas Viljamsas ir, kol jie ėmėsi, Leslė dingo. Tai ne jo reikalas, vis dėlto, iš visų jėgų stumtelėjęs Gregą nuo kalno, jis nežinia kam suriko: „Išeinu!“

Nuėjo prie mergaičių tualeto ir atsistojo priešais. Leslė išėjo po kelių minučių. Aiškiai matyti, kad verkė.

— Lesle, — tyliai pašaukė jis.

— Atstok, — ji staiga apsisuko ir greitu žingsniu pasileido priešingon pusėn. Viena akimi sekdamas raštinės duris Džesas nubėgo jai iš paskos. Per pertraukas koridoriuje pasilikti draudžiama.

— Lesle, kas atsitiko?

— Tu puikiai žinai, kas atsitiko, Džesai Aronsai.

— Taip, — pasikasė pakaušį jis. — Kam tu prasižiojai? Visada gali pirmiau pasižiūrėti į mano...

Bet ji vėl apsisuko ir nurūko koridoriumi atgal. Mergaičių tualeto durys užsitrenkė jam prieš nosį anksčiau, negu jis spėjo baigti sakinį. Džesas išsliūkino laukan. Jeigu direktorius Terneris pamatys jį lūkuriuojantį prie mergaičių tualeto, gali pamanyti, kad jis koks iškrypėlis ar dar kas.

Po pamokų Leslė įlipo į autobusą pirma jo, nuėjo į patį galą ir įsispraudė į kampą ant paskutinės sėdynės — tiesiai į septintokų vietą. Kryptelėjęs galvą jis parodė jai, kad verčiau sėstųsi kur nors arčiau, bet ji net nedirstelėjo į jį. O septintokų būrys jau artėjo prie autobuso — stambios, drąsios ir krūtingos mergaitės ir liesi, nedidukai siauraakiai berniūkščiai. Jie užmuš ją už tai, kad užėmė jų vietą. Džesas pašoko, nubėgo prie Leslės ir pačiupo ją už rankos.

— Eik į savo vietą, Lesle, — pasakė jis, girdėdamas, kaip vyresnieji stumdosi, braudamiesi per siaurą tarpą.

Ir iš tiesų septintokė Dženisė Eiveri, kurios gyvenimo tikslas buvo šiurpinti mažesnius už save, jau stovėjo jam už nugaros.

— Pasitrauk, pyply, — sukomandavo ji.

Jis įsirėmė kojomis į grindis kuo tvirčiau, nors širdis, rodės, tuoj iššoks per gerklę.

— Eime, Lesle, — paragino jis, paskui įsidrąsinęs atsisuko ir nužvelgė Dženisę Eiveri reikšmingu žvilgsniu — nuo šviesių smulkiai sugarbanotų plaukų, pernelyg aptemptos palaidinės, plačių džinsų ir iki pat milžiniškų sportbačių. Tada nurijo seiles ir, įsmeigęs žvilgsnį tiesiai į jos piktas akis, beveik šaltai išpoškino:

— Jau kai Dženisė Eiveri atsisės, tau tikrai nebeliks vietos.

— Laikas tau pereiti prie dietos, Dženise, — šūktelėjo kažkuris vaikų.

Dženisės akys žaibavo įniršiu, vis dėlto ji pasislinko į šoną ir praleido Džesą ir Lesle, einančius į nuolatinę vietą.

Kai jie atsisėdo, Leslė atsigręžė atgal, paskui pasilenkė prie Džeso ir išpyškino:

— Jinai tau nedovanos, Džesai. Atrodo siaubingai įpykusi.

Džesui atlėgo širdis, kai išgirdo pagarbą Leslės balse, bet atsisukti neišdrįso.

— Baisiai čia, — atšovė jis. — Manai, kad aš tos karvės bijau?

Tik tada, kai jie išlipo iš autobuso, jis galėjo nuryti seiles neužspringęs. Ir netgi vos vos pamojuoti ranka burzgiančiam autobusui iš paskos.

— Na, — džiugiai pasakė Leslė, stovėdama šalia Mei Belės ir šypsodamasi jam, — iki pasimatymo!

— Klausyk, gal ką nors veikiam popiet?

— Ir aš! Ir aš noriu ką nors veikti! — cyptelėjo Mei Belė.

Džesas žvilgtelėjo į Leslę. Jos akys sakė „ne“.

— Kitą kartą, Mei Bele. Šiandien mudu su Lesle turime reikalų. Parnešk mano knygas namo ir pasakyk mamai, kad aš pas Berkus, gerai?

— Tu neturi jokių reikalų. Ir nežadėjai nieko veikti. Leslė priėjo, pasilenkė ir uždėjo ranką ant lieso Mei Belės petuko.

— Mei Bele, ar norėtum naujų popierinių lėlių?

Mei Belės akys neramiai sujudo.

— O kokių?

— Iš kolonijinio Amerikos gyvenimo.

Mei Belė papurtė galvą.

— Noriu nuotakos arba mis Amerikos.

— Galėsi žaisti, kad jos nuotakos. Lėlės turi daug ilgų gražių suknelių.

— O ko joms trūksta?

— Nieko. Jos visai naujos.

— Tai kodėl tujų nenori, jeigu jau tokios geros?

— Kai būsi mano metų, — atsiduso Leslė, — paprasčiausiai nebežaisi su popierinėmis lėlėmis. Man jas senelė atsiuntė. Pati žinai, kad senelės užmiršta, kad mes augam.

Viena Mei Belės močiutė gyveno Džordžijoje ir niekada jai nieko nebuvo atsiuntusi.

— Jau visas išsispaudei?

— Ne, tikrai ne. Ir drabužėliai taip pat išsispaudžia, nereikės karpyti.

Buvo matyti, kad Mei Belė pasiduoda.

— Gal eime drauge, pasižiūrėsi pati, ir jeigu jos tau patiks, nusineši namo ir pasakysi mamai, kur aš esu, ką? — pridūrė Džesas.

Jie žiūrėjo, kaip Mei Belė skuta įkalnėn sugniaužusi rankutėse savo naująjį turtą, o paskui apsisuko ir nubėgo per plyną lauką kitapus Perkinsų namo prie išdžiūvusio upelio vagos, vingiuojančios palei mišką. Tenai ant kranto augo sena laukinė obelis, ant kurios kabojo kažkieno kadai pririšta virvė.

Juodu paeiliui šokinėjo per upelio vagą laikydamiesi už virvės. Buvo nuostabiai graži rudens diena. Kai supdamasis ant virvės pažvelgdavai į dangų, atrodydavo, kad skrendi. Džesas negalėjo atsigrožėti sodria ir skaisčia dangaus spalva. Jis plaukė, plaukė kaip tingus baltas debesėlis pirmyn ir atgal per dangaus mėlynę.

— Ar žinai, ko mums reikia? — šūktelėjo Leslė.

Pakerėtas dangaus grožio, Džesas neįsivaizdavo, ko jam dar galėtų reikėti.

— Reikia susirasti vietą, — pasakė ji, — kuri būtų vien tik mūsų. Tokią slaptą vietą, apie kurią daugiau niekas pasaulyje nežinotų. — Džesas grįžo su virve iš ano kranto atgal ir vilkdamas kojas žeme sustojo. — Tai gali būti net visa paslaptinga šalis, — pridūrė ji beveik pašnibždomis, — o mudu būtume jos valdovai.

Nuo jos žodžių jam virptelėjo širdis. Jis norėtų ką nors valdyti. Net jeigu ir ne iš tikrųjų.

— Gerai, — sutiko jis, — o kur?

— Čia, miške, kur niekas neateis ir visko nesugadins.

Miške buvo tokių vietų, kurios Džesui nelabai patiko. Ten taip tamsu, lyg būtum po vandeniu. Bet jis nutylėjo.

— Žinau, — vis labiau įsijausdama kalbėjo Leslė. — Tai turi būti stebuklinga šalis kaip Namija, ir patekti į ją galima tik vieninteliu keliu — peršokti įsisiūbavus su šia užburta virve.

Jos akys žėrėjo.

— Eime, — ji griebė virvę. — Susiraskime vietą savo tvirtovei.

Vos už keleto jardų nuo upelio vagos Leslė sustojo.

— Gal čia? — paklausė.

— Čia gerai, — skubinosi pritarti Džesas, džiaugdamasis, kad nereikia brautis gilyn į mišką. Jis nusivestų ją ir ten, ne toks jau bailys, kad negalėtų kokį kartą kitą paėjėti tolėliau ir pasidairyti po visada gūdų seną pušyną. Tačiau kaip nuolatinė vieta ši buvo kaip tik — čia, kur sedulos ir Judo medžiai žaidė slėpynių tarp ąžuolų ir spygliuočių, o saulės spinduliai, trykšdami pro medžių kamienus, maloniai lyžčiojo jiems kojas.

— Tikrai, — pakartojo jis pats sau, smarkiai linksėdamas galva. Pomiškis sausas, nesunku bus išvalyti vietą.

Žemė beveik lygi. — Čia statyti bus geriausia.

Leslė pavadino jų slaptąją šalį Terabitija ir paskolino Džesui visas savo knygas apie Namiją, kad žinotų, kaip viskas vyksta stebuklingoje karalystėje — kaip reikia ginti gyvūnus ir medžius ir kaip elgtis valdovams. Tai sunkiausia. Leslė mokėjo kalbėti valdingai, kaip tikrų tikriausia karalienė. O Džesui ir šiaip trūkdavo žodžių, ką jau šnekėti apie iškilmingą karalių kalbėseną.

Tačiau jis mokėjo statyti. Jie prisivilko visokių lentų ir kitokio šlamšto iš šiukšlių krūvos palei Besės ganyklą ir pasistatė tvirtovę miške, savo pasirinktoje vietoje. Leslė pridėjo į trijų svarų kavos dėželę sausainių ir džiovintų vaisių, o į svaro skardinę — vinių ir virvių. Suradę penkis „Pepsi“ butelius, išplovė ir pripylė vandens, kaip sakė Leslė, „apgulčiai“.

Kaip Biblijos Dievas žvelgė jie į savo kūrinį ir matė, kad jis puikus.

— Nupiešk Terabitijos paveikslą, pasikabinsime pilyje, — pasiūlė Leslė.

— Negaliu.

Kaip jai paaiškinti, kad suprastų? Apie tai, kaip jis trokšta paliesti ir prisitraukti artyn virpantį pasaulį ir kaip tas pasaulis kaskart išslystajam pro pirštus, palikdamas popieriaus lape vien negyvą suakmenėjusį atspaudą.

— Tiesiog negaliu perteikti medžių poetiškumo, — pasakė jis.

Ji linktelėjo.

— Nesijaudink, — pasakė. — Kada nors galėsi.

Jis tikėjo ja, nes čia, tvirtovės prieblandoje, viskas atrodė įmanoma. Jiedviem priklausė pasaulis ir jokie priešai — nei Geris Fulčeris, nei Vanda Kei Mur, nei Dženisė Eiveri, nei paties Džeso baimės ir ydos, nei jokie Leslės įsivaizduoti priešai, puolantys Terabitiją, nebūtų pajėgę jų nugalėti.

Kai jiedu pastatė tvirtovę, po kelių dienų Dženisė Eiveri parpuolė mokyklos autobuse ir ėmė spiegti, kad Džesas pakišo jai koją. Ji taip šakojosi, kad autobuso vairuotoja ponia Prentis liepė Džesui išlipti lauk ir jis turėjo tris mylias pėstute pėdinti iki namų.

Kai jis galiausiai nusigavo iki Terabitijos, Leslė tupėjo susirangiusi po nedideliu plyšeliu palei stogą, kad būtų šviesos skaityti. Ant knygos viršelio buvo nupieštas dalginis delfinas, puolantis paprastąjį delfiną.

— Ką veiki? — įėjęs paklausė Džesas ir atsisėdo ant žemės priešais.

— Skaitau. O ką man daryti? Ot merga! — staiga jai prasiveržė kurį laiką tramdomas pyktis.

— Niekis. Ką man reiškia truputį pasivaikščioti?

Iš tiesų toks kojų pamankštinimas buvo vieni niekai palyginti su tuo, ką Dženisė Eiveri būtų galėjusi jam iškrėsti.

— Tai principo dalykas, Džesai. Gerai įsidėmėk. Tokius žmones reikia sustabdyti. Kitaip iš jų išaugs tironai ir diktatoriai.

Jis ištiesė ranką ir paėmė iš jos knygą, apsimesdamas, kad nori apžiūrėti kraugerišką vaizdelį viršelyje.

— Gal jau turi kokią gerą mintį?

— Ką?

— Maniau, kad ieškai būdų, kaip sustabdyti Dženisę Eiveri.

— Nejuokauk. Mes bandome gelbėti delfinus. Jiems gresia išnykimas.

Džesas grąžino jai knygą.

— Gelbėti delfinus ir žudyti žmones, ar ne?

Pagaliau ji nusišypsojo.

— Ko gero, taip. Klausyk, ar tu kada nors girdėjai Mobio Diko istoriją?

— O kas jis toks?

— Na, kartą gyveno toks didžiulis baltas banginis vardu Mobis Dikas... — ir Leslė pradėjo sekti nuostabią istoriją apie banginį ir pamišusį jūrų kapitoną, kuris pasiryžo jį nugalabyti. Džesui panižo nagai atvaizduoti visa tai ant popieriaus. Jeigu turėtų tinkamų dažų, gal jam ir pavyktų. Turbūt vis tiek kaip nors įmanoma pavaizduoti baltą banginio spindesį tamsių vandenų fone.

Iš pradžių jie vengdavo vienas kito per pamokas, bet taip buvo iki spalio mėnesio, o paskui ėmė draugauti atvirai. Geris Fulčeris, kaip ir Brenda, smaginosi erzindami Džesą, kad jis turi panelę. Tačiau Džesui tai buvo nė motais. Jis žinojo, kad panelės paprastai vaikosi berniukus žaidimų aikštelėje, norėdamos sučiupti ir pabučiuoti. Jis negalėjo įsivaizduoti, kad Leslė galėtų ką nors vaikytis, kaip negalėjo įsivaizduoti Didžiagurklės Majers, sliuogiančios vėliavos stiebu į viršų. Tad Geris Fulčeris savo paistalais tik veltui aušina burną.

Tiesą sakant, mokykloje, išskyrus pertraukas, laisvo laiko beveik nebuvo, ir dabar, kai bėgimo varžybų niekas nebeskelbdavo, Džesas su Lesle atsisėsdavo kur nors nuošaliau ir kalbėdavosi. Išskyrus stebuklinguosius pusvalandžius penktadieniais, Džesas norėdavo eiti į mokyklą vien tik dėl pertraukų. Leslė visada kuo nors prajuokindavo, todėl dienos mokykloje taip baisiai neprailgdavo. Dažniausiai ji šaipydavosi iš mokytojos Majers. Leslė buvo iš tų mokinių, kurie per pamokas sėdi nekrutėdami, niekad nesišnabžda su kitais, nesvajoja ir nekramto gumos, nepriekaištingai atlieka namų darbus, bet patys rezga tokius planus, kad jeigu mokytoja nors kartą pažvelgtų po jų tobulybės kauke, tai pasibaisėjusi išvarytų lauk.

Per pamoką vien tik pagalvojęs, kokias mintis slepia angeliškas Leslės žvilgsnis, Džesas vos susilaikydavo nenusišypsojęs. Kartą visą rytą — Leslė pati papasakojo per pertrauką — ji įsivaizdavo, kad mokytoja Majers gyvena vienoje iš turtingų Arizonos fermų. Jos fantazijoje ji buvo viena iš tų ėdrūnių, kurios slepia saldainius keisčiausiose vietose — netgi po karšto vandens čiaupu! — tačiau kas nors būtinai juos suranda ir vargšelė turi raudonuoti kitų storulių akivaizdoje. Tą popietę Leslė įsivaizdavo, kaip mokytoją Majers, vien su rožiniu korsetu, lipa ant svarstyklių, o aukšta, prakauli direktorė jai sako: „Vėl norėjai mus apgauti, Gasi!?“ Ir mokytojos Majers akys paplūsta ašaromis.

— Džesai Aronsai! — nutraukė jo svajones šaižus mokytojos balsas.

Jis bijojo pakelti akis ir pasižiūrėti į putlų mokytojos veidą, kad nepradėtų prunkšti, ir įsistebeilijo į jos sijono kraštą.

— Taip, tamsta mokytoja.

Jis tikėjosi paramos iš Leslės. Mokytoja Majers visada pričiupdavo jį, kai jo dėmesys nuklysdavo kur nors kitur, bet niekada net neįtardavo, kad Leslė nesiklauso. Jis iš padilbų dėbtelėjo jos pusėn. Leslė buvo taip įnikusi į geografijos vadovėlį, kad nežinančiam nė į galvą nebūtų šovę tuo suabejoti.

Lapkritį Terabitijoje pasidarė šalta. Tvirtovėje laužo jie nedrįsdavo kurti, bet lauke kartais pasišildydavo prie ugnelės. Kurį laiką Leslė laikė tvirtovėje du miegmaišius, tačiau pirmomis gruodžio dienomis tėvas jų pasigedo, ir ji turėjo parnešti juos namo. Tiesą sakant, Džesas užsispyrė, kad ji nuneštų juos. Ne todėl kad būtų bijojęs Berkų. Leslės tėvai buvo jauni — ir vienas, ir kitas lygiais baltais dantimis ir tankiais plaukais. Leslė vadino juos Džude ir Bilu, ir tuo Džesas niekaip negalėjo atsistebėti.

Žinoma, kas jam darbo, kaip Leslė vadina savo tėvus. Tik kažkodėl sunku prie to priprasti.

Abu Berkai buvo rašytojai. Ponia Berk rašė apsakymus ir, pasak Leslės, buvo labiau pagarsėjusi už tėvą, kuris rašė apie politiką. Lentyna, ant kurios stovėjo jų parašytos knygos, atrodė nuostabiai. Viršelyje ponia Berk vadinosi Džudita Hankok. Iš pradžių tai atrodė kažkokia nesąmonė, bet paskui paskutiniame viršelyje pamatydavai nuotrauką, kur ji atrodė labai jauna ir rimta. Ponas Berkas nuolat važinėdavo į Vašingtoną baigti knygos, kurią rašė su kažkuo kitu, tačiau prižadėjo Leslei, kad po Kalėdų niekur nebekeliaus. Tada sutvarkys namus, pasodins gėlių, užveis sodą, klausysis muzikos, garsiai skaitys knygas, o rašys tik laisvalaikiu.

Neatrodė, kad jie, kaip Leslė tvirtino, tokie jau turtingi, nors net ir Džesas matė, kad jų džinsai nebuvo pirkti pigių rūbų krautuvėje. Televizoriaus Berkai neturėjo, bet namuose stovėjo kalnai plokštelių ir stereoaparatūra, kuri atrodė kaip iš „Žvaigdžių karų“. O automobilis, nors mažas ir dulkinas, buvo itališkas ir taip pat atrodė brangus.

Jie labai maloniai priimdavo Džesą, kai jis užeidavo, o paskui, kai pradėdavo kalbėti apie Prancūzijos politiką, styginius kvartetus (iš pradžių jis manė, kad tai kokios iš stygų padarytos kvadratinės dėžės) arba kaip išgelbėti pilkuosius vilkus, raudonmedžio miškus arba švilpaujančius banginius, jis bijodavo prasižioti ir parodyti savo neišmanymą.

Pasikvietęs Leslę į savo namus taip pat jausdavosi nesmagiai. Džois Ana spoksodavo į juos susikišusi pirštą į burną ir visa apsiseilėjusi. Brenda su Ele amžinai įterpdavo „panelę“, o motina būdavo nesmagi ir įsitempusi, lyg eitų kokiu nors reikalu į mokyklą. Vėliau ji prasitarė, kad Leslė „prastai“ apsirengusi. Ji, girdi, visada mūvi kelnes, net eidama į mokyklą. Jos plaukai esą „trumpesni negu berniukų“. O jos tėvai — „paprasčiausi hipiai“. Mei Belė kibdavo prie jųdviejų arba zirzdavo, kad jie neima jos su savim. Tėvas matė Leslę tik kelis kartus ir linktelėjo galvą parodydamas, kad pastebi ją, bet, mamos įsitikinimu, jis nervinosi, kad vienintelis sūnus nieko daugiau neveikia, tik žaidžia su mergaitėmis, ir jiedviem esą neramu, kas iš to išeis.

Džesas nekvaršino sau galvos, „kas iš to išeis“. Kaip niekad anksčiau gyvenime, atsibudęs rytą jis žinodavo, kad jo kažkas laukia. Leslė buvo jam daugiau negu draugė. Ji buvo kita, daug įdomesnė, jo paties dalis — jo kelias į Terabitiją ir į visus pasaulius už jos.

Terabitija buvo jų paslaptis, ir labai gerai, nes jis nebūtų galėjęs jos nusakyti jokiam pašaliniam žmogui. Jau leisdamasis nuo kalvos miško link, jis jaučia, kaip kūną užlieja šilta ir maloni banga. Kuo arčiau išdžiūvusio upelio ir laukinės obels su kabančia virve, tuo smarkiau tuksi širdis. Su pašėlusiu džiaugsmu pasičiupęs virvę, jis perskrieja upelį ir iš lengvo nutupia kitoje pusėje — išsyk tarytum paūgėjęs ir sutvirtėjęs toje paslaptingoje šalyje.

Mėgstamiausia Leslės vieta prie tvirtovės buvo pušynas. Medžiai ten susiglaudę taip tankiai, kad net saulę užstojo. Patamsyje neaugo nei krūmai, nei žolė, tad žemė buvo nuklota pageltusiais spygliais.

— Anksčiau maniau, kad čia vaidenasi, — prisipažino jis Leslei tą pirmąją dieną, kai įsidrąsinęs atsivedė draugę čionai.

— Bet juk taip ir yra, — atkirto ji. — Tik nereikia bijoti. Vaiduokliai nepavojingi.

— Iš kur žinai?

— Jaučiu. Paklausyk.

Iš pradžių jis girdėjo tik tylą. Tai buvo ta pati tyla, kuri visada jį baugino, bet šį kartą jį tokia pat, kaip būna, kai mokytoja Edmands baigia dainuoti ir nutyla paskutiniai gitaros akordai. Leslė sakė tiesą. Jie stovėjo čia, nejudėdami, bijodami, kad po kojomis trekštelėję spygliai neišsklaidytų kerų. Toli, iš jųdviejų ankstesnio pasaulio, ataidėjo į pietus išskrendančių žąsų gagenimas.

Leslė giliai įkvėpė.

— Tai ne paprasta vieta, — sušnabždėjo ji. — Netgi Terabitijos valdovai ateina čia tik didžiausio liūdesio arba džiaugsmo valandą. Turime išsaugoti jos paslaptį. Dvasių trikdyti nevalia.

Jis linktelėjo ir abu tylėdami grįžo atgal prie išdžiūvusio upelio ir tokie pat rimti sėdo drauge valgyti sausainių ir džiovintų vaisių.

Penktas skyrius Pabaisos milžinai

Leslė mėgdavo kurti pasakas apie pabaisas milžinus, kurie kėsinasi į Terabitijos ramybę, bet juodu žinojo, kad tikrasis milžinas jų gyvenime — tai Dženisė Eiveri. Žinoma, ji persekiojo ne tik Džesą su Lesle. Ji turėjo dvi drauges, tokias pat dičkes kaip ir ji — Vilmą Din ir Bobę Sju Henšou, — ir visos trys slampinėdavo po žaidimų aikštelę, atiminėdamos iš mažiukių akmenėlius „Klasėms“, arba įsibėgėjusios lėkdavo per ištemptas antrokėlių gumas, kvatodamos iš to, kaip mažylės klykia. Negana to, kiekvieną rytą jos stovėdavo prie mergaičių tualeto ir neleisdavo mažylėms įeiti, kol neatiduos savo pinigų pienui.

Deja, Mei Belė to nesuvokė. Tėtis parvežė jai pakelį valgomos gumos saldainių ir ji taip tuo didžiavosi, kad vos tik įlipo į autobusą, bemat užmiršo viską pasaulyje ir šūktelėjo kitai pirmaklasei:

— Atspėk, ką aš šiandien atsinešiau priešpiečiams, Bile Džiną?

— Ką?

— Valgomos gumos! — suriko ji taip garsiai, kad ir kurčnebylis ant paskutinės sėdynės būtų išgirdęs. Kryptelėjęs akis, Džesas pamatė, kaip sukluso Dženisė Ei veri.

Kai jie atsisėdo, Mei Belė vis dar šūkaliojo apie tėvelio atvežtus saldainius, perrėkdama net variklio riaumojimą:

— Tėtis man parvežė jų iš Vašingtono!

Džesas vėl žvilgtelėjo į užpakalinę sėdynę.

— Mažiau pliurpk apie tuos saldainius, — sušnibždėjo jis seseriai į ausį.

— Pavydi, nes tėtis tau nieko neparvežė.

— Žinokis, — patraukė jis pečiais ir žvilgtelėjo į Leslę, tarytum sakydamas: „Aš ją įspėjau, ar ne?“

Leslė linktelėjo galva.

Tad nė vienas per daug nenustebo, kai per pertrauką Mei Belė žliumbdama pribėgo prie jų.

— Jinai pavogė mano saldainius!

Džesas atsiduso.

— Mei Bele, ar aš tau nesakiau?

— Tu turi užmušti Dženisę. Užmušk, užmušk ją!

— Ša, — paglostė jai galvą Leslė.

Bet Mei Belei nereikėjo paguodos, jai reikėjo keršto.

— Sudraskyk ją į smulkius gabalėlius!

Verčiau jau susikauti su pačia Godzila.

— Primušęs saldainių neatgausi, Mei Bele. Tavo saldainiukai jau seniai Dženisės pilve.

Leslė prunkštelėjo, bet Mei Belė buvo nenumaldoma.

— Tu paprasčiausias skystablauzdis, Džesai Aronsai. Jeigu nebūtum skystablauzdis, prikultum tą, kas atėmė iš tavo sesers saldainius.

Ji vėl ėmė žliumbti.

Džesas suakmenėjo. Jis bijojo pakelti į Leslę akis. Dieve, nebeliko jokios išeities. Jis turės kautis su ta gorila.

— Klausyk, Mei Bele, — tarė Leslė. — Puikiai žinai, kuo baigsis, Jeigu Džesas pradės muštis su Dženise.

Mei Belė nusišluostė nosį atgalia ranka ir atšovė:

— Jinai prikuls jį.

— Ne. Jį išmes iš mokyklos už tai, kad mušėsi su mergaite. Juk žinai, kaip ponas Terneris susidoroja su berniukais, kurie skriaudžia mergaites.

— Ji pavogė mano saldainius.

— Žinau, Mei Bele. Mudu su Džesu pagalvosim, kaip jai atkeršyti. Ar ne, Džesai?

Pritardamas jis ėmė linksėti galva. Padarys viską, kad tik nereikėtų muštis su Dženise Eiveri.

— O ką mes padarysim?

— Kol kas nežinau. Reikės gerai pagalvoti, bet prižadu tau, Mei Bele, mes ją prigriebsim.

— Garbės, garbės žodis?

Leslė iškilmingai prisiekė. Mei Belė atsisuko į Džesą, laukdama iš jo to paties, jis irgi prisiekė, iš visų jėgų stengdamasi nesijausti kvailiu, visiems matant žaidimų aikštelėje prisiekinėjančiu pirmokei.

— Vis tiek geriau būtų sutaršyti ją į gabalus, — garsiai šniurkštelėjo Mei Belė.

— Taip, — sutiko Leslė. — Žinoma, kad geriau, bet kol mokyklos direktorius yra Terneris, nieko panašaus negalime daryti, ar ne, Džesai?

— Nieko.

Tą dieną, sutūpę Terabitijos pilyje, juodu sukvietė karo tarybą. Pagrindinis dienotvarkės klausimas — kaip prigriebti Dženisę Eiveri ir nenukentėti arba neįkliūti patiems.

— Gal pasekę ją nutvertume ką nors darant? — pasiūlė Leslė po to, kai abu atmetė pasiūlymus ištepti medumi jos sėdynę autobuse ir pripilti klijų į kremą rankoms. — Ji juk rūko tualete. Jeigu pavyktų atvilioti direktorių, kai dūmai rūksta pro duris...

— Ji per penkias minutes sužinotų, kas įskundė, — abejodamas papurtė galvą Džesas. Abu valandėlę patylėjo įsivaizduodami, ką Dženisė Eiveri padarytų tam, kas paskundė ją direktoriui. — Reikia padaryti taip, kad ji nieko neįtartų.

— Aha, — susimąstė Leslė, kramtydama džiovintą abrikosą. — Žinai, ko tokios kaip Dženisė nemėgsta labiausiai?

— Ko?

— Kai iš jų šaipomasi.

Džesas prisiminė, kaip atrodė Dženisė tą dieną, kai po jo žodžių visas autobusas ėmė iš jos juoktis. Leslė buvo teisi. Štai ta virvelė, už kurios jie galės patraukti.

— Tikrai, — linktelėjo jis ir nusišypsojo. — Ar pasišaipysime iš jos storumo?

— O jeigu... — lėtai pradėjo Leslė, — o jeigu užkabinus dėl berniukų? Kas jai patinka?

— Manau, kad Vilardas Hagas. Visos septintokės susileidžia, kai jis eina pro šalį.

— Gerai, — Leslės akys žėrėjo. Žaibiškai išryškėjo visas planas. — Parašysim jai raštelį, supranti? Lyg būtų nuo Vilardo.

Džesas nedelsdamas čiupo iš skardinės pieštuką, ištraukė sąsiuvinio lapelį iš po akmens ir padavė Leslei.

— Ne, tu rašyk. Mano rašysena ne berniukiška, per daug daili.

Jis patogiau įsitaisė pasirengęs rašyti.

— Gerai, — tarė ji. „Brangioji Dženise“. Ne. „Brangiausioji Dženise“.

Džesas dvejojo nesiryždamas pradėti.

— Džesai, patikėk. Jinai užkibs. Gerai. „Brangiausioji Dženise.“ Negalvok nei apie skyrybą, nei apie ką kita. Svarbu, kad atrodytų taip, lyg tikrai Vilardas Hagas būtų parašęs. Toliau. „Brangioji Dženise, gal tu nepatikėsi manim, bet aš tave myliu“.

— Ir tu manai, kad ji?.. — paklausė jis, užrašęs sakinį.

— Aš tau sakau, kad užkibs. Tokios kaip Dženisė dažniausiai tiki tuo, kuo nori tikėti. Gerai, toliau. „Jeigu tu pasakysi, kad nemyli manęs, aš neištversiu. Todėl nedaryk šito. O jeigu tu myli mane taip, kaip aš tave, mieloji...“

— Palauk, nespėju rašyti.

Leslė luktelėjo, o kai jis pakėlė galvą, svajingu balsu tęsė toliau:

— „Palauk manęs už mokyklos šiandien po pamokų. Nesijaudink, kad nespėsi į autobusą. Aš noriu palydėti tave namo ir pasikalbėti apie MUS — „mus“ parašyk didžiosiomis, — mano brangioji. Myliu ir bučiuoju, Vilardas Hagas“.

— „Bučiuoju“?

— Taip, bučiuoju. Ir dar pažymėk eilutę bučkių. — Ji patylėjo žiūrėdama jam per petį, kol baigė. — Oi, užmiršau. Parašyk „P. S.“.

Jis parašė.

— Hm... „Nesakyk nė vienai... nesakyk niekam. Tegu kol kas mūsų meilė būna tik mudviejų paslaptis“.

— Kam to reikia?

— Kitaip jinai būtinai kam nors išpliurps, kvailiuk. — Leslė perskaitė raštelį ir patenkinta linktelėjo galvą. — Padarei dvi rašybos klaidas. — Ji dar kiek patyrinėjo parašytą tekstą. — Klausyk, man visai neblogai išeina.

— Neblogai. Matyt buvai į ką nors slapta įsimylėjusi Arlingtone.

— Džesai Aronsai. Aš tave užmušiu.

— Ei, mergužėle, užmuši Terabitijos karalių, bus tau ne pyragai.

— Būsiu karalžudė, — išdidžiai pasakė ji.

— Kas?

— Ar aš tau nepasakojau Hamleto istorijos?

Jis atsigulė aukštielninkas ir patenkintas tarė:

— Dar ne.

Dieve, kaip jam patikdavo Leslės istorijos! Kada nors, kai išmoks tikrai gerai piešti, paprašys, kad jinai surašytų jas į knygą ir leistų jam iliustruoti.

— Taigi, — pradėjo ji, — kartą gyveno Danijos princas, vardu Hamletas...

Vaizduotėje jis jau piešė šešėlių apgaubtą pilį ir pylimais žingsniuojantį kenčiantį Hamletą.

Kaip pavaizduoti iš miglos išnyrantį vaiduoklį? Pastele to nepadarysi, bet dažais gali plonai tepti vieną spalvą ant kitos, kol blyškus vaiduoklio pavidalas išnirs tartum iš popieriaus lapo vidaus. Jis pradėjo virpėti. Žinojo, kad nupieštų, jeigu tik Leslė duotų jam savo dažų.

Sunkiausia plano dalis buvo įdėti raštelį Dženisei Ei veri į suolą. Kitą rytą jie įtykino į mokyklos pastatą prieš pirmą skambutį. Leslė ėjo pirma, Džesas atsiliko keliais jardais, kad niekas nemanytų, jog jie kartu. Direktorius pasiųsdavo sutikęs mergaites su berniukais vaikštant koridoriais. Ji prisėlino prie septintos klasės ir dirstelėjo vidun. Tada mostelėjo Džesui, kad prieitų. Plaukai jam pasistojo piestu. O Dieve!

— Kaip aš surasiu jos suolą?

— Aš maniau, kad žinai, kur ji sėdi.

Jis papurtė galvą.

— Apžiūrėsi kiekvieną, kol surasi. Paskubėk, aš pasaugosiu.

Ji tyliai uždarė duris, o jis pradėjo naršyti kiekvieną suolą, stengdamasis nieko nesuversti ir nesukelti triukšmo, bet kvailos rankos taip tirtėjo, kad jis vargais negalais ištraukdavo sąsiuvinį su užrašyta pavarde.

Staiga jis išgirdo Leslės balsą:

— Oi, mokytoja Pirs, aš kaip tik laukiau jūsų.

Viešpatie! Septintokų mokytoja ėjo koridoriumi tiesiai į klasę. Jis stovėjo nei gyvas, nei miręs. Pro uždarytas duris negirdėjo, ką mokytoja Pirs sakė Leslei.

— Taip, tamsta mokytoja. Iš pietų pusės prie namo yra toks keistas lizdas, o kadangi... — Leslė ėmė kalbėti dar garsiau, — jūs tiek daug žinote apie gamtą, tai labai norėjau, kad skiltumėte man kokią valandėlę ir mes galėtume jį apžiūrėti. Man įdomu, iš ko jis padarytas.

Mokytoja kažką jai atsakė.

— Oi ačiū, tamsta mokytoja, — Leslė kone rėkė. — Jūs sugaišite ne ilgiau kaip minutę, bet man tai taip svarbu!

Kai tik Džesas išgirdo tolstančius žingsnius, žaibiškai aplėkė likusius suolus ir viename jų — kokia laimė! — rado storą sąsiuvinį su Dženisės pavarde. Jis įgrūdo laiškelį į suolą ant visų knygų viršaus ir tekinas išdūmė iš klasės tiesiai į berniukų tualetą. Užsidaręs kabinoje išbuvo iki pat skambučio, kai jau reikėjo eiti į užklasinio darbo kambarį.

Visą pertrauką Dženisė Ei veri vaikščiojo susiglaudusi su Vilma ir Bobe Sju ir kažką šnibždėjosi. Paskui, užuot erzinusios mažesnes mergaites, visos trys susikibusios patraukė žiūrėti, kaip vyresnieji berniukai žaidžia futbolą. Trijulei žygiuojant pro šalį, Džesas pastebėjo, kad Dženisės veidas paraudęs ir išdidus. Jis reikšmingai pavartė akis. Leslė atsakė tuo pačiu.

Tą popietę, kai autobusas jau buvo bevažiuojąs, vienas iš septintokų, Bilis Morisas, riktelėjo poniai Prentis, kad dar nėra Dženisės Eiveri.

— Nesijaudinkite, mokytoja, — atsiliepė Vilma Din. — Šiandien ji nevažiuoja. — O paskui garsiai sušnibždėjo: — Turbūt žinote, kad šiandien Dženisė turi svarbų pasimatymą su kai kuo.

— Su kuo? — paklausė Bilis.

— Vilardu Hagu. Jis tiesiog kraustosi dėl jos iš proto ir jau nebegali tylėti. Jis netgi palydės Dženisę iki namų.

— Nejaugi? Ką tik nuvažiavo trys šimtai ketvirtas autobusas. Vilardas Hagas sėdėjo ant užpakalinės sėdynės. Jeigu jis ir turi svarbų pasimatymą, tai turbūt nieko apie jį nežino.

— Tu meluoji, Bili Morisai!

Bilis nusikeikė, o visi sėdėjusieji autobuso gale įniko karštai ginčytis, ar Dženisė ir Vilardas Hagas įsimylėję, ar jiedu slapta susitikinėja.

Išlipęs iš autobuso Bilis šūktelėjo Vilmai:

— Geriau pasakyk Dženisei, kad Vilardas perpyks, kai sužinos, kokius ji gandus nešioja po visą mokyklą!

— Asilas! — paraudusi atšovė jam Vilma pro langą. Pasikalbėk su Vilardu. Pamatysi. Paklausk jo apie laišką! Pamatysi!

— Vargšelė Dženisė Ei veri, — pasakė Džesas jau vėliau, kai jie su Lesle sėdėjo pilyje.

— Vargšelė Dženisė? Ji dar ne tiek nusipelnė!

— Žinoma, — atsiduso jis. — Vis dėlto...

Leslė atrodė pritrenkta.

— Gal tu gailiesi, kad taip padarėm?

— Ne, manau, kad turėjom taip padaryti, bet vis dėlto...

— Kas „vis dėlto“?

Jis nusišypsojo ir pasakė:

— Gal aš žiūriu į Dženisę kaip tu į dalginius delfinus.

Ji kumštelėjo jam į petį.

— Eime lauk, gal pavyks nudėti kokį milžiną arba vaiduoklį. Dženisė Eiveri man jau įgriso.

Kitą dieną Dženisė Eiveri lipo į autobusą užgauliodama kiekvieną, kas pasipainiodavo po kojomis. Leslė kumštelėjo Mei Belę.

Mei Belės akys išsiplėtė.

— Artai?..

— Ša, taip.

Mei Belė visu kūnu atsigręžė ir pasižiūrėjo į galinę sėdynę, paskui nusisuko ir niuktelėjo Džesui pašonėn:

— Ar tai tu ją taip įsiutinai?

Džesas linktelėjo, stengdamasis, kad tas linktelėjimas būtų kuo mažiau pastebimas.

— Mes parašėm tą laiškelį, — sušnibždėjo Leslė. — Tik niekam nesakyk, kitaip mums galas.

— Žinau, — atsakė Mei Belė žėrinčiomis akimis. — Žinau.

Šeštas skyrius Princas Terjenas

Iki Kalėdų dar buvo likęs mėnuo, bet Džeso namuose mergaitės apie nieką daugiau negalvojo. Šiemet Elė ir Brenda jau turėjo vaikinus iš vidurinės mokyklos ir be atvangos svarstė, net pešėsi dėl to, ką jiems padovanoti arba ką jie padovanos joms. O pešėsi todėl, kad mama kaip paprastai verkšleno kažin ar surasianti pinigų netgi mažylių dovanėlėms nuo Kalėdų senelio, ką ir kalbėti apie du vaikinus, kurių ji akyse nėra mačiusi.

— Ką tu padovanosi savo panelei, Džesai? — kartą paklausė Brenda, padariusi tokią šlykščią grimasą, kokią tik ji mokėdavo.

Jis stengėsi nekreipti dėmesio. Tuo metu kaip tik skaitė vieną iš Leslės knygų ir kiaulininko pagalbininko nuotykiai jam atrodė daug svarbesni negu Brendos įgėlimai.

— Nejaugi tu nežinai, Brenda? — įsiterpė Elė. — Džesas neturi panelės.

— Ką gi, nors kartą tu neapsirikai. Tokio šluotkočio panele niekas nepavadins, — prisikišusi prie pat Džeso pro dažytas lūpas iškošė Brenda.

Jo viduje kažkas taip užvirė, kad jeigu nebūtų pašokęs ir nuėjęs šalin, tai būtų jai trenkęs.

Vėliau jis mėgino suprasti, kas gi jį taip supykdė. Iš dalies, žinoma, tai, kad tokia kvaiša kaip Brenda gali tyčiotis iš Leslės. Viešpatie, kaip sunku suvokti, kad Brenda yra tikroji jo sesuo, o su Lesle, visų aplinkinių įsitikinimu, jo niekas nesieja. „Galbūt, — galvojo jis, — aš esu koks rastinukas, kaip rašoma knygose. Kadaise, kai upelyje dar buvo vandens, atplaukiau pasroviui išsmaluotoje pintinėje. Tėvas mane rado ir parsinešė namo, nes visada norėjo sūnaus, o turėjo tik kvaišas dukteris. Tikrieji mano tėvai, broliai ir seserys gyvena toli — daug toliau negu Vakarų Virdžinija ar Ohajas. Kažkur turiu namus, pilnut pilnutėlius knygų, ir mano šeima iki šiol liūdi sūnaus, kurį kažkas iš jų pavogė.

Nenorom jis vėl prisivertė galvoti apie pykčio priežastį. Jis juk pyksta dar ir dėl to, kad greitai bus Kalėdos, o jis neturi ką padovanoti Leslei. Ne todėl, kad jai būtų reikėję pirkti kokį brangų daiktą; tiesiog taip norėjosi jai ką nors padovanoti, kaip išalkusiam norisi valgyti.

Norėjo padovanoti jai savo piešinių albumą. Netgi buvo nukniaukęs iš mokyklos popieriaus ir pastelių. Tačiau kad ir ką piešė, vis atrodė blogai, ir galiausiai, perbraukęs kryžmai nebaigtą piešinį, mesdavo jį į krosnį.

Paskutinę savaitę prieš švenčių atostogas jį apėmė neviltis. Nebuvo žmogaus, kuris galėtų padėti ar patarti. Tėtis pasakė, kad duos jam dolerį visos šeimos dovanėlėms, tad jeigu jis ir kiek nugnybtų iš kurio nors, tai vis tiek vargiai nupirktų Leslei ką nors dora. Be to, Mei Belė trūk plyšk nori Barbės, todėl jis jau buvo pažadėjęs susimesti su Ele ir Brenda ir nupirkti jai lėlę. Paskui Barbė pabrango ir jis suprato, kad norėdamas surinkti reikiamą sumą turės prašyti, kad ir kiti prisidėtų iš savo dolerio. Jis jautė, kad šiemet Mei Belei reikėtų padovanoti kažką ypatinga. Ji nuolat be tikslo slampinėja ir nuobodžiauja. Jiedu su Lesle negali jos imti drauge, bet tokiai kaip Mei Belė to nepaaiškinsi. Kodėl ji nežaidžia su Džois Ana? Juk jis negali visą laiką jos linksminti? Vis dėlto... jai reikia Barbės.

Taigi pinigų nebuvo, ir galvodamas apie Leslę jis jautėsi taip, tarsi jam būtų buvusios surištos rankos ir kojos. Ji ne tokia kaip Brenda ir Elė. Ji nesijuoktų, kad ir ką jis padovanotų. Tačiau jis pats nori, kad tai būtų toks daiktas, kuriuo ir jis galėtų didžiuotis.

Jeigu turėtų pinigų, nupirktų jai televizorių. Tokį mažą japonišką televizoriuką, kurį ji galėtų laikyti savo kambaryje, neerzindama Džudės ir Bilo. Argi sąžininga, kad turėdami tiek pinigų jie atsižadėjo televizoriaus? Juk Leslė nespoksotų į ekraną dienų dienas kaip Brenda — išsižiojusi ir išsproginusi akis kaip karšis. Pagaliau jeigu ji turėtų televizoriuką, vaikai mokykloje mažiau šaipytųsi. Bet juk net ir svajoti apie tai kvaila.

„Dieve, koks aš kvailys“, — galvojo Džesas, liūdnai žiūrėdamas pro autobuso langą. Apskritai stebuklas, kad toks žmogus kaip Leslė skiria jam nors truputį laiko. Gal todėl, kad neturi pasirinkimo. Jeigu toje asilų mokykloje ji būtų radusi ką nors... — per kvailą galvą jis vos nepražiopsojo skelbimo, bet tolimiausiame sąmonėje užkaboryje kažkas caktelėjo ir jis staigiai pašokęs puolė brautis pro Leslę ir Mei Belę.

— Pasimatysime vėliau, — sumurmėjo jis, žirgliodamas per ištiestas kojas.

— Išleiskite mane čia, ponia Prentis!

— Tai ne tavo stotelė.

— Manęs mama prašė kai ką padaryti, — pamelavo jis.

— Tik žiūrėk, nepridaryk man bėdos, — ir atidarė duris.

— Nepridarysiu. Ačiū.

Jis iššoko iš dar tebevažiuojančio autobuso ir pasileido atgal prie skelbimo.

„Šuniukai, — buvo parašytajame. — Veltui“.

Džesas susitarė su Lesle susitikti tvirtovėje Kalėdų išvakarėse. Visi kiti jo šeimos nariai išvažiavo į Milsburgo prekybos centrą nusipirkti, ko dar nespėjo, o jis pasiliko. Šuniukas buvo rudas su juodais lopais, didžiulėmis rudomis akimis. Iš Brendos stalčiaus Džesas nukniaukė kaspiną ir nuskuto per pievą ir kalvą nešdamasis glėbyje spurdantį šunytį. Kol pasiekė upelio vagą, veidas buvo šlapias nuo laižymo, o švarkas iš priekio apčiurkštas. Bet jis nepyko. Tvirtai suspaudė šuniuką po pažastimi ir kiek galėdamas atsargiau perskriejo į kitą krantą. Jis galėjo pereiti upelio vagą, taip būtų paprasčiau, bet kažkas jam tarsi šnibždėjo, kad į Terabitiją galima pakliūti tiktai šitaip. Jis nenorėjo, kad šuniukas nusižengtų taisyklei. Tai jiedviem reikštų blogą ženklą.

Prie tvirtovės jis užrišo šuniukui ant kaklo kaspiną. Net juokas ėmė, kaip jis bandė išlįsti iš kilpos ir kramtė kaspino galus. Protingas, judrus gyvulėlis — tokia dovana Džesas gali didžiuotis.

Iš akių buvo matyti, kad Leslė susižavėjusi. Ji parklupo ant šaltos žemės, pakėlė šuniuką ir priglaudė prie skruosto.

— Atsargiai, — įspėjo Džesas, — jis švirkščia taikliau negu vandens pistoletas.

Leslė kiek atitraukė jį nuo savęs.

— Ar čia šuniukas, ar kalytė?

Pagaliau pasitaikė tokia reta proga parodyti Leslei savo išmanymą.

— Šuniukas, — pasakė jis laimingas.

— Tuomet pavadinsime jį Princu Terjenu ir paskirsime Terabitijos sargu.

Ji pastatė šunytį ant žemės ir atsistojo pati.

— Kur tu?

— Į pušyną, atsakė ji. — Tai didžiausio džiaugsmo valanda.

Tą dieną po pietų Leslė taip pat įteikė Džesui dovaną — dėžutę akvarelinių dažų, kurioje buvo dvidešimt keturios spalvos ir trys teptukai, taip pat storo piešimo popieriaus bloknotą.

— Dieve, — pasakė jis. — Ačiū tau. — Jis norėjo padėkoti kitokiais žodžiais, bet nemokėjo. — Ačiū tau. — pakartojo.

— Mano dovana menkesnė už tavo, — kukliai pasakė Leslė, — bet tikiuosi, kad tau patiks.

Jis norėjo pasakyti jai, kaip džiaugiasi, kaip didžiuojasi ir kad jam jau nebesvarbu, kokios bus Kalėdos, nes šiandien buvo taip gera, tačiau liežuvis jo neklausė.

— Taip, taip! — išlemeno jis ir atsiklaupęs ėmė loti ant Princo Terjeno.

Šunytis lakstė ratais kiauksėdamas iš smagumo.

Leslė prapliupo kvatoti. Tai paskatino Džesą. Jis pradėjo mėgdžioti viską, ką darė šuniukas, ir galiausiai iškišęs liežuvį išsitiesė ant žemės. Leslė taip juokėsi, kad vos žodį galėjo ištarti.

— Tu... tu išprotėjai. Kaip mes išmokysim jį būti karališkuoju sargybiniu? Juk tu padarysi iš jo klouną.

— Au, au, — amsėjo Princas Terjenas, užvertęs snukutį į dangų. Džesas su Lesle raičiojosi iš juoko, kol pilvą paskaudo.

— Gal, — pagaliau pasakė Leslė, — tegu jis būna rūmų juokdarys?

— O koks bus jo vardas?

— Tegu lieka tas pats. Juk ir princas, — pridūrė ji ypatingu, Terabitijai itin tinkančiu balsu, — ir princas gali būti kvailas.

Tą vakarą jis vis dar jautė skaidrią popietės nuotaiką. Seserų ginčai, kada galima atplėšti dovanas, jo visai nejaudino. Jis padėjo Mei Belei suvynioti jos varganas dovanėles ir netgi sudainavo su ja ir Džois Ana „Kalėdų senis jau važiuoja“. Paskui Džois Ana apsižliumbė, kad jie neturi židinio ir senelis neras, kur ateiti. Staiga jam pagailo jos, kad ji važiavo į Milsburgo prekybos centrą ir matė visus tuos daiktus, tikėdamasi, kad koks nors dėdulė raudonais kailiniais išpildys visas jos svajones.

Šešiametė Mei Bele buvo protingesnė. Ji laukė tiktai tos kvailos Barbės. Džesas džiaugėsi nepagailėjęs jai centų. Džois Ana neįsižeis, kad jis padovanojo jai tiktai segtuką plaukams. Ji kaltins šykštumu Kalėdų Senelį, o ne jį.

Jis negrabiai apkabino Džois Aną.

— Neverk, Džois Ana. Kalėdų Senelis žino kelią. Jam nereikia židinio, ar ne, Mei Bele?

Mei Belė žiūrėjo į jį didelėmis rimtomis akimis. Džesas slapta mirktelėjo jai.

— Nurimk, Džois Ana, — susigraudinusi Mei Belė ėmėsi guosti sesutę. — Jis žinos, kur eiti. Jis viską žino.

Paskui kiek galėdama smarkiau suraukė skruostą, mėgindama dabar mirktelti jam. Koks jautrus vaikas. Jis tikrai myli tą mažą mergiūkštę.

Kitą rytą Džesas mažiausiai trisdešimt kartų padėjo jai aprengti ir nurengti Barbę. Šešiametės pirštukams buvo per sunku įsprausti lėlės galvą, įkišti rankas į siaurą suknytę ir sugraibyti visus mažulyčius užsegimus.

Jis gavo automobiliukų rinkinį, kuriuo bandė žaisti norėdamas pamaloninti tėtį. Autodromas buvo ne toks didelis kaip televizijos reklamoje, bet elektrinis, ir Džesas žinojo, kad tėčiui jis kainavo daugiau negu buvo numatyta. Bet tie nelemti automobiliukai vis kritinėjo ties posūkiais, kol tėtis, netekęs kantrybės, ėmė keiktis. Džesas norėjo, kad jie važiuotų gražiai ir tėtis galėtų didžiuotis savo dovana, kaip jis pats didžiavosi šuniuku.

— Jis labai geras. Tikrai. Tik dar neišmokau su juo žaisti. — Džeso veidas paraudo. Nubraukęs nuo akių plaukus jis pasilenkė prie plastikinio aštuoneto formos autodromo.

— Pigus šlamštas, — tėtis spyrė koja ir vos nepataikė į autodromą. — Šiais laikais negali nieko doro nusipirkti.

Džois Ana gulėjo ant lovos ir klykė. Ji nutraukė kažkokią vielutę ir jos kalbanti lėlė nustojo kalbėti. Brenda vaikščiojo patempusi lūpą, nes Elė savo Kalėdų kojinėje rado aptemptas pėdkelnes, o ji — tiktai kojinaites. Negana to, Elė lyg niekur nieko lakstė po namus su naujomis pėdkelnėmis, vaizduodama, kad padeda mamai ruošti pietus — kepti kumpį su saldžiosiomis bulvėmis. Dieve, Elė kartais būna tokia pasipūtusi kaip Vanda Kei Mur.

— Džesai Oliveri Aronsai Jaunesnysis, jeigu trumpam paliksi ramybėje tuos niekam tikusius automobiliukus ir pamelši karvę, būsiu labai dėkinga. Besė neturi atostogų kaip tu.

Džesas pašoko laimingas, kad atsirado dingstis palikti autodromą, kuris neveikė taip, kad tėtis būtų patenkintas. Mama neatkreipė dėmesio, kad jis taip staigiai pakluso ir nuėjo skųsdamasi:

— Nežinau, ką aš daryčiau be Elės. Jai vienintelei iš visų vaikų ne vis tiek, ar aš gyva, ar mirusi.

Šypsodamasi kaip plastmasinis angelas Elė atsisuko iš pradžių į Džesą, paskui į Brendą, kuri atsakė jai neapykantos kupinu žvilgsniu.

Leslė, matyt, laukė jo, nes vos tik jis pasirodė kieme, ji išbėgo iš Perkinsų namo su šunyčiu, kuris zujo ratais aplink, painiodamasis jai po kojomis.

Juodu susitiko prie Besės tvarto.

— Maniau, kad šįryt visai nebeišeisi.

— Na žinai, juk Kalėdos.

Princas Terjenas bandė grybštelėti Besės kanopas. Ši ėmė nekantriai mindžikuoti. Leslė paėmė šunytį, kad Džesas galėtų pamelžti karvę. Šuniukas viauksėjo, kepurnėjosi aukštyn ir taip uoliai laižė Leslei veidą, kad ji visai negalėjo kalbėti ir tik patenkinta kikeno.

— Kvailas šunelis, — pasakė ji didžiuodamasi.

— Taip.

Šventiška Kalėdų nuotaika vėl sugrįžo.

Septinta skyrius Auksinis kambarys

Ponas Berkas pradėjo remontuoti senąjį Perkinsų namą. Po Kalėdų ponia Berk buvo kaip tik įpusėjusi savo knygą, todėl nė kiek negalėjo padėti. Leslei teko padavinėti įrankius ir ieškoti nusimetusių. Politikos ir muzikos žinovas ponas Berkas buvo gerokai išsiblaškęs. Norėdamas pasižiūrėti į knygą „Pasidaryk pats“, pasidėdavo šalia plaktuką ir paskui neberasdavo. Leslė greitai suieškodavo dingusius daiktus, ir šiaip jam patiko būti su ja drauge. Jis norėdavo, kad po pamokų ir savaitgaliais Leslė būtų šalia. Leslė viską paaiškino Džesui.

Džesas iš pradžių eidavo į Terabitiją vienas, bet jam nebūdavo smagu. Kad tikrovė virstų pasaka, reikėjo Leslės. Jis bijojo viską sugadinti, prisiversdamas įsivaizduoti stebuklingą šalį, kai buvo visiškai aišku, kad stebuklai traukiasi nuo jo.

O kai tik pareidavo namo, arba mama užkraudavo kokį nemalonų darbą, arba Mei Belė kibdavo, kad pažaistų su Barbe. Dieve, jis jau tūkstantį vieną kartą pasigailėjo, kad prisidėjo prie tos nelemtos lėlės pirkimo! Tik spėji atsigulti ant grindų kiek papaišyti, tučtuojau prisistato Mei Belė, ir turi arba įstatyti Barbei išnirusią ranką, arba nuvilkti suknelę. Džois Ana — dar nepakenčiamesnė. Vos tik išsitiesęs pasiruoši darbui, ji kaip koks velniūkštis žviegdama iš pasitenkinimo užšoka ant nugaros. Ir nė nebandyk varyti — įsikiša smilių į burną ir paleidžia gerklę. O mama, žinoma, tik to ir laukia.

— Džesai Oliveri! Palik vaiką ramybėje! Ir koks čia gulėjimas vidury kambario be jokio darbo? Ar aš tau nesakiau, kad jeigu nepriskaldysi malkų, negalėsiu išvirti vakarienės?

Kartais, vogčia išsėlinęs iš namų, jis nubėgdavo į Perkinsų sodybą. Verandoje inkšdamas pasitikdavo Princas Terjenas, ištremtas iš namų pono Berko. Tačiau tokį jo elgesį galima suprasti. Niekas su tuo padūkėliu negalėjo dirbti, nes jis nuolat griebdavo už rankų arba šokinėdavo norėdamas lyžtelti veidą. Džesas nusivesdavo šuniuką pažaisti į pono Berko lauką pakalnėje. Jeigu diena pasitaikydavo šilta, Besė ilgesingai mykdavo iš už tvoros. Ji negalėjo priprasti prie inkštimo ir kandžiojimo. O gal tiesiog toks buvo metų laikas — paskutinės žiemos dienos gadino visiems ūpą. Niekas — nei žmonės, nei gyvuliai neatrodė laimingi.

Išskyrus Leslę. Jai baisiausiai patiko remontuoti tą seną laužą. Ji džiaugėsi, kad reikalinga tėvui. Pusę darbo laiko jie praplepėdavo. Kartą per pertrauką Leslė švytėdama pasakė Džesui, kad mokosi „suprasti“ savo tėvą. Džesui visada atrodė, kad tėvų neįmanoma suprasti, kaip neįmanoma parinkti kodo tam seifui per Milsburgo turnyrą, kai visiems siūlo jį išlaužti. Tėvai yra tokie, kokie yra, ir ne tavo nosiai juos suvokti. Kažkaip keistai atrodo žmonės, kurie nori susidraugauti su savo vaiku. Tegu vaikas turi savo amžiaus draugų, o jie — savo.

Tai, ką Džesas jautė Leslės tėvui, buvo nelyginant žaizdelė burnoje. Jeigu ją kandžioji, tai negyja ir vis didėja. O jeigu stengiesi neliesti jos dantimis, tai būtinai užsimiršti ir sukandi. Dieve, tas žmogus atsistojo jam skersai kelio. Jis užnuodijo net irtas menkas valandėles, kurias jie praleidžia dviese su Lesle. Tarkime, sėdi jie per pertrauką, šnekučiuojasi apie šį bei tą, staiga nei iš šio, nei iš toji sako, kad Bilas mano taip ir taip. Jautiesi lyg būtum prikandęs burnoj žaizdelę.

Bet pagaliau, pagaliau ji pastebėjo. Vis dėlto keista tokia gudruolė, o iki pat vasario nieko neįtarė.

— Kodėl tu nemėgsti Bilo?

— Kas tau sakė?

— Džesas Aronsas. Manei, kad aš tokia kvaila?

„Kartais labai kvaila“, — pagalvojo jis, bet garsiai pasakė:

— Kodėl manai, kad nemėgstu jo?

— Tu nebeateini pas mus. Iš pradžių galvojau, kad ką nors ne taip padariau. Bet, pasirodo, ne. Tu ir toliau kalbiesi su manim mokykloje. Daugybę sykių mačiau tave žaidžiant su Princu Terjenu lauke, bet tu net neprieini prie mūsų durų.

— Tu visada užsiėmusi, — pridūrė jis, — jausdamas nesmagumą, kad kalba panašiai kaip Brenda.

— Labas! Galėjai pasisiūlyti į talką.

Staiga akys jam taip nušvito, lyg po audros būtų nušvitusi saulė. Dieve, tai katras dabar kvailas?

Vis dėlto praėjo kelios dienos, kol Džesas priprato prie Leslės tėvo. Sunku buvo dėl to, kad dorai nežinojo, kaip į jį kreiptis. „Ei“, — sakydavo jis, ir juodu su Lesle atsisukdavo: „Hm... pone Berkai?“

— Norėčiau, kad vadintum mane Bilu, Džesai.

— Aha.

Dar kelias dienas tas vardas strigo jam gerklėje, bet sulig kiekvienu ištarimu darėsi vis paprasčiau. Labai padėjo tai, kad jis išmanė kai kuriuos dalykus, kurių, nepaisant savo proto ir mokytumo, Bilas neišmanė. Džesas pamatė, kad jis nėra jam koks įkyruolis, kurį tik pakenti arba netekęs kantrybės išvarai į verandą kaip Princą Terjeną. Jis iš tiesų jam reikalingas.

— Tu mane stebini, — vis kartojo Bilas. — Kur tu viso to išmokai?

Džesas niekada negalėjo tiksliai pasakyti, iš kur jis ką žino, tad leido Bilui ir Leslei vienas kitam jį girti — nors tai, kad jis galėjo jiems padėti, jau buvo pakankamas įvertinimas.

Pirmiausia jie nulupo lentas, kuriomis buvo užkaltas senas židinys, ir aptiko senas pajuodusias plytas nelyginant aukso ieškotojai gyslą. Paskui nuplėšė senus neskoningus apmušalus nuo valgomojo sienų — net penkis sluoksnius.

Kartais, rūpestingai dažydami sienas ar ką nors taisydami, jie klausydavosi Bilo įrašų arba dainuodavo — Leslė su Džesu mokė Bilą mokytojos Edmands dainų, o patys mokėsi iš Bilo. Retsykiais jie kalbėdavosi. Džesas stebėdamasis klausydavosi Bilo samprotavimų apie pasaulio įvykius. Jeigu mama būtų tą girdėjusi, neabejodama būtų pavadinusįjį dar vienu Valteriu Kronkaitu, o ne „kažkokiu hipiu“. Visi Berkai daug išmanė. Ne kaip ką nors pataisyti ar išauginti, bet apie tokius dalykus, apie kuriuos neišmanė nė vienas Džeso gyvenime sutiktas žmogus. Pavyzdžiui, vieną dieną jiems triūsiant atėjo Džudė ir ėmė garsiai skaityti, daugiausia eiles, kai kurias itališkai. Nors Džesas, žinoma, nieko nesuprato, tačiau įtaigus žodžių skambėjimas jį užbūrė ir jis leidosi maloniai apgaubiamas Berkų talentų švytėjimo.

Svetainę jie išdažė aukso spalva. Leslė su Džesu siūlė dažyti mėlynai, bet Bilas užsispyrė, kad sienos būtų auksinės, ir dabar jos atrodė taip gražiai, kad juodu džiaugėsi nusileidę. Vėlyvą popietę įspindę įstriži saulės spinduliai užliedavo kambarį skaisčia šviesa.

Galiausiai Bilas Milsburgo prekybos centre išsinuomojo šlifavimo stakles ir jie nuskuto nuo ąžuolinių grindų juodus dažus, paskui nušlifavo.

— Jokių kilimų, — pareiškė Bilas.

— Taip, — sutiko Džudė. — Tai būtų tas pats, kas uždengti vualiu Moną Lizą.

Kai Bilas su vaikais baigė skusti dažus nuo langų rėmų ir nuplovė palanges, Džudė buvo pakviesta iš savo kabineto viršuje pasižiūrėti ir įvertinti darbo. Visi keturi susėdo ant grindų ir ėmė apžiūrinėti kambarį iš visų pusių. Jis buvo nuostabus.

Leslė patenkinta atsiduso.

— Man patinka šitas kambarys, — pasakė ji. Ar jauti, kaip auksas užburia? Toks kambarys labai tiktų...

Džesas sunerimęs žvilgtelėjo į ją.

— ...rūmuose, — užbaigė ji.

Ačiū Dievui. Kai tokia gera nuotaika, žmogui gali ir didžiausia paslaptis išsprūsti. Bet ji to nepadarė, nepasakė netgi Bilui su Džude, nors jis žinojo, ką jai reiškė tėvai. Ji, matyt, pajuto jo nerimą, nes mirktelėjo jam, kai Bilas ir Džudė nematė, kaip ir jis mirkteldavo Mei Belei slapta nuo Džois Anos. Terabitija buvo tik jų vienų.

Rytojaus popietę jie pasišaukė Princą Terjeną ir patraukė į Terabitiją. Daugiau kaip mėnesį nebuvo ten nuėję drauge. Besiartindami prie upelio sulėtino žingsnį. Džesas jau abejojo, kad žino, koks turi būti karalius.

— Mūsų čia nebuvo daug metu, — sušnibždėjo Leslė. — Kaip manote, ar karalystė išsilaikė be mūsų?

— O kur mudu buvom?

— Kariavom su savo laukiniais priešais šiauriniame pasienyje, — atsakė ji. — Tačiau ryšys buvo nutrūkęs ir mes negalėjome susisiekti su savo numylėtąja gimtine daugel dienų ir naktų.

Na, ar ne karalienės verta kalba? Džesas nieku gyvu nenorėjo atsilikti.

— Būgštaujat, kad mūsų kraštą ištiko nelaimė?

— Tvirtybės, mano karaliau. Taip iš tiesų galėjo atsitikti.

Jie tylėdami peršoko į kitą krantą. Parinkusi du šakalius Leslė vieną padavė Džesui.

— Imkite kardą, Jūsų didenybe, — sušnibždėjo ji.

Džesas linktelėjo. Susilenkę jie ėmė sėlinti prie tvirtovės kaip policijos detektyvai televizijos filme.

— Karaliene! Saugokitės! Už nugaros priešas!

Leslė staiga atsigręžė ir ėmė kautis su įsivaizduojamu priešininku. Paskui juos užpuolė dar daugiau priešų, ir kovos šūksniai nuaidėjo per visa Terabitiją. Mažasis karalystės sargybinis patenkintas zujo ratais, iš jaunumo nesuvokdamas, koks pavojus aplinkui.

— Jie traukiasi! — sušuko narsioji karalienė.

— Valio!

— Išvarykite juos visai, kad niekada čia nebesugrįžtų ir nebeplėštų mūsų žmonių!

— Lauk iš čia! Lauk! — šaukė jie stumdami priešus prie upelio vagos, sukaitę su žieminėmis striukėmis.

— Pagaliau. Terabitija vėl laisva.

Karalius atsisėdo ant rąsto ir nusišluostė veidą, bet karalienė neleido jam ilgai ilsėtis.

— Jūsų didenybe, tučtuojau reikia eiti į girią padėkoti už pergalę.

Džesas nusekė paskui ją į pušyną.

— Kam mes dėkojame? — paklausė jis, kai jie tylėdami stovėjo miško glūdumoje.

Jos veidas nušvito išgirdus klausimą.

— Aukščiausiajam... — pradėjo ji, tačiau magija jai buvo suprantamesnė už religiją: — ...girios dvasioms.

— Jūsų dešinioji ranka dovanojo mums pergalę, — pasakė jis kažkur girdėtą ir, jo manymu, čia tinkančią frazę.

Leslė pritardama žvilgtelėjo į jį ir pridūrė:

— Sergėkit Terabitiją, visus jos gyventojus ir valdovus.

— Ūūūū!

Džesas vos tvardėsi nenusišypsojęs.

— Ir jos mažąjį šuniūkštį.

— Ir Princą Terjeną, jos sargybinį ir juokdarį. Amen.

— Amen.

Vis dėlto jie ištvėrė nesukikenę, kol sugrįžo iš šventosios vietos.

Praėjus kelioms dienoms po kautynių su Terabitijos priešais, mokykloje įvyko kiek kitoks susidūrimas. Per pertrauką priėjo Leslė ir pasakė tualete išgirdusi, kaip už vienų durų kažkas verkia.

— Aš negaliu patikėti, — pridūrė tyliau, — bet, sprendžiant iš kojų, ten tikrai Dženisė Eiveri.

— Juokauji. Ant klozeto sėdinčios ir žliumbiančios Dženises Eiveri Džesas niekaip negalėjo įsivaizduoti.

— Klausyk, juk niekas mokykloje daugiau neturi išsibraižęs ant sportbačių Vilardo Hago pavardės. Be to, ten tiek pridūminta, kad dujokaukės reikia.

— Ar tu tikrai girdėjai, kad jinai verkė?

— Džesai Aronsai, gal aš jau galiu atskirti, kada žmogus verkia ir kada ne.

Viešpatie, kas jam darosi? Dženisė Eiveri jam atnešdavo nelaimes, o dabar jam rūpi, kas jai atsitiko, — tarsi ji būtų koks Berko pilkasis vilkas ar į krantą išmestas banginis.

— Ji neverkė netgi tada, kai vaikai tyčiojosi iš jos po tos istorijos su laiškeliu.

— Žinau.

— Tai ką mums daryti? — Jis pakėlė akis į Leslę.

— Daryti? — perklausė ji. — Kaip tai — ką mums daryti?

Kaip jai paaiškinti?

— Lesle. Jeigu ji būtų plėšrus gyvūnas, mes privalėtume jai padėti.

Leslė įtariai dėbtelėjo į jį.

— Tu pati man visą laiką sakai, kad negalima būti abejingam.

— Bet čia juk Dženisė Eiveri?

— Jeigu ji verkia, vadinasi, atsitiko kažkas labai rimta.

— Na ir ką tu žadi daryti?

— Aš negaliu eiti į mergaičių tualetą, — visas nukaitęs pasakė jis.

— Aha, supratu. Tu žadi mane siųsti į ryklio nasrus. Ne, labai jums ačiū, pone Aronsai.

— Lesle, prisiekiu, jeigu tik galėčiau, tikrai nueičiau, — užtikrino jis, tvirtai tikėdamas, kad taip ir padarytų. — Juk tujos nebijai, Lesle? — Jis nenorėjo pasakyti nieko įžūlaus, tik buvo pritrenktas, kad Leslė bijo.

Ji sužaibavo akimis ir išdidžiai atlošė galvą, kaip buvo pratusi.

— Gerai, einu. Bet žinok, Džesai Aronsai, tai kvailiausia mintis, kokia tik tau buvo atėjusi į galvą.

Džesas nupėdino koridoriumi paskui ją ir pasislėpė nišoje arčiausiai mergaičių tualeto. Jis bent jau turi būti netoliese, kad spėtų sugriebti, kai Dženisė išspirs draugę pro duris.

Durys paskui Leslę užsidarė, ir kurį laiką buvo tylu. Paskui jis išgirdo, kaip Leslė kažką sako Dženisei. Netrukus pasipylė keiksmažodžiai — taip garsiai, kad net pro uždarytas duris buvo girdėti. Dar po akimirkos jis išgirdo garsų verksmą — ne Leslės, ačiū Dievui, — tada kūkčiojimą podraug su žodžiais ir — skambutį.

Kas dabar bus, jeigu kas nors pamatys jį čia stovintį ir spoksantį į mergaičių tualetą? Bet kaip pasitraukti? Tai būtų pasitraukimas iš ugnies linijos. Tačiau kai vaikų minia sugužėjo į mokyklos pastatą, viskas išsisprendė savaime. Mokinių srautas pagavo jį ir nunešė prie laiptų, nors ausyse tebeskambėjo keiksmai ir verksmas.

Sugrįžęs į klasę jis vis žiūrėjo įsmeigęs akis į duris, laukdamas pasirodant Leslės.

Būgštavo pamatysiąs ją sutaršytą kaip kojotą iš vaikiško filmuko. Tačiau Leslė įžengė šypsodamasi ir netgi be mėlynės po akimi. Šokio žingsniu apskriejo aplink mokytoją Majers, pašnibždomis atsiprašė už pavėlavimą, o mokytoja pražydo tuo ypatingu šypsniu, kuris buvo skirtas vien tiktai Leslei Berk.

Kaip jis dabar sužinos, kas atsitiko? Jeigu nusiųs raštelį, kiti vaikai perskaitys. Leslė sėdi tame kampe, kurnėra nei šiukšlių dėžės, nei drožtuko pieštukams, taigi nėra kaip apsimesti, kad eini kokiu nors reikalu, ir kartu persimesti žodžiu su Lesle. O ji neketino eiti prie jo. Tai buvo aiškiai matyti. Leslė sėdėjo suole labai tiesiai ir atrodė tokia patenkinta savimi kaip motociklininkas, ką tik peršokęs per keturiolika sunkvežimių.

Leslė išdidžiai šypsojosi iki pamokų pabaigos ir jau sėdėdama autobuse. Eidama pro ją į autobuso galą Dženise Eiveri šyptelėjo jai kreivu šypsniu, o Leslė atsisuko į Džesą tartum sakydama: „Matai!“ Jis netvėrė smalsumu. Net tada, kai autobusas pajudėjo, ji išsisuko linktelėjusi galvą į Mei Belę, girdi, prie vaikų apie tai nedera kalbėti.

Ir štai pagaliau, kai abu susėdo saugioje tvirtovės prieblandoje, ji viską papasakojo.

— Ar žinai, kodėl ji verkė?

— Iš kur aš galiu žinoti? Dėl Dievo, Lesle, ar tu pagaliau pasakysi? Kas, po paraliais, ten vyko?

— Dženisė Eiveri labai nelaiminga. Ar gali įsivaizduoti?

— Aš tavęs klausiu, ko jinai verkė?

— Jos padėtis nelengva. Dabar aš suprantu, kodėl jai taip sunkiai sekasi bendrauti.

— Ar tu man pasakysi, kas atsitiko, kol aš dar nekuoktelėjau?

— Žinai, kad tėvas ją muša?

— Daug ką tėvai muša. Pasakysi, ar ne?

— Ne, jis iš tikrųjų muša. Už tokį mušimą Arlingtone žmones už grotų sodina. — Ji papurtė galvą, negalėdama tuo patikėti. — Tu neįsivaizduoji...

— Tai dėl to verkė? Dėl to, kad tėvas ją muša?

— Ne, ne. Jis muša ją nuolat. Dėl to mokykloje nebūtų verkus.

— Tai ko?

— Na...

Dieve, čia mėgstamiausias Leslės numeris. Ji tikrai ištampys jam nervus.

— Matai, šiandien ji buvo taip įniršusi ant tėvo, kad pasipasakojo savo draugėms Vilmai ir Bobei Sju.

— Tikrai?

— O tos dvi... tos dvi... — ji negalėjo rasti paniekinamo žodžio, tinkamo Dženisės draugėms, bet pagaliau rado. — Tos dvi išpliurpė viską septintokams.

Staiga jam širdį suspaudė gailestis.

— Netgi mokytoja žino.

— Siaubas, — išsprūdo jam tartum atodūsis.

Mokykloje buvo viena taisyklė, kur kas svarbesnė už tas, kurias puoselėjo ir laikė reikšmingomis direktorius Terneris. Toji taisyklė skelbė, kad namų reikalai mokykloje neaptarinėjami. Jeigu tėvai neturtingi, tamsuoliai, pikti ar nekenčia televizijos, vaikai turi juos ginti. Rytoj visi Vieversių upelio pradinės mokyklos mokiniai ir mokytojai patyliukais prunkščiodami aptarinės Dženisės Eiveri tėvą. Kad jų pačių tėvai guli valstybinėje ligoninėje arba sėdi federaliniame kalėjime — nesvarbu. Vaikai juk neišdavė jų, o Dženisė išdavė.

— Žinai, kas buvo toliau?

— Kas?

— Aš papasakojai Dženisei, kaip visi juokėsi, kai paaiškėjo, kad mes neturime televizoriaus. Pasakiau, kad suprantu, kaip jautiesi, kai visi mano, kad tu nenormali.

— Ką ji atsakė?

— Ji suprato, kad aš sakau tiesą. Netgi prašė, kad patarčiau, ką daryti, lyg aš būčiau Šventasis tėvas.

— O ką tu?

— Pasakiau, tegu paprasčiausiai vaidina, kad nesupranta, ką čia tos Vilma su Bobe Sju nusišneka ir iš kur jos ištraukė tokias nesąmones, ir po savaitės visi tą pamirš.

Staiga sunerimusi Leslė pasilenkė į priekį:

— Kaip manai, ar gerai patariau?

— Dieve, iš kur aš žinau? Ar jai palengvėjo?

— Man rodos, taip. Jai labai palengvėjo.

— Tuomet gerai patarei.

Ji atsilošė laiminga ir atsipalaidavusi.

— Žinai ką?

— Ką?

— Tavo dėka Vieversių Upelio mokykloje dabar turiu pusantro draugo.

Jam pasidarė skaudu, kad Leslei taip svarbu turėti draugų. Kada ji supras, kad jie neverti jos.

— Eik jau, tu turi kur kas daugiau draugų.

— Ne. Tiktai pusantro. Slibingalvės Majers neskaičiuoju.

Čia, jųdviejų slaptavietėje, jausmai Džeso krūtinėje kunkuliavo nelyginant troškinys ant priekrosnio. Protarpiais apimdavo liūdesys, kad ji tokia vieniša, bet paskui vėl užplūsdavo laimės banga. Jis negalėjo nesidžiaugti, kad buvo vienintelis pasaulyje jos draugas, o ji — vienintelė jo draugė. Tą vakarą, kai jis patamsyje, kad neprižadintų sesučių, atsigulė į lovą, netikėtai suskambo spigus Mei Belės balselis:

— Džesai!

— Kodėl tu vis dar nemiegi?

— Džesai, aš žinau, kur su Lesle einate slėptis.

— Ką čia plepi?

— Aš jus pasekiau.

Vienu šuoliu jis prišoko prie jos lovos.

— Nedrįsk manęs sekti!

— Kodėl? — atšovė ji.

Džesas griebė ją už pečių versdamas žiūrėti jam į akis. Ji mirkčiojo prietemoje kaip išgąsdintas viščiukas.

— Klausyk, Mei Bele Arons, — sušnypštė jis. — Pagausiu sekant iš paskos, šlapia vieta iš tavęs liks.

— Gerai jau gerai. Bet koks tu nenormalus. Aš viską mamai pasakysiu.

— Klausyk, Mei Bele, šito tu nepadarysi. Tu nepasakysi mamai, kur mudu su Lesle vaikštom.

Ji tyliai purkštelėjo.

Džesas vėl suėmė ją už pečių. Jį apėmė nerimas.

— Aš nejuokauju, Mei Bele, — įtūžęs sušnypštė jis. — Nedrįsk niekam nieko sakyti! — Ir paleidęs ją pridūrė: Kad daugiau negirdėčiau apie sekiojimus ir skundus mamai, supratai?

— Kodėl?

— Todėl, kad jeigu tu taip padarysi, tai aš pasakysiu Bilei Džinai Edvards, kad tu vis dar šlapiniesi į lovą.

— Nepasakysi!

— Geriau nebandyk, vaikeli, mano kantrybės!

Jis privertė ją prisiekti Biblija, kad niekam nesakys ir nesekios paskui, bet vis tiek ilgai negalėjo užmigti. Argi jis gali patikėti svarbiausius gyvenime dalykus tai šešiametei akiplėšai? Kartais jam atrodydavo, kad jo gyvenimas netvarus kaip pienės pūkas. Pūstels vėjas iš kurios nors pusės, ir nieko nebeliks.

Aštuntas skyrius Velykos

Nors Velykos jau čia pat, retą naktį galėjai palikti Besę lauke. Be to, ištisai lijo. Visą kovą pliaupė. Pirmą kartą po daugelio metų išdžiūvusio upelio vaga prisipildė vandens — ir ne vos vos, bet tiek, kad šokant su virve į kitą pusę buvo baugoka žiūrėti žemyn į kunkuliuojantį vandenį. Džesas įsikišdavo Princą Terjeną į užantį, tačiau šunytis taip sparčiai augo, kad bet kurią akimirką galėjo prasegti užtrauktuką ir nugarmėti į vandenį.

Elė su Brenda jau pešėsi dėl to, ką apsivilks eidamos į bažnyčią. Kadangi prieš trejus metus mama perpyko ant kunigo, Aronsai eidavo į bažnyčią tik per Velykas, ir tai būdavo didelis įvykis šeimos gyvenime. Mama vertino kuklumą, bet sukaupdavo visą išmonę ir nepagailėdavo paskutinių nelengvai sutaupytų pinigų, kad tik jos šeima žmonėse atrodytų nepriekaištingai. Tačiau tą dieną, kai ji ketino nusivežti vaikus į Milsburgo prekybos centrą pirkti naujų drabužių, tėvas iš Vašingtono grįžo anksčiau. Jį atleido iš darbo. Šiemet naujų drabužių nebus.

Elė su Brenda paleido dūdas kaip kokios raganos, vedamos ant laužo.

— Aš neisiu į bažnyčią, ir viskas, — pareiškė Brenda. — Neturiu ką apsivilkti, ir tu tai žinai.

— Todėl, kad labai sustorėjai, — sumurmėjo Mei Bele.

— Ar girdėjai, mama, ką jinai pasakė? Aš užmušiu tą snarglę.

— Brenda, ar tu pagaliau nenutilsi? — piktai nutraukė ją motina ir pavargusiu balsu pridūrė: — Mes turime didesnių rūpesčių negu nauji drabužiai Velykoms.

Tėvelis triukšmingai atsistojo ir įsipylė puodelį juodos kavos iš stovinčio ant priekrosnio kavinuko.

— Kodėl negalima šio to įsigyti skolon? — paklausė Elė pataikūniškai.

— Žinot, kaip žmonės daro? — įsiterpė Brenda. — Pasiima ką nors skolon, padėvi, o paskui grąžina paaiškinę, kad netiko, ar panašiai. Krautuvės mielai priima.

Tada tėvas kad užriks:

— Dar niekada negirdėjau tokios kvailystės! Ar mama tau neliepė užsičiaupti?

Brenda nutilo, bet tyčia čepsėdama žiaumojo gumą, kad visi žinotų, jog ji neketina pasiduoti.

Džesas spruko į tvartą ir dabar džiaugėsi daug mielesne širdžiai Besės draugija. Kažkas pasibeldė.

— Džesai?

— Lesle, užeik.

Ji apsidairė, tada atsisėdo šalia jo suolelio ant grindų.

— Kas naujo?

— Geriau neklausk. — Jis ritmiškai tampė spenius ir klausėsi, kaip pieno srovelės čaižo kibiro dugną — čiurkšt, čiurkšt, čiurkšt.

— Taip blogai, ką?

— Tėtį atleido iš darbo, o Brenda ir Elė šakojasi, kad negaus naujų drabužių Velykoms.

— Še tau, labai gaila. Aš apie tavo tėtį.

Džesas nusišypsojo.

— Ir aš dėl mergiočių per daug nesijaudinu. Pažįstu jas — vis tiek iš ko nors iškaulys naujus drabužius. Apsivemtum pamačiusi, kaip jos išsidirbinėja bažnyčioje.

— Nežinojau, kad jūs einate į bažnyčią.

— Tik per Velykas. — Įbedęs akis į šiltą tešmenį Džesas pridūrė: — Tu turbūt manai, kad tai kvaila ar panašiai.

Ji patylėjo, o paskui pasakė:

— Aš pagalvojau, kad irgi norėčiau nueiti.

Jis nustojo melžęs.

— Kartais tavęs nesuprantu, Lesle.

— Na, niekad nesu buvusi bažnyčioje. Būtų įdomu. Jis vėl timptelėjo spenį.

— Tau nepatiktų.

— Kodėl?

— Nuobodu.

— Bet noriu pati pamatyti. Ar tavo tėvai leistų man eiti su jumis, kaip manai?

— Su kelnėmis negalima.

— Aš turiu suknelių, Džesai Aronsai.

Kas būtų galėjęs pamanyti?!

— Išsižiok, gerai?

— O kam?

— Išsižiok, ir tiek.

Šį kartą ji pakluso. Jis nutaikė pieno čiurkšlę jai tiesiai į burną.

— Džesai Aronsai! — sugargaliavo Leslė, ir pieno srovelės nutekėjo jai per smakrą.

— O dabar užsičiaupk. Gadini gerą pieną.

Springdama ir kosėdama ji ėmė juoktis.

— Gal taip išmoksiu mėtyti kamuolį į krepšį. Leisk dar sykį pamėginti.

Tramdydama juoką, ji užsimerkė ir paklusniai išsižiojo.

Dabar Džesui užėjo toks juoko priepuolis, kad negalėjo rankos tiesiai nulaikyti.

— Mulki! Tu man tiesiai į ausį pataikei?!

Palenkusi galvą Leslė ėmė šluostytis ausį drėgna marškinių rankove. Ir vėl pratrūko kvatoti.

— Prašom baigti melžti ir eiti namo, — staiga pasigirdo tėvo balsas. Jis stovėjo čia pat prie durų.

— Aš geriau jau eisiu, — tyliai tarė Leslė, atsistojo ir nuėjo prie durų. — Atsiprašau.

Tėvas pasitraukė duodamas kelią. Džesas tikėjosi, kad jis pasakys dar ką nors, bet šis tik valandėlę pastovėjo, paskui apsisuko ir išėjo.

Elė pareiškė, kad ji eis į bažnyčią, jeigu mama leis apsivilkti permatomą palaidinę, o Brenda — jeigu jai bus nupirktas bent naujas sijonas. Galiausiai visi gavo kažką nauja, išskyrus Džesą ir tėtį. Jiems tai buvo visai nesvarbu, tačiau Džesui toptelėjo galvon, kad jis dabar turi teisę kai ko mamos paprašyti.

— Kadangi aš negavau nieko naujo, ar Leslė negalėtų eiti su mumis į bažnyčią?

— Ta mergiotė? — jis matė, kaip motina įtemptai ieško rimtos dingsties nesutikti. — Ji netinkamai rengiasi.

— Mama! — jo balsas skambėjo irzliai kaip Elės. — Leslė turi suknelių. Šimtus suknelių.

Motinos veidas ištįso. Ji prikando apatinę lūpą, kaip daro Džois Ana, ir prabilo taip švelniai, kad Džesas vos ją girdėjo.

— Nenoriu, kad nors kaišiotų nosį į mano šeimos reikalus.

Džesas norėjo ją apkabinti, kaip apkabindavo Mei Belę, norėdamas nuraminti.

— Ji nekiša nosies į tavo reikalus, mama. Patikėk.

Mama atsiduso.

— Gerai, jeigu ji padoriai atrodys...

Leslė atrodė padoriai. Plaukai šiek tiek priglostyti, vilkėjo palaidinę su senoviškomis gėlytėmis ir tamsiai mėlyną megztuką. Apsimovusi raudonas kojinaites, apsiavusi blizgančius rudus batus, kurių Džesas niekada nebuvo matęs, nes ji visada būdavo su sportbačiais, kaip ir visi Vieversių upelio mokyklos vaikai. Net elgėsi kukliai. Įprastinio guvumo nė žymės, o kalbėdama su Džeso motina sakydavo: „Taip, ponia“ ir „Ne, ponia“, lyg būtų žinojusi, kad ponia Arons šiurpsta nuo nepagarbaus elgesio. Džesas žinojo, kaip Leslei sunku, nes „ponia“ iš jos lūpų skambėjo nenatūraliai.

Palyginti su Lesle, Brenda ir Elė atrodė kaip povai su dirbtinių plunksnų uodegomis. Jiedvi užsispyrė važiuoti kabinoje, nors, turint galvoje Brendos sudėjimą, ten turėjo būti labai ankšta. Džesas, Leslė ir mažylės laimingi sulipo į kėbulą ir susėdo ant senų maišų, kurių tėvas buvo primetęs palei kabiną.

Dangus buvo apniukęs, bet pirmą kartą po daugelio dienų nepliaupė lietus ir jie dainavo „Ak, Viešpatie, koks rytas“, „Žalumas pievų“ ir „Dainuok, dainuoki dainą!“, kurių išmokė mokytoja Edmands, o paskui dar „Skambėkite, varpeliai“ Džois Anos pageidavimu. Vėjas nešė jų balsus tolyn. Daina skambėjo kažkaip paslaptingai ir Džesui atrodė, kad iš už nugaros išnyrančių kalvų bangavimas paklūsta jo valiai. Kelionė baigėsi per daug greitai, ypač Džois Anai, kuri apsižliumbė, nes „Kalėdų senelis jau važiuoja“ teko nutraukti po pirmo posmelio, o ta dainelė, po „Skambėkite, varpeliai!“, buvo jos mėgstamiausia. Bet kai Džesas pakuteno, ji bemat pradėjo kikenti. Dabar jau vėl laimingi ir įraudę visi keturi išsikepurnėjo iš kėbulo žemėn.

Jie šiek tiek vėlavo, bet Elė su Brenda dėl to nė kiek nesijaudino — kol jos per visą navą skubės į pirmą bažnyčios suolą, parapijiečių akys bus įsmeigtos į jas ir visose spindės pavydas. Dieve, kokios jos šlykščios. O mama dar baiminasi dėl Leslės. Džesas palenkė galvą ir įsmuko į suolą išsyk po mergaičių. Tėvas atsisėdo šalia iš kitos pusės.

Bažnyčioje viskas vykdavo taip pat. Džesas išmoko neklausyti, kaip darydavo mokykloje, stojosi ir sėdosi drauge su visais susirinkusiais, bet mintimis klajojo kažkokiuose miglotuose toliuose, gal netgi nieko negalvodamas ir apie nieką nesvajodamas, tačiau bent nevaržomas.

Keletą kartų jis prisiminė stovįs su visais, aidint garsiam ir nelabai melodingam giedojimui. Kažkur sąmones gilumoje jis girdėjo Leslę giedant ir snūduriuodamas nusistebėjo, kam jai to reikia.

Pamokslininkas kaip visada kalbėjo klastingai. Kelias minutes murmena, o paskui staiga kad užriks! Kiekvieną kartą Džesas pašokdavo iš vietos ir tik po valandėlės vėl nugrimzdavo į snaudulį. Kadangi žodžių nesiklausė, tai raudonas prakaitu apsipylęs pamokslininko veidas atrodė keistai niūrioje bažnyčioje erdvėje. Panašus vaizdas, kai Brenda užsipuola Džois Aną, jeigu ta prikiša nagus prie jos lūpų dažų.

Elė su Brenda vis sukinėjosi po šventorių, niekaip nenorėjo išeiti. Džesas su Lesle paliko jas ir kiek paėję atsisėdo laukti.

— Žinai, tikrai džiaugiuosi, kad atėjau, — pasakė Leslė.

Džesas netikėdamas atsisuko į ją.

— Geriau negu kinas.

— Juokauji.

— Ne, nejuokauju. — Ir iš tiesų nejuokavo. Džesas matė iš jos veido.

— Juk visa ta istorija apie Kristų baisiai įdomi, ar ne?

— Kuria prasme?

— Žmonės norėjo jį nužudyti, nors jis nepadarė jiems nieko blogo. — Ji patylėjo, paskui pridūrė: — Tikrai labai graži istorija, tokia kaip Linkolno arba Sokrato.

— Jokia jinai ne graži, — įsiterpė Mei Belė. — Ji baisi. Įsivaizduok — vinimi kiaurai prakala ranką.

— Mei Belė sako teisybę. — Džesas ėmė karštligiškai raustis atmintyje. — Mes visi niekingi nusidėjėliai, todėl Dievas pasiuntė Jėzų mirti, — pagaliau išpoškino.

— Manai, kad tai tiesa?

Džesas apstulbo.

— Taip parašyta Biblijoje, Lesle.

Ji pasižiūrėjo taip, lyg būtų norėjusi prieštarauti, bet paskui apsigalvojo.

— Kokia nesąmonė, ar ne? — Ji papurtė galvą. — Tu turi tuo tikėti, bet tau atrodo baisu. Man nereikia tuo tikėti, ir man atrodo gražu. — Ji vėl papurtė galvą. — Nesąmonė.

Mei Belė šnairomis dėbtelėjo į Leslę kaip į kokį nematytą žvėrį zoologijos sode.

— Reikia tikėti Biblija, Lesle.

— Kodėl? — ji paklausė nuoširdžiai, o ne norėdama pasirodyti labai protinga.

— Todėl, kad jeigu netiki Biblija, — išvertusi akis ėmė berti Mei Belė, — Dievas po mirties nutrenks tave į pragarą.

— Iš kur jinai ištraukė tokį dalyką? — atsisuko Leslė į Džesą, lyg kaltindama jį padarius bloga savo seseriai.

Visas iškaitęs Džesas pasijuto jos žodžių ir tono priremtas prie sienos.

Jis nudūrė akis į džiuto maišą ir įniko pirštais taršyti apibrizgusį jo kraštą.

— Bet juk taip bus, ar ne? — spigiu balseliu reikalavo patvirtinimo Mei Belė. — Dievas juk nutrenkia į pragarą, jeigu netiki Biblija?

Džesas nusibraukė plaukus nuo kaktos.

— Na, taip, — sumurmėjo jis.

— Aš tuo netikiu, — pareiškė Leslė. — Net manau, kad tu neskaitei Biblijos.

— Didžiąją dalį perskaičiau, — pasakė Džesas, vis dar pešiodamas siūlus. — Tai vienintelė knyga mūsų namuose. — Ji dirstelėjo į Leslę ir nesmagiai šyptelėjo.

— Gerai, — tarė ji šypsodamasi. — Vis dėlto nemanau, kad Dievas siuntinėja žmones į pragarą.

Jie nusišypsojo vienas kitam, stengdamiesi negirdėti susirūpinusio Mei Belės balselio.

— Bet, Lesle, — neatlyžo ji. — O jeigu tu numirsi? Kas tau bus, kai tu numirsi?

Devintas skyrius Piktieji kerai

Antrąją Velykų dieną vėl prapliupo lietus. Gamtos stichijos tarsi susimokė sugadinti trumpą jų laisvės savaitę. Sukryžiavę kojas Džesas su Lesle sėdėjo Berkų verandoje ir žiūrėjo, kaip važiuodami pro šalį sunkvežimiai teškia purvino vandens sroves ant užpakalinių ratų.

— Varo greičiau negu penkiasdešimt penkias mylias per valandą, — sumurmėjo Džesas.

Kaip tik tuo metu kažkas šmėstelėjo kabinos lange. Leslė pašoko.

— Oro teršėjas! — suriko ji tolstantiems sunkvežimio žibintams.

Džesas taip pat atsistojo.

— Ką tu norėtum veikti?

— Aš norėčiau keliauti į Terabitiją, — ji liūdnai žiūrėjo į šniokščiantį lietų.

— Po galais, eime, — sutiko jis.

— Gerai, — Leslė pralinksmėjo. — Kodėl gi ne?

Ji čiupo batus, lietpaltį, o dėl skėčio suabejojo.

— Kaip manai, ar peršoksim į kitą krantą laikydami išskleistą skėtį?

— Ne, — papurtė galvą Džesas.

— Verčiau užeisim pas tave pasiimti guminius batus ir visa kita.

Jis patraukė pečiais.

— Nieko tinkamo neturiu. Aš eisiu taip, kaip esu.

— Duosiu tau seną Bilo apsiaustą, — pasiūlė ji ir ėmė kopti laiptais į viršų. Į koridorių išėjo Džudė.

— Kas čia darosi, vaikai?

Ir Džeso motina būtų galėjusi taip paklausti, bet jos žodžiai būtų skambėję visai kitaip. Džudės akys tartum žvelgė virš jų, o balsas aidėjo už kelių mylių.

— Atsiprašau, kad tau sutrukdėm, Džude.

— Nieko baisaus. Jau pavargau. Pats laikas atsikvėpti.

Ar valgėt ką nors priešpiečių?

— Nesijaudink, Džude. Mes patys pasiimsime.

Džudės žvilgsnis šiek tiek praskaidrėjo:

— Tu apsiavei guminukus.

Leslė pasižiūrėjo į kojas.

— Tikrai, — atsakė, lyg pati tik dabar būtų pamačiusi. — Norėjom trumpam išeiti į lauką.

— Vėl lyja?

— Taip.

— Mėgdavau vaikščioti po lietų, — nusišypsojo Džudė, panašiai kaip Mei Belė šypsosi per miegus. — Na, jeigu judu galėsit...

— Galėsim.

— Ar Bilas jau sugrįžo?

— Ne. Sakė, kad grįš vėlai ir kad nesirūpintumėm.

— Gerai, — tarė ji. Paskui staiga šūktelėjo: — O! — ir jos akys plačiai išsiplėtė. — O! — Beveik bėgte ji pasileido į kambarį, ir ten bemat pasigirdo rašomosios mašinėlės tarškėjimas.

— Sunkus metas, — nusišypsojo Leslė.

Džesas neįsivaizdavo, kaip gyventų su motina, kuri, užuot žiūrėjusi visokias istorijas per televizorių, kiaurą dieną matytų jas savo galvoje. Jis užkopė laiptais paskui Leslę, kuri jau rausėsi spintoje ieškodama jam drabužių. Padavė rusvą lietpaltį ir keistą juodą vilnonę skrybėlę.

— O batų nėra, — iš spintos gilumos suskambėjo balsas, prislopintas kabančių apsiaustų eilės. — Gal su platformomis tiks?

— Kas?

— Storapadžiai, — ji ištraukė porą milžiniškų batų.

— Ne. Man jie nusmuks, kai brisiu per purvą. Geriau eisiu basas.

— Ei, — tučtuojau išlindo ji, — ir aš.

Žemė buvo šalta. Ledinis purvas gėlė kojas, jie pasileido bėgti šlepsendami per balas ir žliugsinčią purvynę.

Princas Terjenas šuoliavo priešais, kaip žuvis nardydamas iš vienos balos į kitą ir vis grįždamas atgal paraginti jų. Taip jis zujo visą kelią timpčiodamas už klešnių ir dar labiau taškydamas ir šiaip permirkusius džinsus.

Pribėgę upelio krantą jie sustojo netekę žado. Vaizdas kaip televizijos filme „Dešimt Dievo įsakymų“, kai į Mozės praskirtą jūroje kelią siūbtelėjęs vanduo nušlavė visus egiptiečius. Taip ilgai buvusi sausutėlė upelio vaga dabar virto šniokščiančia aštuonių pėdų pločio upe. Jos vandenys nešė didžiules medžių šakas, rąstus ir šiukšles, kurios sukosi aplinkui kaip egiptiečių kovos vežimai, įnirtingai ir godžiai lyžčiodami ar net puldami krantus, kurie bandė juos sulaikyti.

— Oho, — pagarbiai prabilo Leslė.

— Taip, — Džesas žvilgtelėjo į virvę. Ji tebekabėjo apvyniota apie laukinės obels šaką. Staiga jam suvirpėjo pakinkliai.

— Gal šiandien neverta?

— Liaukis, Džesai. Peršoksim.

Leslės lietpalčio gobtuvas buvo nusmukęs, o šlapi plaukai prilipę prie kaktos. Ji nusišluostė akis ir skruostus ir atvyniojo virvę. Kaire ranka atsegė viršutinę lietpalčio sagą.

— Čia, — parodė ji. — Kišk Terjeną man čia.

— Aš pamesiu jį, Lesle.

— Tau jis išslys pro apačią.

Ji nekantravo šokti, tad Džesas griebė permirkusį šunelį ir įtupdė į Leslės užantį.

— Turėsi kaire prilaikyti jį už užpakalio, o dešine įsikibti virvės.

— Žinau, žinau, — ji pasitraukė atgal, kad įsibėgėtų.

— Stipriai laikykis.

— Liaukis, Džesai!

Jis prikando liežuvį. Būtų netgi mielai užsimerkęs, bet prisivertė žiūrėti, kaip ji traukiasi atbula, paskui pabėgėja į priekį, pakyla į orą, švysteli per upelį ir grakščiai nutupia ant žemės kitame krante.

— Gaudyk!

Jis ištiesė ranką, tačiau buvo įsispoksojęs į Leslę su Terjenu, ir virvė, išsprūdusi jam iš pirštų, ėmė siūbuoti virš galvos. Stryktelėjęs aukštyn, Džesas sugriebė ją ir, stengdamasis nežiūrėti žemyn ir nesiklausyti vandens ūžimo, įsibėgėjo ir pasileido priekin. Šaltas vanduo lyžtelėjo nuogas pėdas, Džesas pakilo į orą ir netrukus klestelėjo ant užpakalio kitoje upelio pusėje. Terjenas tučtuojau užšoko ant jo, purvinomis letenomis terliojo lietpaltį ir aštriu kaip švitrinis popierius liežuviu bruože per šlapią veidą.

Leslės akys spindėjo.

— Kelkis, — pasakė ji, tramdydama juoką, — kelkis, Terabitijos karaliau, keliaukime į savo karalystę.

Šniurkšėdamas nosimi ir atgalia ranka šluostydamasis veidą karalius oriai atsakė:

— Atsikelsiu, kai Jūsų didenybė nuims man nuo pilvo šitą kvailą šunį.

Antradienį, paskui ir trečiadienį, jie vėl kėlėsi į Terabitiją, ir Džesui jau pavyko kitame krante nušokti ant kojų. Tačiau netgi pasakų karalystėje valandą išbūti šlapiomis šaltomis kelnėmis nelabai jau smagu.

Džeso baimė šokti per upelį stiprėjo sulig kylančiu vandeniu. Leslė nė sykio nesudvejojo, tad Džesui nebuvo kur trauktis. Nors jis ir priversdavo kūną sekti paskui ją, visa jo esybė veržėsi atgal, trokšdama įsikibti į obelį kaip Džois Ana į mamos sijoną.

Trečiadienį jiems besėdint tvirtovėje, staiga pradėjo taip smarkiai lyti, kad šaltas vanduo ėmė varvėti pro stogą į vidų. Džesas mėgino pasitraukti nuo stambiausių lašų, tačiau įžūlūs įsibrovėliai teškėjo visur.

— Ar žinai, o karaliau, apie ką aš dabar mąstau? — Leslė išpylė vieną pilną skardinę vandens ir pastatė ją ten, kur tekėjo smarkiau.

— Apie ką?

— Man regis, piktosios jėgos užkeikė mūsų mylimą karalystę.

— Prakeiktas orų prognozės biuras.

Prieblandoje Džesas pastebėjo, kaip pasikeitė Leslės veidas: šitaip — perdėm karališkai — ji paprastai žvelgdavo į nugalėtus priešus. Jis tučtuojau pasigailėjo taip nekarališkai išsižiojęs.

Tačiau Leslė nusprendė nutylėti.

— Eikime į girią ir paklauskime dvasių. Kokios tos piktosios jėgos ir kaip mums su jomis kariauti? Turiu pareikšti, kad lietus, prapliupęs virš mūsų karalystės, nėra paprastas lietus.

— Gerai, karaliene, — burbtelėjo Džesas ir iššliaužė lauk pro siaurą tvirtovės angą.

Po pušimis netgi lietus ne taip kiaurai merkė. Apsiniaukusią dieną čia buvo beveik tamsu, o aukštai virš galvos lietuje šnarančios šakos skleidė keistą nemelodingą muziką. Iš baimės Džesas pajuto pilve šaltį, lyg būtų nurijęs ledinę spurgą.

Leslė iškėlė rankas ir žvelgė aukštyn į žalią girios baldakimą.

— O girios dvasios, — pradėjo ji iškilmingai. — Mus čia atvedė rūpestis dėl mūsų mylimos karalystės, kurią ir dabar yra apnikusios kažkokios piktosios jėgos, kažkokia nežinoma galybė. Meldžiame jūsų, suteikite mums išminties, kad galėtume jas atpažinti, ir galios, kad galėtume jas įveikti. — Ji kumštelėjo Džesą alkūne.

Jis iškėlė rankas.

— Hm... hm... — pradėjo mykti ir, gavęs dar vieną niuksą, užbaigė: — Taip. Išklausykite mus, dvasios.

Ji atrodė patenkinta. Bent jau daugiau jo nekumščiavo. Stovėjo ramiai ir tartum klausėsi kažkieno žodžių. Džesas visas tirtėjo, pats nesuprasdamas, ar iš šalčio, ar iš baimės. Tačiau kai Leslė patraukė iš girios, jis apsidžiaugė. Apie nieką daugiau negalvojo, tik apie sausus drabužius, puodelį karštos kavos arba kad galėtų bent porą valandų padrybsoti ant sofos priešais televizorių.

Jis tikrai nevertas būti Terabitijos karaliumi. Kas matė tokį karalių, kuris bijotų aukštų medžių ir nedidelio upeliūkščio?

Jis peršoko upelį. Iš pasišlykštėjimo savimi net užmiršo baimę. Pusiaukelėje dirstelėjo žemyn ir parodė liežuvį kunkuliuojančiam srautui. „Pilko vilko nebijau, nebijau, nebijau“, — pasakė pats sau ir tuoj pat ėmė ieškoti akimis laukinės obels.

Klampodamas per purvą ir lietaus išplaktą žolę į kalvą, Džesas smarkiai trepsėjo kojomis, kartodamas mintyse: „Kaire, dešine, kaire, dešine...“

— Persivilkim, o paskui gal pasižiūrėkim pas tave televizorių ar ką kita sugalvokim? — pasiūlė Leslė.

Džesas panoro ją apkabinti.

— Išvirsiu kavos, — apsidžiaugė jis.

— Aha, — nusišypsojo ji ir pasileido bėgte Perkinsų namo link — lengvai ir grakščiai, kaip ji viena temokėjo, ir joks purvas ar lietus nebūtų galėję jai sukliudyti.

Trečiadienį Džesas atsigulė lengva širdimi. Jam atrodė, kad dabar jau gali atsipalaiduoti ir viskas bus gerai, tačiau vidurnaktį atsibudo ir su siaubu suvokė, kad vis dar lyja. Jis turi pasakyti Leslei, kad neis į Terabitiją. Juk ji pati neidavo, kai talkino Bilui remontuojant namą. Ir jis neklausė jos, kodėl. Tačiau sunkiausia ne tai, kad reikia prisipažinti Leslei, jog bijo — jam pačiam baisu, kad jis bijo. Tartum ko trūktų, nelyginant Mei Belės dėlionėje, kur vietoj kieno nors akies ar ausies lieka skylė. Dieve mano, jau verčiau gimti be rankų negu be dvasios. Tą naktį jis nebeužmigo, tik baisėdamasis klausėsi lietaus, žinodamas, kad Leslė — nesvarbu, kiek pakiltų upelyje vanduo, — vis tiek norės per jį keltis.

Dešimtas skyrius Puiki diena

Jis girdėjo, kaip tėtis įjungė pikapo variklį. Nors ir nebeturėjo darbo, kasryt važiuodavo jo ieškoti. Kartais visą dieną prasitrindavo darbo biržoje. Tačiau tik kada ne kada kas nors paprašydavo iškrauti baldus ar ką nors išvalyti.

Džesas visai nenorėjo miego. Nusprendęs verčiau keltis ir pamelžti bei pašerti Besę, kad nereikėtų paskui, jis atsikėlė iš lovos ir užsivilko ant pižamos marškinėlius.

— Kur eini?

— Miegok, Mei Bele.

— Negaliu. Lietus trukdo.

— Tada kelkis.

— Kodėl tu toks piktas?

— Nutilk pagaliau, Mei Bele! Ko paleidai gerklę, nori visus prikelti?

Džois Ana būtų jau pradėjusi klykti, o Mei Belė tik susiraukė.

— Gerai jau gerai, — pasakė jis. — Dabar einu pamelšiu Besę, o paskui galėsim pritildę garsą pasižiūrėti filmukų.

Mei Belė baisiai liesa, o Brenda storulė. Ji stovėjo viduryje kambario vienais naktiniais marškiniais. Baltas kūnelis pašiurpęs, akys mieguistos, o rusvi plaukai susišiaušę kaip voverytės lizdas ant medžio šakos. Tikra kaliausytė, pagalvojo jis, meiliai žiūrėdamas į seserį.

Staiga ji metė džinsus jam į veidą.

— Aš pasakysiu mamai.

Jis sviedė jai džinsus atgal.

— Ką tujai pasakysi?

— Kaip tu čia stovi ir žiūri į mane neapsirengusią.

Dieve. Ji pamanė, kad jam patinka.

— Ką gi, — pasakė jis eidamas durų link, kad dar su kokiu daiktu negautų per galvą. — Tokia graži mergytė. Negaliu susivaldyti.

Kol jis ėjo per virtuvę, iš miegamojo sklido Mei Belės juokas.

Tvarte kvepėjo Bese. Džesas meiliai pacaksėjo liežuviu ir pristūmęs suolelį karvei prie šono pastatė kibirą po dėmėtu tešmeniu. Lietus barbeno į skardinį stogą, jam atliepdamos ritmingai čiurkščiojo pieno srovelės. Kad tik nustotų lyti. Jis priglaudė galvą prie šilto Besės šono. Įdomu, ar karvės kada nors bijo — ar jos ko nors iš tikrųjų bijo? Besė kartais pasibaido Princo Terjeno, bet tai kas kita. Prie kojų amsintis šuo kelia pavojų, bet šiaip Besė būna visiškai rami ir tingiai atrajoja, o jis taip negali. Štai kad ir dabar — ji juk nesižvalgo į Perkinsų namą, baimingai laukdama ir nerimastaudama, nestovi pasistiebusi ant pirštų galų ir įsitempusi, kad net pilvą riečia.

Džesas paglostė karvei žandą ir atsiduso. Jeigu vasarą dar bus upelyje nors kiek vandens, jis paprašys Leslės, kad išmokytų plaukti. „Kas čia yra, po galais, — tarė jis sau. — Aš sugriebsiu tą baimę už gerklės ir taip papurtysiu, kad iš jos liks tik šlapia vieta. Gal net išmoksiu nardyti su akvalangu“. Jis nusipurtė. Jeigu gimei skystablauzdis, tai nereiškia, kad toks turi ir numirti. „Ei, o gal ligoninėje galima persisodinti blauzdas? Ne, daktare, širdies nereikia, mano širdis labai gera. Man reikia kitų blauzdų. Na, kaip?“ Jis nusišypsojo. Reikės pasakyti Leslei, kad jis nori persisodinti blauzdas. Jai tokios nesąmonės patinka. „Žinoma, — jis nusibraukė plaukus nuo akių, trumpam sutrikdydamas melžimo ritmą, — žinoma, geriausia būtų persisodinti smegenis. Aš pažįstu Leslę. Žinau, kad ji nesibartų ir nesityčiotų, jeigu pasakyčiau, kad nenoriu šokti per upelį, kol vanduo pakilęs. Man tik reikia pasakyti: „Lesle, šiandien nenoriu šokti į kitą krantą“. Ar panašiai. Paprasčiausias dalykas. „Lesle, nenoriu šiandien šokti į kitą krantą“. — „Kodėl?“ — „Todėl, kad, todėl, kad, na...“

— Jau trečią kartą tave šaukiu, — irzlų Elės toną mėgdžiojo Mei Belė.

— Ko?

— Tave kviečia prie telefono kažkokia ponia. Per tave turėjau apsirengti.

Džesui niekada niekas neskambindavo. Leslė buvo skambinusi tik vieną kartą, tačiau Brenda pradėjo kaip užsukta visiems taukšti, kad Džesui skambino jo „mylimoji“, ir Leslė nusprendė prireikus verčiau užeiti į namus.

— Balsas panašus į mokytojos Edmands.

Ir iš tiesų tai buvo ji.

— Džesai? — sučiurleno ragelyje mokytojos balsas. — Nykus oras, ar ne?

— Taip, tamsta mokytoja. — Jis bijojo sakyti ką nors dar, kad ji nepajustų, kaip jis virpa.

— Aš ketinu važiuoti į Vašingtoną ir užeiti į Smitsono arba Nacionalinę galeriją. Ar nepalaikytum man kompanijos?

Džesą išmušė šaltas prakaitas.

— Džesai?

Jis aplaižė sukepusias lūpas ir nusibraukė nuo akių plaukus.

— Ar girdi mane, Džesai?

— Taip, tamsta mokytoja.

— Tau reikia prašyti tėvų leidimo? — švelniai paklausė ji.

— Taip, tamsta mokytoja. — Nežinia kaip jis apvyniojo aplink save telefono laidą. — Taip. Aš ...aš tuojau.

Išsipainiojęs iš laido Džesas tyliai padėjo ragelį ir ant pirštų galų nutipeno į tėvų kambarį. Po medvilnine antklode kūpsojo motinos nugara. Jis švelniai papurtė ją už peties.

— Mama? — kone sušnibždėjo jis, mat norėjo paklausti nepažadinęs. Jeigu ji visai atsibus ir pagalvos, tai greičiausiai neleis.

Ji pašoko išgirdusi jo balsą, bet tuoj pat vėl suglebo, kaip reikiant nepabudusi.

— Mokytoja nori vežtis mane į Vašingtoną, į Smitsono galeriją.

— Vašingtoną? — neaiškiai sumurmeno ji.

— Aha. Dėl mokyklos reikia, — jis paglostė jai ranką. — Iki vėlumos neužsibūsim. Gerai?

— Uhu.

— Nesirūpink, karvę pamelžiau.

— Uhu, — ji užsitraukė antklodę ant ausų ir apsivertė kniūbsčia.

Džesas nutykino atgal prie telefono.

— Gerai, mokytoja. Aš galiu važiuoti.

— Puiku. Užvažiuosiu po dvidešimties minučių. Tik pasakyk, kaip pas jus važiuoti.

Kai tik jis pamatė jos automobilį įsukant į kiemą, per virtuvės duris išbėgo į lietų ir sustabdė ją pusiaukelėje. Mama galės sužinoti smulkmenas iš Mei Belės, kai jis jau ramiai važiuos. Kaip gerai, kad Mei Belė neatsitraukdama žiūri filmukus. Kitaip pažadintų mamą, kol jis dar neišvažiavo. Net automobiliui jau įsukus į kelią jis bijojo atsigręžti, kad nepamatytų motinos, su šauksmais lekiančios iš paskos. Tik pravažiavus Milsburgą jam toptelėjo, kad galėjo paprašyti mokytojos Edmands paimti kartu ir Leslę. Vis dėlto slapta džiūgavo, kad jaukiame mokytojos automobilyje juodu dviese. Ji vairavo labai susikaupusi, abiem rankomis laikydama vairą iš viršaus ir įbedusi žvilgsnį priekin. Tyliai čežėjo ratai, smagiu ritmu brūžavo stiklą valytuvai. Oras viduje buvo šiltas ir prisigėręs mokytojos Edmands kvapo. Džesas sėdėjo sunėręs rankas tarp kelių, su saugos diržu skersai krūtinę.

— Kaip įkyrėjo tas lietus, — pasakė ji. — Iš proto varo.

— Taip, mokytoja, — laimingas atsiliepė jis.

— Tave irgi, ką? — ji šyptelėjo jam.

Svaigdamas nuo tokio artumo jis linktelėjo.

— Ar buvai kada Nacionalinėje galerijoje?

— Ne, tamsta mokytoja. — Jis net ir Vašingtone niekada nėra buvęs, bet tikėjosi, kad šitoji nepaklaus.

Ji vėl nusišypsojo.

— Tai bus tavo pirmasis apsilankymas meno galerijoje?

— Taip, mokytoja.

— Puiku, — pasakė ji. — Vadinasi, gyventa ne veltui.

Jis nesuprato jos, bet neėmė į galvą. Žinojo, kad jai patinka būti su juo, ir tojam pakako.

Net per lietų jis atpažino žymiuosius objektus, kurie nuostabiai panašūs į pavaizduotus knygose — aukštai ant kalvos stūksančius Li rūmus, tiltą, į miestą žvelgiantį Abraomą Linkolną, kurį jie apvažiavo du kartus, kad galėtų geriau įsižiūrėti, Baltuosius rūmus, monumentą Vietnamo karo aukoms ir kitame gale — Kapitolijų. Leslė matė tas vietas milijonus kartų. Ji netgi mokėsi kartu su kongreso nario dukra. Nusprendė vėliau pasakysiąs mokytojai Edmands, kad Leslė draugavo su kongreso nario dukra. Mokytojai Edmands visada patiko Leslė.

Jie įžengė į galeriją tartum į pušyną — milžiniškos marmurinės arkos, gaivūs fontanai ir daugybė žalumos aplinkui. Du vaikai, ištrūkę iš motinų, krykšdami lakstė aplinkui. Džesui nagai niežėjo sučiupti juos ir paaiškinti, kaip reikia elgtis tokioje neabejotinai šventoje vietoje.

O paskui paveikslai — salė po salės, aukštas po aukšto. Jis svaigo nuo spalvų, formų ir dydžių, taip pat ir nuo greta esančios mokytojos Edmands balso ir kvepalų aromato. Kai ji pasilenkdavo priėjo ką nors paaiškinti ar paklausti, vyrai stebeilydavo į ją užmiršę paveikslus, ir Džesas jautė, kad pavydi jam.

Priešpiečius valgė kavinėje. Kai ji užsiminė apie valgymą, jį apėmė siaubas — juk jis neturi pinigų ir nežino, kaip jai paaiškinti, kodėl nepasiėmė — tikriau sakant, nė neturėjo ko pasiimti. Kol jis laužė galvą, ką reikės daryti, ji užbėgo jam už akių.

— Tikiuosi, nesiginčysime dėl to, kas mokės. Esu laisva moteris, Džesai Aronsai. Kai kviečiu kur nors vyriškį, pati ir moku.

Džesas vis bandė sugalvoti, kaip atsisakyti, ir nė nepajuto, kaip sukirto priešpiečius už tris dolerius, nors ketino padaryti jai kur kas mažiau išlaidų. Rytoj pasišnekės su Lesle ir pasitikrins, ar teisingai elgėsi.

Po priešpiečių dulkiant lietui jie nužingsniavo į Smitsono galeriją pasižiūrėti dinozaurų ir indėnų. Ten priėjo prie įstiklinto stendo, kuriame buvo pavaizduota, kaip buivolų odomis apsigaubę indėnai gina buivolų bandą skardžio link, o papėdėje laukia kiti indėnai, pasirengę užsimušusius galvijus išdarinėti ir nudirti jiems odą. Tai buvo košmariškas trimatis vieno jo piešinio atkartojimas. Pasidarė baugu, kad ši scena jam pažįstama.

— Įspūdinga, ar ne? — paklausė mokytoja Edmands, o kai jis pasilenkė arčiau pasižiūrėti, jos plaukai brūkštelėjo jam per skruostą.

Jis pasičiupinėjo skruostą.

— Taip, tamsta mokytoja.

Mintyse jis atsakė: „Man nelabai patinka“, bet pats negalėjo atplėšti akių.

Kai jie išėjo į lauką, švietė skaisti pavasario saulė. Džesas prisimerkė — toks akinantis spindėjimas.

— Oho! — sušuko mokytoja. — Stebuklas! Pasigrožėk saule! Jau maniau, kad įlindo į olą ir prisiekė niekada nebeišlįsti, kaip japonų legendoje.

Jis vėl buvo smagus. Visą kelią namo saulei leidžiantis mokytoja Edmands pasakojo juokingas istorijas, kaip metus mokėsi koledže Japonijoje, kur visi berniukai buvo mažesni už ją, ir nemokėjo naudotis tualetais.

Džesas atsipalaidavo. Jis dabar turi tiek visko papasakoti Leslei ir tiek paklausti. Tegu mama pyksta kiek telpa. Papyks ir praeis. Vertėjo rizikuoti. Už šitą nuostabią dieną jis viską būtų atidavęs.

— Prieš Perkinsų sodybą kelyje duobė, — pasakė jis. — Išleiskite mane šalikelėje. Nedarykite posūkio, galite įklimpti.

— Gerai, Džesai, — atsakė mokytoja ir sustojo prie keliuko, vedančio į jo namus. — Ačiū už nuostabią dieną.

Saulėlydžio saulė blykčiojo pro skydelį ir žilpino akis. Džesas atsigręžė ir pažvelgė tiesiai į panelę Edmads.

— Ne, tamsta mokytoja, — jo balsas buvo kimus ir keistas. Jis atsikrenkštė. — Ne, tamsta mokytoja, jums ačiū. Na... — jis nenorėjo atsisveikinti gražiai nepadėkojęs, bet niekaip negalėjo rasti tinkamų žodžių. Vėliau, žinoma, jie atsiras, kai jis gulės lovoje, arba sėdės tvirtovėje. — Na... — Jis atidarė dureles ir išlipo.

— Iki kito penktadienio.

— Iki, — šypsodamasi linktelėjo ji.

Jis palydėjo automobilį akimis, paskui apsisuko ir tekinas pasileido namo, springdamas iš džiaugsmo ir beveik neliesdamas kojomis žemės — rodos, dar kiek, pakils į orą, kaip būdavo sapne, ir nusklęs virš stogo.

Tik virtuvėje jis suvokė, jog kažkas ne taip. Tėčio pikapas stovėjo lauke prie durų, bet jis neatkreipė į tai dėmesio, kol nepamatė jų visų, sėdinčių čia: tėvai su mažylėmis prie virtuvės stalo, o Brenda su Ele ant sofos. Niekas nevalgė. Ant stalo nebuvo jokio maisto. Niekas nežiūrėjo televizoriaus. Jis net nebuvo įjungtas. Akimirką jis nejudėdamas spoksojo į juos, o jie žiūrėjo į jį.

Staiga motina garsiai ir kraupiai sudejavo:

— O Dieve! O Dieve! — Ji vis kartojo ir kartojo tą patį, pasidėjusi galvą ant rankų.

Tėvas negrabiai uždėjo ranką jai ant pečių, nenuleisdamas akių nuo Džeso.

— Sakiau, kad jis kažkur išvažiavo, — tyliai ir bukai tarė Mei Belė, lyg tuos žodžius būtų kartojusi daugybę sykių ir niekas nebūtų ja tikėjęs.

Jis prisimerkė, lyg būtų norėjęs pro drenažo vamzdį kažką įžvelgti tamsoje. Net nežinojo, kojų klausti.

— Kas?... — pamėgino jis, tačiau jį nutraukė niūrus Brendos balsas:

— Tavo draugė užsimušė, mama manė, kad ir tu negyvas.

Vienuoliktas skyrius Ne!

Kažkas ėmė suktis Džesui galvoje. Išsižiojo, bet burna buvo perdžiūvusi ir jis neištarė nė žodžio. Jo žvilgsnis šokinėjo nuo vieno veido prie kito, ieškodamas pagalbos.

Galiausiai tėvas prašneko — nudūręs akis, stambiu sugrubusiu delnu glostydamas motinos plaukus.

— Berkų mergaitę šįryt ištraukė iš upelio.

— Ne, — jis atgavo žadą. — Leslė negalėjo nuskęsti. Ji labai gerai plaukia.

— Ta sena virvė, su kuria jūs, vaikai, šokdavot, nutrūko, — ramiai ir negailestingai tęsė tėvas. — Sako, krisdama susitrenkė galvą.

— Ne, — papurtė galvą Džesas. — Ne.

Tėvas pakėlė akis.

— Man labai gaila, sūnau.

— Ne! — dabar jau suklykė jis. — Aš tavim netikiu. Tu meluoji! — Jis vėl kaip paklaikęs ėmė ieškoti akimis, kas jam pritartų. Tačiau visi sėdėjo nuleidę galvas, išskyrus

Mei Belę, kurios akys buvo išsiplėtusios iš siaubo. „O jeigu tu iš tikrųjų numirei, Lesle?“

— Ne, — jis žiūrėjo Mei Belei tiesiai į akis. — Meluojat. Leslė nemirė.

Jis apsisuko ir išbėgo iš virtuvės, tinklinės durys užsitrenkė jam iš paskos.

Džesas pasileido žvyrkeliu į plentą, paskui pasuko į vakarus — į priešingą pusę nuo Vašingtono ir Milsburgo, ir nuo senojo Perkinsų namo. Priešais atvažiuojanti mašina ėmė pypsėti, pasuko į šoną ir vėl supypsėjo, tačiau jis vargu ar ją matė.

Leslė... užsimušė... tavo draugė... virvė... nutrūko... susitrenkė... tu... tu... tu. Žodžiai sproginėjo galvoje kaip kukurūzų spragėsiai krosnelėje. Dieve... negyva... tu... Lesle... negyva... tu... Jis bėgo tol, kol kojos ėmė pintis, bet jis vis tiek bijojo sustoti. Tartum žinojo, kad tol, kol bėgs, Leslė bus gyva. Viskas priklauso nuo jo. Jis neturi sustoti.

Jam už nugaros suburzgė pikapas, bet jis neatsisuko. Stengėsi bėgti dar greičiau, bet tėvas jį aplenkė ir sustabdęs automobilį tiesiai priešais iššoko lauk ir pasileido priėjo. Jis pagavo Džesą ir pakėlė ant rankų kaip kūdikį. Kurį laiką Džesas spardėsi ir mėgino išsivaduoti iš stiprių jį apglėbusių rankų. Paskui nustojo priešintis ir pasidavė stinguliui, kuris iš smegenų gelmių sklido į visą kūną.

Suglebęs jis atsirėmė į pikapo dureles, nejausdamas, kaip galva dunksi į langą. Tėvas važiavo įsitempęs, tylėdamas, tik vieną kartą atsikrenkštė lyg norėdamas ką sakyti, bet žvilgtelėjęs į Džesą prikando liežuvį.

Kai juodu privažiavo namus, tėvas nelipo lauk, tylėdamas sėdėjo. Pajutęs jo neryžtingumą, Džesas pats atidarė dureles ir išlipo. Stingstančiomis kojomis nuėjo į miegamąjį ir atsigulė ant lovos.

Jis pabudo staiga, pažadintas tamsoje skendinčių namų tylos. Atsisėdo visas sustiręs ir virpantis, nors buvo su visais drabužiais, net su striuke ir sportbačiais. Gretimoje lovoje kvėpavo mažosios sesutės, keistai garsiai ir neramiai tokioje tyloje. Jį bus pažadinęs kažkoks sapnas, bet jis negalėjo jo prisiminti. Liko tik patirtas siaubas. Pro langą be užuolaidų jis regėjo pakrypusį mėnulį ir šimtus skaisčių žvaigždžių, mirgančių aplink jį.

Jis prisiminė, jog kažkas sakė, kad Leslė mirė. Tačiau dabar žino, kad tai buvo jo baisiajame sapne. Leslė negalėjo mirti, kaip negali ir jis. Tačiau žodžiai nerimastingai šiureno galvoje kaip žvarbaus vėjo pajudinti medžių lapai. Jeigu dabar atsikeltų ir nuėjęs prie Perkinsų namo pasibelstų į duris, Leslė įleistų, o Princas Terjenas šokinėtų jai apie kojas kaip žvaigždutė aplink mėnulį. Naktis labai graži. Gal jie net nubėgtų per kalniuką ir laukus prie upelio ir persikeltų į Terabitiją.

Jie dar niekada nebuvo tenai naktį. Tokioje skaisčioje mėnesienoje jie rastų kelią ir jis papasakotų apie savo kelionę į Vašingtoną. Ir atsiprašytų. Koks jis kvailys, kad nepaklausė, ar Leslė gali važiuoti kartu. Jis, Leslė ir mokytoja Edmands būtų praleidę nuostabią dieną — kitokią negu ta, kurią praleido tik dviese, bet vis tiek tai būtų buvusi gera, vis tiek puiki diena. Mokytoja ir Leslė labai patinka viena kitai. Būtų buvę smagu važiuoti su Lesle. „Man tikrai labai gaila, Lesle“. Jis nusivilko striukę, nusiavė sportbačius ir palindo po antklode. „Kvailai padariau, kad nepaklausiau“.

„Nieko baisaus, — pasakys Leslė. — Aš buvau Vašingtone tūkstančius kartų“.

„Ar tu matei kada nors buivolų medžioklę?“

Kažkodėl tai vienintelis dalykas Vašingtone, kurio Leslė niekada nematė, ir jis turės jai apie tai papasakoti — kaip mažyčiai gyvulėliai užsimuša krisdami nuo skardžio.

Staiga jis pajuto skrandyje šaltį. Tai kažkaip susiję su buivolais, kritimu, su mirtimi. Taip pat su priežastimi, dėl kurios jis pamiršo paklausti, ar Leslė negalėtų su jais važiuoti į Vašingtoną.

„Aš tau pasakysiu vieną paslaptį.“

„Kokią?“ — paklausė Leslė.

„Šįryt aš bijojau eiti į Terabitiją.“

Iš skrandžio šaltis ėmė kilti aukštyn. Džesas apsivertė ir užgulė jį. Gal dabar geriau negalvoti apie Leslę? Rytą atsikėlęs pirmiausia nueis pas ją ir viską paaiškins. Dieną geriau mokės paaiškinti, nes jau bus atsikratęs jausmo, kurį sukėlė tas miglotas košmaras.

Jis prisivertė galvoti apie Vašingtone praleistą dieną, stengdamasis iki smulkmenų prisiminti matytus paveikslus ir skulptūras, atgaminti mokytojos Edmands balsą, žodis žodin, ką sakė jis ir ką mokytoja jam atsakė. Kartkartėmis sąmonės kampučiu jis pajusdavo krintąs, bet tuoj pat nustumdavo tą pojūtį gilyn, galvodamas apie kitą paveikslą ir kitą pokalbį. Rytoj būtinai viską papasakos Leslei.

Džesas nieko nebejautė iki tos akimirkos, kai atsibudęs pamatė kambarį, užlietą saulės šviesos. Mergaičių lovoje tebuvo sujauktos antklodės, o iš virtuvės sklido bruzdesys ir prislopinti balsai.

Dieve! Vargšė Besė. Vakar vakare jis užmiršo ją, o dabar jau turbūt vėlu. Nežiūrėdamas įspraudė kojas į užrištus sportbačius.

Mama stovėjo prie viryklės ir išgirdusi Džesą žvilgtelėjo į jį.

— Aš pamiršau Besę, — jį vėl sukaustė šaltis.

— Tėtis melžia.

— Ir vakar pamiršau.

— Tėtis už tave pamelžė, — vėl palingavo galvą mama. Neatrodė, kad kaltintų. — Valgysi?

Gal todėl toks keistas jausmas pilve? Nuo to laiko, kai mokytoja Edmands pakeliui į namus Milsburge nupirko jam ir sau ledų, jis nieko burnoj neturėjo. Brenda su Ele sėdėjo prie stalo ir spoksojo į jį. Mažylės, žiūrėjusios prie televizoriaus animacinį filmuką, atsigręžė dirstelėti į jį ir tuoj pat vėl nusisuko.

Jis atsisėdo ant suolo. Mama pastatė priešais kupiną lėkštę blynų. Džesas neprisiminė, kada paskutinį kartą ji kepė blynus. Užsipylė sirupo ir pradėjo valgyti. Blynai buvo baisiai gardūs.

— Tau visai nesvarbu, ar ne? — paklausė Brenda, sėdinti priešais.

Jis apstulbęs pilna burna stebeilijo į ją.

— Jeigu Džimis Dikas numirtų, aš nė kąsnelio negalėčiau nuryti.

Viduje tūnojęs šaltis staiga surakino jį visą.

— Ar tu neužsičiaupsi, Brenda Arons? — šoko motina, grėsmingai aukštai iškėlusi mentę.

— Bet, mama, jis čia sėdi ir lyg niekur nieko kemša blynus. Jau būčiau visas akis išverkus.

Elė žvilgtelėjo į motiną, paskui į Brendą.

— Berniukai tokiais atvejais neverkia. Taip, mama?

— Vis tiek nei šis, nei tas taip sėdėti ir ryti kaip kiaulei.

— Brenda, aš tave įspėjau: jeigu tu neužsičiaupsi...

Jis girdėjo jas kalbant, bet jos buvo dar toliau negu prisiminimas apie sapną. Jis valgė, kramtė ir rijo, o kai mama įdėjo lėkštėn dar tris blynus, suvalgė ir tuos.

Atėjo tėvas ir atnešė pieną. Supilstė į sulčių butelius ir sustatė į šaldytuvą. Paskui nusiplovė rankas ir atėjo prie stalo. Eidamas pro Džesą švelniai uždėjo ranką jam ant peties. Jis visai nepyko dėl melžimo.

Lyg per miglą Džesas matė, kaip tėvai susižvalgė, paskui pasižiūrėjo į jį. Motina griežtai pasižiūrėjo į Brendą, tada į tėvą, lyg norėdama įspėti, kad neleistų Brendai prasižioti, bet Džesas tik galvojo, kokie skanūs blynai ir kad būtų gerai, jeigu mama dar kelis jam įdėtų. Jautė, kad daugiau prašyti nereikia, tačiau nusivylė, kai mama jų neįdėjo. Tada pagalvojo, kad reikia pakilti nuo stalo, bet nelabai žinojo, kur eiti ir ką daryti.

— Mudu su mama ruošiamės eiti pas kaimynus pareikšti užuojautos, — pasakė tėvas. Patylėjęs atsikrenkštė ir pridūrė: — Manau, kad tau irgi derėtų nueiti. — Jis vėl nutilo. — Juolab kad tu geriausiai mergaitę pažinojai.

Džesas bandė suprasti, ką tėvas jam sako, bet negalėjo.

— Kokią mergaitę? — sumurmėjo jis, žinodamas, kad nereikia to klausti.

Elė su Brenda išsižiojo iš nuostabos.

Tėvas pasilenkė per stalą ir uždėjo savo didelį delną Džesui ant rankos. Paskui sunerimęs žvilgtelėjo į žmoną.

Ši stovėjo skausmo sklidinomis akimis ir tylėjo.

— Džesai, tavo draugė mirė. Turi suprasti.

Džesas ištraukė ranką iš tėvo delno ir atsistojo.

— Žinau, kad tai nelengva, — palydėjo jį tėvo žodžiai, kai jis ėjo į miegamąjį.

Džesas grįžo apsivilkęs striukę.

— Tu jau pasiruošęs? — pašoko iš vietos tėvas.

Motina nusirišo prijuostę ir susiglostė plaukus. Mei Belė pakilo nuo kilimėlio.

— Ir aš noriu eiti, — pasakė ji. — Niekada nemačiau numirėlių.

— Ne!

Mei Belė šleptelėjo ant kilimėlio tartum pasodinta motinos balso.

— Net nežinom, kur ją pašarvojo, Mei Bele, — tarė tėvas jau švelniau.

Dvyliktas skyrius Išmestas į svetimą krantą

Jie iš lėto ėjo per lauką, paskui kalvos šlaitu žemyn senojo Perkinsų namo link. Kieme stovėjo keturi ar penki automobiliai. Tėvas pakėlė durų plaktuką. Džesas girdėjo, kaip Princas Terjenas sulojo viduje ir puolė prie durų.

— Ša, Terjenai, — pasakė nepažįstamas balsas. — Gulėk!

Duris pravėrė vyriškis. Jis pasilenkęs prilaikė šunį. Pamatęs Džesą, Princas Terjenas išsprūdo ir iš džiaugsmo užšoko ant berniuko. Džesas pagavo šunį ir pakasė jam paausius, kaip darydavo, kai Princas Terjenas dar buvo visai mažas.

— Matau, kad jis tave pažįsta, — vyriškis keistai šypsojosi. — Įeikite, ko gi stovite, — ir pasitraukė į šalį, įleisdamas visu tris vidun.

Jie nuėjo į auksinį kambarį, kuris atrodė toks kaip anksčiau, tik daug gražesnis, nes pro langus iš pietų švietė saulė. Čia sėdėjo keturi ar penki žmonės, kurių Džesas niekada nebuvo matęs, ir pašnibždomis kalbėjosi, kai kurie tylėjo. Atsisėsti nebuvo kur, bet nepažįstamasis jau nešė kėdes iš valgomojo. Jie visi trys susėdo ir laukė, patys nežinodami ko.

Pagyvenusi moteris lėtai atsistojo nuo sofos ir priėjo prie Džeso mamos. Jos plaukai buvo visiškai balti, o akys paraudusios.

— Aš Leslės močiutė, — ištiesė ji ranką.

Mama negrabiai padavė savąją.

— Arons, — tarė ji žemu balsu. — Artimiausia kaimynė.

Leslės močiutė paspaudė motinos ranką, paskui pasisveikino su tėvu.

— Ačiū, kad atėjote, — ji atsisuko į Džesą. — Tu turbūt esi Džesas, — pasakė ji. Džesas linktelėjo. — Leslė... — Jos akys paplūdo ašaromis. — Leslė man pasakojo apie tave.

Atrodė, kad ji nori dar kažką pasakyti. Jis nenorėjo į ją žiūrėti ir įniko gniaužyti Princą Terjeną, kuris gulėjo išsitiesęs jam ant kelių.

— Atleiskite, — jos balsas užsikirto. — Negaliu su tuo susitaikyti.

Vyras, kuris juos įleido, priėjo prie jos ir apkabinęs per pečius išvedė iš kambario. Džesas girdėjo, kaip ji verkia.

Jam palengvėjo, kai ji išėjo. Kažkaip nenormalu, kai tokios moterys verkia. Kaip atrodytų, jeigu moteris, reklamuojanti per televiziją dantų pastą, staiga imtų ir apsiašarotų. Būtų nei šis, nei tas. Jis nužvelgė visus kambaryje esančius suaugusius paraudusiomis akimis. „Pasižiūrėkite į mane, — norėjo jiems pasakyti. — Aš neverkiu.“ Kažkokia jo esybės dalis ėmė iš šalies tyrinėti šią mintį. Iš vienmečių jis tikrai vienintelis, kurio geriausia draugė mirė. Tai teikia jam reikšmingumo. Pirmadienį vaikai turbūt šnibždėsis aplinkui jį ir žiūrės į jį su pagarba — kaip pernai į Bilį Džou Vimsą, kai jo tėvas žuvo automobilių katastrofoje. Jeigu nenorės, galės su niekuo nesikalbėti, ir visi mokytojai bus jam itin malonūs. Mama netgi seserims lieps mandagiai su juo elgtis.

Staiga jis panūdo pamatyti Leslę pašarvotą. Ar ji guli bibliotekoje, ar Milsburge šarvojimo salėje? Ar jie laidos ją su žydrais džinsais? O gal su mėlynu megztiniu ir gėlėta palaidine, kurią vilkėjo per Velykas? Taip būtų geriau. Žmonės purkštautų pamatę džinsus, o jis nenori, kad kas nors šaipytųsi iš Leslės, kai ji nebegyva.

Į kambarį įėjo Bilas. Princas Terjenas nuslydo Džesui nuo kelių ir nubėgo prie jo. Bilas pasilenkė ir paglostė šuniui nugarą. Džesas atsistojo.

— Džesai, — Bilas priėjo prie jo ir apkabino taip, lyg jo vietoj būtų Leslė. Bilas laikė jį taip prispaudęs, kad megztinio saga skaudžiai įsirėžė jam į kaktą, tačiau net nepatogiai jausdamasis, Džesas nė nekrustelėjo. Bilas ėmė krūpčioti, ir Džesas išsigando, kad pakėlęs akis pamatys, kaip jis irgi verkia. Jis nenorėjo, kad Bilas verktų. Norėjo išeiti iš čia. Kodėl čia nėra Leslės, ji jam padėtų. Kodėl ji neatbėga čia, kad visi pradėtų juoktis? „Ar manai, kad labai gerai yra numirti, kad visi verktų ir verktų? Nieko panašaus.“

— Ji juk mylėjo tave, — iš balso buvo aišku, kad Bilas verkia. — Kartą man sakė, kad jeigu ne tu... — jis užsikirto. — Ačiū tau, — pridūrė po kelių akimirkų. — Ačiū, kad buvai jai toks nuostabus draugas.

Bilas kalbėjo kažkokiu svetimu balsu. Lyg kokios senoviškos muilo operos herojus. Toks, iš kurių Džesas su Lesle šaipydavosi, o paskui mėgdžiodavo. „Be, be, be, tu buvai jai toks nuostabus draugas!“ Nebegalėdamas daugiau kentėti, jis atsitraukė bent tiek, kad saga nebespaustų kaktos. Ačiū Dievui, Bilas jį paleido. Jis išgirdo, kaip tėvas tyliai paklausė Bilo apie „gedulingas pamaldas“.

Paskui Bilas irgi tyliai jau beveik įprastu balsu atsakė, kad jie nusprendė kremuoti kūną, o pelenus nuvežti į šeimos namus Pensilvanijoje.

Kremuoti. Džesui kažkas spragtelėjo galvoje. Vadinasi, Leslės nebebus. Pavirs pelenais. Jis niekada jos nebematys. Netgi mirusios. Niekada. Kaip jie drįsta? Leslė priklausė jam. Labiau negu kam nors pasaulyje. Bet niekas jo net nepaklausė. Niekas jam to nepasakė. O dabar jis niekada jos nebematys, o jie tiktai verkia. Bet ne dėl Leslės. Jie verkia ne dėl Leslės. Jie verkia dėl savęs. Tiktai dėl savęs. Jeigu būtų galvoję apie Leslę, niekada nebūtų atvežę jos į šitą susmirdusį užkampį. Jis tvardėsi iš visų jėgų, kad netrenktų Bilui per veidą.

Tik jam, jam vieninteliam Leslė rūpėjo. Bet Leslė jį išdavė. Ji ėmė ir numirė kaip tik tuomet, kai jam labiausiai jos reikia. Ėmė ir paliko jį. Nuėjo ir šoko su ta virve, kad įrodytų jam, jog nebijo. „Štai taip, Džesai Aronsai.“

Dabar turbūt kur nors stovi ir juokiasi iš jo. Šaiposi kaip iš mokytojos Majers. Jinai apgavo jį. Privertė palikti senąjį save ir įžengti į jos pasaulį, o tuomet, kai dar nebuvo visiškai jame apsipratęs, bet grįžti atgal jau per vėlu, ji paliko jį tenai išmestą į svetimą krantą kaip klaidžiojantį po Mėnulį astronautą. Vienui vieną.

Vėliau Džesas niekaip negalėjo prisiminti, kada išėjo iš Perkinsų sodybos, bet prisiminė, kaip bėgo į kalną namo, pykčio ašaroms srūvant per veidą. Tarpduryje jį pasitiko Mei Belė, žiūrėdama išplėstomis rudomis akimis.

— Ar tu matei ją? — susijaudinusi paklausė ji. — Ar matei ją pašarvotą?

Jis trenkė jai per veidą. Taip smarkiai, kaip dar niekam gyvenime nebuvo trenkęs. Riktelėjusįjį susverdėjo ir žengė atatupsta. Jis nulėkė į miegamąjį ir tol naršė po čiužiniu, kol ištraukė visus dažus ir popierių, kurį jam Leslė buvo padovanojusi Kalėdoms.

Elė stovėjo tarpduryje ir kažką šūkavo. Jis pastūmė ją. Ant sofos bambėjo Brenda, bet vienintelis garsas, kuris iš tiesų pasiekė jo smegenis, buvo Mei Belės kūkčiojimas.

Jis išbėgo pro virtuvės duris ir tekinas pasileido per lauką. Iki pat upelio nė sykio neatsigręžė atgal. Vandens vagoje buvo kiek mažiau negu tada, kai matė paskutinį kartą. Nuo laukinės obels šakos kabėjo nutrūkusios virvės galas ir tyliai lingavo. „Dabar aš esu geriausias bėgikas penktoje klasėje“.

Kažką nesuprantamai suklykęs jis sviedė popierių ir dažus į purviną rudą vandenį. Dažų dėžė plaukė paviršiuje, nešama srauto kaip koks laivas, o popieriai sukosi ratais, mirkdami ir grimzdami į drumzliną vandenį — aplink savo ašį ir žemyn. Jis žiūrėjo, kol jie visi dingo vandenyje. Pamažėle jo kvėpavimas nurimo ir širdis nustojo daužytis kaip pašėlusi. Nors žemė nuo lietaus dar buvo pažliugusi, jis vis tiek atsisėdo ant kranto. Nebebuvo kur eiti. Ir niekada nebebus. Jis pasidėjo galvą ant kelių.

— Kvailai padarei. — tėvas atsisėdo šalia jo.

— Man nusispjaut. Nusispjaut, — dabar jis verkė — verkė vos atgaudamas kvapą.

Tėvas prisitraukė jį artyn ir pasiguldė ant kelių, lyg jis būtų Džois Ana.

— Na, na, — kartojo jis glostydamas sūnui galvą. — Ša. Ša.

— Aš nekenčiu jos, — kūkčiodamas prabilo Džesas. — Nekenčiu. Geriau niekada nebūčiau pažinęs.

Tėvas tylėdamas glostė jam plaukus. Džesas aprimo. Abu žiūrėjo į vandenį.

Pagaliau tėvas prabilo:

— Tikras pragaras, ką? — Jis dažnai taip sakydavo kalbėdamasis su kitais vyrais. Tie žodžiai kažkodėl guodė, ir Džesas pasijuto tvirčiau.

— Ar tu tiki, kad žmonės patenka į pragarą, iš tikrųjų patenka į pragarą?

— Juk ne dėl Leslės nerimauji?

Tai iš tiesų būtų keista, bet vis dėlto...

— Bet Mei Belė sakė...

— Mei Belė? Mei Belė — ne Dievas.

— Taip, bet iš kur tu žinai, ką Dievas daro?

— Nagi nebūk kvailas, sūnau. Dievas nesiunčia mažų mergaičių į pragarą.

Niekada gyvenime jis nelaikė Leslės Berk maža mergaite, bet Dievui ji tikriausiai tokia yra. Tiktai lapkritį jai būtų sukakę vienuolika. Jie atsistojo ir patraukė namų link.

— Netiesa, kad jos nekenčiu, — pasakė jis. — Nežinau, kodėl taip pasakiau.

Tėvas supratingai linktelėjo.

Visi, netgi Brenda, elgėsi su juo švelniai. Visi, išskyrus Mei Belę, kuri šalinosi jo lyg bijotų turėti su juo bet kokių reikalų. Jis norėjo atsiprašyti, bet negalėjo. Jautėsi per daug išsekęs. Vos apvertė liežuvį. Žinojo, kad reikia susitaikyti, bet iš nuovargio negalėjo sugalvoti kaip.

Tą popietę atvažiavo Bilas. Jie jau buvo susiruošę vykti į Pensilvaniją, ir jis norėjo pasiteirauti, ar Džesas galėtų pasirūpinti šunimi, kol jie sugrįš.

— Žinoma. — Jam buvo malonu, kad Bilas prašo jo pagalbos. Džesas bijojo, kad šįryt pabėgęs įskaudino Bilą. Norėjo įsitikinti, kad Bilas dėl niekojo nekaltina. Bet kaip tokio dalyko paklausi?

Laikydamas Princą Terjeną ant rankų jis pamojavo nuvažiuojantiems, kai dulkėtas itališkas automobilis įsuko į plentą. Jam pasirodė, kad ir jie pamojo jam, bet iš taip toli sunku įžiūrėti.

Motina niekada nebūtų leidusi jam laikyti šuns, vis dėlto visai nesipriešino, kad Princas Terjenas gyventų namuose. Šuva užšoko ant jo lovos ir visą naktį išmiegojo susirangęs Džesui ant krūtinės.

Tryliktas skyrius Tilto statyba

Šeštadienį jis atsibudo skaudančia galva. Nors dar anksti, vis tiek atsikėlė iš lovos. Reikia pamelžti karvę. Tėvas tą darė už jį nuo ketvirtadienio vakaro, laikas pačiam imtis savo darbo, gal bent tai padės sugrįžti į normalias vėžes. Jis uždarė Princą Terjeną į palėpę, šuns inkštimas priminė Mei Belės raudą. Galvą įsiskaudėjo dar smarkiau. Juk bus negerai, jeigu šuo šokinės lodamas ant Besės, kai jam reikės melžti.

Visi dar tebemiegojo, kai jis parnešė pieną, tad prieš statydamas į šaldytuvą, prisipylė dar šilto į stiklinę ir atsiriekė porą riekių baltos duonos. Jam rūpėjo susigrąžinti dažus, todėl nusprendė nueiti prie upelio ir pamėginti paieškoti. Išleido Princą Terjeną ir sušėrė jam pusę riekės.

Aušo gražus pavasario rytas. Skaisčią laukų žalumą margino ankstyvosios gėlės, mėlyname danguje — nė debesėlio. Upelis gerokai nusekęs ir atrodė nebe toks bauginantis kaip anksčiau. Didžiulė šaka gulėjo priplakta prie kranto. Jis nuvilko ją prie siauriausios vietos ir permetė per upelį. Paskui atsistojęs pabandė, o kai įsitikino, kad šaka tvirta, vis prisilaikydamas už mažesnių iš jos augančių šakelių koja už kojos perėjo į kitą pusę. Dažų niekur nematė.

Džesas išlipo į krantą kiek aukščiau Terabitijos. Jeigu tai dar Terabitija. Jeigu į ją galima patekti per permestą šaką, o ne peršokus su virve. Aname krante likęs šunelis gailiai inkštė. Paskui įsidrąsino ir įbridęs ėmė plaukti per upelį. Srovė nunešė jį pro šalį, bet jis sėkmingai išlipo į krantą ir atbėgo taškydamasis stambiais šalto vandens lašais.

Jis įžengė į tvirtovę. Viduje buvo tamsu ir drėgna, bet jokio ženklo, kad karalienė mirusi. Džesas jautė turįs padaryti kažką, kas tokiu atveju tiktų. Bet nebuvo Leslės, kuri jam pasakytų ką. Vėl užsiplieskė vakarykštis pyktis. „Lesle, esu paskutinis atbukėlis, ir tu tai žinai. Ką man reikia daryti?“ Šaltis pilve ėmė kilti aukštyn ir surakino gerklę. Jis keliskart nurijo seiles. Jam toptelėjo, kad galbūt serga gerklės vėžiu. Ar tai ne vienas pavojingų ženklų? Sunkus rijimas. Jis ėmė prakaituoti. Nenorėjo mirti. Dieve, juk jam dar tik dešimt. Dar nė nepradėjo gyventi.

„Lesle, ar tu išsigandai? Ar žinojai, kad miršti? Ar tu išsigandai kaip aš?“ Staiga jam prieš akis švystelėjo vaizdas, kaip šaltas vanduo traukia Leslę gilyn.

— Eime, Prince Terjenai, — staiga garsiai pasakė jis. — Turime nupinti karalienei vainiką.

Atsisėdęs pamiškėje ant kranto jis surietė lanku pušies šaką ir surišo šlapia virve, atsinešta iš tvirtovės. Kad šaka neatrodytų tokia negyva ir vienspalvė, pririnko nuostabių miško gėlių ir prikaišė tarp spyglių. Paskui pasidėjo vainiką priešais save. Nutūpęs ant kranto kardinolas palenkė galvutę ir tartum žiūrėjo į vainiką. Princas Terjenas suurzgė, bet urzgimas buvo labiau panašus į murkimą. Džesas ramindamas paglostė šuniui galvą.

Paukštis dar kiek pastrakaliojo, paskui iš lėto pakilo ir nuplasnojo.

— Tai dvasių ženklas, — tyliai pasakė Džesas. — Jos priėmė mūsų auką.

Jis ėjo tyliai, tartum žengdamas ilgos procesijos priekyje, nors iš paskos bėgo tiktai šuo, ir nešė karalienės vainiką į šventąją girią. Prisivertė nueiti į patį tamsaus miško vidurį ir atsiklaupęs padėjo vainiką ant minkšto spyglių kilimo.

— Tėve, priimk jos dvasią iš mano rankų. — Jis žinojo, kad Leslei būtų patikę šie žodžiai. Juose buvo girdėti šventojo miško ošimas.

Iškilminga procesija patraukė per šventąją girią atgal į tvirtovę. Pamažu ramybė — kaip vienišas paukštelis apniukusiame danguje — ėmė skleisti sparnus sumišusioje jo galvoje.

— Gelbėk! Džesai! Gelbėk! — perskrodė tylą klyksmas.

Džesas pasileido ten, iš kur sklido Mei Belės balsas.

Ji buvo perėjusi pusę permestos šakos ir dabar stovėjo graibydamasi už mažesnių šakelių, iš baimės nesiryždama nei žengti priekin, nei grįžti atgal.

— Nebijok, Mei Bele, — šūktelėjo jis. Jo balsas nuskambėjo tvirtai, nors pats buvo sunerimęs. — Stovėk ramiai. Aš prieisiu.

Bet Džesas nebuvo tikras, kad šaka atlaikys abu. Pažvelgė į vandenį. Gylis toks, kad galėtų lengvai perbristi, bet tėkmė vis dar srauni. Kažin, ar išsilaikytų nepargriuvęs. Jis nusprendė lipti ant šakos. Po truputį slinkdamas vis artyn jis jau galėjo pasiekti Mei Belės ranką. Dabar reikėjo parvesti ją atgal į krantą.

— Gerai, — pasakė jis. — Pradėk trauktis atgal.

— Negaliu!

— Aš juk čia, Mei Bele. Nejaugi manai, kad leisiu tau nukristi? Imk, — jis ištiesė jai dešinę ranką. — Laikykis už manęs ir traukis šonu į aną pusę.

Ji paleido šaką, kurios laikėsi įsikibusi kaire ranka, bet tučtuojau ir vėl griebėsi už jos.

— Aš bijau, Džesai. Baisiai bijau.

— Žinoma, bijai. Visi bijotų. Turi manimi pasitikėti, supratai? Neleisiu tau nukristi, Mei Bele. Pažadu.

Ji linktelėjo. Akys buvo baimingai išplėstos, tačiau paleido šaką ir paėmė brolio ranką. Dabar buvo ne taip susilenkusi ir svyravo. Džesas tvirtai suspaudė jos delniuką.

— Gerai. Tau visai nedaug reikia paeiti. Patrauk dešinę koją trupučiuką į šoną, o paskui pritrauk prie jos kairę.

— Užmiršau, kuri dešinė.

— Ta, kuri stovi pirma, — kantriai pasakė jis. — Ta, kuri arčiau namų.

Ji vėl linktelėjo ir klusniai patraukė dešinę per kelis colius į šoną.

— Dabar paleisk šaką, kurią laikai kita ranka, ir tvirtai įsitverk manęs.

Ji paleido šaką ir suspaudė jo ranką.

— Puiku. Tu labai gerai viską darai. Dabar dar žingsnelį. — Ji susverdėjo, bet nesuriko, tik suleido nagiukus jam į delną. — Puiku. Labai gerai. Tu paėjai, — pasakė jis tokiu pat ramiu ir tvirtu balsu, kaip kalba greitosios pagalbos gydytojas, bet širdis taip daužėsi, kad rodės, tuojau iššoks iš krūtinės. — Gerai, gerai. O dabar dar šiek tiek.

Vos tik pastačiusi dešinę koją ant tos šakos dalies, kuri gulėjo ant kranto, mergaitė parpuolė ant žemės, trūkteldama Džesą paskui.

— Atsargiai, Mei Bele! — Jis neišlaikė pusiausvyros ir griuvo, tik ne į upę, o tiesiai Mei Belei ant kojų, o jo paties kojos kabaldavo ore virš vandens.

— Nieko sau, — su palengvėjimu nusijuokė jis. — Gal tu nori mane užmušti, brangute?

Ji visai rimtai papurtė galvą. Paskui pasakė:

— Žinau, aš prisiekiau Biblija, kad nesekiosiu paskui tave, bet šiandien rytą atsikėliau ir tavęs neradau.

— Man reikėjo kai ką padaryti.

Ji krapštė purvą nuo basų kojų.

— Aš tik norėjau tave surasti, kad nesijaustum toks vienišas, — ji nuleido galvą. — Bet aš labai išsigandau.

Jis užsiropštė visu kūnu ant kranto ir atsisėdo šalia jos. Abu žiūrėjo, kaip Princas Terjenas plaukia per upę, nė kiek nesijaudindamas, kad srovė jį taip smarkiai neša.

— Visiems pasitaiko išsigąsti, Mei Bele. Nėra čia ko gėdytis. — Jis prisiminė, kaip žybtelėjo Leslės akys, kai ji ėjo į mergaičių tualetą pas Dženisę Eiveri. — Visi išsigąsta.

— Princas Terjenas nebijo, nors matė, kaip Leslė...

— Šunims kitaip. Atrodo, kuo tu protingesnis, tuo daugiau dalykų tave gąsdina.

Ji žvelgė į jį netikėdama.

— Bet juk tu neišsigandai.

— Ką tu, Mei Bele, tirtėjau kaip drebučiai.

— Tik taip sakai.

Jis nusijuokė. Negalėjo nuslėpti džiaugsmo, kad sesuo tuo netiki. Jis pašoko ir pakėlė ją nuo žemės.

— Eime valgyti, — pasakė jis, ir juodu tekini nulėkė namų link, o Džesas leidosi jos aplenkiamas.

Įėjęs į klasę jis pamatė, kad mokytoja Majers jau išnešusi Leslės suolą. Žinoma, šiandien Džesas jau viską aiškiai suvokė. Vis dėlto kai autobusas sustojo, jis ėmė dairytis, slapta vildamasis, kad pamatys ją bėgančią per lauką — grakščiai ir kone ritmiškai. Paskui pagalvojo, kad ji galbūt jau mokykloje — Bilas kartais paveždavo ją, jeigu pavėluodavo į autobusą, — bet dabar jis atėjo į klasę, o jos suolo nebėra. Ko jie taip skuba jos atsikratyti? Jis užsikniaubė ant suolo, jausdamas viso kūno sunkumą ir šaltį.

Džesas girdėjo aplinkui šnibždant, bet žodžių nesuprato. Staiga jam pasidarė gėda, kad tikėjosi didesnės vaikų pagarbos. Norėjo turėti naudos iš Leslės mirties. „Norėjau būti geriausias — greičiausias bėgikas mokykloje — ir dabar esu.“ Dieve, kaip jam bloga. Tegu jie šneka ir galvoja ką tik nori, kad tik paliktų jį ramybėje ir nereikėtų su jais kalbėtis, matyti jų žvilgsnių. Jie visi nekentė Leslės. Gal išskyrus Dženisę. Net tada, kai liovėsi skaudinę Leslę, vis tiek niekino, o juk nė vienas nevertas mažiausio jos kojos pirštelio. Net ir jis pats puoselėjo išdavikišką mintį, kad dabar bus greičiausias.

Mokytoja Majers griežtu balsu liepė visiems atsistoti. Džesas liko sėdėti. Ar negalėjo, ar nenorėjo — pats nesuvokė. Pagaliau ką ji jam gali padaryti?

— Džesai Aronsai. Ar negalėtum išeiti į koridorių? Prašom.

Jis pakėlė švininę galvą ir išgūrino iš klasės. Pasirodė, kad Geris Fulčeris krizena, bet vargu. Koridoriuje Džesas atsirėmė į sieną ir laukė, kol Slibingalvė Majers baigs dainuoti „Pasakyk, ar matai?“ ir ateis pas jį. Jis girdėjo, kaip ji uždavė vaikams aritmetikos uždavinį, paskui išėjo iš klasės ir tyliai uždarė duris.

Ji priėjo taip arti, kad Džesas užuodė pigios pudros dvelksmą.

— Džesai, — jos balsas buvo švelnus kaip niekada, bet jis nieko neatsakė. Tegu klykia. Jis prie to pripratęs.

— Džesai, — pakartojo ji. — Aš norėjau pareikšti tau nuoširdžiausią užuojautą. Tie žodžiai buvo kaip iš skelbimo laikraštyje, bet tonas jam negirdėtas.

Jis nenorom pakėlė į ją akis. Pro storus akinių stiklus buvo matyti, kad siauros jos akys pilnos ašarų. Džesas pajuto, kad gali tuojau pat pravirkti. Jis su mokytoja Majers stovi koridoriuje ir verkia dėl Leslės Berk. Atrodė taip keista, kad užuot pravirkęs vos nenusijuokė.

— Kai mirė mano vyras, — Džesas negalėjo įsivaizduoti, kad ji būtų turėjusi vyrą, — žmonės man sakė, kad neverkčiau ir stengėsi padėti užmiršti. — Mylinti, gedinti mokytoja Majers. Kas galėtų pamanyti? — O aš nenorėjau užmiršti. — Ji išsitraukė iš rankovės nosinę ir nusišnypštė. — Atsiprašau. Šiandien, kai atėjau į klasę, kažkas jau buvo išnešęs jos suolą. — Ji nutilo ir vėl nusišnypštė. — Tai... tai... Niekada neturėjau tokios mokinės. Per visus mokytojavimo metus. Visada būsiu dėkinga...

Jam norėjosi ją paguosti. Susigrąžinti visus žodžius, kuriuos buvo apie ją pasakęs, ir netgi tuos, kuriuos Leslė buvo pasakiusi. Dieve, neleidai jai net to sužinoti.

— Todėl aš viską suprantu. Jeigu man taip sunku, įsivaizduoju, ką jauti tu. Palaikykime vienas kitą, gerai?

— Taip, tamsta mokytoja. — Daugiau jis nežinojo, ką pasakyti. Galbūt kada nors, kai užaugs, jis parašys jai laišką, kad Leslė Berk laikė ją nuostabia mokytoja ar ką nors panašaus. Leslė bus nieko prieš. Kartais, panašiai kaip ir dovanojant lėlę Barbę, reikia duoti žmogui tai, ko jam reikia, o ne tai, ką tau pačiam būtų malonu duoti.

Mokytoja Majers jau padėjo jam, suprasdama, kad jis niekada neužmirš Leslės.

Visą dieną jis galvojo, kad jis buvo niekas iki atvykstant Leslei — kvailas, keistas vaikas, kuris piešia juokingus piešinėlius ir laksto po ganyklą, vaizduodamas didelį ir mėgindamas nuslėpti visą tuntą galvoje knibždančių kvailiausių baimių.

Tai Leslė išvedė jį iš ganyklos į Terabitiją ir padarė karaliumi. Štai kas svarbiausia. Kas dar gali būti geriau negu tapti karaliumi? Tik dabar jam atėjo į galvą, kad galbūt Terabitija buvo vieta, į kurią ateini, kad būtum karūnuotas. Pabuvęs ten ir sustiprėjęs turi eiti toliau. Juk Leslė, netgi Terabitijoje, mėgino praplėsti jo sąmonės sienas, kad anapus jų galėtų pamatyti tviskantį pasaulį — didžiulį, bauginantį, gražų ir labai trapų. (Elkis atsargiai su visais, net plėšrūnais.)

Dabar atėjo metas keliauti toliau. Leslės nebėra, tad jis turi eiti už juos abu. Jo pareiga atsidėkoti pasauliui grožiu ir rūpesčiu už svajones ir stiprybę, gautą iš Leslės.

O jeigu ateityje dar bus kokių baisumų — kam apgaudinėti save, kad viskas jau praeity — ką gi, baimei reikia priešintis ir neleisti, kad ji tau rankas kojas pakirstų. Tiesa, Lesle?

Tiesa.

Trečiadienį Bilas su Džude grįžo iš Pensilvanijos sunkvežimiu. Niekas ilgai neužsibūna senajame Perkinsų name.

— Mes atsikraustėme į kaimą dėl jos. Dabar, kai jos nėra...

Jie atidavė Džesui visas Leslės knygas ir piešimo reikmenis su trimis bloknotais tikro akvarelinio popieriaus.

— Ji būtų norėjusi, kad tu juos turėtum, — pasakė Bilas.

Džesas su tėčiu padėjo jiems sukrauti daiktus į sunkvežimį su priekaba, o per pietus mama atnešė iš namų sumuštinių su kumpiu ir kavos. Džesas žinojo, kad jai šiek tiek neramu, ar Berkai norės valgyti jos maistą, bet ji norėjo bent kuo nors pagelbėti. Pagaliau sunkvežimis buvo prikrautas iki viršaus ir Aronsai su Berkais nesmagiai stovėjo šalia, nežinodami, kaip atsisveikinti.

— Ką gi, — pradėjo Bilas. — Jeigu jums kas tiks iš to, ką palikome, prašom pasiimti.

— Ar galiu pasiimti keletą lentų iš galinės verandos?

— Taip, žinoma, ką tiktai nori. — Bilas padvejojo, paskui pasakė: — Norėjau atiduoti Princą Terjeną tau, bet... — jis pasižiūrėjo į Džesą maldaujančiomis vaiko akimis, — bet, atrodo, nepajėgsiu su juo išsiskirti.

— Žinoma. Leslė pritartų.

Kitą dieną po pamokų nuėjęs prie Perkinsų namo Džesas prisirinko tinkamos statybinės medžiagos ir per kelis kartus nunešė lentas prie upelio. Dvi ilgiausias permetė per siauriausią vietą, truputį toliau nuo laukinės obels, aukštupio link. Kuo lygiau jas suklojęs ir įsitikinęs, kad laikosi tvirtai, ėmė kalti ant jų skersinius.

— Ką čia darai, Džesai? — Mei Belė atsekė iš paskos, kaip jis ir tikėjosi.

— Paslaptis, Mei Bele.

— Pasakyk.

— Kai baigsiu, tada, gerai?

— Prisiekiu Biblija, aš niekam nesakysiu. Nei Bilei Džinai, nei Džois Anai, nei mamytei... — dievagojosi Mei Belė, iškilmingai purtydama galvą.

— Dėl Džois Anos nežinau. Kada nors vis tiek norėsi jai pasakyti.

— Pasakyti Džois Anai mūsų paslaptį? — Tokia mintis jai pasirodė siaubinga.

— Na, aš taip manau.

Jos veidelis ištįso.

— Juk Džois Ana dar kūdikis.

— Žinoma, ji iš karto negalės tapti karaliene. Reikės ją visko išmokyti.

— Karaliene? O kas bus karalienė?

— Aš tau paaiškinsiu, kai baigsiu, sutarta?

Kai baigė, prikaišė jai į plaukus gėlių ir nusivedė per tiltą — didįjį tiltą į Terabitiją, kuris kai kam gal atrodytų visai ir nestebuklingas — kelios lentos, permestos per beveik išdžiūvusį upelį.

— Ššš, — pasakė jis jai. — Žiūrėk.

— Kur?

— Nejaugi nematai? — sušnibždėjo Džesas. Visi terabitai stovi pasistiebę, kad pamatytų tave.

— Mane?

— Ššš, tave. Pasklido gandas, kad šiandien atvyksianti graži mergaitė galbūt yra karalienė, kurios jie laukia.

Content

Патерсон Кэтрин Tiltas į Terabitiją