Парсонс Тони

Be tavęs...

Iš anglų kalbos vertė

Irena Jomantienė

Turinys

1 dalis - Tu man patinki, tu mielas

Valgyti šaltą košę

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

2 dalis - Traškučiai tik su patiekalais

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

Dvidešimt trečias skyrius

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Dvidešimt penktas skyrius

Dvidešimt šeštas skyrius

Dvidešimt septintas skyrius

Dvidešimt aštuntas skyrius

Dvidešimt devintas skyrius

Trisdešimtas skyrius

3 dalis - Apelsinai Kalėdoms

Trisdešimt pirmas skyrius

Trisdešimt antras skyrius

Trisdešimt trečias skyrius

Trisdešimt ketvirtas skyrius

Trisdešimt penktas skyrius

Trisdešimt šeštas skyrius

Trisdešimt septintas skyrius

Trisdešimt aštuntas skyrius

Trisdešimt devintas skyrius

Keturiasdešimtas skyrius

Skiriu sūnui

PIRMA DALIS: Tu man patinki, tu mielas

Valgyti šaltą košę

— Reikia valgyti šaltą košę, — tarė jis man sykį.

Tai kinų patarlė. Veikiausiai Kantono tarme, nes, nors turėjo senamadišką mėlyną Britanijos pasą ir visada džiaugėsi vadinamas anglu, gimęs buvo Honkonge, ir kartais matydavai, kad visa, kas jam svarbiausia, visa, kuo jis tiki, susiformavo seniai ir toli. Kaip ir manymas, neva taip svarbu valgyt šaltą košę. Mečiau ką daręs ir stovėjau stebeilydamas į jį. Ką jis čia aiškina?

— Valgyti šaltą košę.

Pasak jo, šaltos košės valgymas reiškia, kad dirbi taip ilgai, jog parėjęs namo randi tik šaltą košę.

Pamaniau — ir su kuo gi jis gyvena? Auksaplauke ir trimis meškiais?

Tik šitaip gali ko nors pasiekti, paaiškino jis man. Valgydamas šaltą košę.

Tu darai tai, kai kiti smaginasi. Darai, kai kiti žiūri televizorių. Kai kiti miega. Jeigu nori kur nors pasiekti tikros meistrystės, gausi valgyti šaltą košę, Žioge.

Tiesą sakant, jis niekuomet nevadino manęs Žiogu.

Tačiau visada jaučiau, kad galėtų.

Ir aš iš visų jėgų stengiausi suprasti. Jis buvo mano mokytojas, bet ir draugas, o aš visada stengiuosi būti geras mokinys.

Stengiuosi ir šiandien. Bet nieko negaliu padaryti — kitados, kažkur šaltos košės valgymui suteikiau kitą prasmę. Visai kitokią negu kinų patarlės.

Įsikaliau į buką galvą, kad šaltos košės valgymas reiškia metą „kai žmogus kenčia“. Kai stumia sunkias dienas, mėnesius, metus, nes neturi kito pasirinkimo. O man teko šalta Rytų košė, sumaišyta su karčia Vakarų piliule. Dabar jau nepajėgčiau nei atskirti.

Jis turėjo omenyje visai ką kita. Kalbėjo apie patogumo ir malonumo atsisakymą dėl aukštesnio gėrio. Turėjo omenyje, kad pasitenkinimas atidedamas vardan kokio tolimo tikslo.

Valgai šaltą košę šiandien, kad pasiektum daugiau rytoj. Arba poryt. Arba užporyt. Tai niekaip nesusiję nei su Auksaplauke, nei su meškiais.

Bet, man regis, kad saviauką suprasti lengviau, kai esi gimęs skurdesniame Kauluno rajone. Ten, iš kur kilęs aš, žmonės dėl to išties nesijaudina.

Valgyti šaltą košę man reiškia pakelti tai, ką privalai pakelti. Negana to — tai reiškia ko nors ilgėtis. Iš tiesų ko nors ilgėtis.

Taip, kaip ilgiuosi jos.

Tačiau ji iškeliavo ir niekuomet nebegrįš.

Dabar aš tai žinau.

Aš niekuomet jos nebebučiuosiu. Niekuomet nebenubusiu greta. Niekuomet nebežiūrėsiu į ją miegančią.

Ta tobula akimirka, kai ji atsimerkdavo ir nusišypsodavo paikoka šypsena — šypsena, kuri atidengdavo ne mažiau dantenų negu dantų, ta šypsena, nuo kurios kažkas manyje ištirpdavo – aš tikrai jos niekuomet nebepamatysiu. Ir ta nesuskaičiuojama daugybė dalykų, kurių niekuomet nebedarysime kartu.

— Susitiksi ką nors kitą, — sako jis man kantriai. — Tokios kantrybės mano tikras tėvas niekad neturės. — Viskam reikia laiko. Bus kita moteris. Vėl susituoksi. Visa tai gali turėti. Vaikus ir šeimą.

Jis stengiasi būti malonus. Jis geras žmogus. O gal jis tikrai taip mano.

Tačiau aš netikiu nė vienu jo žodžiu.

Man atrodo, kad žmogus išnaudoja savo meilę. Išlieja ją visą vienam žmogui. Myli taip stipriai, taip giliai kad daugiau niekam jos nebelieka.

Net jei turėčiau amžinybę, nemanau, jog kas nors pajėgtų užpildyti tą tuštumą, kurią ji paliko.

Kaip randame savo gyvenimo meilės pakaitą?

Ir kodėl turėtume jo ieškoti?

Rožė niekuomet nebegrįš.

Man nebegrįš.

Ir niekam nebegrįš.

Ir galbūt išmokčiau gyventi su ta mintimi jeigu atsispirčiau juokingai pagundai jai paskambinti. Viską pakelti būtų daug lengviau, jeigu galėčiau prisiminti įsikalti į galvą, kad jos nebėra, — ir niekuomet to nepamiršti.

Tačiau nieko negaliu padaryti.

Kartą per dieną susiruošiu jai skambinti. Nesurenku numerio, bet nedaug trūksta. Gal manote, kad man reikia pasitikrinti tą numerį? Man nereikia jo net įsiminti galva. Prisimena pirštai.

Ir man baisu, kad vieną dieną aš paskambinsiu tuo numeriu, ir atsilieps kas nors kitas. Kas nors, ko nepažįstu. Ir kas tada? Ką aš darysiu tada?

Jis prasiveržia staiga — tas noras jai paskambinti. Jei aš laimingas, liūdnas ar susirūpinęs, išsyk šoku su ja pasikalbėti. Kaip darydavome visada, kai buvome — vos nepasakiau — įsimylėjėliai. Bet tai buvo kur kas daugiau.

Kartu. Kai mudu buvome kartu.

Jos nebėra, ir aš žinau, kad jos nebėra.

Tik kartais užmirštu.

Ir viskas.

Taigi dabar žinau, ką turiu daryti.

Turiu valgyti šaltą košę ir kovoti su ta neįveikiama pagunda siekti telefono.

Pirmas skyrius

Kažkodėl man šlubuoja širdis.

Ji neturėtų šitaip plakti — turėtų plakti kitaip, įprasčiau. Panašiau kaip visų kitų širdys.

Nesuprantu. Pabėgiojau parke vos dešimt minučių, šiugžda mano naujutėlių sportinių kelnių atspindinčios juostos. Tačiau kojų raumenys jau dega, šniokščiantys bronchai gaudo orą, o širdis — bet geriau aš net nepradėsiu. Mano širdis užpildė visą krūtinės ląstą kaip milžiniškas nesuvirškintas kebabas.

Skaudūs dūriai į šoną — tai vis širdis.

Širdis ketina mane išduoti.

Sekmadienio rytas — erdvi, melsva rugsėjo diena, ir parkas beveik tuščias. Beveik, bet ne visai.

Ant žolės lopinėlio, kur draudžiama žaisti kamuoliu, matyti senas kinas, trumpai ežiuku kirptais plaukais, nublizginto aukso spalvos oda. Turbūt panašaus į tėvo amžiaus, artėja prie šešiasdešimties, tačiau atrodo tvirtas ir stamantrus, keistai jaunatviškai. Laisvais juodais drabužiais, lyg būtų dar nepersivilkęs pižamos, pagal tylią jo galvoje skambančią melodiją lėtai lėtai judina rankas ir kojas.

Buvau įpratęs matyti šį vaizdą gyvendamas Honkonge. Senukai parke, o jų tai či judesiai tokie, lyg jiems priklausytų amžinybė.

Senasis kinas nė nežvilgteli į mane, sunkiai pūškuojantį jo pusėn. Jo akys įsmeigtos priešais, jis užsimiršęs savo lėtam šokyje. Staiga man dingteli, kad jį pažįstu. Esu matęs šį veidą. Ne jo, bet tūkstančius kitų veidų, lygiai tokių pat.

Gyvendamas Honkonge, mačiau šį veidą, dirbantį „Žvaigždžių“ kelte, vairuojantį taksi Kaulune, mačiau vienišą „Laimės slėnio“ hipodrome. Mačiau šį veidą padedant anūkėlei Bembio akimis, kai ši ruošė pamokas parduotuvytės gale, mačiau šliurpiantį makaronus prie daipaidongo — gatvės užkandinės — prekystalio, mačiau jį apdulkėjusį, statantį spindinčius naujus dangoraižius ant atkovoto žemės ruožo.

Šį veidą aš puikiai pažįstu. Nesujaudinamą, uždarą ir visiškai abejingą mano egzistavimui. Jis žvelgia kiaurai. Jam vis tiek, gyvensiu aš ar mirsiu.

Ten matydavau jį nuolat — ir jis varė mane į pasiutimą.

Man sunkiai iriantis pro šalį, senasis kinas užmeta į mane akį. Lyg kažką tarsteli. Vieną žodį. Nežinau ką. Skamba kaip „poruokis“.

Pagalvojęs apie save, jaučiu liūdesį sugnybant širdį — maža vilties, bičiuli.

Aš paskutinis iš šios giminės.

Honkonge visi jautėmės ypatingi.

Žvelgdavome žemyn į spindinčią Centrinės gatvės širdį ir jautėmės tarsi kokių didingų, herojiškų, epinių tradicijų paveldėtojai. Spoksodavome į tas šviesas, pinigus, žmones, gyvenančius nedidelėje Britanijos kolonijoje Pietų Kinijos jūroje, ir jautėmės išskirtiniai — ko niekad nebuvome patyrę savo Londone, Liverpulyje ar Edinburge.

Aišku, neturėjome jokios teisės taip jaustis. Honkongo mes nepastatėme. Daugelis mūsų ir atvykome tik beveik priartėjus laikui perduoti jį kinams. Tačiau tame šviesiame, švytinčiame mieste ne savo valia jauteisi ypatingas.

Buvo tikrai svarbesnių išeivių iš mūsų tėvynės, miklių berniukų lengvais „Armani“ kostiumais, dirbančių Centrinėje gatvėje, kurie vieną dieną sugrįš namo, gaubiami septynženklės banko sąskaitos šlovės. Tačiau aš jiems nepriklausiau. Nebuvau net arti jų.

Aš dėsčiau anglų kalbą „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokykloje turtingoms, išsičiustijusioms kinėms, kurios norėjo kalbėti su apvaliaakiais padavėjais šių kalba. „Padavėjau, mano ryklio peleko sriuboje plaukioja musė. Tai pasibaisėtina. Makaronai atšalę. Kur viršininkas? Ar jūs priimate „American Express“ banko kortelę?“ Mes kaitydavome daugybę žodžių, kurių prireikia užsisakant maistą, nes 1996-aisiais, kai atvykau į Honkongą, aplink stalus jau sukosi spiečiai baltųjų vaikinukų.

Aš šiek tiek skyriausi nuo kolegų. Regis, visi mokytojai „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokykloje — mūsų moto buvo „Anglų kalba be ašarų per porą metų“ — turėjo priežastį būti Honkonge, ne tik tą, kad visi čia jautėmės tokie ypatingi.

Buvo moteris iš Braitono — praktikuojanti budiste. Tylus jaunas vyrukas iš Vimslovo kiekvieną laisvą valandėlę praleisdavo stengdamasis perprasti kinišką boksą. Buvo ir „britas-kinas“, prieš imdamasis šeimos verslo Londono kinų kvartale, Džerardo gatvėje, jis norėjo pamatyti, iš kur kilęs jo veidas.

Jie visi turėjo priežastį čia būti. Turėjo ir tėvynainiai Centrinės gatvės bankuose, ir teisinėse kontorose. Turėjo ir kiti mūsų tėvynainiai, statantys naują oro uostą Lantau.

Visi turėjo priežastį. Tik aš — ne.

Aš atvykau į Honkongą, nes man buvo per akis Londono. Penketą metų dėsčiau anglų literatūrą liaudiško kvartalo mokykloje. Gal jūs net apie mus girdėjote. Ar ką nors žinote apie Princesės Dianos berniukų bendrojo lavinimo mokyklą? Ne? Tai mokykla šiauriniame Londone, kur medžio darbų mokytojo galvą suveržė jo staklėmis. Rašė visi laikraščiai.

Tačiau tėvai vis tiek buvo baisesni už vaikus. Per tėvų dienas Princesės Dianos mokykloje man tekdavo akis į akį susidurti su sunkiasvorėmis, piktavalėmis tetomis piktais žvilgsniais ir bjauriomis melsvomis tatuiruotėmis.

O juk tai būdavo tik motinos.

Man tai įgriso. Įgriso iki gyvo kaulo. Įgriso taisyti rašinius, kurie prasidėdavo taip: „Kai kas pasakytų, kad Merkucijus pošlykštis tipas.“ Atsipyko dėstyti „Romeo ir Džuljetą“ vaikams, kurie juokėsi, kai vienas iš Šekspyro žinovų klasės gale pripūtė prezervatyvą mums nagrinėjant sceną balkone. Atsipyko aiškinti apie nuostabią anglų kalbos didybę vaikams, kurie kiekvieną žodį gausiai užpildavo „suknistu“ ir „sušiktu“ kaip kečupu mėsainių užkandinėje.

Tuomet sužinojau, kad britai vis dar gali vykti į Honkongą ir gauti darbo leidimą metams — tik ne ilgesniam laikui.

Visa tai sutapo su anuo epizodu, kai vieno mokinių tėvas — išties net keista — dėdulė net giliausią žiemą buvo apsirengęs kaip į paplūdimį, ant rankos išsitatuiravo Didžiosios Britanijos vėliavą, o užrašas buvo su klaida.

Jis buvo užsirašęs „Didžioji Britania“ — iškart po įniršusiu buldogu, vilkėjo aptemptais marškinėliais su Britanijos vėliavos piešiniu — veikiausiai per ankštai sukirptais, o gal keliais dydžiais per mažais.

Didžioji Britania.

Jėzau meiliausias.

Taigi, aš iš ten nusiploviau. Sunkiausia buvo apsispręsti. Paskui viskas ėjosi kaip per sviestą. Po dvylikos valandų, keturių filmų, trijų valgymų, dviejų mėšlungio priepuolių galinėje 747-o eilėje nusileidau senajame Honkongo Kai Tako oro uoste, tame, kur širdis daužydavosi tupiant tarp dangoraižių miško taip arti, kad galėjai įžiūrėti skalbinius ant virvių kiekviename balkone. Ir aš pasilikau, nes Honkonge pasijutau kitaip — pasijutau ypatingas.

Honkongas buvo labai toli nuo „Didžiosios Britanios“. Kitas pasaulis, ir kaip tik šito savo gyvenime labiausiai troškau. Tačiau tas kitas pasaulis paskatino mane mylėti savo šalį taip, kaip niekad nebuvau jos mylėjęs.

Honkongas leido man pajusti, tarsi mano šalis būtų padariusi kažką labai svarbaus ir savito. Kažką stebuklingo, drąsaus. Žvelgiant į tas šviesas, man regėdavosi, tarsi kruopelė viso to priklauso ir man.

Tačiau rimtos priežasties ten būti neturėjau, kitaip nei „britas-kinas“, ieškantis savųjų šaknų arba žmonės, atkeliavę dėl Budos arba Briuso Li.

Ir tada sutikau Rožę. Ir ji tapo manoji priežastimi.

Senasis kinas nėra vienintelė gyva būtybė. Tolimajame parko gale tebestypso būrelis po šeštadienio nakties apsiblaususių paauglių — jie dar neišsiskirstė į namus.

Šios nedidukės gaujos nariai — visų žmonijos vaivorykštės spalvų, ir nors aš iš širdies pritariu, kad gyventume daugiakultūrėje visuomenėje, vis dėlto bežiūrint, kaip šie vyrukai spjaudo ant balandžių, man nekyla itin taurių minčių apie žmonijos gebėjimą gyventi taikiai.

Kai jie pastebi mane, pūškuojantį jų link, supratingai susivaipo, ir aš pagalvoju: ko jie juokiasi?

Ir iškart žinau atsakymą.

Jie juokiasi iš išraudusio, šnopuojančio storulio naujais sportiniais drabužiais, kuris šeštadienį neturėjo nei kur eiti, nei su kuo. Vaikino, kuris dažnai gulasi anksti. Vaikino, kuris niekuo neišsiskiria iš kitų.

O gal aš sau per daug kritiškas?

— Pažiūrėk, koks sūris, — sako vienas.

Pažiūrėk, koks sūris? Ką tai reiškia? Ar čia apie mane? Pažiūrėk, koks sūris? Ar čia koks naujas posakis?

— Jis toks storas, kad atrodo kaip dvi kalės, besipešančios po pūkine antklode, tiesa?

— Tokio dručkio paso nuotrauką tikriausiai tenka daryti satelitu.

— Tokio storulio gerbėjas gali būti pats kapitonas Ahabas.

Kaip buvusiam anglų kalbos mokytojui, man daro įspūdį ši laisva nuoroda į „Mobi Diką“. Jie neblogi vaikai. Nors berniūkščiai plyšta juoku iš manęs, aš išspaudžiu — viliuosi — draugišką šypseną. Rodau jiems, kad sūris — supratingas vyrukas ir kad žino, kaip priimti juokus. Bet jie tik kvailai nusimaivo, paskui išsiviepia man. Vypt, vypt, vypt, taip ir kraiposi, spinduliuodami ir jaunystę, ir kvailystę. Aš greitai nusisuku ir prabėgęs juos prisimenu, kad treningo kišenėje yra „Snickers“ saldainis — netikėtam atvejui. Stebimas nuskurusios pilkos voverės, valgau šokoladuką ant drėgno parko suolelio. Paskui sėdžiu ir ilgai sukinėju tuoktuvių žiedą ant rankos, jausdamasis vienišesnis negu kada nors anksčiau.

Sutikau ją „Žvaigždžių“ kelte, tame žaliai ir baltai dažytame dviaukščiame laive, kuris plaukioja tarp Kauluno, esančio Kinų pusiasalio gale, ir Honkongo salos. Na, tai ne visai tikslu — aš nesutikau jos „Žvaigždžių“ kelte. Mes nepasisakėme vardų, neapsikeitėme telefonų numeriais. Nesutarėme, kada vėl susitiksime. Man niekad nesisekė kabinti panelių, ir su Rože buvo tas pat. Bet „Žvaigždžių“ kelte aš pirmą kartą ją pamačiau, kai ji bandė prasigauti pro sukamuosius vartelius, apsikabinusi didžiulę kartotinę dėžę, įrėmusi ją į klubą, kišo monetas į plyšį.

Ji įsiliejo tarp laukiančių kelto žmonių, vakarietė, apsupta margos vietinių minios: elegantiškų jaunų Kantono verslininkų, skubančių į kontoras Centrinėje gatvėje, išsipuošusių biurų merginų su mobiliaisiais, trumpais sijonais ir švysčiojančiais juodais plaukais, trumparankovių gatvės prekeivių, atsikrenkščiančių Honkongo dolerio dydžio skrepliais, jaunų moterų ir jų papūstžandžių kūdikių su žavia Elvio garbana, mažyčių senų moteryčių auksiniais dantimis ir ant sprando suimtais žilais plaukais, filipiniečių namų tvarkytojų, skubančių į darbą, ir netgi keistuolių gveilo — europiečių turistų — nuolankiai kepančių karštyje.

Jos plaukai buvo juodi, juodi kaip kinų, bet oda tokia blyški, tarsi būtų ką tik atvykusi iš šalies, kur nepaliaujamai lyja. Vilkėjo paprastu dviejų dalių dalykiniu kostiumėliu, bet su ta didžiule kartonine dėže ji atrodė taip, lyg dirbtų viename tų atsišakojančių gatvelių turgų virš Seung Vano, į vakarus nuo Centrinės gatvės. Tačiau žinojau, kad tai neįmanoma.

Tiltelis dunkstelėjo žemėn, ir minia siūbtelėjo ant kelto Kantono stiliumi. Aš žiūrėjau, kaip ji kaunasi su kartono dėže, ir pastebėjau, kad jos veidas apvalus, rimtas, visai jaunas.

Merginos akys įsodintos per toli viena kitos, burna per maža. Graži ji būtų jums pasirodžiusi tik iki tol, kol būtų nusišypsojusi. Kai nusišypsojo — skubiai atsiprašydama kino verslininko, kuriam stuktelėjo dėže į nugarą — kerai išsyk išsisklaidė. Ji šypsojosi ta priekinius kaplius apnuoginančia šypsena, ir tokia ji jau visai nepriminė įprastos gražuolės. Bet kažkas toje dantenas atidengiančioje šypsenoje užkabino ir patraukė mano širdį taip, kaip niekad nepatrauktų paprasčiausia gražuolė. Ji buvo geresnė už gražią.

Aš gavau atsisėsti. O vietas čia užimdavo itin greitai. Mergina stovėjo šalia, droviai pati sau šypsodamasi, apsupta minios kranklio juodumo plaukais, keltui siūbuojant ir pūškuojant glaudė arčiau savęs dėžę. Nuo Kauluno iki Honkongo salos tik septynios minutės — trumpiausia pasaulyje kelionė jūra, vienas kilometras vingiuojant tarp džonkų, baržų, kruizinių laivų, tralų ir sampanų.

Bet tikriausiai, kai gabeni vos ne didesnę už save dėžę, tai atrodo ilgas kelias. Aš pakilau.

— Atsiprašau. Gal norėtumėt atsisėsti?

Ji įsistebeilijo į mane. Tada aš buvau visai neriebus. Nebuvau Bredas Pitas ar panašiai, bet ir ne Žmogus Dramblys. Nesitikėjau, kad ji apalps susižavėjusi ar pasibjaurėjusi. Tačiau tikėjausi, kad ji ką nors darys. Bet ji ramiai žiūrėjo. Iš pradžių maniau, kad ji amerikietė arba brite. Bet dabar iš plaukų, akių ir skruostikaulių nutariau, kad gali būti kilusi nuo Viduržemio jūros.

— Kalbi angliškai?

Ji linktelėjo.

— Nenori atsisėsti?

— Ačiū, — padėkojo ji. — Bet čia taip netoli.

— Bet dėžė tokia didelė.

— Nešiojau ir didesnių.

Ta šypsena. Bet lėta, ir parodyta šiek tiek nenoromis. Kas tas keistas vaikinas, vilkįs marškinėliais su Frenku Sinatra (Frenkas šypsosi po skrybėle atlenkiamais kraštais 1958-ųjų — tų aukso metų — EMI reklaminėje nuotraukoje) ir mūvįs nuplyšusiomis smėlio spalvos kelnėmis? Kas tas paslaptingas vyriškis? Tas liesas vaikinas, kuris pasvarsčius atrodė veikiau kaip Bredas Pitas negu kaip Žmogus Dramblys?

Jos dėžė buvo prikišta bylų, rudo popieriaus vokų ir dokumentų su prašmatniais raudonais antspaudais. Taigi, ji teisininkė. Kaip apmaudu. Turbūt kalbasi tik su kostiumuotais vyrukais, kurie gauna šešiaženklius atlyginimus. O aš buvau vyrukas išblukusiais Sinatros marškinėliais, kurio atlyginimo paketas, išvertus į svarus sterlingus, vos tempė iki penkiaženklio.

— Aš nemanau, kad kas nors tikėtųsi, jog savo vietą užleisite moteriai „Žvaigždžių“ kelte, — atsakė ji. — Nebe tie laikai.

— Nemanau, kad kas nors tikėtųsi, jog savo vietą užleisiu moteriai bet kurioje kitoje vietoje, — tariau. — Nebe tie laikai.

— Bet vis tiek ačiū.

— Nėra už ką. Jau ketinau vėl sėstis, kai senas kinas nailoniniais marškiniais ir arklių lenktynių laikraščiu stumtelėjęs mane šalin šleptelėjo į mano vietą. Jis garsiai atsikrenkštė ir spjovė tiesiai tarp mano „Timberland“ batų. Spoksojau į jį amo netekęs, kai jis atsivertė laikraštį ir įniko tyrinėti, kas bėgs „Laimės slėnio“ hipodrome.

— Na štai, — nusijuokė ji. — Jei jau turi vietą, verčiau saugok ją. Priplaukiant prie Honkongo salos, žiūrėjau, kaip ji šypsosi ta paikoka šypsena. Už mūsų kilo aukšti pastatai. Kinijos bankas. Honkongo ir Šanchajaus bankai. „Mandarino“ viešbutis. Visi sidabro, aukso ir stiklo biurų korpusai Centrinėje gatvėje, o už viso to — klestinti Viktorijos viršūnės žaluma, beveik ištirpusi atogrąžų rūko skraistėje. Staiga mane pagavo baimė, kad aš jos daugiau niekada nebepamatysiu.

— Gal išgertume kavos? — paklausiau išrausdamas kaip burokas. Ir tūžau ant savęs. Žinau, kad moterys niekada neatsako taip, jeigu nesugebi pakviesti jų neraudonuodamas.

— Kavos?

— Na žinai, ekspreso, kapucino, su pienu. Kavos.

— Liaukis, — atsakė ji. — Pasiūlyti sėstis buvo šaunu, bet kava — šiek tiek per daug tiesmuka. Be to, aš turiu nunešti visa tai.

„Žvaigždžių“ keltas teliūskavo prie doko. Nuleido tiltelį. Minia pasirengė šuoliui.

— Aš nebandau tavęs kabinti, — pasakiau.

— Ne? — jos veidas buvo rimtas, ir aš negalėjau suprasti, ar ji juokiasi iš manęs, ar ne. — Gaila.

Ir ji dingo, nunešta kantoniečių bangos su savo teisinių dokumentų prikimšta dėže, minia nuplukdė ją į prieplauką ir toliau, į verslo rajoną už Centrinės gatvės. Žvalgiausi jos „Žvaigždžių“ kelte kitą dieną, ir dar kitą, ir dar — vildamasis išvysti besišypsant kam nors, ką stumtelėjo savo teisinių dokumentų prikimšta dėže. Arba — jei man labai pasiseks, kad ji stumtelės mane. Bet nesutikau jos nė vieną dieną.

Ir aš nebuvau paruošęs jokių kibesnių pokalbio frazių.

Tiesiog norėjau pamatyti jos šypseną.

Buvo penktadienio vakaras, ir „Mandarino“ viešbučio mansardos bare klegėjo tiršta minia.

Išties man čia gerti buvo per brangu gaunant savo „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokyklos atlyginimą. Bet kartais patikdavo pakilti liftu į viršutinį senojo, garsaus viešbučio aukštą ir stebėti saulėlydį, pasistačius ledo šaltumo „Tsingtao“ alaus — geriausio Kinijoje. Tai būdavo ypatinga pramoga.

Tačiau šįvakar, man prie baro siurbčiojant alų, kažkoks stuobrys iš gimtosios šalies ėmė viską gadinti.

— Vos tik Liaudies išlaisvinimo armija čia įžengs, matysit, kaip visi iš Centrinės lėks į oro uostą, — postringavo jis. — Taip tiems netikšoms ir reikia. Honkongas buvo žvejų kaimas, kai atvykome, ir liks žvejų kaimu mums išvykus.

Jo balsas vėrė mane kaip vinis — balsas, suformuotas privačių mokyklų ir nuolatinių privilegijų pilno gyvenimo, paiki žodžiai, tariami su saliamonišku pasitikėjimu. Jo balsas priminė man, kad ne viskas, ko namuose nekenčiau, buvo su ta buldogo tatuiruote.

— Atiduok šią vietą runkeliams ir tuoj pamatysi, kaip jie nudobs aukso žąsį, — pareiškė jis. — Bet, žinoma, runkeliai sušveis bet ką.

Atsigręžiau pažiūrėti į jį.

Jis sėdėjo prie stalelio greta lango su mergina ir bandė padaryti jai įspūdį. Aš mačiau tik jį, jauną vyrą it bulių kostiumu siaurais dryželiais, šviesiaplaukį, geros formos, palaikomos liesa mėsa, regbiu ir Anglijos bažnyčios giesmėmis. Grynos britiškos jautienos gabalas, gal šiek tiek apkrėstas karvių pasiutlige.

Bulius nė nesistengė sumažinti decibelų. Su jaunu kantoniečiu barmenu tik susižvalgėme šiam pilant man antrą alaus. Barmenas — dar visai vaikas — liūdnai nusišypsojo, lyg ir palingavo galva, ir kažkoks begalinis šio gesto švelnumas paskatino mane veikti.

Ne, šito jau per daug, pamaniau aš, statydamas „Tsingtao“. Bulius žeidžia ne tik Honkongo gyventojus. Jis bjauroja ir tą ypatingą jausmą, kuris mane apima žvelgiant į šio miesto šviesas. Barmeno akys man sakė nesivelti.

Per vėlu.

— Atsiprašau. Atsiprašau?

Bulius pažvelgė į mane. Taip pat ir mergina. Tai buvo ji. Ir ji švietė.

Turiu omenyje, ji tikrai švietė, saulėlydis, nudažytas toksiškų dujų, kurias meta pietų Kinijos fabrikai, žėrė paskutinius „Technicolor“ spindulius jai ant veido.

Ir ji liepsnojo.

Bulius buvo toks šviesus, kokia ji tamsi, jie atrodė tarsi pora, galbūt tarnybinio romano pradžioje. Bent jau mažoje Buliaus galvelėje.

— Ko? — paklausė jis. Šiurkščiai.

— Tu pagalvok, — tariau, — tu tik pagalvok. Jie duoda tau butą ir tarnaitę filipinietę, ir tau atrodo, kad esi imperijos statytojas. Kas tu esi šią savaitę, žmogau? Stamfordas Raflzas? Sesilis Rodas? Antarktidos Skotas?

— Atsiprašau, ar tu kuoktelėjęs? — pasiteiravo jis abejodamas, ar jam garsiai nusikvatoti ar išmalti man žibintus. Jis atsistojo. Aukštas šunsnukis. Daug artimosios imties pratybų. Plaukuota krūtinė. Tikriausiai.

— Nurimk, Džošai, — paprašė ji, paliesdama jo ranką. Galėjai pavadinti jį besmakriu stebuklu, tačiau būtum labai apsirikęs. Jis tik smakrą ir turėjo. Tokie kaip jis, kaip nekart pastebėjau, visada su tokiu smakru. Smakras ir nosis. Kilnus šnipas ir styrantis smakras tarytum suspaudžia jo burną į siaurą, valdingą, piktą liniją.

Žodžiu, jis buvo belūpis stebuklas.

— Mes čia svečiai, — tariau aš drebančiu nuo kažko, ko nė pats nemokėčiau įvardyti, balsu. — Britanija jau nebevaldo jūrų. Mums derėtų elgtis mandagiau.

Jo belūpė burna atvipo. Ir tada jis prabilo:

— Kokios mandagumo pamokos labiau norėtum, tu mažas bjaurus žmogeli?

— Nagi, kodėl tau nepabandžius?

— Gal ir pabandysiu.

— Ei, liaukitės, liaukitės judu, — įsiterpė ji. — Vieną dieną abu vyksite namo.

Vieną dieną vyksime namo? Vyksime namo? Tai man niekada nebuvo toptelėję į galvą. Aš pažvelgiau į ją ir pamaniau — namo.

Paskui atsisukau į Džošą. Šiek tiek vienas į kitą paspoksoję, mudu su Džošu pasijutome kvailiai ir suvokėme, kad netalžysime vienas kito. Ar, tikriau sakant, jis netalžys manęs. Pagaliau ji įstūmė jį į kėdę. Ir nusišypsojo man ta juokinga šypsena.

— Tu teisus, — tarė ji. — Reikėtų elgtis mandagiau. — Ištiesė ranką. — Rožė.

Aš paspaudžiau jai ranką.

— Alfis Badas.

Netgi mudu su Džošu padavėme viens kitam rankas. Trise išgėrėme, ir mums su Džošu vengiant žiūrėti vienas kitam į akis papasakojau jiems apie savo darbą „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokykloje. Ji papasakojo man apie savo teisinę kontorą. Džošas vis žvilgčiojo į laikrodį. Šiek tiek persistengia, pamaniau. Demonstruodamas man — ir jai — kaip neįtikėtinai jam nuobodu.

Tačiau ji man šypsojosi — ta jos šypsena, tie dantys, tos rausvos it kūdikio dantenos — išsyk pavergė mano širdį — ir aš jaučiau, iš tiesų jaučiau, kad kažkur ir aš turiu namus, į kuriuos galiu sugrįžti.

Šitaip tai ir prasideda. Žiūri į žmones, kurių niekuomet nebuvai sutikęs, ir juos pažįsti. Tada tai prasideda.

Rožė staiga pliaukštelėjo per stalą.

— Oi, palauk, — nusijuokė ji. — Aš prisimenu tave.

Mums neturėjo pavykti. Visi jos draugai manė, kad ji man per gera, ir jie buvo teisūs. Rožė buvo Honkongo salos mergina. Aš buvau iš Kauluno pusės.

Ji darė karjerą. Aš turėjau darbą. Ji pietaudavo Kinijos klube su įtakingais asmenimis. Aš su bičiuliais — smulkiomis žuvelėmis — gurkšnodavau „Tsingtao“ Lan Kvai Fonge. Ji atvyko į Honkongą verslo klase, sėdėjo prie lango. Aš skridau ekonomine klase, sėdėjau prie praėjimo.

Dvidešimt penkerių Rožė sėkmingai kilo karjeros laiptais. Nors septyneriais metais vyresnis — o drėgmė ir alus nejaunina, — aš vis dar laukiau, kada mano gyvenimas prasidės.

Ji gyveno mažyčiame, bet žaviame butelyje Konkit Roude, Aper Midi Levelyje, Viktorijos viršūnės papėdėje — visų emigrantų rojuje. Rajoną saugojo dvidešimt keturias valandas budintis gurkhas. Aš turėjau kambarį Sai Jing Pune, o butą nuomojausi drauge su kolegomis iš „Dvigubos sėkmės“ — „britu-kinu“ iš Džerardo gatvės ir kung fu fanatiku iš Vilmslovo.

Namas priminė triušidę, sienos plonytės, galėjai girdėti, kaip kokia nors šeima žiūri „Star“ televiziją koridoriaus gale. Mūsų apsaugininkas buvo apsimiegojęs sikhas, kuris pasirodydavo ir išnykdavo kada užsimanęs.

Rožę į Honkongą atplukdė neatsitiktiniai vėjai — kitaip nei mane. Ji dirbo korporacinės teisės srityje, ir jos Londono firma — ji vadino ją kontora — pasiuntė ją pasinaudoti dar neregėtai paskutiniais Britanijos valdymo metais klestinčia rinka.

Kol aš taupiau nuomai, už uždarų durų Centrinėje gatvėje kiti krovėsi turtus. Honkongas šaukte šaukėsi teisininkų, ir kiekvieną dieną vis daugiau jų atskubėdavo judančiu Kai Tako oro uosto taku.

Rožė buvo viena jų.

Aš ligi šiol Londone virčiau arbatą, — pasakojo ji man tą vakarą, kai mudu su Džošu nutarėm išgerti užuot mušęsi. — Koks nors senas storulis įgnybtų man į sėdynę. O čia aš svarbi.

— O ką tu dirbi, Rože?

— Tai įmonių finansai, — paaiškino ji. — Aš padedu kinų įmonėms užsidirbti pinigų išleidžiant akcijas. Pirmasis viešas akcijų pardavimas. Jie tai vadina gaisro gesinimu.

— Oho, — tarstelėjau, — tai bent.

Nė nenutuokiau, apie ką ji kalba. Tačiau nuoširdžiai ja žavėjausi. Rožė atrodė labiau subrendusi, negu aš kada nors apskritai būsiu.

Dauguma jos kolegų — triukšmingi vaikinai ir merginos, šaižiai klegantys „Mandarino“ mansardos bare, nematantys saulėlydžio virš uosto, — smagindavosi niekindami Honkongą. Jie išvydo gatvės nuorodą „Van King Roudas“ ir, kol čia gyveno, nepaliovė dėl to tyčiojęsi, tarsi Honkongas egzistuotų vien tam, kad juos pralinksmintų. Jie rinko kiekvieną Honkongo beprotybės įrodymą ir blevyzgojo apie tai. O tų įrodymų netrūko.

Vietinės gamybos tualetinis popierius buvo vadinamas „My Fanny“. „Causeway Bay“ universalinė, pasirodo, priklausė japonams, bet šito galėjai nesuprasti, mat jie pardavinėjo triufelius, vadinamus „Chocolate Negro Balis“. Populiarus Honkonge purškiamas antifrizas vadinosi „My Piss“.

Aš irgi juokiausi pirmąkart pamatęs „Mano siusalų“ reklamą — nesakau, kad nesijuokiau. Tačiau šie belūpiai keistenos taip ir nepaliaudavo tyčiotis. Anksčiau ar vėliau turėtumei pamiršti „Mano Fani“ ir eiti pasižiūrėti saulėlydžio, pasigrožėti apšviestu miestu. Tačiau belūpiai keistenos vis neprisiruošdavo to padaryti.

Rožė buvo kitokia. Ji mylėjo šią vietą.

Nenoriu, kad ji atrodytų kaip motina Teresė su portfeliu. Kantoniečiai gali būti šiurkštūs, tad susidūrusi su rukna taksi vairuotoju, nemandagiu padavėju arba įkyriu elgeta, Rožė pajėgė pajusti bet kurio perkaitusio, pavargusio ekspatrianto bejėgišką nusivylimą. Tačiau blogi jausmai ilgam jos neapimdavo.

Ji mylėjo Honkongą. Mylėjo šiuos žmones ir — kas nebūdinga moteriai, turinčiai tokį darbą, gaunančiai tokį atlyginimą, su tokios spalvos oda — manė esant teisinga, kad jie atgauna savo miestą.

— Nagi liaukis, Alfi, — tarė ji vieną vakarą man zirziant apie tą ypatingą jausmą ir kaip nenoriu, jog tai kada nors baigtųsi. — Galbūt Honkongas ir yra britų išradimas. Bet jo širdis tikrai priklauso kinams.

Ji norėjo atrasti tikrąjį Honkongą. Likęs manytis pats, būčiau taip ir prasėdėjęs, glamonėdamas „Tsingtao“ Lan Kvai Fonge, žvelgdamas į šviesų jūrą. Vienas būčiau puikiausiai vegetavęs netikrame Honkonge, įsitikinęs, kad tas ypatingas jausmas ir yra visa, ką man reikia žinoti.

Rožė nuvedė mane giliau. Ji nuvedė mane ten, kur nesiekia šviesos. Ir šitaip prisirišimą pavertė šiuo tuo daugiau. Daugiau Honkongui. Ir jai.

Ji nusivedė mane į šventyklą už Centrinio rajono, kur viskas buvo raudonos arba aukso spalvos, oras troškus nuo smilkalų ir moteryčių deginamų padirbtų pinigų didžiuliuose akmeniniuose būgnuose. Prikvepintame rūke tegalėjai įžvelgti du varinius elnius, blizgančius prie altoriaus.

— Už ilgą gyvenimą, — paaiškino Rožė.

Ir kai dabar prisimenu Rožę kalbant apie ilgą amžių, noriu tik raudoti.

Tomis dienomis, kurios, mums regėjosi, truks amžinai, ji nusivesdavo mane ten, kur be jos niekuomet nebūčiau nuėjęs. Mes valgėme dim sum restorane netoli mano namų, kur buvome vieninteliai gveilo. Vaikščiojome siauromis gatvelėmis tarp gyvenamųjų namų, aplipusių televizijos antenomis, augalais puodynėse, apraizgytų skalbinių virvėmis. Ji paėmė mane už rankos ir vedė gilyn tamsiomis gatvėmis, kurių nepasiekia saulė, o bedančiai seniai, įsispyrę į sandalus, eina lažybų dėl dviejų svirplių, besikaunančių medinėje dėžutėje.

Vieną kartą palaukiau jos po darbo, mes persikėlėme keltu į Kauluną ir nuėjome į kiną, kur, rodos, žiūrovų telefonai nė akimirką nepaliovė skambėję. Nepažįstu nė vieno kito žmogelio, kurio šitai nebūtų varę iš proto. Rožė net purtėsi iš juoko kėdėje.

— Štai tas tikrasis Honkongas! — tarė ji. — Norite pamatyti tikrąjį Honkongą, pone? — Ir ji mostelėjo mobiliųjų simfonijos pusėn. — Štai jis.

Bet jai patiko ir visa tai, kas britiška. Kiekvieną šeštadienio popietę, jai baigus darbą — kontora tikėjosi, kad ir šeštadieniais ji dirbs pusę dienos — mes gerdavome vėlyvą arbatą „Pusiasalio“ viešbutyje, žvelgdami į Centrinę gatvę kitoje uosto pusėje, gurkšnodami „Earl Grey“, šlamšdami vaflius su marmeladu, krimtome mažyčius sumuštinius nupjaustytomis plutelėmis. Vieną ar porą kartų netgi žiūrėjome, kaip Džošas ir jo draugužiai apžėlusiais užpakaliais žaidžia regbį arba kriketą.

Smagūs būdavo šie britiški užsiėmimai — ne todėl, kad primindavo mums namus, bet todėl, jog namuose šito niekuomet nedarydavome.

Kriketas, regbis, sumuštinukai be plutelės — kas ką nors išmanė apie tai? Tik ne aš. Ir ne Rožė, kurios bendrinė tartis slėpė, kad ji kilusi iš nudrengto sunkvežimio, stovėjusio nuošalioje vietovėje šalia Londono. Rožei niekas nebuvo patiekta ant lėkštutės. Ji visa pelnė mokslu ir sunkiu darbu.

— Kur atsikratei savo Esekso tarties? — paklausiau jos sykį. — Universitete?

— Liverpulio gatvės stotyje, — atsakė ji.

Azijoje mes abu atradome tikrą Honkongą ir tikrą Britaniją, kokios niekuomet nepažinojome.

Rožė visa tai pamilo.

O aš pamilau ją.

Tai nebuvo sunku. Sunkiau buvo sutelkti drąsą ir paskambinti jai, kai ji davė man vizitinę kortelę „Mandarino“ bare. Nuo pat pradžios ji man reiškė per daug. Jau nebegalėjau įsivaizduoti savo gyvenimo be jos.

Ji buvo graži, šauni ir gera. Ji turėjo didesnę širdį negu visi kiti, kuriuos iki jos pažinojau. Jai sekėsi darbe, bet jos vertės jausmas nepriklausė nuo to darbo. Aš mylėjau ją dėl visų šių priežasčių. Ir mylėjau ją dėl to, kad ji buvo mano pusėje. Mano pusėje be sąlygų, be lengvinančių išlygų. Labai lengva mylėti tą, kuris visada tave palaiko.

Sykį linksminomės ant stogo „Kinijos“ klube, ir Džošas pasakė įdomią mintį — po to, kai išgėrė gerokai per daug „Tsingtao“ bokalų:

— Jeigu Rožė sutiktų Dievą, ji paklaustų: kodėl tu blogas Alfiui, Dieve?

Jis ištarė tai skardžiu, mergaitišku balsu, ir visi juokėsi. Aš irgi šypsojausi, stengiausi būti mandagus su tuo bukagalviu. Tačiau mano širdis ėmė plakti sparčiau. Nes žinojau, kad tai tiesa.

Rožė buvo mano pusėje taip, kaip dar niekas niekuomet nėra buvęs. Išskyrus mano tėvus. Ir senelius. Tačiau būti mano pusėje buvo tarsi ir jų pareiga. Rožė tai darė savanoriškai. Aš jai rūpėjau. Tie vaikigaliai parke — ta sūrio kompanija — juoktųsi vien nuo minties, kad toks vyrukas kaip aš galėtų rūpėti tokiai moteriai. Bet rūpėjo. Aš neprasimanau.

Mylėdama ji mane išlaisvino. Leido pasijusti savimi.

Kadaise Londone puoselėjau svajonę — pabandyti rašyti, bet man neužteko parako. Rožė mane įtikino, kad jei būsiu pasiruošęs dirbti ilgas valandas, galėčiau rašyti. Ji matė ne tik tą vyrą, kuriuo buvau, bet ir kuriuo galėjau būti. Mylėdama ji mane įtikino, kad svajonės gali išsipildyti.

Štai kodėl dabar taip sunku.

Štai kodėl šiandien turiu prisiversti stumtis pirmyn.

Nes visai neseniai viskas buvo tiesiog nuostabu.

Senasis kinas baigė lėtų judesių šokį.

Kai aš risnoju pro jį antrą kartą — tiesą sakant, dabar veikiau lėtai šlepsiu, o ne risnoju, jis pažvelgia į mane taip, tarsi mano veidą būtų matęs tūkstantį kartų. Ir tarsi jis mane pažintų.

Jis vėl man kažką sako, ir šį kartą aš aiškiai suprantu. Tai visai ne poruokis.

— Kvėpuok, — pataria jis.

— Ką? — klausiu gaudydamas kvapą.

— Nekvėpuoji kaip reikiant.

— Kas?

— Kas? — prunkšteli jis. — Kas? Tu — štai kas. Kvėpuoji netinkamai. Tavo kvėpavimas nepakankamai gilus. Negerai. Nėra kvėpavimo, nėra gyvybės.

Spoksau į jį.

Nėra kvėpavimo, nėra gyvybės? Kas jis manosi esąs? Meistras Jodą?

— Ką tai reiškia? — pagaliau tariu ne itin draugiškai. — Čia koks nors senas kinų posakis?

— Ne, — atsako jis, — ne senas kinų posakis. Tiesiog sveikas protas.

Ir nusisuka baigęs šneką.

Taigi jau bėgdamas iš parko, pabandau. Giliai įkvepiu, pripildau plaučius, jaučiu, kaip jie išsiplečia, lėtai išleidžiu orą. Ir vėl: įkvepiu, iškvepiu. Lėtai ir ritmingai.

Spardau pernykščių metų lapus, verčiu save įkvėpti dar kartą.

Nelengva.

Nes, matai, ji buvo mano priežastis.

Antras skyrius

Kur prasideda svajonės? Mano svajonė tapti rašytoju atkeliavo iš vaikystės. Ji gimė vaikystėje ir lydėjo mane visą jaunystę. Tai neblogai. Ji ištvėrė daug ilgiau negu dauguma svajonių.

Mano tėtis buvo sporto apžvalgininkas nacionaliniame laikraštyje. Jo sritis buvo žirgų lenktynės, futbolas ir boksas — sporto šakos, su kuriomis jis užaugo Ist Ende. Kai vykdavo olimpinės žaidynės, rašydavo ir apie lengvąją atletiką, per Vimbldoną — apie tenisą, rašydavo ir apie bet kurią kitą sporto šaką, jei prireikdavo. Baigdamas sporto apžvalgininko karjerą parašė netgi keletą straipsnių apie šiuolaikinius imtynininkus, tuos piktus vyrus, apsitempusius blizgančiu lateksu ir atrodančius taip, lyg vartotų steroidus, kai išties jiems reikėtų vaidybos pamokų.

Mano tėvas nebuvo garsus sporto žurnalistas. Dažniausiai šalia jo pavardės prie straipsnių neįdėdavo net nuotraukos. Tačiau mane visada žavėjo jo asmenybė. Kitų tėvai — mano draugų tėčiai — kiekvieną dieną tuo pačiu laiku privalėjo būti toje pačioje vietoje. Mano tėtis keliavo po šalį imdamas interviu iš garbinamų žmonių, ir nors kartais mudu su mama nematydavome jo ištisą savaitę, man visada patiko, kad jam nereikėjo laikytis nustatytų darbo valandų.

Net vaikystėje aš žinojau, kad būti žurnalistu — tai ne tas pat, kas porą savaičių pasilepinti Benidorme. Supratau, ką reiškia galutinių terminų tironija ir kaip redaktoriai gali nukąsti paskutinę tavo straipsnio eilutę, ir kad šios dienos laikraštis kitą dieną taps kačių kraiku. Tačiau tėtis vis tiek man darė laisvo, koks tik žmogus gali būti, įspūdį.

Tėtis niekuomet nemėgo reporterio lažo — sėdėti spaudos būdelėje Aptono parke, perdavinėti straipsnius iš ringo Nacionaliniame parodų centre Birmingeme telefonu — bet kai jam skirdavo vietos parašyti apie tikrus žmones, o ne apie rezultatus ir statistiką, kai jis papasakodavo apie genialų futbolininką, kurio karjera staiga nutrūko, šiam susižalojus kulkšnį, arba olimpinių žaidynių viltį, kuriai krūtyje atrado guzą, tokie jo straipsniai papirkdavo skaitytojų širdis. Mano tėtušis mokėjo tas širdis sušildyti. Ir tam jam užtekdavo 1200 žodžių, arba dviejų laikraščio puslapių. Ir ta šiluma jų širdyse išlikdavo ilgam. Mano tėtis nebuvo garsus sporto žurnalistas, mat visai nebuvo pamišęs dėl sporto. Jo karjera būtų susiklosčiusi daug geriau, daug sėkmingiau, jeigu būtų rašęs ne pirmiesiems, o galiniams laikraščio puslapiams.

Bet man tėtis buvo herojus. Ir aš daugybę metų svajojau įsitraukti į šeimos verslą.

Vėliau jis parašė knygą. Jūs tikriausiai apie ją girdėjote. O gal net skaitėte. Nes „Apelsinai Kalėdoms — vaikystės prisiminimai“ buvo iš tų knygų, kurias sykį pradėję pirkti žmonės perka visą gyvenimą. Po šito įvykio mano svajonės apie rašymą ėmė atrodyti šiek tiek juokingai. Kaip dabar galėčiau rungtis su savo tėčiu? Kaip vidutinis sporto žurnalistas, jis mane įkvėpė. Tačiau kaip pašėlusiai sėkmingas autorius baugino.

Kai tėtis išleido knygą, aš mokiausi pedagoginiame koledže, tad jo kilimą perkamiausių knygų sąrašuose stebėjau iš tolo. Atrodė, ką tik tėtis buvo toks kaip visada — žurnalistas, tykantis išeinančio iš aikštės dvidešimtmečio futbolininko, gaunančio trisdešimt gabalų per savaitę, — gal šis po treniruotės burbtelės kokią visus sukrėsiančią naujieną, ir štai jis — populiarios knygos autorius, apsikrovęs šešių skaitmenų honorarų čekiais, nuolat pasirodantis kultūros pokalbių laidose, žmonių atpažįstamas restoranuose.

Aš žinau, tai nebuvo lengva. „Apelsinus Kalėdoms“ jis rašė ne vienus metus. Tačiau visada dingojosi, kad sėkmė aplankė staiga, nors ir kiek daug triūso teko padėti jai pasiekti. Todėl ir atrodė, kad mano tėtis tiesiog per naktį iš nežinomo sporto žurnalisto virto gerbiamu rašytoju, dalyvaujančiu susitikimuose su skaitytojais knygynuose, kur skaito knygos ištraukas, atsakinėja į klausimus ir pasirašinėja „Apelsinus Kalėdoms“. Dabar žmonės vertina jo parašą taip pat kaip sirgaliai, prie stadiono laukiantys dvidešimtmečių futbolininkų, gaunančių trisdešimt tūkstančių per savaitę.

„Apelsinai Kalėdoms — vaikystės prisiminimai“ — gera knyga. Man ji labai patiko. Ir jos padaryto įspūdžio visai neapkartino tai, kad ji gerokai aptemdė mano tik pusiau prisirpusias svajones gyventi iš rašymo. Knyga nusipelnė sėkmės.

Tai knyga apie mano tėtės vaikystę Ist Ende, neturtingą, bet laimingą jų šeimos gyvenimą — ir kaip mano tėtė, visa brolių ir seserų armija kone mirdavo iš džiaugsmo Kalėdoms gavę apelsiną.

Tėčio knygoje knibžda nesipraususių neklaužadų, smagumui medžiojančių žiurkes, kai jų artimiausius kaimynus bombardavo vokiečių Luftwaffe. „Apelsinuose Kalėdoms“ apstu mirties, ligų, stygiaus, bet ji buvo parduodama taip gerai dėl to, kad ši knyga guodžia taip pat, kaip puodelis karštos, saldžios arbatos ir pieninio šokolado pyragaitis. Sodrūs anekdotai apie poliomielitą, utėles ir nacius mano tėčio knygoje nenustelbia to be galo jausmingo šeimos, kokios nūnai, regis, nebėra, paveikslo.

Juokinga, kad tėčio knyga pataikė į jų šeimą kaip atzvimbusi Hitlerio sparnuotoji raketa. Kai išėjo „Apelsinai Kalėdoms“, jo broliai ir seserys jau buvo sėkmingai įsitaisę, garbingai pusamžio sulaukę asmenys. Staiga jų vaikystės nuotykiai tapo viešai paskelbti.

Vyriausiajai mano tėčio seseriai tetulei Dženet nepatiko, kad tėtis visiems papasakojo, kaip jų tėtis dingus elektrai tamsoje aptiko ją smaukant amerikoniukui su uniforma. Nors knygoje ši istorija papasakota kaip mielas farsas, lyg toj dainoj „kur tavo kelnės“, bet šio įvykio atskleidimas sukėlė audrą tetulės Dženet Moterų instituto poskyryje, kur ji ligi šiol tebėra gausiai prisivirusi košės.

Tėtės brolis Regas irgi baisiai įniršo išvydęs „Apelsinus Kalėdoms“. Daugelį metų pradirbęs banko valdytoju Londono priemiesčiuose, dėdulė Regas manė, jog tėtė per daug sau leido, aprašydamas, kaip vieną naktį per bombardavimą Regas, būdamas ketverių, atpuolė į Andersonų slėptuvę šių sode ant kulnų nusmukusiomis kelnytėmis, o jo mažytė sraigė virpėjo iš baimės. Dėdei Regui atrodė, kad tai ne toks paveikslas, kokį banko valdytojas šiandieninėje rinkoje turėtų pateikti savo klientams.

Buvo dar ir dėdė Pitas — knygoje paauglys, jo žygiai juodojoje rinkoje paskatino ne vieną jauną šeimininkę, likusią be nailoninių kojinių, o vyrui kariaujant fronte, pasak Pito, „užkaisti arbatinį“ svečiui. Dėdei Pitui — arba tėvui Pitui, kaip jis žinomas šiandien, teko pasiaiškinti savo bendruomenei.

Tetulė Dženet, suteikusi tarnybinį palengvėjimą jaunam Amerikos kareiviui pakeliui į Normandijos paplūdimius, dėdė Regas, prileidęs į kelnes krintant bomboms, dėdė Pitas, iškeitęs nekaltybę į nailoninių kojinių porą, — skaitytojams visa tai atrodė labai miela. Už „Apelsinus Kalėdoms“ visi pamilo mano tėtuką. Tik ne jo broliai, seserys ir dauguma vaikystės kaimynų.

Jie su juo nebesikalba.

Kai grįžti namo pagyvenęs užsienyje, savo šalį išvysti keliautojo laiku akimis.

Nebuvau čia vos dvejus su puse metų, nuo 1996 pavasario iki 1998 vasaros. Visai neilgai, bet laikas tarsi iškrypo iš natūralios eigos. Daugiausia dėl to kalta Rožė. Išvykdamas nežinojau, kad ji egzistuoja, o grįžęs nežinau, kaip be jos gyventi.

Tačiau šis laiko neatitikimo jausmas apima ne tik dėl jos. Jis kyla važiuojant tėčio mašina, vartant laikraštį, valgant su tėvais. Viskas tarsi pakrypę.

Iš pradžių — pabėgėliai Justono gatvės pakelėse. Tai nauja. Aš matau juos iš tėčio „Mercedes-Benz SLK“. Ir pabėgėliai mane mato, nes tėtuko atvira raudonoji „karieta“ ir yra sukurta tam, kad atkreiptų dėmesį, nors galbūt ir ne tų žmonių, kurie ką tik pabėgo nuo skurdo ir persekiojimų.

Man išvykstant Justono gatvės pakelėse pabėgėliai nesiblaškė. Pamatydavai kokį girtuoklėlį su vilties skardine, bet tik ne iš Balkanų. Dabar šie sudžiūvę vyrai ir berniūkščiai tuntais apgula ties King Kroso stotimi įstrigusį transportą, purškia vandenį ant priekinių automobilių langų ir braukia purvą, net kai prašai jų to nedaryti. Pabėgėliai rodo pirštu sau į burną, šis gestas atrodo kiek nešvankus. Bet taip jie tik nori pasakyti esą alkani.

Visa tai nauja.

Ir ne tik pabėgėliai Justono gatvėje.

Per „Radio 2“ Teris Voganas groja alternatyvųjį „REM“ roką. Retai kas pamini princesę Dianą. Bet turbūt labiausiai mane sukrečia tai, kad tėtis ėmė treniruotis sporto salėje.

Visi šie dalykai man regisi neįtikėtini. Maniau, Voganas siūlo tik middle of the road stiliaus roką, bet galbūt „REM“ man už nugaros tapo senukais „MOR“? Maniau, kad mirusi Diana liks ne mažiau svarbi, negu buvo gyva. Ir galvojau, kad mano tėčio niekada nejaudins „gelbėjimosi ratas“ ant pilvuko. Aplinkui viskas atrodo tarsi kaip buvę — gąsdinamai taip pat, bet visur įžvelgi užuominas, kad paslapčia viskas keičiasi.

Staiga į lengvą muzikėlę įsiterpia Maiklo Staipo kaukimas. Diana nugrimzdo į istoriją. Mano tėtis nebevalgo viščiuko išsinešti tikka mosalla ir kalba apie fizinės apkrovos širdies ir kraujagyslių sistemai naudą.

Kartais man regisi, jog tai tiesiog ne ta pati šalis.

Šiuo metu gyvenu su tėvais. Trisdešimt ketverių, o vis dar jų namuose — nieko gero. Tačiau namai jau nebe tie, kuriuose užaugau — tai būtų išties per daug liūdna, — tad gyvendamas su jais nejaučiu, lyg būčiau sugrįžęs į vaikystę. Bent jau, kol mama nepaduoda man švariai išskalbtos ir išlygintos pižamos.

Tačiau visa tai laikina. Vos susirinksiu šukes, susirasiu darbą, išsinuomosiu butą. Kur nors arčiau darbo. Noriu, kad būtų visiškai toks pat butas, kokį mudu su Rože turėjome Honkonge. Mes buvome šauniai įsitaisę. Ir aš ten buvau laimingas.

Ir žinau, kad turėčiau stengtis judėti pirmyn. Žinau, jog reikėtų bandyti pamiršti, kaip mes gyvenome su Rože. Visa tai aš žinau.

Bet jei tiki, kad gali pažinti žmogų, kurio niekada anksčiau nesi sutikęs, jei tiki, kad pasaulyje tau skirtas tik vienas žmogus, jei tiki, kad tarp visų žmonių esama tik vieno, kurį gali pamilti ir mylėti visą gyvenimą, — o aš visu tuo tikiu, — vadinasi, nėra reikalo apsimesti, kad rytoj bus kita diena, nereikia visų tų tuščių kalbų.

Nes aš savo laimę jau buvau sutikęs.

Dabar mama su tėčiu gyvena didžiuliame name. Viename tų aukštų baltų namų Islingtone, kurie atrodo dideli iš priekio, o kai įeini — niekaip galo nematyti. Jie turi net baseiną. Bet taip buvo ne visada.

Kai aš augau, o mano tėtušis dar buvo sporto apžvalgininkas, gyvenome nutriušusiame name Viktorijos stiliaus sujungtų namų eilėje, buržuazėjimo nepasiektoje miesto dalyje. Kai „Apelsinai Kalėdoms“ tapo populiaria knyga, viskas pasikeitė.

Pinigai irgi nauji.

Dabar tėtė mėgina rašyti „Apelsinų Kalėdoms“ tęsinį apie tai, kaip tuoj po Antrojo pasaulinio karo jo šeima siaubingai skurdo, bet visi buvo pašėlusiai laimingi. Tai bus šilta knyga apie senus gerus bombardaviečių laikus, apie bananų davinius ir lūšnynais virtusį miestą. Nežinau, kaip jam sekasi rašyti. Regis, daugiausia laiko jis praleidžia sporto centre.

Žinau, tėvui neramu dėl manęs. Neramu ir mamai. Todėl man reikia išeiti iš jų didelių, gražių namų. Nedelsiant.

Tėvai linki man ko geriausio, bet nepaliauja klausinėti ir svarstyti, kodėl neišmetu iš galvos Rožės, kodėl nuodiju savo dienas mintimis apie ją, kodėl nesirūpinu, kaip gyvensiu toliau.

Myliu savo tėvus, tačiau jie varo mane iš proto. Jie labai suirzta, kai sakau, kad per daug neskubu pradėti menkesnio nei turėjau gyvenimo. Kartais tėtis tarsteli: „Daryk, kaip išmanai, brolau“, ir išeidamas trinkteli durimis. Mama retkarčiais apsiašarojusi atsidūsta: „Ak, Alfi.“

Tėtė ir mama elgiasi su manim taip, lyg dėl to, kad nepamirštu Rožės, būčiau šioks toks netikėlis.

Bet norėčiau jų paklausti, o kas, jei aš visai nesu netikėlis?

Kas, jeigu žmogus taip ir turi jaustis?

Prie mūsų laukujų durų kažkoks keistas žmogus.

Jis užsivožęs smailą šalmą, tokį kaip imperijos dviratininkų „Džedajaus sugrįžime“. Jo išvaizda tikrai futuristinė — juodi akiniai, ryškūs geltoni dviratininko marškinėliai ir juodos laikros kelnės, aistringai apspaudusios jo sėdmenis. Po smailu šalmu jo galvą apkabinusios „Sony Discman“ ausinės. Jis atsitempė dviratį mūsų sodo taku, ir kai jis pasilenkia pažiūrėti, ar nieko nėra pašto dėžutėje, matau, kaip sukietėja ir įsitempia jo kojų raumenys.

Jis atrodo kaip nepaprastai raumeningas vabzdys.

— Tėti?

— Alfi, — sako tėvas. — Vėl pamiršau raktą. Ar galėtum įvežti dviratį?

Kai mano tėtušis nusismaukia smailąjį šalmą ir ausines, spėju išgirsti muzikos pliūpsnį — begėdiškai dosniai besiliejantį balsą su pavirpinimais ir vingria bosinės gitaros linija ir iškart atpažįstu Stivo Vonderio „Signed, Sealed, Delivered“.

Su savuoju džiazišku dviračiu atrodantis kaip vabalas tėtis galėtų klausytis naujausios muzikos. Bet jis mėgsta senuosius gabalus. Ypač „Tamla Motown“ įrašus. Stivą. Smokį. Marviną. Dajaną. „The Four Tops“ ir „Temptations“. Jaunos Amerikos balsai — iš tų laikų, kai ir Amerika, ir mano tėtis buvo jauni.

Man artimesnis Sinatra. Paveldėjau tai iš senelio. Jis jau daug metų miręs, bet kai buvau mažas, senelis pasisodindavo mane ant kelių valdiško namo Dagenhame svetainėje — to paties namo, kuris tapo „Apelsinų Kalėdoms“ veiksmo vieta, ir aš traukdavau jo „Old Holborn“ tabako suktinių ir „Old Spice“ losjono po skutimosi kvapą, ir mudu klausydavome, kaip Frenkas dainuoja mielas daineles, sklindančias iš muzikinio centro. Praėjo nemažai metų, kol supratau, kad visos tos dainos apie moteris. Apie tai, kaip tas moteris mylime, kaip jų trokštame, kaip jas prarandame.

O aš visad maniau, kad jis dainuoja apie tai, ką reiškia būti su seneliu.

Kartais mudu su seneliu pamatydavome Sinatrą kokiame nors sename filme, kai juos rodydavo per televizorių. „Nuo čia iki amžinybės“, „Tonis Roumas“, „Kai kurie atskubėjo“ — visus tuos kietus vaikinus sudaužytomis širdimis, kurie puikiai papildė muziką.

— Seneli, — sakydavau aš. — Tai Frenkas!

— Teisingai, — pritardavo senelis, apkabindamas mane tatuiruota ranka, kai mes spoksodavome į nespalvotą televizorių. — Tai Frenkas.

Aš užaugau mėgdamas Sinatrą, bet kai girdžiu jį dainuojant dabar, nesvajoju nei apie Las Vegasą, nei apie Palm Springsą ar Niujorką. Kai jį girdžiu, negalvoju apie „Rat Pack“, Avą Gardner, Dino ir Semį. Visa tai, ką turėčiau prisiminti.

Kai klausausi Sinatros, prisimenu, kaip sėdėdavau seneliui ant kelių valdiškame name Ist Endo bandžoje — taip jie vadino savo aklagatvį, nes jis buvo bandžos formos, — klausydamasis Sinatros, prisimenu „Old Holborn“ tabako ir „Old Spice“ losjono kvapą, klausydamasis Sinatros, prisimenu tą jausmą, kuris apima apsigaubus paprasta, nesąlygiška meile, kuri, kaip maniau, niekada neišseks.

Tėtis vis stengiasi atversti mane į „Motown“ srovės gerbėjus. Ir man visai patinka ooh-baby-baby — kaip kam nors tai galėtų nepatikti? Bet užaugęs supratau, kad tarp senelio ir tėčio mėgstamos muzikos esama didelio skirtumo.

Dainos, kurias man groja tėtis, — apie jaunystę. Dainos, kurias man grojo senelis, buvo apie gyvenimą.

Aš atveriu duris ir padedu tėčiui įridenti dviratį į prieškambarį. Tai kažkoks lenktyninis dviratis nuleistomis rankenomis, sėdynė kaip daržovių samuso trikampiukas. Nesu tokio matęs.

— Nauji ratai, tėte?

— Maniau, nuriedėsiu iki sporto salės. Bet, rodos, nebėra prasmės ten važiuoti. Man tai sveika. Vėl užsuka mano seną mechanizmą.

Aš linguoju galva ir šypsausi, stebėdamasis ir sujaudintas šio tėčio pasikeitimo. Kai augau, jis buvo kaip ir visi žurnalistai, vis apvalėjo nuo nereguliarios mitybos ir reguliaraus išgėrinėjimo. Dabar, artėdamas prie šešiasdešimties, staiga virto Žanu Klodu Van Darnu.

— Tu rimtai to ėmeisi, tiesa? Sportuoji kasdien?

— Galėtum ir tu vieną dieną eiti su manim. Aš rimtai kalbu, Alfi. Tau reikia pradėti kontroliuoti svorį. Tu iš tikrųjų storėji.

Kartais man atrodo, kad tėvui šiek tiek pasireiškia Turėto sindromas.

Man drovu papasakoti Žanui Klodui apie savo šlepsėjimą parke. O ginčytis su juo esu visai nelinkęs. Manau, taip ir supranti, kad nebesi jaunas — tavęs nebegundo galimybė kiekvienu klausimu ginčytis su tėvais. Tačiau, kai jam ridenant dviratį koridoriumi praeidamas išvystu save veidrodyje, pamanau — koks gi skirtumas? Aš nieko nenoriu suvilioti.

Mudu su tėčiu traukiame į svetainę, kur močiutė sėdi savo mėgstamiausiame krėsle su „News of the World“ skraite. Atrodo, lyg studijuotų straipsnį, pavadinimu „Ant stalo šokanti kekšė paveržė mano televizorinį eržilą“.

— Sveika, mama, — sako tėtis, pakštelėdamas močiutę į kaktą. — Perskaitai apie visus skandalus, tiesa?

— Sveika, močiut, — sakau aš, darydamas tą patį. Mūsų šeimoje daug bučiuojamasi. Močiutės oda minkšta ir sausa, kaip popierius, pagulėjęs saulėje. Ji pasuka drėgnas mėlynas akis į mane ir linguoja galva.

Paimu jos ranką. Aš myliu močiutę.

— Nepasisekė, Alfi, — taria ji. — Vėl nepasisekė.

Matau, kad rankose turi loterijos bilietą ir tikrina jį pagal vakarykščius laimėjimus. Tai vienas ritualų, kurį su močiute atliekame kiekvieną savaitę. Ji kiekvienąsyk nuoširdžiai nustemba, kad jai nepavyko laimėti dešimties milijonų svarų. Kiekvieną sekmadienį ji ateina priešpiečių priblokšta, kad ir vėl nepataikė atspėti tų šešių rutuliukų. Aš ją užjaučiu.

— Nepasisekė, močiut? Nieko tokio.

— Teks dirbti pirmadienio rytą, Alfi. — Ji šypsosi, nors nei jai, nei man rytoj į darbą nereikia. Močiutė imasi plėšyti loterijos bilietą. Tai, regis, pareikalauja visų jos jėgų, ir, įveikusi šią užduotį, ji užsnūsta.

Pro aukštą langą kambario gale matau savo mamą sode, ji grėbia nukritusius lapus. Nors kartais jaučiasi nejaukiai šiame dideliame name, įgytame už pinigus, kuriuos atnešė tėčio knyga, mama myli šį sodą.

Ji pažvelgia į mane ir nusišypso, mina vietoje pūsdama skruostus. Tik po kelių sekundžių sumoju, kad ji vaizduoja bėgimą parke. Aš iškeliu nykštį aukštyn, ir mama vėl imasi lapų tyliai šypsodamasi. Žinau, kad ji patenkinta, jog buvau išėjęs iš namų, kaip ji sako „įkvėpti gryno oro“.

Trinkteli laukujės durys, netrukus tarpduryje kyšteli jaunos moters galva. Ji atrodo kaip antras Dievo mėginimas sukurti Kameron Diaz — beveik karikatūriškas šviesių plaukų, žydrų akių ir slidinėjimo įdegio derinys. Lena — čekė namų pagalbininkė. Ji tikrai šauni. Tik klausydamasi radijo atrodo kvailokai, sakytum, šoka pagal muziką, nesvarbu, ką tuo metu darytų, net kai sėdi ir valgo sėlenų dribsnius.

Tačiau paika Lena nėra. Tik jauna. Jei atvirai, regis, ji jaučia man silpnybę. Tai vienas iš tų protu nepaaiškinamų įsimylėjimų, pasala, į kurią pakliūname labai jauni. Gal man teks labai švelniai paaiškinti, kad nenoriu jokių naujų draugysčių. Ji neabejotinai graži mergina — sykį dėl jos mūsų paštininkas dviračiu įvažiavo į lempos stulpą. Aplinkui birte pabiro reklaminiai lankstinukai ir spalvoti jų priedai. Keista, kad manęs ji visai nedomina. O gal ir visai nekeista.

Durų trinktelėjimas pabudina močiutę, ir ji išsišiepia Lenai, mano, kad toji kokia nors tolima giminaitė.

— Atsiprašau, kad vėluoju, — sako Lena tokia gera anglų kalba, kad galėtum pamanyti, jog ji čia gimusi. — Metro sekmadieniais perpildytas. Tuoj pat paruošiu priešpiečius.

— NESVARBU, — atsako močiutė pabrėžtinai lėtai. — Rodos, močiutė mano, kad Lena arba kurčia, arba kvaila, kad nepajėgia angliškai pasakyti nė žodžio, arba viską drauge. Ji baksteli į mane. — JIS NEALKANAS.

— Kaip miela, — šypsosi Lena, ji kalba penkiomis kalbomis ir yra Londono universiteto magistrante. — Tai imsiuosi priešpiečių.

— Aš tau padėsiu, — pasisiūlo tėtė.

— Oi ne, nereikia.

— Tačiau aš noriu.

Jie eina į virtuvę, o mudu su močiute žiūrime kažkokią naują televizijos laidą, kurioje žmonės talžosi dėl to, kad vienas iš jų staiga išsiaiškino, jog jo mergina iš tiesų yra vyras. Tokios anksčiau dar nebuvau matęs. Net šlamštas naujoviškas.

Iš virtuvės girdžiu sklindant juoką, tėtis ir Lena iškrausto indaplovę.

Niekad kaip gyvas nesu matęs, kad tėtė padėtų ruoštis namie.

Tai irgi nauja.

Trečias skyrius

Vaikštinėju po Kinų kvartalą.

Nuo tada, kai grįžau į Londoną, ištisas dienas tą ir tedarau. Metro nuvažiuoju į Vest Endą ir neriu to nedidelio Londono lopinėlio, kur gatvės pavadintos dviem kalbomis, anglų ir kinų, link. O tada jau vaikštinėju.

Įžengiu į Kinų kvartalą per vienus iš trejų vartų: vakarinius Vorduro gatvės, šiaurinius Meklesfildo gatvės arba rytinius Niuport Korto vartus. Iriuosi triukšmingai kunkuliuojančiomis gatvėmis, kol mano juslės prisigeria šios vietos, ji ima priminti tą tolimojoje pasaulio pusėje esančią kitą vietą.

Kelios minutės, ir aš vėl Honkonge. Nėra tik svaiginančių horizonto, uosto, kalno keteros vaizdų. Tačiau dauguma scenovaizdžių visai tokie, kokius mačiau Kaulune ar Vančai.

Vitrinose sustatyta daugybė nublizgintų ančių, gražutės mergaitės žvilgančiais plaukais čiauška į ryškių spalvų mobiliuosius telefonus, seniai auksiniais dantimis stumia vežimėliuose kūdikius, kurių akytės it rudi brangakmeniai, jaunos mamos su be proto išpuoštais mažyliais, atšiaurūs paaugliai su už ausų prilaižytais plaukais, besitrinantys lauke aplink žaidimų arkadą, besistengiantys atrodyti tarsi gangsteriai, į darbą keliaujančios, o gal jau šveičiančios nedidelį plotelį šaligatvio prie savo restorano padavėjos vienspalvėmis uniformomis; garas veržiasi iš mažos virtuvėlės už aprasojusio veidrodinio stiklo; vyrai nešvariomis prijuostėmis krauna dėžes šaldytos žuvies.

Kinų kvartalas — vienintelė vieta, kur jaučiuosi laimingas. Jis primena man ne tik Honkongą — primena man tą metą, kai mudu su Rože buvome kartu.

Čia gausybė parduotuvių, prekybos centrų, aišku, ir restoranų, bet iš tiesų nėra vietų, kur galėtum sustoti ir žiūrėti, kaip pro šalį plaukia pasaulis. Nors netoliese verda viduržemiškas Soho gatvės gyvenimas, čia nėra nedidelių kavinukių, užkandinių ar barų. Jei norėtum išgerti puodelį kapucino ir pusvalandį ramiai pasėdėti, tokios vietos čia nerastum. Kantoniečiams tai nė motais. Ir man tai nesvarbu.

Todėl žingsniuoju toliau — traukiu pagrindine Džerardo gatve į Vorduro, kur vakarinė Kinų kvartalo riba nužymėta picerijų ir naktinių klubų, paskui į tamsią siaurą Lislio gatvę su čirškinamos anties kvapu ir dujų garais, paskui greičiausiai į Liti Niuporto, kur Rytų dvikovų prekių parduotuvėje, vadinamoje „Šaolino keliais“, linguoja didžiulė kinų drakono iš papjė mašė galva, tarsi šis saugotų kabančius boksininkų maišus, dėmesio sukaupimo pratybų lenteles ir juodų kung fu kelnių prikimštas kartono dėžes. Pagaliau pasiekęs, na, sakykim, Čering Kros Roudo knygynus ir teatrus, tuo pačiu keliu grįžtu į Niuport Kortą, kur galiu prisipirkti kinų kompaktinių žurnalų, kinų plokštelių ir kitokių kinų gėrybių.

Be tikslo klaidžiojant Kinų kvartalo gatvėmis, į galvą atklysta Kiplingo eilėraštis, kurį analizavome, kai dėsčiau anglų literatūrą Princesės Dianos berniukų bendrojo lavinimo mokykloje.

„Mandalajus“ — eilėraštis apie klajojantį po Londoną paleistą iš karo britų kareivį, tarnavusį kažkur „į rytus nuo Sueco“. Štai jis slampinėja Banko rajono gatvėmis, — negi buvęs karys tapo pasiuntinuku Sityje? Ar likęs gyvas jis siuntinėjamas Džošo protėvių tvarkyti jų reikalų? Kareivis prisimena vėją, šiurenantį palmes, dramblius, verčiančius į krūvas tikmedį, ten paliktas moteris. Buvęs karys neturėtų jaustis vienišas — jis byloja, kad jam įkandin seka penkiasdešimt kambarinių, nuo „Čelšės iki Strendo“. Tačiau jis prisimena, kaip aušra pakyla it griaustinis iš Kinijos per įlanką, prisimena, kaip šalia buvo ji.

— Čia kalbama apie jo kalę, tiesa, mokytojau? — pasiteiravo vienas gudresnių, įžūlesnių mano mokinių juoko bangoms ritantis iš klasės galo. — Čia tas, kaip mes sakytume, laukinis seksualinio turizmo kurstymas, tiesa? Ne, ne kurstymas, sere. Koks čia žodis tiktų? Kaltinimas, mokytojau? Ar tai kaltinimas? Mokytojau?

„Mandalajus“ mažai ką reiškė mano liesiems išblyškusiems ugdytiniams su jų „Tommy“ drabužėliais ir gašliomis šypsenomis. Tuo metu, tiesą sakant, nedaug jis reiškė ir man. Bet dabar, grįžus į Londoną, eilėraštis vis sukasi galvoje, persekioja, verčia ilgėtis prarastų namų, prarastos žmonos.

Nes šventyklų varpai gaudžia, kviečia, tai tenai aš norėčiau būti,

Prie senosios Mulmeino pagodos tingiai žvelgti į jūrą.

Man patinka nusigauti į Kinų kvartalą anksti, kol jo dar nepasiekė slampinėjančių turistų minios su fotoaparatais, bereikšmiais veidais, su paranojiškomis kuprinėmis, į kurias įsikinko, persimetę diržus nuo nugaros ant krūtinių. Man patinka atvykti, kai iš sunkvežimių dar tik krauna daržoves, senos moterys dar tik stato prekystalius, o vyrai susispietę būreliais liežuvauja Kantono tarme. Vėliau jie eis darbuotis restoranuose, o gal išnyks lošimo rūsiuose lošti madžongo.

Taigi, man čia labiausiai patinka tada, kai Kinų kvartalas ruošiasi naujai dienai. Tada jis man labiausiai primena Honkongą.

Paprastai čia valgau priešpiečius. Dažniausiai kinų dim sum restorane „Naujasis pasaulis“, Džerard Pleise, vienoje iš tų senoviškų dim sum vietelių, kokių jau beveik nelikę, kur merginos dar stumia vežimėlius, apkrautus garuojančiomis bandelėmis, ant iešmo skrudinta kiauliena, keptais baklažanais. Vežimėlis lėtai suka ratus po didžiulį, raudonai ir aukso spalva išdabintą restoraną, ir gali pasirinkti valgius tiesiai nuo padėklo, užuot tyrinėjęs meniu, kurį mūsų laikais jau pakiša dauguma dim sum restoranų padavėjų.

Kartais valgau vėliau, antai dubenėlį makaronų kuriame nors tų mažesnių restoranėlių Džerardo gatvėje, kur niekas nesistebi, jei paprašai stalo ketvirtą po pietų.

Kinų kvartale gali valgyti kada panorėjęs. Tuo kantoniečiai man visada patikdavo, jie leidžia tau gyventi savo gyvenimą, neprasimano taisyklių. Jiems tiesiog tas pat.

Apie tą „tas pat“ galima nemažai pasakyti.

Man atrodo, kad nuostatą, kai tau tarsi nerupi, tikrai vertiname nepakankamai.

Nuo tada, kai gyvenau Honkonge, be galo pamėgau popiečio arbatą, tą ritualizuotą cukraus ir kofeino dozę tokiu metu, kai energijos atsargos ima grėsmingai sekti. Arbatą mėgo ir Rožė. Tvirtindavo, kad popiečio arbata — valgis, kuriuo labiausiai sau pataikaujame, nes tai vienintelis patiekalas, prie kurio prisėdame, kai turėtume dirbti.

Rožė visuomet mokėdavo įvardyti tai, ką išgirdęs suprasdavai savo jausmus. Iki tol maniau, kad man tiesiog patinka vėlyvą popietę užkimšti saldumynams skirtą tuščią vietą skrandyje angliškais paplotėliais su uogiene. Rožė padėjo suprasti, jog iš tiesų man patikdavo pasprukti nuo „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokyklos.

Popiečio arbatos geriausia eiti į prabangų viešbutį netoli Bondo gatvės. Lankytojai čia vieni turistai, trokštantys gauti senosios Anglijos riekę ir atsipūsti prie „Earl Gray“ arbatinio. Išskyrus mane.

Kai įžengiu su „Evening Standard“ po pažastimi, kambaryje aidi tuzinas užsienio kalbų. Padavėjas nužvelgia mane taip, tarsi būčiau atėjęs į man nederamą vietą.

— Arbatos, pone? Keliems?

— Arbatos vienam.

Man atneša arbatinį ir sidabrinį stovelį, kuris atrodo tarsi vestuvių pyragas. Ant jo tvarkingai surikiuoti stori angliški paplotėliai, indeliai su grietinėle ir rubino raudonumo uogiene, mažyčiai sumuštiniai.

Padavėjas draugiškas. Turistai netriukšmauja. Paplotėliai dar šilti. Sumuštinių su lašiša ir agurku kiekviena plutelė nupjauta. Arbata biri, ne iš maišelių.

Viskas lygiai taip, kaip turi būti.

Tačiau skonis vis viena ne tas.

Keliaujant atgal iki metro norom nenorom tenka kirsti Oksfordo gatvę ir pasinerti į jos lėkštą šurmulį.

Muzika, nuo kurios trata dantų plombos, liejasi iš drabužių parduotuvių, įrašų studijų, kavos barų. Kadaise pigus šios gatvės blizgesys atrodė tarsi viso Londono simbolis. Dabar skambant šiai muzikai, pavargusios mados ir spuoguotos minios tirštumoje jaučiuosi svetimkūnis. Visa tai tik primena, kad senstu. Oksfordo gatvė liko ta pati, o aš pasikeičiau. Stengiuosi sparčiau irtis per minią, bet jau prasidėjo piko valanda, ir aš vos skinuosi kelią.

Netoli metro stotelės pora jaunuolių ramsto sieną tarsi nuobodžiaujančios parsiduodančios merginos. Jie iš tų madingųjų užsieniečių paniurusiais veidais, batais su platformomis.

Mergaitė — azijietė nušviesintais plaukais, vaikinas iš kokio saulėto Viduržemio jūros regiono kampelio su pieštuko plonumo ūseliais ir skustuvo smailumo žandenomis.

Abu laiko po krūvą lapelių ir apatiškai siūlo juos žmonėms, čiauškėdami tarpusavyje laužyta anglų kalba. Regis, jiems visai vis vien, išdalys jie tuos lapelius, ar išmes į artimiausią šiukšlių dėžę.

Paimu siūlomą lapelį.

Išmokite taisyklingai kalbėti angliškai

Tarptautinėje Čerčilio kalbų mokykloje

Pirmoji ir geriausia

Pradėkite bet kurį pirmadienį

Neįtikėtinai mažos kainos

Netoli didžiosios „Virgin“ parduotuvės

Padedame susitvarkyti vizas, leidimus dirbti, susirasti būstą

Šnekėsite puikiausiai!

Lapelis apvestas ornamentu iš Jungtinės Karalystės vėliavėlių, ornamento viduje nupieštas dar vienas, sudarytas jau iš viso pasaulio vėliavėlių. Matau Italijos, Japonijos, Kinijos, Brazilijos, daugelio kitų šalių, kurių nė nepažįstu, vėliavėles.

Prie žodžių „Tarptautinė Čerčilio kalbų mokykla“ nupieštas juodas pliko storo vyriškio siluetas. Jis primena Alfredą Hičkoką ar Vinstoną Čerčilį. Vyras mojuoja dviem pirštais, rodydamas arba eiti velniop, arba įspėdamas, jog pergalė arti. Į burną įsigrūdęs lyg didžiulę dešrą, o gal cigarą.

Siluetą piešęs asmuo ne itin meistriškai darbuojasi pieštuku. Man nepatinka ir simbolio tuščias modernumas. Nustembu, jog Oksfordo gatvės kalbų mokykla galėtų nusiristi tiek, kad suklastotų Vinstono Čerčilio vardą vien tam, kad suteiktų sau šiek tiek daugiau solidumo. Šis pigus cinizmas, tiek daug jo vienoj vietoj, kaip tik ir primena man, kodėl šioje gatvėje jaučiuosi ganėtinai suglumęs.

Pajuntu, kad išmesti lapelio neįstengsiu. Tos įvairiausios vėliavėlės, tie dosnūs pažadai, tas linksmas šauktukas po užtikrintos frazės išmokyti man gerokai pataiso nuotaiką.

Nežinau. Kažkodėl tai teikia man vilties.

Honkonge mes beveik visą laiką būdavome netoli vandens.

Nuo mažos kavinukės Viktorijos viršūnėje iki arbatinės „Pusiasalio“ viešbutyje, kiekvienas nuostabus vaizdas, prie kurio stabtelėdavome susiėmę už rankų, atsiverdavo į vandenį. Nuolat plaukiodavome „Žvaigždžių“ keltu — keliavome iš mano buto į jos, nes butai buvo skirtingose uosto pusėse. Rožės kontora turėjo valtį, kurią niekinamai vadino „džonka“.

Kai ištari „džonka“, iškart prisimeni tikrąsias džonkas — tuos senovinius medinius laivus oranžinėmis burėmis, kurie šokčiodami plūduriuoja tūkstančiuose Honkongo uostą vaizduojančių turistinių atvirukų. Matyt, panašaus įspūdžio tuo pavadinimu ir siekta.

Tik jų „džonka“ buvo šiuolaikinė motorinė valtis, blizganti chromu ir lakuotu medžiu, o aptarnavo ją besišypsančių kantoniečių pora, vyras ir žmona tvarkingomis baltomis uniformomis. Tada, 1997 metų pavasarį, valtyje dar galėjau mulkinti save vildamasis, kad niekas niekada nesikeis, kad gyvenimas visuomet bus toks žavus.

Valtis buvo skirta plukdyti korporacijos svečius, bet kai nebūdavo užimta linksminant užsieniečius verslininkus iš Londono, Šanchajaus ar Tokijo, Rožės kontoros darbuotojai galėjo paimti ją ir praleisti dieną, plaukiodami tarp šimtų mažyčių salelių, sudarančių Honkongą.

Paprastai valtį paimdavo grupelės qveilo — vyrų advokatų, kurie mergindavo azijietes, dirbančias „Cathay Pacific“ skrydžių palydovėmis. Mūsų santykiai su Rože jau buvo tokie, kad neabejojome, jog mums geriausia dviese, kad kitų mums nereikia. Tad paprastai plaukdavome vieni, tik su įgula.

Kai paskutinį sykį buvome pasiėmę džonką, nuplaukėme į mažą bevardę salelę, kur senis, šlepsėdamas paplūdimio šlepetėmis, patiekė mums šalto alaus ir aštraus skonio krevečių ne didesniame už lūšną restorane. Prisimenu medinę prieplauką, paplūdimyje lakstančius sulaukėjusius šunis, tylą, drumsčiamą tik mūsų balsų murmesio ir jūros ošimo.

Grįžtant namo užsnūdau ant denio, pilnu pilvu „Tsingtao“ alaus ir, be abejonių, geriausių pasaulyje jūros gėrybių.

Nežinau, kiek laiko miegojau, bet kai pabudau, saulė jau buvo pakeitusi padėtį. Nežmoniškas karštis. Pro paplūdimio rankšluostį, ant kurio gulėjau, denis, regis, degė. Tolumoje girdėjau žuvėdrų klyksmą, švelnią bangų mūšą, po manimi Pietų Kinijos jūros bangos girgždino valtį.

Staiga tiesiai priešais mane atsistojo Rožė, ji šypsojosi, bet jos veido bruožai buvo tarsi išdildyti plieskiančios popiečio saulės.

Prisimerkiau į ją žiūrėdamas, prisidengiau ranka akis. Spinduliai krito įkypai žemyn, aš beveik neįstengiau jos įžiūrėti, tik tamsų pavidalą, čia išnykstantį, čia vėl užliejamą akinamos šviesos. Tebežiūrėdamas į ją susiraukęs pabandžiau stotis.

Ji kilstelėjo ranką.

— Nesikelk, — tarė ir atsistojo taip, kad apžergė mane iš abiejų pusių, o galva visai užstojo saulę. Saulė liepsnojo aplink ją tarsi pilno užtemimo žiedas. Rožės šešėlis krito ant manęs, pagaliau aš praregėjau.

Atsimerkiau stengdamasis išmirksėti ašaras. Dabar aiškiai mačiau jos veidą. Ji šypsojosi šešėlyje, kurį pati sukūrė.

Rožė užpildė dangų.

— Ar dabar mane matai?

— Taip.

— Tikrai?

— Taip.

— Gerai.

Mes ilgokai nejudėjome. Atrodė, tarsi Rožė norėtų įrašyti mano atmintyje savo veidą, tarsi norėtų, kad amžinai prisiminčiau šią akimirką, tarsi norėtų įsitikinti, kad visada liks su manimi, įsismelkusi į mano kaulų smegenis.

Paskui ji atsitraukė.

— Verčiau ką nors užsimesk, — patarė, — nes tikrai sudegsi.

Aš triskart praeinu pro Tarptautinės Čerčilio kalbų mokyklos duris, kol pagaliau randu ją. Įėjimas įspraustas tarp senos džinsinių drabužių parduotuvės ir naujo kavos baro, toje Oksfordo gatvės vietoje, kur banguojančios minios tirščiausios, jis toks mažas, kad vos pastebiu. Išgeriu du smarkiai pasaldintus puodelius kapucino ir vos nenusiperku „Levi’s“ džinsų — deja, mano dydžio nėra — ir tik tada išvystu praviras duris.

Jas abejingai saugo dar du Čerčilio mokyklos moksleiviai. Jie plepa ir krapštinėja auskarus — ji bamboje, jis nosyje ir antakyje, toliau siūlo abejingai miniai lapelius. Praeinu pro šalį, kopiu stačiais laiptais, bet jie į mane nė nedirsteli.

Tarptautinė Čerčilio kalbų mokykla užima visą aukštą pastato, kuris įėjus atsiveria į gylį tarsi slaptas urvas ar magiška į Narniją vedanti spinta. Mokykloje girdėti svetimų kalbų nuotrupos, aidi tolimas juokas, mokytojo balsas kažkur kantriai aiškina posakį „išvysti šviesą“.

Šioje mokykloje, rodos, daug smagiau negu Princesės Dianos ar „Dvigubos sėkmės“. Užuodžiu tirpią kavą ir viščiuką su „Teriyaki“ padažu, pirktą išsinešti. Sienos geltonos, apsilaupiusios, bet nukabinėtos skelbimų lentomis, ryškiais plakatais. Kažkas parduoda ryžių troškintuvą, nes išvyksta namo. Skelbimai anglų, prancūzų, italų, lyg ir japonų kalbomis. Išnuomojami kambariai, parduodami buities reikmenys, siūlomos ir ieškoma pamokų, — visur studentiško gyvenimo fragmentai, gyvenimas verda visomis pasaulio kalbomis.

Šioje vietoje nejauti Princesės Dianos grėsmės ar „Dvigubos sėkmės“ uolumo. Čia jaunų žmonių vieta, kunkuliuojanti, draugiška. Ir aš pasijuntu taip jaukiai, kad paklausiu sekretorės prie registravimo stalelio, ar jie turi laisvų mokytojų vietų. Užpildau prašymo formą ir, palaukęs dvidešimt minučių, jau sėdžiu priešais direktorę Lizą Smit. Ji raudonai dažytais plaukais, avi kariškus aulinius batus ir segi svarius neaiškios etninės grupės auskarus, kurie žmogaus ausies speneliui gerokai per sunkūs. Nors apsirengusi taip, kaip jos studentės, ji jau artėja prie šešiasdešimtojo gimtadienio. Elgiasi dalykiškai, nesišypso, mandagi tiek, kiek būtina. Paskaitinėja mano prašymą.

— Pasauliui reikia anglų kalbos, — sako ji, — mūsų mokiniai eis ieškoti darbų turizmo, verslo, informacinių technologijų srityse. Jokiame darbe negalės išsiversti gerai nemokėdami anglų kalbos. Anglų kalba globalinė. Tai ateinančio šimtmečio kalba.

— Keista, — atsakau, — kaip tik buvau Honkonge tą naktį, kai jis buvo sugrąžintas Kinijai. Visi tvirtino, kad pagaliau imperijai atėjo galas, kolonijinis valdymas baigėsi, Vakarų viešpatavimo šimtmetis irgi baigėsi. Na, ir visa kita. Tačiau anglų kalba laikosi tvirčiau negu kada nors.

Direktorė nežymiai šypteli.

— Na, mūsų studentai netrokšta tapti anglais, pone Badai. Nepuoselėja ambicijų tapti britais, jie svajoja tapti kosmopolitais.

Tapti kosmopolitais. Man tai patinka. Važiuodamas į Honkongą svajojau tapti kažko didesnio už save dalimi. Ir ja buvau. Trumpai. Man buvo pasisekę. Tai, kas man nutiko, pranoko mane patį. Ir ne dėl ryškiaspalvių šviesų. Dėl moters.

Rožė pakeitė mane. Ji padarė mane tokiu žmogumi, kokiu visuomet norėjau būti. Jos dėka jau buvau pakeliui į tapsmą savimi. Net ėmiau rašinėti, brūkštelėjau vieną kitą smulkmę. Ir ūmai visa tai baigėsi, laimė išsprūdo man iš rankų.

Neprisipažįstu Lizai, kad nuo mokymo man neretai būna tiesiog bloga. Nesakau jai, kad nuobodžiavau ir nusivyliau mokydamas firminiais drabužiais apsirengusias pagyvenusias damas „Dvigubos sėkmės“ mokykloje, kad buvau prislėgtas ir įbaugintas, mokydamas firminiais apdarais vilkinčius jaunus banditus Princesės Dianos berniukų bendrojo lavinimo mokykloje.

Elgiuosi nepriekaištingai. Užduodu vieną kitą klausimą apie atlyginimą ir darbo sąlygas, nes jaučiu, kad taip dera.

Tačiau aš jau žinau, jog noriu tapti Tarptautinės Čerčilio kalbų mokyklos dalimi. Noriu būti apsuptas žmonių, kurių svajos dar nesudužusios, noriu juoktis kartu su visais tais, kurių juokas ataidi iš toli.

Ketvirtas skyrius

Truputėlį po šešių Džošas išžengia iš lifto, raumeningas blondinas, apsitempęs dryžuotu kostiumu, kerėdamas šypsena ir žvilgsniu įsimylėjusią jį sekretorę, negalinčią atplėšti nuo jo akių, ir stengdamasis atrodyti mielas. Artėdamas prie manęs lukteli, kol ta jauna moteris ištirpsta namo plaukiančioje minioje, jo šypsena išblėsta.

— Atrodai klaikiai, — pareiškia, — gal eikim išgerti? Jei po lašą „Mother Murphy’s“ vandenėlio?

— Kažin ar jie turi „Tsingtao“?

— Ne, jie tikrai neturi sumauto „Tsingtao“, juk ten airiška aludė, Alfi. Airiškose aludėse neparduoda kinų alaus. Su tavimi tai jau nepasismaginsi. Juk savo storam užpakaly linksmybės žolelių tikrai nerastum?

Džošas — mano geriausias draugas. Tačiau man dažnai atrodo, kad jis ne itin mane mėgsta. Kartais neabejoju, kad aprauda tą dieną, kai gimiau. Kai einam išgerti, didžiąją vakaro dalį Džošas paprastai praleidžia mane užgauliodamas, nors jis, be abejo, šį beprasmį koneveikimą laiko vaisinga kritika.

Žingsniuojant į „Mother Murphy’s“ Džošas primena, kad iššvaisčiau gyvenimą. Užtikrina, kad jokia moteris manęs niekada nenorės. O kai išgirsta mano geras naujienas apie Tarptautinę Čerčilio kalbų mokyklą, aiškiai parodo, jog naujam mano darbui nepritaria, kaip nepritarė ir senajam.

Deja, neturiu nieko, kas labiau už Džošą panėšėtų į tikrą draugą. Mudu likome bičiuliais nuo Honkongo laikų, nors lengviausia būtų buvę dingti vienam iš kito gyvenimo, ypač dabar, kai jam taip puikiai sekasi Sityje, o aš didumą laiko praleidžiu slampinėdamas po Kinų kvartalą. Tačiau dabar mes artimesni nei Honkonge.

Taip, yra žmonių, kurie pažįsta mane daug seniau, kurie mėgsta mane daug labiau. Žmonės, kuriuos pažinojau koledže, žmonės, su kuriais drauge dėsčiau Princesės Dianos mokykloje. Bet nė vienas jų nėra tikras draugas.

Tai ne jų, o mano kaltė. Kažkodėl leidau jiems visiems nutolti, neatsakydavau į jų skambučius. Nevykusiai išsisukinėju, kai mane pakviečia vakarienės. Nededu pastangų, kurios būtinos, kad nenutrūktų draugystė. Visi jie — geri žmonės. Bet, prisipažinsiu, jie tiesiog nerūpi tiek, jog stengčiausi išsaugoti tą nuolatinį ryšį, kurio reikalauja draugystė.

Sugrįžęs į Londoną vieną kitą buvau sutikęs, išgėrėm po taurelę ar kavos, ir paprastai tie susitikimai atrodydavo visiškai beprasmiai. Vienintelis asmuo, su kuriuo nuoširdžiai noriu susitikti, yra Džošas. Jis paskutinis mano ryšys su Honkongu, vienintelis kelias atgal į gyvenimą, kurį gyvenau su Rože. Jei leisčiau ir Džošui atitolti, tikrai pasijusčiau taip, tarsi su Honkongu jau viskas baigta. O aš to nenoriu.

— Tu visuomet buvai turistas, — tvirtina Džošas airiškame bare, kur knibžda anglų dalykiniais kostiumais. — Besiseiliojantis dėl vietinių, vėpsantis į gražius vaizdus. Besidairantis po pasaulį tarsi po didžiulį Disneilandą. Pirkinėjantis niekučius, kuriuos pasistatysi namie, ant židinio atbrailos. Tu ir Rožė. Pora turistų.

Kodėl Džošas man paskambino ir pakvietė išgerti? Kodėl jam nepraleidus šio laiko su kitais kylančiais jaunais advokatais? Todėl, kad šis ryšys reikalingas abiem. Aš vienintelis likęs Džošo ryšys su laiminga jo paties praeitimi.

Dabar Džošas dirba Sityje. Užkala krūvą pinigų, jam sekasi, greitai taps firmos partneriu. Tvirtina, kad nepasiilgsta gyvenimo Honkonge. Tačiau, manau, slapta ilgisi to beribių galimybių jausmo, kurį patiria kiekvienas ekspatriantas, jausmo, kad gyvenimas kažin kaip prasivėrė, kad tu pagaliau laisvas ir gali tapti tuo, kuo nori. Grįžęs namo visa tai prarandi. Staiga supranti, jog esi toks pats, koks buvai.

Man atrodo, kad Džošas jaučiasi apiplėštas. Honkonge jį laikė tuo, kuo jis rodėsi esąs, — šaltakraujišku, privilegijomis apipiltu sūnumi, išlavintu mokykloje, kurioje mokslas atsieina penkiolika tūkstančių svarų per metus, arogantišku, rūmuose gimusiu jaunu vyriškiu.

Tačiau taip nėra. Ir Londone yra žmonių, kurie permato jį kiaurai.

Tolimoje Džošo praeityje būta šiokių tokių pinigų. Jo tėvas buvo „Lloyd’s“ kompanijos draudėjas, ir pirmuosius dešimt gyvenimo metų Džošas lankė privačias mokyklas, teniso pamokas, gyveno didžiuliame name užmiestyje. Bet toks gyvenimas ėmė menkti tėvą ištikus insultui.

Nuo dvylikos metų Džošas lankė bendrojo lavinimo mokyklą Londono pakraštyje, kur žaidimų aikštelėje jį kankindavo už tai, kad šnekėjo it princas Čarlzas. Tėvas neteko darbo, o Džošas — ateities. Sulaukus paauglystės Džošui tebuvo likusi pavardė, tarsena ir vaidyba. Aktorius jis puikus. Net ir dabar jis tebekvailina mane, aišku, ir daugelį kitų.

Bet Džošo kontoroje esama žmonių, kurie tikrai lankė Itoną, Harou ir Vestminsterį, išsipopinusių Barbadoso kurortų ir slidinėjimo Šveicarijoje veteranų, kilusių iš šeimų, kuriose pinigai nepasibaigė, o tėvo, sulaukus keturiasdešimties, neištiko insultas.

Tie žmonės žiūri į Džošą ir šypsosi. Šių jis niekada nepajėgs apgauti.

Keista. Džošas stengiasi apsimesti, kad visa, ką jis turi, — teisės mokyklos laipsnį, madingą pustuštį būstą pakraigėje Klerkenvele, naujutėlaitį „BMW“, — įsigijo be vargo. Tačiau tiesa daug įspūdingesnė. Žinau, kad jis nieko negavo lengvai, ir dėl to jis ant manęs niršta. Manau, kaip tik dėl to niekada nepraleidžia progos iš manęs pasityčioti. Tačiau yra kažkas, kas mus visada sies, kažkas, ko kiti žmonės niekada nesupras.

— Honkongas, — sako jis, — kaip galima ilgėtis Honkongo? Visos tos vestuvės ir laidotuvės tau nesuprantama kalba. Kranto linija keičiasi kaskart, vos pakeli žvilgsnį. Visi tie kino teatre čirškiantys mobilieji. Nuolat drebi, kad neužsikrėstum hepatitu B. Niekas tau nesišypso, išskyrus moteris filipinietes. Visi išprotėję dėl pinigų, sekso, pirkimo. Būtent tokia seka. Dar viena jų manija — taifūnai, kantoniečių popsas ir „Louis Vuitton“. Oras toks drėgnas, kad batuose želia lapai. Kondicionuotas oras toks šaltas, jog prekybos centre tave ištinka hipotermija. Žmonės meta šiukšles pro aštuoniolikto aukšto butų langus. Ir šaldytuvus.

— Juk tu to irgi ilgiesi, tiesa?

— Taip, be galo, tiesiog širdis plūsta krauju. Prisimenu, kaip pirmą kartą pirkau sekso paslaugas Honkonge. Kažkur dar turiu kvitą.

Džošas mėgsta mane. Stengiasi tai nuslėpti, bet mėgsta. Kartais atrodo, kad jis man pavydi. Tiesa, nepadariau karjeros, neturiu nei pinigų, nei tviskančio automobilio, nei kitų panašių dalykų. Bet neturiu ir viršininko, ir kostiumo su kaklaraiščiu, kuriuos privalėčiau vilkėti, neturiu posto, kurį privalėčiau išsaugoti. Neturiu jokios viliojančios partnerystės, kurios trokščiau. Ir jau tikrai nėra nieko, ką iš manęs būtų galima atimti. Dabar jau ne.

Tačiau mano santykiuose su Džošu visuomet justi įtampa. Jo priešiškumas nėra vien tik priedanga, po kuria slepia per didelį palankumą. Manau, Džošas galvoja, jog pavogiau iš jo Rožę kaip tik tada, kai jis ruošėsi lemiamam žingsniui.

O aš pats toli gražu nesu įsitikinęs, kad galima pavogti vienam iš kito gyvą žmogų. Nesvarbu, ką mano Džošas. Žmonės keisti.

Jie tiesiog išslysta.

Kai daugiau gerti nebegalim, nužingsniuojame Siti Roudo, paskui Aukštutine gatve, ieškodami juodo taksi.

Jau pasiekėme ir Haiberi Konerio skvero pakraštį, kur prabanga ir mados staiga užleidžia vietą skurdui ir funkcionalumui, o taksi vis dar nepagavome. Tarp nušepusių parduotuvių matome žybsinčią geltoną šviesą.

— Tu važiuok mini taksi, — sakau Džošui, — aš nuo čia galiu ir pareiti.

— Norėčiau pirma ką nors suvalgyti, — prisipažįsta jis, — reikia įmesti maisto į susidėvėjusį skrandį.

Nors ryškios šviesos jau liko už mūsų, žinau, kad ir čia netrūksta visai neblogų vietų pavalgyti. Vienoje Holovėj Roudo pusėje „Trevi“, nedidelė anglų-italų kavinukė, kitoje pusėje „Bu-San“, vienas seniausių mieste korėjiečių restoranų. Tačiau „Trevi“ uždaryta, o „Bu-San“ sausakimšas.

— O kaip ta vieta? — klausia Džošas. — Atrodo kaip šiukšlynas, bet aš jau beveik praradau viltį.

Jis rodo į kinų restoraną, įsispraudusį tarp cheminės valyklos ir kebabų kepyklėlės. Vadinasi „Šanchajaus drakonas“, išvaizda vargana. Dūminio stiklo langai, papuošti senoviškais valgių išsinešti pavadinimais, susiraičiusiomis iškarpomis iš vietinių laikraštėlių ir parduodamus namus reklamuojančių žurnaliūkščių, didelės raudonos kiniškos raidės, matyt, restorano pavadinimas. Nedidelė iškaba lange įspėja: „Su šunimis draudžiama.“

Ant pagrindinių durų, kurios tėra dar viena kvadratinė dūminio stiklo plokštė, nupieštas klastingai žvelgiantis auksinis drakonas, regėjęs ir geresnių laikų. Bet pro užtamsintus stiklus ir meniu užsiraičiusiais kampais matyti viduje judančios galvos. Lankytojų šiai vietai netrūksta. Geras ženklas. Einame vidun.

„Šanchajaus drakonas“ prabanga nesipuikuoja. Interjeras aptriušęs ir minimalistinis, primena taksi firmą vidurnaktį. Tai „L“ raidės pavidalo kambarys, kurio didesnė dalis atskirta valgantiems, o mažesnė ateinantiems pasiimti užsakyto maisto. Valgytojų pusėje belikusios kelios įsimylėjusių poros, tempiančios laiką prie kavos ir mėtinių saldainiukų. Užsakymų pusėje žmonių daugiau, čia visi, kurie ką tik išėjo iš vietinių aludžių. Keli atskiri stalai ir kėdės užimti. Nuleistas nuo lubų didelis televizorius rodo televizijos filmą apie Čarlzą ir Dianą.

„L“ raidės pavidalo kambario kampe, prie nedidelio į telefono būdelę panašaus baro pasirėmusi sena kinė priima užsakymus, kinų rašmenimis brūkštelėdama juos bloknotėlyje. Priešais ją stovi puodelis žaliosios arbatos.

Užsakymų skyriaus gale už apskurusių durų kvepia virtuve. Česnaku, žaliais svogūnais, čirškinama jautiena, juodųjų pupų padažu, makaronais, ryžiais. Pažvelgiu į Džošą ir matau, kad jis galvoja tą patį. Maistas čia kvepia labai neblogai. Skaitome meniu.

— Kieno eilė? — klausia senoji dama.

Vyriškis skusta galva ir rusvai žalsvais šortais prilinguoja prie prekystalio. Apsirengęs kaip jaunuolis, nors visai ne jaunas. Atrodo it keturiasdešimtmetis skustagalvis, atostogaujantis vasarą. Šiose vietose toks stilius populiarus. Jo pilvas primena kibirą aludės pliurzos, išpiltą į paplavų duobę. Nuo vyro tvoskia alkoholiu.

— Maišelį bulvių traškučių, — pareikalauja.

— Traškučiai tik su valgiu, — paaiškina senoji.

Vyriškio veidas pajuoduoja.

— Duok man tik maišą suknistų bulvių traškučių, tu, beždžione.

Skaisčiose rudose senos moters akyse nematyti jokios baimės.

— Nesiplūsti, traškučiai tik su valgiu! — rašikliu pabaksnoja į meniu. — Čia taip pasakyta. Norite traškučių, užsisakykite ir valgio. Dėl Dievo. Aš ne pernai gimiau.

— Aš nenoriu tavo sušikto valgio! — riaumoja vyras.

— Nesikeikite!

— Aš noriu paprasčiausio maišelio traškučių.

— Traškučiai — tik su valgiu, — baigdama pokalbį pareiškia senoji dama, tada žvilgteli vyriškiui pro petį. — Nekaltinkite manęs, jei ne ta puse išsiritote iš lovos. Kas dar laukia?

Kiti laukia, kol pagamins užsakytą maistą, vadinasi, dabar mūsų eilė. Žingteliu prie baro ir imu vardyti mūsų užsakymą. Tačiau skustagalvis suėmęs mane už krūtų mėsinga ranka bloškia atgal.

— Duok man maišelį traškučių, tu, sena karve! — pareikalauja vėl.

— Kas tu, po velnių, įsivaizduoji esantis? — klausia Džošas.

Viduramžis skustagalvis atsisuka ir žiebia kakta Džošui į nosį. Mano draugas atšlyja atatupstas, išsigandęs ir apkvaitęs iš skausmo. Džeksono Poloko stiliaus kraujo dėmė plečiasi ant baltų marškinių ir šilkinio kaklaraiščio.

— O tu gali palaukti savo eilės, lorde Snobe.

Skustagalvis griebia moteriai už megztinio. Ji atrodo tokia mažytė. Dabar jau ima atrodyti išsigandusi.

Norėdamas sutramdyti uždedu ranką skustagalviui ant peties. Šis pasisuka ir be galo greitai, be galo stipriai triskart smogia man į šonkaulius. Susiėmęs už šonų, jau praradęs karingumą, pamanau, kad jis arba pats boksavosi, arba prisižiūrėjo bokso per palydovinę televiziją. Dar pagalvoju: oi, kaip sopa! Tikrai sopa!

— Aš nenoriu tavo taukuotos užsienietiškos terlos, — iškošia skustagalvis balsu, kuriame įniršis dera su nepaprastu ryžtingumu, — aš nenoriu tavo saldžiarūgščio mitalo, tik... duok... man... maišelį... suknistų... traškučių.

— Traškučiai tik su valgiu! — sušunka senoji, ir tuo metu, kai skustagalvis prisitraukia ją prie savęs, prasiveria virtuvės durys.

Tarpduryje stovi virėjas. Jam maždaug šešiasdešimt, prisijuosęs baltą šefo prijuostę, dėmėtą ir apspurusią. Jo galva irgi skusta. Akimirką neprisimenu, kur jį esu matęs.

Paskui prisimenu. Jis — tas senyvas vyriškis, kurį mačiau parke šokant lėtų judesių šokį. Tas, kuris liepė man kvėpuoti. Tai či žmogus.

Kai senyvas vyriškis ima artintis, skustagalvis paleidžia senutę. Vyrai žvelgia vienas į kitą. Skustagalvis palinksta mūšiui pusiau iškėlęs mėsingus kumščius, bet senasis tiesiog žiūri į jį nieko nesakydamas, laukdamas.

Skustagalvis atrodo persikreipęs iš įtūžio. O senasis vyras visiškai atsipalaidavęs, jo rankos ramiai nuleistos. Jis aiškiai nė kiek nebijo daug stambesnio varžovo. Senutė kažką kiaukteli Kantono tarme, rodydama į skustagalvį.

— Traškučiai tik su valgiu, — ištaria senasis vyriškis labai tyliai.

Ir nieko daugiau neaiškina.

Abu vyrai ilgokai dėbso vienas į kitą. Paskui skustagalvis nusigręžia, nusijuokia trumpu paniekinamu juoku. Murmėdamas kažką panosėje apie „siauraakius, traškučius ir taukuotą mitalą“, jis dūlina iš „Šanchajaus drakono“ ir trinkteli durimis. Visi atsidūsta su palengvėjimu. Visi stebime senį nesuprasdami, kas įvyko.

Virtuvės durys vėl prasiveria, pasirodo dar vienas kinas, daug jaunesnis ir putlesnis, jis atneša rietuvę folija apvyniotų dėžučių plastikiniuose maišeliuose. Išvysta mudu su Džošu ir išsižioja.

Aš kone raudu iš skausmo. Džošas sudribęs ant plastmasinės kėdės, atmetęs galvą ir kruvina nosine užsidengęs veidą.

Senutė kažką pasako kantoniečių tarme, dabar jau ne taip piktai. Senis pirmą kartą pažvelgia į mus.

— Eime, — pakviečia.

Senis nuveda mus pro šonines duris, pro „Šanchajaus drakono“ mažos virtuvytės garus ir tarškesį laiptais į viršų, į butą, kur daugybė kinų, didelių ir mažų, žiūri televizijos filmą apie Čarlzą ir Dianą.

Jie tik krypteli mažumą susidomėjusias rudas akis mūsų link, kai senis vedasi mus į nedidelį tualetą ir šaltais patyrusiais pirštais apčiupinėja mūsų žaizdas. Mano šonkauliai jau įgijo purpurinę spalvą, bet vyriškis patikina, kad jie nesutraiškyti. Tačiau Džošo nosis tarsi užaugo iš šono.

— Nosis sulaužyta, — patvirtina kinas, — teks važiuoti į ligoninę, bet pirmiausia reikia atstatyti į vietą.

— Atstatyti į vietą ką? — klausia Džošas. — Juk nenori pasakyti, kad nosį, tiesa?

— Bus daug geriau, — paaiškina senis, — daktarams ligoninėje bus lengviau ištaisyti.

Inkšdamas ir aimanuodamas: „O Dieve, o Dieve...“ Džošas nedrąsiai ištiesina nosį. Staiga šalia mūsų vonioje atsiranda ir senutė, ji vos neverkia iš susijaudinimo, piktai aimanuoja angliškai ir kantonietiškai.

— Ir ką jie daugiau išmano? — piktinasi senoji. — Gerti alų, muštis, keiktis, daugiau jie nieko nesugeba. Tie anglai. Dėl Dievo meilės! Aš taip įsiutusi. Šveičia saldžiarūgščią kiaulieną. Ir traškučius. Traškučiai ir keiksmažodžiai dera prie visko.

— Ne visi anglai tokie, — paprieštarauja vyras.

Senutė žiūri į mus nė kiek nesutrikusi.

— Aš kalbu apie netikusius anglus, žmogau, — sumurma. Ir nusišypso mums. — Gal norite arbatos? — klausia. — Puodelio angliškos arbatos?

Jos vardas Džoisė, o jo — Džordžas. Čangai. Jis šneka nedaug. Ji nesiliauja tarškėjusi. Džoisė labai gyvybinga, apverčia aukštyn kojom kiekvieną posakį, kuris ateina jai į galvą, pačiumpa klišes ir perdaro jas savaip.

— Iš šiaudo karutį priskaldo...

dedasi nekaltu ožiuku...

kojas iškelti...

ant atspaudų minti...

storą liežuvį turi...

pataikei kaip pirštu į ausį...

nebūk molio jonas!

Džoisė ir Džordžas. Tai vardai, kuriuos labiausiai mėgsta kantoniečiai. Karalių, kilmingų tetų vardai, tokie angliški vardai, kurie jau prieš dešimtmečius išnyko iš anglų kalbos. Jie tokie nemadingi, kad gresia vėl sugrįžti į madą.

Džordžas mus aptvarsto, ištrina „Tiger Balm“ mano maudžiančius šonkaulius, švelniai tamponu nuvalo beveik visą pridžiūvusį kraują Džošui nuo nosies. Paskui nė akimirką nenutildama Džoisė svetainėje vaišina mus arbata ir sausainiais.

Kambaryje susirinkusi visa šeima. Čia Dordžas ir Džoisė, jų sūnus Haroldas, putlus vyrukas iš virtuvės. Čia ir Haroldo žmona Dorisė, dar vienas iš tų kantoniečių mėgstamų vardų, kuris, regis, atkeliavo tiesiai iš 1959-ųjų Frintono, — jauna moteris su akiniais, vengianti mūsų žvilgsnio. Čia ir du Dorisės ir Haroldo vaikai, berniukui penkeri, mergaitė šiek tiek vyresnė. Mūsų vaikams nepristato, nors vyresnieji nuolat apie juos šokinėja, Džordžas pasisodina mergaitę ant kelių, Džoisė geriant arbatą glaudžia berniuką prie savęs. Jie geria žaliąją, mes anglišką arbatą, ir visi žiūrime televizijos filmą apie Čarlzą ir Dianą, bet netrukus tylą nutraukia Džoisė.

— Kas tau nutiko? — staiga paklausia, stebėdama mane pro arbatos puodelio kraštą. — Ar liežuvį sugėrei?

Ji keista sena moteris. Tačiau šis kantoniečių pilnutėlis būstas man irgi atrodo keistai pažįstamas. Gal dėl to, kad televizorius tarytum nustelbia visa, kas vyksta kambaryje? O gal dėl tų trijų kartų, kurios taip laisvai jaučiasi viena šalia kitos? O gal tiesiog dėl saldžios arbatos ir sausainių, kuriuos susispaudę ant ankštos nušiurusios sofos laimingi šveičia visi?

Šiame kambaryje esama kažko, kas primena man šeimą, kokia ji buvo jau labai seniai, šeimą, kokią ir aš turėjau vaikystėje, šeimą, nuo kurios kažkur pakeliui į dabartį atsiskyriau.

Penktas skyrius

Labiausiai Tarptautinė Čerčilio kalbų mokykla man patinka dėl to, kad mano studentai — tikrai ne vaikai. Tai jauni žmonės, daugeliui netrukus sukaks dvidešimt, kiti jau persiritę per dvidešimt, nors nemažai ir vyresnių, brandesnių, šie atkeliavo į Londoną tik iširus nepavykusiai santuokai Seule, po ilgų nuobodžio metų Tokijo biure, kitų prašymą vizai gauti daug kartų atmetė koks nors nepakenčiamas plunksnagraužis Britanijos ambasadoje Beidžine, Lagose arba Varšuvoje.

Man prieš širdies jų optimizmas, jų jaunystė, jų nesuragėjęs gyvenimo būdas. Žaviuosi ir jų ištverme — imk ir atsibelsk į kitą pasaulio kraštą mokytis užsienio kalbos.

Tačiau kodėl jie taip manęs nemėgsta?

Kartais mano studentai vėluoja. Sykiais visai neateina. O jeigu ateina, tai žiovauja, muistosi, kraiposi ir visaip vargsta, kad tik neužmigtų.

Pagaliau man trūksta kantrybė, kai vienas jų, kinas suskilusiais akiniais, vardu Dzingas, pralaimi herojišką mūšį su miegu, ir man įdomiai bedėstant esamąjį atliktinį laiką, sminga.

— Kas jums visiems yra? — klausiu griežtai. — Į pusę pamokų nesiteikiat ateiti. O atėję sėdit apsvaigę it musės. Pažvelkite į jį. Parpia sau. Ar mano paskaitos tokios nuobodžios? Pasiaiškinkit.

Jie spokso į mane apstulbę. Keli trina akis. Dzengas ima knarkti.

— Visai ne, — sako japoniuke pirmoje eilėje. Ji iš tų naujoviškų japonų mergaičių — dažyta blondinė, ryškus makiažas, batai su platforma. Atrodo tarsi dainininkė iš „Glitter Band“.

— Mums patinka jūsų pamokos. — Ji apsidairo kitų nuomonės. Keli linktelėdami pritaria. — Esamasis atliktinis? Esamasis eigos atliktinis? — mergina nusišypso, ir aš prisimenu jos vardą. Jumi. — Išties įdomu, — linkteli.

— Tai kur jūsų energija? Kodėl tas vaikinas nokdaune? Ko murksote visi kaip papuvę grybai?

— Supraskite, — prabyla aukštas, liesas lenkas, panašaus amžiaus kaip aš. Vitoldas. Praėjo beveik dešimt metų, kol jo anketa Britanijos ambasadoje sulaukė lemtingojo paukščiuko.

— Dzengas labai — kaip čia pasakius — nusivaręs. Jis dirba kasnakt, — sako išvaizdus pakistanietis, sėdintis šalia. Imranas. Jis papurto Dzengą. — Pabusk. Mokytojas su tavim kalba — Dzengas suniurna, atsimerkia, nesuvokia, kokioje jis planetoje.

— Tu juk dirbi, Dzengai, ar ne? — klausia Jumi.

Dzengas linkteli.

— Skanieji „Generolo Li“ tenesietiški patiekalai. Prie Lesterio skvero. Labai populiarūs. Daugybė žmonių.

— Tai ne pasiteisinimas, — sakau aš. — Man nerūpi, ar tu turi kokį kelių valandų darbelį. Per mano pamokas nederėtų miegoti — labai nemandagu.

— Ne visai darbelį, — tarsteli Imranas.

— Dirbu iki trečios ryto, — sako Dzengas. — „Ar prie šito patiekalo norite bulvių šiaudelių? Ką gersite? Gal norėtumėte ypatingojo „Generolo“ patiekalo? Tualetai tik klientams.“ — Jis linguoja galva. — Ojoj.

— Tai ne įžeidimas jums, — aiškina Imranas. — Londone taip brangu. Jam tenka per sunkiai dirbti. Mes visi dirbame.

— Aš nedirbu, — praneša jauna prancūzaitė. Čerčilyje tėra pora prancūzų. — Ji paniekinamai uostinėja orą. Vanesa. — Tačiau, kaip suprantu, visiems kitiems tenka.

— Aš dirbu „Pampas“ kepsninėje, — sako Vitoldas. — Prasta vieta. Daug girtų. Mane vadina prakeiktu Argiu. „Na, kaip patinka pralaimėti karą, Argi? Šalin rankas nuo Folklando, gerai, Argi? Ei, Argi, ar tau patinka dulkinti avis? Nekišk purvinų nagų prie britų avių, Argi.“ Sakau jiems, kad aš ne argentinietis, o lenkas, bet jie grasina išmalti man snukį, kad ir iš kur būčiau.

— Tikri anglai, ar ne? — juokiasi Vanesa. — Keiktis, muštis, šlamšti prastą maistą. Kaip tik pasisėdėjimas britams.

— Aš dirbu „Funky“ sušio bare, — išsitaria japonas vaikinukas, vardu Genas. Drovuolis, iki šiol neprašomas apie save nėra pasakojęs. — Jūs žinote „Funky Sushi“? Ne? Tikrai? Tai vienas iš tų... — ir jis kažką pasako Jumi japoniškai.

— Restoranas su konvejerio juosta, — aiškina Jumi. Ji ranka nubrėžia apskritimą, — kur maistas vis sukasi ratu.

— Konvejerio juosta, — pakartoja Genas. — Japonijoje laikomas prastos klasės valgykla — pigi vieta darbininkams.

Kur vairuoja sunkvežimius ir panašiai. Nes kai susis sukasi ir sukasi, nebešviežias. Susensta. Tačiau čia — mada. „Funky“ sušio bare visada daug žmonių. Virtuvėje visada — kaip čia sakome — beprotnamis.

— Mes visi dirbame, — patvirtina Jumi. — Aš dirbu bare. „Michael Collins“.

— Airiška aludė, — paaiškina Dzenas. — Puiki atmosfera. „Guinness“ ir „Corrs“. Man patinka airiškoje aludėje išgirsti visas naujienas.

Jumi gūžteli pečiais.

— Tenka dirbti. Londonas — per daug pinigų. Net blogiau negu Tokijas. Mes pavargstame nuo darbo. Išskyrus Vanesą.

— Aš pavargstu nuo savo draugo, — pareiškia Vanesa.

— Tačiau mums patinka jūsų pamokos, — tvirtina Jumi. Ji man nusišypso, ir aš suvokiu, kokia ji graži po tais karo dažais. — Tai, kaip jūs sakote, — nieko asmeniška.

Ji nuleidžia akis į stalą, paskui vėl pakelia į mane ir vis šypsosi, kol man tenka nenorom nusukti žvilgsnį.

Grįžęs namo, randu Leną verkiančią virtuvėje.

Tai neturėtų manęs labai stebinti. Kai „Apelsinus Kalėdoms“ akimirksniu išnešiojo ir mano tėvai persikėlė į šį erdvų baltą namą, jie turėjo įvairiausių įnamių — pagalbininkių, ir ne vieną mačiau verkiant šioje virtuvėje. Buvo sardinietė, kuri ilgėjosi mamos patiekalų. Suomė džiūvo dėl draugo. Vokietė netikėtai suprato, kad jai nepatinka keltis priešpiet.

Mano tėvai su visomis tomis moterimis elgėsi nepaprastai gerai. Nei tėtis, nei mama vaikystėje prie samdytų pagalbininkų nebuvo įpratę, tad buvo itin draugiški.

Visad linkę atsiprašyti. Tačiau jos vis tiek rasdavo priežastį apsižliumbti dėl lieso jogurto.

Maniau, Lena kitokia. Ją supa ta neliečiamumo aureolė, būdinga vien tikriems gražuoliams ar gražuolėms. Mums, vidutinės išvaizdos žmogeliams, — ar kaip aš, net šiek tiek kuklesnės negu vidutinės, — grožis atrodo tarsi magiškas skydas. Negali įsivaizduoti, kad gyvenimas galėtų sužeisti tuos, prisidengusiuosius tokiu magišku skydu iš visų pusių.

Tačiau pilkos pelytės visad pervertina grožio galią. Tas dosnus grožio perteklius ją ir palaužė. Panoro išlieti širdį.

Susidrovėjusi manęs Lena puola sausintis ašaras virtuviniu rankšluosčiu. Aš irgi susidroviu, ypač taip kvailai paklausęs:

— Ar nieko nenutiko, Lena?

— Viskas gerai, — meluoja ji, atgalia plaštaka braukdama idealią nosį.

— Gal norėtum kavos ar šiaip ko nors?

Ji žvelgia į mane įskaudintomis akimis.

— Tik pieno. Šaldytuve yra likę organinio. Ačiū.

Aš atnešu Lenai organinio pieno ir sėdžiu priešais ją prie virtuvės stalo. Nenoriu lįsti per arti. Kai būnu šalia grožio, stengiuosi laikytis atokiau. Net tokiom akimirkom.

Žiūriu, kaip ji it paukštis siurbčioja pieną, jos veidas išraudęs nuo išsiliejusių jausmų, akys nuo verkimo paburkusios. Ašarodama ir snarglėdamasi sudrėkino šviesių angelo plaukų sruogas. Rankose suka virtuvės rankšluostį.

— Kas nutiko? — klausiu, nors beveik žinau atsakymą. Tokiomis nevilties ašaromis neverkiama pasiilgus mamytės obuolių štrudelio.

Tai žmogus sužeidė širdį.

Lena kurį laiką tyli. Paskui pakelia akis į lubas, jos burna ir smakras virpa, akys staiga pritvinksta ašarų.

— Aš tik noriu žmogaus, kuris mylėtų mane visada, — taria ji tyliai, ir mane užlieja liūdesio ir baimės dėl jos banga.

Visada? Dėl to ir kyla bėdos. Šiais laikais „visada“ vis trumpėja. Tokia to „visada“ blogybė.

Mirkt — ir prabėgo.

Rytą mama lukteli, kol tėtis išeis į sporto salę, ir tada man praneša, kad nori surengti jam gimtadienio vakarėlį.

Ji šypsosi ir labai džiaugiasi šia mintimi, nors aš ir mėginu ją atkalbėti.

— Jis nepakenčia vakarėlių, — aiškinu jai, — gimtadienio vakarėlių. Ypač savo.

— Jam sukanka penkiasdešimt aštuoneri, — taria ji, tarsi tai ką nors keistų. — Tavo tėtis turi daugybę draugų.

Kartais kalbantis su mama man regisi, kad vyksta du skirtingi pokalbiai. Aš jai sakau, kad tėčiui nepatinka, kai jam primena jo amžių. Ji atsako, kad jam sukaks penkiasdešimt aštuoneri ir jis turi daugybę draugų. Kai kalbu su mama, vis jaučiuosi taip, lyg ką būčiau praleidęs.

— Mama, ką bendra su tuo turi penkiasdešimt aštuoneri? — klausiu. — Negi manai, jam patiks, kad priminsime, jog jis penkiasdešimt aštuonerių? Ir jis visai neturi daugybės draugų. Kas tie jo draugai?

— Na, žinai, — sako ji. — Žurnalistai, su kuriais jis dirbo. Visi sportininkai, kuriuos jis pažįsta. Leidėjai.

— Jie nėra jo draugai, mama. Tai tik jo pažįstami žmonės. Daugumos jų jis netgi nemėgsta.

Ji manęs nesiklauso. Taip nusprendė ir dabar ruošiasi darbui. Net apsivilko uniformą, — trumparankovę languotą suknelę iš nailono ar kitokio dirbtinio pluošto audinio su priekyje pridygsniuota „prijuoste“. Paskui ji susiims plaukus, vis dar blizgančius ir tamsius, nors, man regis, ji jau keletas metų juos dažo, ir prisisegs mažytę plokščią baltą kepurytę.

Mano mama dirba virėja netoliese esančioje mokykloje. Tai ne Princesės Dianos bendrojo lavinimo mokykla berniukams, kur dirbau aš. Ji dirba Nelsono Mandelos vidurinėje, joje mokosi ir berniukai, ir mergaitės, ir dirbti ten dar sunkiau. „Mergaitės šiais laikais ne geresnės už berniukus“, sako mama. „Blogesnės.“ Tačiau ji nepanoro atsisakyti, kaip ji vadina „savo darbelio“ net tada, kai tėtis, išleidęs knygą, gavo rimtų pinigų. Todėl tėvams ir reikalinga pagalba jų dideliame name. Todėl ir Lena čia. Nes mama niekad neatsisakys savo darbelio.

Mama myli Nelsono Mandelos mokyklą. Tikrai. Jai patinka pasijuokti su moterimis, su kuriomis pluša virtuvėje. Patinka išeiti iš namų, suteikti savo dienai aiškias apybraižas. Tačiau visų labiausiai mano mamai jos darbe patinka vaikai.

Sakau „vaikai“, nors dauguma jų mauroja baritonais ir parduotų savo senelę už „žolės“ žiupsnį. Bent jau man taip atrodo. Tačiau mama mano, kad blogų vaikų nebūna.

„Mano vaikai“, — ji taip juos vadina. Mama kupina sentimentų vaikams, kuriuos maitina, nors patyrė iš jų blogiausia — šiurkštumą, nepraustaburnių smurtą, ir jie tikrai nenusipelnė šiltų jausmų. Bet mama vis tiek vadina juos „savo vaikais“.

Ji neleidžia savo vaikams įžūlauti eilėje prie mėsainių ir bulvių šiaudelių. Mokyklos valgykloje ji nenuolaidžiauja keikūnams. Ji net draudžia jiems rietis (jei klaustumėte manęs, tegul jie geriau vienas kitam šonus talžo, negu atsigriebia savo vargšų pusdykiu dirbančių mokytojų sąskaita).

Mano mama turi pasidėjusi samtį — ar kokį kitą įrankį, kuriuo krečia košę, — ir įsiveržia į aikštelę skirti peštukų. Aš daugybę kartų jai sakiau, kad tai visiška beprotybė, kad ją gali smarkiai sužeisti. Tačiau ji manęs neklauso. Ji vos pusantro metro ūgio, mano mama — bet kieta. Ir labai užsispyrusi. Ji dirba Nelsono Mandelos mokykloje beveik dvidešimt metų, dar nuo tada, kai ši vadinosi Klemento Atlio klasikine mokykla. Taigi esama pusamžių žmonių, kurie dar atmena ją, kai mokėsi šioje mokykloje. Kartais, kai einame gatve su mama, sustoja koks nors milžinas alaus gėrovas ir klausia:

— Sveiki, ponia Bad, ar prisimenat mane?

— Buvęs vienas mano vaikų, — sako mama.

Nesuprantu, kaip ji gali būti jiems tokia gera. Tikriausiai todėl, kad ji sklidina neišdalytos meilės. Daug daugiau negu mano tėčiui ir man iš jos reikia.

Kai buvau paauglys, mama turėjo kelis persileidimus. Tuo metu apie tai daug nekalbėjome. Ir vėliau kalbėjome ne ką daugiau. Aiškiai prisimenu, kad tėvų netektį stebėjau iš šalies.

Nežinau, kiek kartų tai nutiko. Daugiau negu vieną. Prisimenu, tai buvo tie mano vaikystės epizodai, kai girdėdavau kalbant, jog turėsiu mažą sesutę arba broliuką. Ne iš tėvų — manau, po pirmo persileidimo jau apdairiai vengi ko nors tikėtis, — bet prisimenu tetų ir kaimynių šypsenas, jų kalbas, kaip greitai man rasis kuo rūpintis.

Aš nesuprasdavau, apie ką jos kalba. Nesupratau saldžių šypsenų ir nedrąsių užuominų. Negalėjau įsivaizduoti, kad kas nors galėtų būti toks nelaimingas, jog jam prireiktų mano priežiūros. Tiesiog jų nesupratau.

Tačiau vėliau, kai pamačiau mamą verkiančią ant laiptelių mažo namuko, kuriame užaugau, ir tėtį, bandantį ją guosti, ėmiau nuvokti. Lipšnios niekuo neabejojančių kaimynių kalbos staiga liaudavosi. Aš neturėsiu nei broliuko, nei sesutės. Mano tėvai neturės kito vaikelio. Ne šį kartą. Ne dabar. Ir, kaip paaiškėjo, jau niekada.

Vis svarstydavau, kur jie dingo, mano mažieji broliukai ir sesutės. Gal pateko į dangų? Kaip įmanydamas stengdavausi juos įsivaizduoti, bet man jie nebuvo tikri vaikai, ne taip kaip kiti vaikai mokykloje arba parke, ne kaip mano draugų broliai ir sesutės.

Šie negimę broliai ir seserys buvo tarsi idėja, kuri atsirado kažkieno galvoje, ten pagyveno, o paskui buvo tyliai pamiršta. Bet aš prisimenu mamą verkiant ant laiptų, prisimenu jos plyštančią širdį, prisimenu, kad ji raudojo taip, tarsi tie vaikai būtų buvę tokie pat tikri kaip aš.

Ji mylėjo mane. Mylėjo tėtį. Ji mokėjo mylėti. Kai buvo sunku — kai tėtis bandė rašyti knygą tebedirbdamas visu krūviu, kai aš netekau Rožės — mama buvo tvirta kaip uola.

Tačiau kad ir kiek meilės ji mums davė, jaučiau, turi jos kur kas daugiau. Nesakau, jog dėl to taiso pietus Nelsono Mandelos mokykloje. Bet dėl tos neišsemtos meilės ji gali žiūrėti į tuos nemeilius vaikus ir jausti jiems nuoširdų palankumą.

— Mes suruošime jam gimtadienį, — nusprendžia ji vilkdamasi paltą. — Nesakyk močiutei. Nei Lenai. Nei jam.

— Aš nežinau, mama.

— Tėčiui bus naudinga atšvęsti savo gimtadienį, — sako ji, ir akimirką aš vėl išvystu moterį, kuri būdama penkiasdešimt ketverių vis dar išskiria mušeikas Nelsono Mandelos vidurinėje.

Darbas mano tėvukui nesiseka.

Kai sekdavosi, durys į jo studiją rūsyje būdavo uždarytos, bet girdėjai ten plyšaujant muziką iš stereogrotuvo. Ir visada grodavo senosios mokyklos sielos muzika, persunktos tikros melancholijos nevaržomai liedavosi jaunos Amerikos — kokia ji buvo prieš trisdešimt metų — melodijos.

Kai darbas eidavosi gerai, tėtė grodavo visus savo jaunystės poravimosi šaukimus: „The Four Tops“, Dajaną Ros, „The Supremes“, „Temptations“, Smokį Robinsoną ir „Miracles“, Stivą Vonderį, — bet dabar knyga nesiklijuoja, ir jo pusrūsio kambaryje tylu.

Kartais pastebiu jį sėdint prie stalo, spoksant į kompiuterį, šalia — gerbėjų laiškų pluoštelis. Žmonės visada parašo jo leidėjams, pasakoja, kaip jiems patiko „Apelsinai Kalėdoms“, kaip jie juokėsi ir verkė, kaip prisiminė savo šeimą. Šie laiškai, kuriuos perduoda leidėjai, turėtų padėti tėčiui pasijusti gerai, tačiau jų dėkingumas tarytum slegia jį, jam tampa dar sunkiau imtis naujos knygos.

Tėtis dabar retai būna namuose. Rytais jis eina į sporto salę, pumpuoja krūtinės raumenis, prisitraukimais ryškina pilvo presą, standina sėdmenis, kol prakaitas užlieja akis. Vakare nesibaigiantys rūpesčiai ir pobūviai — kokteiliai, pietūs, iškilmingi atidarymai, apdovanojimai ir jo intelektualūs, apgalvoti pasirodymai meniškesnėse radijo ir televizijos laidose. O šios ilgos popietės jam — tikras vargas. Kurį laiką jis spokso į kompiuterio ekraną, Smokis, Stivas ir Dajana tyli jo kompaktinių plokštelių dėžutėse, paskui tėtis kviečia taksi ir sprunka į Vest Endą.

O štai kaip mano tėtis užpildo popietes. Jis apeina Kovent Gardeno, Čaring Kros Roudo ir Oksfordo gatvių knygų parduotuves, kur pasirašo daugybę „Apelsinų Kalėdoms“ kopijų. Pasirašytas knygas lengviau parduoti, taigi parduotuvėse visada džiaugiasi jį matydami, net jeigu jis išdygsta nepranešęs ir jie būna užsiėmę kitais darbais. Jaunesni darbuotojai atneša jam krūvelę knygų ir puodelį kavos, ir mano tėtis imasi darbo.

Sykį mačiau jį vienoje parduotuvių, kur prekiaujama ir muzikos įrašais, žurnalais, dizainerių kurtais kavos puodeliais, toje iš naujoviškų parduotuvių, kur knygos yra tik viena iš jų prekių. Jis manęs nepastebėjo, ir aš nenorėjau prie jo prieiti. Tai būtų buvęs tarsi įsiveržimas į kito žmogaus asmeninį liūdesį.

Jis atrodė toks vienišas.

Gali būti, kad tėtis dar ką nors veikia Vest Ende, kur pasprunka nuo darbo, šeimos ir namų. Tačiau toks jis įstrigo man atmintyje tą akimirką — visiškai vienas nestokojančio pirkėjų knygyno kampe, šalia vėsta kava su pienu, jis stumia ilgas, vienišas valandas vis rašydamas savo pavardę.

Penktadienio popietę keli studentai pakviečia mane į aludę.

Bandau išsisukti, sakau, kad daug negeriu ir nevaikštau į aludes, bet jie atrodo įskaudinti, nusivylę ir nelabai manimi tiki.

Anglas, kuris nevaikšto į aludes?

Kas tam vaikinui nutiko?

Tada prižadu trumpam užsukti, ir jie sutinka, kad trumpam, ir puiku, nes dauguma jų šįvakar dirba — bare, mėsainių skylėje ar prie sušio konvejerio restorane, kuris užmoka tau nuomą.

Jie paprastai eina į airišką aludę Totenhem Kort Roude, pavadinimu „Eamon de Valera“, ir nors dar nėra šešių, čia jau prisirinkę tirštai jaunimo iš viso pasaulio, ir net keli vietiniai kliukina tamsius „Guinnesso“, „Murphy’s“ butelius ir kokakolą.

— Airiška aludė, — sako man Dzengas. — Draugiška atmosfera.

Susirandame tuščią kampą „Eamon de Valera“ ir sustumiame du stalus. Mano studentai jau ima krapštyti pinigus, bet aš sakau, kad jų mokytojas pastatys jiems išgerti. Visiems užsakau stipraus alaus ir kolos.

Mes atvykstame penkiese — aš, Dzengas, Vitas, Genas ir Astruda, kubietė, susituokusi su vietiniu. Tačiau Jumi ir Imranas jau čia, kalbasi prie baro, paskui prieina prie mūsų. Pasirodo ir Vanesa su kita mergina iš Čerčilio mokyklos, ir kažkoks jaunas juodaodis garbanius, ir netrukus aš nebesuvokiu, kokie jauni žmonės prisideda prie mūsų būrelio ir kokie išeina, Astruda padėkoja už kolą ir išeina, sako turinti susitikti su vyru — ir man jau apsisuka galva.

Mūsų maža grupelė jaudinamai demokratiška. Ne tik todėl, kad jie susirinkę iš visų pasaulio kampelių, bet todėl, jog neįsivaizduoju, kad šie žmonės galėtų bičiuliautis ar bent išgerti kartu savo šalyse. Vitui greitai keturiasdešimt, o Jumi ką tik sukako dvidešimt. Vito piniginėje švilpauja vėjai, nes kiekvieną sutaupytą svarą siunčia namo šeimai, o Vanesa, matyt, turi asmeninių pajamų, visos jos rankinės „Tiffany“ arba „Cartier“. Štai Imranas, dailus jaunuolis „Emporio Armani“ ansambliu, ir Dzengas, jis mūvi skirtingas kojines, o akiniai sutverti lipnia juosta. Be Tarptautinės Čerčilio kalbų mokyklos, jų niekas daugiau nesieja. Tačiau šios kalbos studijos juos suartino, ir aš jaučiu tai, ko seniai nebuvau patyręs.

Jaučiu, kad man smagu.

Užsisakome dar gėrimų. Studentai šūkaloja laužyta anglų kalba, stengdamiesi perrėkti „Corrs“, kurie klausia, kaip galėtų suteikti mums laimės. Dzengas sėdi šalia, kai ima knapsėti, patraukiu šalin „Guinness“ bokalą, kurį jis laiko apsikabinęs.

— Visada miega, — purkšteli Jumi.

— Brrr, — Dzengas purto šalin miegą. Atsiprašydamas nusišypso ir atsiima alų. — Praėjusią naktį nemiegojau. Šeimininkų šeima ginčijosi. Dabar aš labai... labai... „fuck“.

Mūsų stalas pasibaisėjęs aikteli. Keli sukikena.

— Nesikeik! — subara Jumi.

Dzengas susidrovi.

— Atsiprašau, — sako jis, — vengdamas žiūrėti į akis mokytojui.

— Nieko baisaus, — nuraminu. — Šie žodžiai — tai dalis kalbos, kurią jūs mokotės. Daugybė didžių rašytojų vartojo vulgarų dialektą. Tai įdomu. Ką norėjai pasakyti? Kad tu pavargęs?

Dzengas atsidūsta.

— Praėjusią naktį mano šeimininkai dėl kažko ginčijosi. Buvo prisiliuobę.

— Jis nuomoja kambarį iš šeimos, kurie pemuomoja tą kambarį iš kitų žmonių, — aiškina Jumi. — Neteisėtai. Tokia prastuomenė. Neišsilavinę.

— Jie nėra jau tokie blogi. Tačiau dabar, dabar aš labai... „fucking“.

— Ne, — pataiso Vitas. — Tu esi „fucked off“.

— Tai reikštų įpykęs.

— Tai gal jis... gal jis... „fucked up“? — paslaugiai pasiūlo Vitas.

— Galėtų pasakyti ir taip. Bet tai šiek tiek kas kita nei nuovargis. Dzingas tiesiog galėtų sakyti: jaučiuosi „fucked“.

Dzingas kikena.

— Taip, tiesa. Tikrai jaučiuosi „fucked“.

— Anglų kalboje tiek daug negražių žodžių, — svarsto Vitas. — Vokiečių kalboje tiek daug žodžių, kurie reiškia „you“. „Du, dich, dir, Sie, Ihnen, ihr, euch.“ Angliškai ir tu, ir jūs — vienas žodis. Tačiau negražių žodžių tiek daug.

— Ne tiek daug negražių žodžių, kiek daug jų prasmių.

— Taigi, — pritaria Genas. — Pavyzdžiui, toks posakis „I do not give a fuck.“

Jumi aikteli. Vanesa krizena. Vitas mąsliai brūkšteli per smakrą.

— Tai reiškia „man nerūpi“, — išdidžiai paaiškina Genas.

— O dar jūs ką nors galite pavadinti „useless fuck“, — pateikiu pavyzdį aš.

— Tai reiškia, kad jis netikusiai mylisi? — klausia Jumi.

— Ne, ne, — aš siaubingai išraustu. — Tai tik reiškia, kad jis netikęs žmogus.

— Eskimai turi penkiasdešimt skirtingų žodžių sniegui apibūdinti, — įsiterpia Vitoldas, — o anglai penkiasdešimt žodžių dulkinimuisi.

— „Fuck my old boots“, — tariu aš.

Sėdintieji prie stalo suraukia antakius.

— Ką gi tai reiškia: „Dulkink mano senus batus?“ — klausia Vitas.

— Tai posakis nuostabai išreikšti, — paaiškinu jiems. — Kaip ir „fuck a duck“.

— Dulkintis su... žvėrimi? — sako Dzengas. — Kaip geltonuosiuose filmuose? Mylėtis su antimi?

— Mes tokių filmų nevadiname geltonaisiais. Tai kinų posakis. Mes pornografinius filmus vadiname žydraisiais.

— Vaje!

— Ne, „fuck a duck“ — tai dar vienas nuostabą reiškiantis šūktelėjimas.

— Kaip „fuck all“? — klausia Vitas.

— Ne, šitas reiškia „niekas“.

— „Fuck all“ reiškia „niekas“?

— Taip, o tu turi omeny kitą — „fuck me“.

— Į didkepsnių restoraną, kur aš dirbu, — pasakoja Vitas, — buvo atėję tokie labai blogi žmonės. Labai prisigėrę.

— Kaip angliška, ar ne? — sako Vanesa.

— Jiems nepatiko sąskaita ir jie pakvietė administratorių, — pasakoja Vitas. — Vos nepuolė muštis, grasino „to kiek the fuck out of him“. Ir išvadino jį „fuck face“!

— Jie baisūs keikūnai, — piktinuosi aš.

— O ką reiškia šis posakis: „To fuck someone’s arse off?“ — Genas klausia lyg teiraudamasis apie kokį paslaptingą etimologijos atvejį. — Ar tai seksas — kaip čia iš užpakalio? Kad iš kito galo?

— Ne, visai ne. Tai tiesiog reiškia energingą seksą. Dabar suprantate? — dėstau jiems. — Šauniausia, kad anglų kalba — dėl to jūs studijuojate anglų, o ne kinų, ispanų arba prancūzų — yra nepaprastai lanksti.

— Tačiau ir keista, — nerimsta Vitas. — Kokia ten ta keista knyga — „Rodžerio tezauras?“

— „Rože tezauras“, — pataisau.

— Taip, taip. Tai ne žodynas. Sinonimų knyga. Mano krašte tokios knygos nėra.

— Man regis, panašaus žinyno kaip „Rože tezauras“ kitomis kalbomis nėra. Todėl anglų kalbos žodžiai taip lengvai įsiskverbia į kitas kalbas. Su jais gali daryti ką tinkamas.

— Atsiprašau, — sako Dzengas. — Turiu „fuck off“.

— Jis išvyksta! — triumfuodamas sušunka Genas. — Dzengas turi čiuožti gaminti skaniųjų „Generolo Li“ tenesietiškų patiekalų.

— Jis turi „fuck off“ į darbą, — aiškina Vitas, kaip fonetikos profesorius baigdamas sudėtingą temą. — Arba tie šunsnukiai „fuckers“ duos jam „fucking“ atleidimą.

Netrukus išsiskirsto ir kiti. Genas į virtuvę baro, kur Breverio gatvėje ratu sukasi sušis, Vitas — į niūrų senovišką raudonu pliušu išmuštą kepsnių restoraną Šaftsberi aveniu, kur renkasi nepraustaburniai, Vanesa — į barą, kur jos lauks kažkoks įsimylėjęs anglas ir nusives pašokti. Netrukus „Eamon de Valera“ prie stalelio liekame tik mudu su Jumi, tada nuo dviejų pintų „Guinesso“ ir jos švytinčių rudų akių aš prarandu kalbos dovaną.

— Tu man patinki, tu šaunus, — pareiškia ji.

Velniai rautų.

Šeštas skyrius

Senelė kažkokiam banginiui iš BBC giriasi, kad jai aštuoniasdešimt septyneri, bet ji tebeturi visus dantis. Mama atrodo nuostabiai su ilga raudona suknele, plaukai susukti į aukštą kuodą, ji atrodo nepaprastai laiminga, kai taip šypsosi ir sukinėjasi tarp svečių, tikrindama, ar niekam nieko netrūksta.

Aš plūduriuoju vakarėlio pakraščiais, bandydamas įveikti tylią paniką, kuri visad apima pobūviuose, stengiuosi įveikti baimę, kad neturėsiu su kuo kalbėtis. Netrukus net aš imu atsipalaiduoti. Šis vakaras tikrai ypatingas.

Tiesa, svečiai — labai marga publika. Kvatojantys sporto žurnalistai su Liverpulio, pietryčių Anglijos, airiškais akcentais atrodo susirinkę į kitą pasibuvimą negu plepios, taisyklinga tartimi pasižyminčios televizijos merginos. Autoriai su akrais velveto ir džinso atrodo keistai prislopinti geidulingai rymančių vėlyvo vakaro laidų diskotekų vedėjų su milžiniškais cigarais. Trapi kaip žvirbliukas mano močiutė gėlėta vakarine suknele tarytum nužengusi iš kito amžiaus negu BBC šulas „Armani“ kostiumu.

Tačiau net nuostabu, kaip puikiai gali sutarti žmonės iš skirtingų pasaulių, kai ore tvyro gera valia, gyslomis teka geras alkoholis, o aplink padavėjai nešioja gardų sušį. Be to, čia justi tikras prielankumas mano tėčiui.

Sakiau mamai, kad jis neturi tikrų draugų, bet klydau. Jaučiu, jog visi šie žmonės nuoširdžiai didžiuojasi pažinodami mano tėvą. Jaučiu, kad jie juo žavisi ir jį mėgsta. Jaučiasi pagerbti, kad juos pakvietė, nekantrauja nustebinti jį per jo gimtadienį. Aš didžiuojuosi juo, esu laimingas, kad jis mano tėvas.

Jie susirinko iš visų keturių miesto kampų švęsti tėčio gimtadienio. Tarp jų — arogantiški, raumeningi vyrai, kurie pažinojo jį tuo metu, kai jis rašė nacionalinių laikraščių sporto puslapiams. Jaunai atrodantys vidutinio amžiaus vyriškiai su akiniais spalvotais rėmeliais, triukšmingos merginos su aulinukais, pažįstančios tėtį iš pasirodymų jų radijo ir televizijos laidose. Žmonės iš leidyklos, geranoriški kritikai, svarbūs knygynų atstovai, pokalbių laidų vedėjai, kolegos rašytojai, visi draugai ir rėmėjai, puikios mano tėčio karjeros pagalbininkai ir bendrininkai.

Mūsų svečiai šurmuliuoja aplinkui baseiną. Susirinkome čia, nes tai vienintelė patalpa name, kurioje gali išsitekti beveik šimtas žmonių. Jie būriuojasi prie vandens, ima gėrimus, satai ir tamaki pirštelius, nešiojamus padavėjų, ir juokauja, kad ners į baseiną. Tačiau tai gera vieta švęsti.

Ryški fluorescencinė šviesa vakarėlį nušviečia tarsi galingi prožektoriai. Baseinas mirguliuoja turkio ir aukso atšvaitais, šviesa žybsi baltai apsitaisiusių padavėjų sidabro padėkluose, kai šie laviruoja tarp svečių su žybčiojančiomis siauromis taurėmis šampano. Ypatingas vakaras ypatingam žmogui.

— Jis grįžta! — praneša mama, ir didžiosios šviesos užgęsta. Tačiau patalpoje dar nevisiškai tamsu, nes baseine lyg geltonos pamėklės šviečia prožektoriukai. Kažkas paspaudžia kitą jungiklį, ir staiga baseiną apgaubia aklina tamsa.

Svečiai kikena ir murma tamsoje, girdėdami tėčio „Mercedes“ murkiant gatvėje. Netrukus variklis nutyla, tuoj pasigirsta ir rakto trakštelėjimas duryse. Kažkas dar porą kartų droviai sukikena, bet juos tuoj pat nutildo. Laukiame tėčio įžengiant visiškoje tamsoje ir visiškoje tyloje. Tačiau nieko nevyksta. Laukiame dar. Pagaliau durys į baseiną atsiveria.

Tarpduryje sušmėžuoja šešėliai, minkštai šnara drabužiai, kažkas tarsi atsidūsta. Girdime, kaip jis įeina į aptemdytą kambarį ir laukiame, kada užžiebs šviesą. Bet jis neužžiebia, ir mes išgirstame girgždant medį. Jis ant tramplino! Jis eina maudytis! Aplinkui jaučiu ramdomą juoką, įtampa auga.

Staiga šviestuvus uždega, aplinkui išsišiepę žmonės, labai šviesu.

— Staigmena! — šūkteli kažkas, bet juokas įstringa gerklėse.

Mano tėtis stovi nuogas ant tramplino, jo apstulbusios akys šokinėja nuo vieno prie kito pažįstamo. Trumpą šiurpią akimirką stabteli prie motinos veido, ir jis susigėdęs nusigręžia. Lena klūpi priešais jį apsirengusi, jos auksinė galva šokčioja pagal tam tikrą vidinį ritmą. Tai ji girgždina trampliną.

„Bet juk tai aš jai patinku“, — pamanau. „Tai turėčiau būti aš! Tai neteisinga!“ Tada tėtis uždeda ranką jai ant galvos. Lena nustoja šokčioti, lėtai atmerkia akis, žiūri į jį.

Mano motina nespiegia. Spiegiant kitaip formuojamas balsas, ir to garso prasmė kita. Ji veikiau sukaukia, ir jos kauksmas apima nusivylimą, pažeminimą ir gėdą, kurios ji nenusipelnė.

Svečiai trumpam sustingsta. Paskui mama apsigręžia, prasibrauna pro svečius, nustumia padavėją, šis praranda pusiausvyrą, trumpam ją lyg atgauna ir ima svirti į vandenį. Sidabro padėklas su tuzinu šampano taurių slysta jam nuo delno, ir šiam krintant į vandenį žemėn aidėdamas žlegteli metalas ir stiklas.

— Ar tai reiškia, kad balius baigėsi? — paklausia močiutė.

Mano tėvai visuomet buvo Maikas ir Sendi. Niekuomet — Sendi ir Maikas. Visada Maikas ir Sendi. Tėtis visuomet užėmė viršesnę padėtį. Man šie jų vardai atrodė senamadiški, tarsi vardai iš Anglijos, kurios nebėra, Anglijos, kuri buvo mano tėvų, jų bičiulių ir kaimynų jaunystės laikais. Tai buvo kaimo aludžių, susibūrimų su vakariene ir šokiais, kelionėmis į pajūrį laisvadieniais Anglija. Kraštas mažų džiaugsmų, kuriais mėgaujamasi tyliai, — susibūrimai lošti kortomis Kalėdų vakarą (vyrai ir moterys), futbolas (vyrai ir berniukai) atvykus į svečius antrą Kalėdų dieną, iškyla į vietinę aludę pamėtyti strėlyčių ir išmaukti poros pintų. Tai buvo šaltas, nuošalus kraštas su tikra žiema, kiekvienos užsienio atostogos Graikijoje ar Ispanijoje atrodė kaip nepakartojamas gyvenimo šansas. „Bitlai“ atėjo ir išėjo, paliko karalystę, kurios suaugusieji rūkė dėl tų pačių priežasčių, dėl kurių dėvėjo marškinius su persiškais agurkėliais, segėjo mini sijonus, nervingai lakstė į itališkus ir indiškus restoranus — mat vylėsi, kad dėl to atrodys jauni ir rafinuoti. Mano vaikystės Anglija — nekalta vieta, kuri laukė nesulaukė pilnametystės. Maiko ir Sendi šalis.

Maikas ir Sendi. Tai vardai draugiškai nusiteikusių, nepasipūtusių žmonių, patrumpinti, kad būtų patogu bendrauti, vardai garbingos sutuoktinių poros, mokančios pajuokauti. Jaučiančios saiką.

Maikas ir Sendi. Žinoma, tai nėra jų tikri vardai. Mano tėvas Michaelis, mama — Sandra. Bet septintame ar aštuntame dešimtmetyje, kai drabužiai ir televizoriai, ir žmonių viltys iš nespalvotų virto spalvotomis, kai griežtas santūrumas, neįveikiamas kaip spuogai ir varginęs šalį daugiau negu dvidešimt metų, pagaliau ėmė nykti, jaunų ir ne visai jaunų — naujų tėčių ir mamų vardai tapo linksmesni ir gaivesni.

Maikas ir Sendi. Vardai sutuoktinių, kurie gerai jautėsi šalyje, iš kurios niekas niekuomet neišvykdavo, kurioje niekas nesiskirdavo, niekas nemirė, ir kiekviena santuoka tverdavo amžinai.

Jis nevikriai apsirengia ir sprunka su Lena — o gal ir neapsirengia, gal plikais kiaušais šoka į prabangų automobilį ir išvažiuoja — bet kol patarnautojai žvejoja padavėją iš baseino, mes girdime, kaip tėvo „Mercedes“ rauna iš kiemo, siaubingai cypindamas padangas, tarsi jis negalėtų pakankamai greitai dingti iš mūsų gyvenimo.

Kitą rytą slampinėju po tuščius namus, apžiūrinėdamas moderniausius ir brangiausius jo gyvenimo griuvėsius, ir stebiuosi, kodėl mama visko neišmėžia. Tai nieko nepakeistų.

Tačiau galbūt ji pasijustų geriau.

Ji galėtų ištrinti kiekvieną jo supuvusio gyvenimo pėdsaką. Aš jos nekaltinčiau. Tiesą sakant, mielai jai padėčiau.

Tačiau ji nepaliečia nė vieno jo daikto.

Užuot tai dariusi, kai kitą rytą pagaliau pasirodo iš miegamojo išbalusi, raudonomis akimis, vis dar vilkėdama gražiąją vakarinę suknelę, tvirtina, kad jai viskas gerai, nepalenkiama atsisako ką nors valgyti ar gerti, eina į savo mylimą sodą ir imasi jį naikinti.

Sodo gale auga sausmedis, vasaros rytais jis skleidžia saldų aromatą. Mama plėšia jį plikomis rankomis, bet nepajėgia, nudrasko tik pusę augalo ir lapus, kita pusė suniokota vis tiek laikosi įsikibusi sienos.

Terakotos puodynes su naujais svogūnėliais žiebia į sieną, palikdama ištaškytas žemėtas skeveldras. Grėbliu, kauptuku ir pirštais ji niokoja gėlių lysves, sutraiško visus pavasarinių gėlių svogūnėlius, kuriuos neseniai taip rūpestingai pasodino.

Kol spėju pribėgti, ji kruvinai braižosi rankas raudama rožių krūmus. Apkabinu ją ir laikau tvirtai, pasiryžęs nepaleisti, kol nesiliaus drebėjusi. Tačiau ji vis tiek dreba. Jos kūną krečia baisus išgyvenimas, sielvartas, tūžmastis, ir aš niekaip negaliu jos nuraminti. Ji dreba dar ilgai po to, kai parsivedu ją į tuščius namus, užtraukiu užuolaidas, norėdamas atkirsti visą išorinį pasaulį.

Ir dabar imu nuvokti, kaip tai vyksta, kaip pasaulis apsisuka ir vaikas tampa tėvu, globotinis tampa globėju.

— Neverk, — liepiu jai, kaip ji mane ramdė, kai pralaimėjau pirmas kiemo peštynes. — Liaukis tuojau pat.

Tačiau ne man ją suraminti. Nes ji verkia ne tik savęs. Ji verkia Maiko ir Sendi.

Žmogus turi būti šaltas ir kietas, kad va taip paliktų šeimą, o mano tėvas nėra šaltas, kietas žmogus.

Silpnas, galbūt. Savanaudis — be abejonės. Paikas — net klausimo dėl to nekyla.

Tačiau šaltas ir kietas jis nėra. Bent jau jis nėra toks šaltas ir kietas, kad padarytų tai, ką tik ką padarė — amputuotų iš savo gyvenimo šeimą — ir šitaip lengvai. Kai aš išvystu jį prie nuomojamo buto slenksčio, tėtis atrodo draskomas — draskomas dvejonių dėl gyvenimo, kuris dar ne visai pasibaigė, ir kito gyvenimo, kuris dar ne visai prasidėjo.

— Kaip tavo motina?

— Pabandyk spėti. O kaip, manytum, ji jaučiasi?

— Tu per jaunas tai suprasti, — jis ginasi įleisdamas mane vidun. Lenos nėra. Tačiau ant radiatoriaus džiūva jaunos moters drabužiai.

— Suprasti — ką? Kad tau reikėjo šiek tiek pabėgioti į šalį? Kad tikėjaisi viską numuilinti, jog niekas neužuostų? Kad tu senas žmogus, kuris beviltiškai stengiasi sugauti jaunystę? Ką konkrečiai turėčiau suprasti?

— Suprasti, kaip santuoka gali subyrėti. Netgi gera santuoka. Aistra išsivadėja, Alfi. Jos tiesiog nebelieka. Tada tenka spręsti, ar gali be to gyventi. Ar negali. Ar norėtum puodelio arbatos? Lyg ir turėjome virdulį.

Tai geras butas turtingoje, žalioje vietoje. Tačiau labai mažas ir priklauso kitiems. Kiti žmonės parinko dažų spalvą. Paveikslus ant sienos pirko kiti — pagal savo skonį. Stengiuosi, bet negaliu įsivaizduoti čia gyvenant savo tėvą. Galvok kaip nori, tai tiesiog ne jo vieta. Viskas išnuomota, regis, kiekvieną akimirką kas nors gali tai atsiimti — teisėtas savininkas. Butas, baldai, mergina. Viską kažkas trumpam paskolino.

— Kiek tai tęsis? — klausiu jo. Jis vis dar ieško virdulio, bet neranda. — Tėti? Nesijaudink dėl arbatos. Tu nebeturi virdulio, supranti? Įprask gyventi be jo. Virdulio nėra. Gerai?

— Apie ką tu kalbi?

— Kiek ketini būti čia su Lena?

— Kol susirasime ką nors geriau.

— Jai kiek? Dvidešimt treji?

— Beveik dvidešimt penkeri.

— Jaunesnė už mane.

— Ji labai brandi būdama tokio amžiaus.

— Neabejoju.

— Ką tai turėtų reikšti?

Aš sudrimbu ant odinės sofos. Mano tėtis nekenčia odinių sofų. O gal tai buvo seniau.

— Kodėl negalėjai su ja tiesiog miegoti? — klausiu, nuogąstaudamas, kad jis ims pasakoti jųdviejų olimpinio sekso detales. Maldauju. Ką nori, tik ne tai. — Argi ne taip turėtų būti? Aš suprantu, kodėl ji tave traukia. Netgi šiek tiek suprantu, kad tu galėtum ją traukti. Vyresnis, sėkmė ir visa kita. Tačiau negi jums kurti namus? Tai beprotybė, tėti.

Mano tėtušis ima minti pirmyn atgal. Svetainė šiame bute — didžiausias kambarys, bet ne tokia jau didelė.

Žengia kelis žingsnius ir tenka apsisukti. Jis grąžo rankas. Jaučiu net trupinį gailesčio vargšui. Jis nesukurtas tokiam vaidmeniui. Nepajėgia suvaidinti taip negailestingai, kaip reikėtų.

— Taip susiklosto savaime. Bandžiau valdyti padėtį, tikrai bandžiau. Kurį laiką jaučiausi laimingiausias žmogus. Turėjau tobulą žmoną ir tobulą meilužę.

— Tavo tobuloji žmona norėtų tave pasmaugti.

— Tačiau tai ilgai netveria. Viskas juda priekin, — sako jis nekreipdamas į mane dėmesio. — Negali turėti visko. Ir tenka apsispręsti. — Jis atsigręžia į mane tikėdamasis supratimo. — Argi ne to nori kiekvienas vyras? Žmonos ir meilužės? Mes norime stabilumo, paramos, ramaus gyvenimo. Bet trokštame ir romantikos, aistros, jaudulio. Kodėl blogai norėti to, kas abiejuose pasauliuose geriausia?

— Nes tai per daug. Tu nori per daug. Tu griauni kitų žmonių gyvenimus, nes nori per daug.

— Aš nekaltas, kad įsimylėjau. Nesitikėjau, jog viskas taip susiklostys, Alfi.

— Įsimylėjai, — sakau aš. — To jau per daug. Nevadink to meile.

— O kaip turėčiau vadinti? — staiga piktai atrėžia jis. — Man gaila, kad taip išėjo su tavo mama, Alfi, tikrai. Baisu, kad ji šitaip sužinojo. Tačiau širdžiai neįsakysi.

— Tėte, — sakau. — Paklausyk. Lena šauni mergina. Tačiau ji valgydama šoka. Ji vis dar šoka valgydama, ar ne? Ar tu tai pastebėjai? Ji šokinėja klausydamasi radijo, nors valgo pusryčius. Ji dar vaikas.

— Ji labai miela, kai taip daro.

— Liaukis. Ji galėtų būti tavo duktė.

— Amžius čia nieko dėtas.

— Ar įsimylėtum Leną, jeigu ji būtų tavo amžiaus? Jeigu ji būtų beveik šešiasdešimties? Aš netikiu. Ir ji visai tavęs nenorėtų, jei būtumei dvidešimt trejų studentas, gyvenantis iš paskolos ir dirbantis kokioje nors mėsainių skylėje.

— Dvidešimt penkerių. Beveik.

— Tu gali išsiaiškinti su mama. Atsiprašyk. Maldauk, kad ji tau atleistų. Mes visi klystame. Negali sugriauti santuokos vien dėl to, jog kažkokia pagalbininkė tau pamerkė akį.

— Negaliu to padaryti. Aš palikau tavo motiną. Ir padariau tai dėl meilės. Atsiprašau, Alfi. Tačiau aš turiu savo principus.

Norėčiau jam užvožti.

— Tu įžeidei meilę, — sakau galvodamas apie mamos sodą. — Spjovei jai į veidą, juokingas senpalaiki. Turėjai gyvenime žmogų, kuris laikėsi su tavim daugelį metų, kuris tave parėmė, kai tu nieko neturėjai, ir šitaip su ja elgiesi? Nekalbėk man apie principus, gerai? Nevaizduok romantiško herojaus. Nes tu toks nesi. Ir tu niekur neišėjai. Tu tiesiog sprukai.

Jis paliauja mynęs.

— Atsiprašau, Alfi. Tačiau man atrodo, aš pasielgiau teisingai.

— Ak, tu manai, kad pasielgei teisingai? Manai, kad būti pagautam su nusmauktomis ant kulkšnių glaudėmis absoliučiai visų pažįstamų akivaizdoje buvo labai šmaikštu, ar ne? Ką gi tėti, dėl to galima ginčytis.

— Išeidamas. Aš pasielgiau teisingai išeidamas, — jis pažvelgia į mane keistai. — Ar žinai, kad mama jau laukėsi, kai mes tuokėmės?

Supratau. Tam nereikia matematiko talento. Penki mėnesiai nuo tuoktuvių iki mano gimimo.

— Ji laukėsi. Todėl mes susituokėme. Aš ją mylėjau ir taip toliau. Bet susituokėme mes todėl, kad taip darydavome anksčiau. Kitaip negu dabar. Ir žinai, ką jie visi man pasakė? Mano šeima, draugai, uošviai? Jie man pasakė: tu jau pasismaginai. Ir aš nieko neatsakiau. Tačiau visada galvojau: ir viskas? Tiek tetruko mano linksmybės?

— O tu manai, kad vakarėlis tik prasideda, tiesa?

— Paklausyk, aš noriu gyventi su žmogum, su kuriuo noriu gulėti. Ar tai taip blogai? Tu juk vyras. Pasistenk suprasti. Kalbama, kad jeigu nori su jomis gyventi, tai nenori dulkintis, o jeigu nori dulkintis, tai nenori pasilikti. Bet aš žinau, kad tai netiesa. Nes aš viso to noriu iš Lenos.

— Tačiau tai nerealu. Tu prisiklausei per daug senų plokštelių. Tai ne Smokio Robinsono daina, tėti. Tai gyvenimas.

Tėvas žvelgia į mane su išraiška, panašia į gailestį.

— Nekalbėk man apie realų gyvenimą, Alfi, — pradeda jis labai tyliai, ir aš gerai žinau, ką jis ketina pasakyti, todėl pakylu ir einu. Stengiuosi išeiti kuo greičiau, nes nenoriu to girdėti, šaunu prie jo nuomojamo buto durų, kol jis nespėjo išsitraukti tų žodžių.

— Tu tebemyli mirusį žmogų, — pasako man tėvas.

Įsimylėjęs netapau geresniu žmogumi. Priešingai. Likau abejingas visiems kitiems. Meilė susiaurino mano horizontą iki dviejų mėlynų akių, iki paikos šypsenos, iki vienos jaunos moters.

Netrukus po to, kai mudu su Rože jau buvome kartu, aš skridau į Honkongą. Ką tik buvau praleidęs savaitę su tėvais, tai buvo pirma mano kelionė po išvykimo iš Londono, buvau ją suplanavęs daug seniau, negu sutikau Rožę. Atšaukti buvo per vėlu, tad išvykau aplankyti mamos, tėčio ir senelės, bet tai neteikė man malonumo, mano širdis buvo kitur. Aš troškau, kad viešnagė kuo greičiau baigtųsi, norėjau išvykti iš Londono, grįžti į Honkongą, grįžti pas ją, pas Rožę.

Tačiau lėktuve šis tas atsitiko. Rimtai. Toks vyras — pusamžis generalinis direktorius, sėdintis per praėjimą nuo manęs, staiga ėmė dusti. Jis gaudė orą, keistai kriokė, lyg springtų, ir atrodė, užsprings mirtinai. Iš pradžių pamaniau, gal padaugino lėktuve siūlomų gėrimų. Bet kai stiuardesė pritūpė prie jo, o pilotas paklausė, ar lėktuve yra daktaras, greitai paaiškėjo, kad žmogus serga, serga sunkiai.

Žmogų paguldė praėjime ant grindų, visai šalia, galėjau net paliesti jo persigandusį veidą, šalia priklaupė du jauni daktarai, išpešė jam marškinius ir kažką kalbėjo kaip kunigai prie mirštančiojo.

Mes negalėjome skristi į Honkongą. Aną vyrą būtinai reikėjo vežti į ligoninę, tad mums teko skristi į Kopenhagą, kur laukė medikai ir paėmė jį iš lėktuvo. Visi keleiviai puikiai suprato, kodėl išsukome iš kelio; jiems pakako supratimo net tada, kai sužinojo, kad mums teks laukti ilgas valandas Kopenhagos oro uoste, kol gausime kitą įgulą. Pilotas paaiškino, kad mūsiškė įgula nebegali skraidinti mūsų į Honkongą dabar, kai padarėme iškėlę, nes jie viršytų leidžiamas skrydžio valandas. Taigi mums teko laukti. Valandų valandas.

Visi tai suprato. Visi, išskyrus mane.

Aš nekenčiau to susirgusio žmogaus. Aš nenorėjau nusileisti Kopenhagoje, kur jis galėtų gauti medikų pagalbą. Norėjau, kad pilotas įkištų jį į lagaminų skyrių — ir tegu sau žinosi. Tai buvo blogiau negu abejingumas. Aš taip tūžau ant jo, jog vos tvardžiausi. Man nerūpėjo, mirs jis ar gyvens. Man buvo visiškai tas pat. Aš tik norėjau, kad jis nesipainiotų po kojomis, kad galėčiau grįžti į Honkongą, atgal pas savo merginą, atgal — kur manęs laukė geriausia, ką gyvenime esu turėjęs.

Štai ką padarė man meilė.

Ji visai sujaukė man širdį.

Septintas skyrius

Vandenyje Rožė būdavo tokia graži. Ji nardė jau daug metų, pradėjo daug anksčiau, negu atvyko į Honkongą. Nerdavo ramiai, tarsi besvorė — ta savybė ir skiria gerus narus nuo vidutiniokų.

Po vandeniu mes atrodydavome lyg skirtingos prigimties būtybės. Aš nuolat įsitempęs, vos išlaikau pusiausvyrą, nepaliaujamai krapštausi, tai išleisdamas oro iš kompensacinės liemenės, vos kilsteliu viršun, tai įleisdamas, kai imu grimzti.

Rožė ramiai sau kybodavo tarsi sklęsdama erdvėje: ji viską darė kvėpavimu — svorį reguliavo plaučiais, sakytum, įveikdavo traukos jėgą atsidūsėjimais.

Man mano įranga nuolat kliuvo, kaukė leido vandenį, ir aš ją vis valydavau nervingai dirsčiodamas į rodmenis, kiek dar likę oro. Orui buvau tikras besotis, visad gaudavau išnirti viršun pirma visų kitų — ir dar be paliovos taisydavausi oro balioną — jis niekaip nesilaikė man ant nugaros.

Tiesiog po vandeniu aš neatrodydavau smagus. Kaip visi geri narai, Rožė, regis, niekur kitur nė nebūtų norėjusi būti.

Nardyti ji išmoko gimtinėje. Profesionalų instruktorių išduodamą pažymėjimą — PADI — gavo lediniuose tamsiuose vandenyse pietinėje Anglijos pakrantėje ir užlietame Midlandų karjere. Ten buvo daug sunkiau, negu nardyti Azijoje — čia šilti, žydri vandenys, ilgiausi koralų rifai su tokia gausa jūros gyventojų, kad žuvys sykiais uždengdavo dangų — geriau būtų galėję būti nebent rojuje.

Aš išmokau nardyti dėl Rožės. Intensyvius kursus baigiau Puerto Galeroje Filipinuose per mūsų medaus mėnesį — įpratęs kvėpuoti po vandeniu viešbučio baseine su vietos instruktoriumi ir pora dvylikamečių taivaniečių, išklausęs teoriją mažytėje klasėje už kurorto nardymo reikmenų parduotuvės, pagaliau buvau pakviestas į atvirus vandenis tikram nardymui. Kai gavau PADI pažymėjimą, Rožė džiaugėsi ne menkiau už mane. Gal net labiau.

Ir kartais būdavo tikrai malonu. Sykį savaitgaliui nuvykę į Filipinus, nardėme Cebe, aš sunaudojau visą orą per juokingai trumpą laiką, ir nardymo instruktorius pasiuntė mane viršun. Teko kas penkis metrus stabčioti trims minutėms, kad iš mano kūno išsisunktų azoto perteklius. Nors jos balionas buvo kone pilnas, Rožė kilo kartu, ir tos kelios sustojimo minutės buvo nuostabiausios, kokias patyriau nardydamas. Mes kabojome negiliuose vandenyse, šviesa mirguliavo ir akino, koralų rifai švytėjo lyg lobių dėžės, jūrų angelų pulkeliai nardė aplink, o mūsų leidžiami burbulai maišėsi ir tingiai kilo paviršiun.

Nardymas buvo tik vienas užsiėmimų, kurie Rožei sekėsi daug lengviau negu man. Ji ir vakarėliuose jautėsi kaip žuvis vandenyje, susipažindavo su naujais žmonėmis taip pat lengvai, kaip besvorė nardė penkiolika metrų po vandeniu Pietų Kinijos jūroje. Kad ir kiek stengiausi — o stengiausi tikrai smarkiai, nes visų labiausiai gyvenime man rūpėjo įtikti jai, — man nesisekė. Tiesiog to man nebuvo duota. Tai mus skyrė po vandeniu, tiesą sakant, ir visur kitur.

Aš plaukiau.

Ji skrido.

Nuo pat pradžios jaučiau, kad kažkas ne taip.

Penktadienio vakarą oras buvo ramus, be debesėlio, tipiškas vėlyvas pavasaris Filipinuose, bet mums einant į pajūrį šeštadienio rytą žydras dangus traukėsi plieno pilkuma, o bangos jūroje taškė baltas putas.

Mes jau vilkėjome narų kostiumais. Aš nešiausi didelį nardymo reikmenų krepšį su kaukėmis, vamzdeliais ir plaukmenimis. Kitką išsinuomosime nardymo punkte. Pastebėjau Rožę šnairuojant į dangų.

— Galėtume patinginiauti viešbutyje, — tariau. — Oras ne per puikiausias.

— Viskas bus gerai, — nuramino ji. — Ramonas mūsų neves, jeigu ką įtars.

Ramonas buvo kurorto nardymo instruktorius, per trisdešimties, visus panėrimus jis prižiūrėjo su žinovo ramybe. Filipinuose daugelis nardymo vietų garsėja neprognozuojamomis srovėmis, taigi gali pamatyti labai gražių koralų. Tačiau apgaulingos srovės reikalauja ir patyrusio vedlio, kuris tave išvestų. Mes šiame kurorte praleidome keletą savaitgalių, Ramonas visada vadovavo mūsų nardymams ir šauniai mumis rūpinosi. Tačiau kai atėjome prie nardymo punkto, Ramono nebuvo. Vietoj jo stypsojo kaulėtas ne vyresnis nei dvidešimties vaikinas, kaip filipinietis neįprastai aukštas, nudėvėtu, sudriskusiu naro kostiumu, nusmauktu nuo pečių. Jis pokštavo su pora turisčių iš Europos, pora blondinių maudymosi kostiumėliais, kurios atrodė tokios sveikos ir lyg iš pieno plaukusios, kad negalėjo būti iš niekur kitur, kaip tik iš Skandinavijos.

— Kur Ramonas? — paklausiau.

— Ramonas serga, — atsakė jis, dirstelėjęs į mane akimirką, bet išsyk vėl nukreipė dėmesį į blondines. — Šiandien nardysite su manim.

Aš žvilgtelėjau į Rožę. Ji tik gūžtelėjo pečiais ir nusišypsojo. Tądien ji tikrai norėjo nardyti. Taigi mes stojome į eilę su kitais narais prie aptrintų kvėpavimo aparatų, o besitaisant įrangą įlankon atplaukė laivelis, pukšėdamas yrėsi į krantą, jo pirmagalys šokčiojo ant bangų.

Aš pasirinkau oro balioną, kompensacinę liemenę ir reguliatorių, prisegiau liemenę prie baliono, patikrinau, ar tikrai tvirtai laikosi, paskui pritvirtinau reguliatorių. Keturios juodos reguliatoriaus žarnelės apsisuko man apie kojas kaip pusė aštuonkojo.

Dvi reguliatoriaus žarnelės buvo su antgaliais — vienas, juodas — man, kitas, geltonas — jei kam nors prireiktų oro; žarnelės gale buvo matuokliai — oro kiekiui balione ir gyliui nustatyti, o antra žarnelė turėjo metalinį užsagą, kurį pritvirtinau prie liemenės. Ant pačios liemenės buvo žarnelė, kuria galėjau reguliuoti pusiausvyrą įleisdamas arba išleisdamas orą. Galiausiai atsukau balioną ir šiam sušnypštus patikrinau, kiek jis pripildytas.

Matuoklis rodė 210 barų. Pilnas balionas. Tarsi viskas kaip turi būti. Tačiau vis tiek viskas atrodė ne taip, kaip turi būti.

Man patiko, kad Ramonas visada būdavo su mumis, kai tvarkydavomės įrangą. Jis patardavo, kiek svorių mums reikia, pasirūpindavo, kad mūsų ekipuotė būtų idealiai paruošta ir kruopščiai patikrinta. Man viso to reikėjo.

Su Ramonu žinodavai, kad jam visų svarbiausia saugumas. Tačiau kylančiam vėjui plakant jūrą pamaniau, kad šis kaulėtas vaikinas elgiasi taip, tarsi jam nėra nieko svarbiau už dideles norvegiškas krūtis.

Stovėjau laivagalyje ir jaučiau, kaip jis kyla ir smunka man po kojomis, o smukdamas atplėšia gabalą mano skrandžio. Plaukmenys padėjo man išlaikyti pusiausvyrą, bet trukdė judėti. Stovėjau žiūrėdamas į galvas, šokčiojančias aukštyn žemyn šuoringoje jūroje. Jos atrodė tokios trapios.

Visi buvo vandenyje. Liesasis instruktorius. Norvegės merginos. Jauna japonų pora. Raumeningas senyvas vokietis, kuris atrodė, lyg visą gyvenimą būtų nugyvenęs atogrąžų saulėje. Ir Rožė, pusę jos veido dengė kaukė, bet jis buvo pakeltas į mane. Visi laukė manęs.

Dabar lijo jau smarkiai. Krantas nebuvo toli — pasiekėme nardymo vietą greičiau nei per dvidešimt minučių — bet jį visiškai prarijo vis tirštėjanti migla. Viršum laivelio grumėjo, ritinėjosi juodi debesys. Virš galvos trinktelėjo perkūnas, horizontą perskrodė dantyta žaibo linija. Lijo įstrižai. Viena ranka prispaudęs kaukę, kita deguonies balioną, žengiau nuo laivelio.

Tėškiausi į vandenį, panirau ir staiga iškilau. Bangos buvo didesnės, negu atrodė, aš gurkštelėjau pilną burną vandens ir užspringau.

Kaukė jau buvo aprasojusi. Būčiau spjovęs ant jos ir nuplovęs jūros vandeniu, tai apsaugodavo nuo rasojimo, bet tam tarsi ir pristigo laiko. Liesasis instruktorius nusivedė mus į laivelio priekį, paaiškino planą ir mes iškart nėrėme. Aš nusismaukiau kaukę, atsikrenkščiau ant jos ir pamerkiau po vandeniu stipriai trindamas.

Rožė yrėsi prie manęs.

— Ar viskas gerai?

— Man trūksta Ramono, — atsakiau jausdamas burnoje tulžį ir druską.

— Man irgi. Man atrodo, mes leidžiamės.

Aš užsimoviau kaukę ir pamačiau, kad visi kiti jau leidžiasi. Greitai įsikišau reguliatoriaus galiuką ir atsisukau į Rožę. Ji parodė nykščiu žemyn — „leidžiamės“ ir aš atsakiau tokiu pat ženklu. Išleidau oro iš liemenės, iškvėpiau ir tuoj pat ėmiau grimzti pirmąją pėdą po vandeniu.

Suvokiau, kur yra laivelio korpusas, mačiau kitus narus netoliese, mačiau instruktorių, nusileidusį be svorio daug giliau negu mes. Ir tuomet pajutau plėšiantį skausmą nosies pertvaroje. Leidausi per greitai, šį skausmą sukėlė oro slėgis.

Rožė buvo šalia, rankomis švelniai bangavo priešais krūtinę raminamu judesiu — „neskubėk“. Aš linktelėjau, kilstelėjau aukštyn apie metrą, ir spaudimas iškart pranyko.

Vienos rankos nykščiu ir smiliumi parodžiau apskritimą — „praėjo“, o kita užspaudęs nosį ir švelniai pro ją pūsdamas, vėl bandžiau leistis. Šįkart pasisekė, ir aš grimzdau jau nejausdamas nosies gniaužimo.

Matomumas buvo prastas. Buvau įpratęs regėti šiuos vandenis užlietus saulės ir mirgančius jūros gyvybe, bet šįkart vanduo buvo drumzlinas ir tamsus, vos kelios žuvelės švystelėjo niūrumoj — ryškūs spalvoti dryksniai gaubiančioje tamsoje. Tada suvokiau, kad mes su Rože likome vieni.

Rožė plūduriavo šalia, dairėsi aplinkui. Tačiau kitų narų nebuvo nė ženklo. Jie mus paliko. Kaukė ėmė leisti vandenį. Pakreipiau galvą, nusiėmiau kaukę ir išpūčiau vandenį pro nosį. Kaukė išsivalė. Rožė žiūrėjo į mane iš už stiklo didelėmis mėlynomis akimis kraipydama nykštį į abi puses. „Kokia kryptimi?“ Aš apsidairiau, vildamasis pamatyti padrąsinantį plaukmenimis per tamsą besiiriančių žmonių vaizdą. Nieko. Visose pusėse tas pat. Pažvelgiau į laivo korpusą aukštai virš mūsų. Jis dreifavo šalin. O gal mes dreifavome nuo jo. Rožė švystelėjo pirštu į dešinę.

„Plaukiam ten.“

Papurčiau galvą. Gal išprotėjo? Ji kvietė plaukti jūros pusėn. Aš dūriau nykščiu priešingon — kranto link.

„Plaukiam ten.“

Ji papurtė galvą, takštelėjo į kompasą ant riešo. Mano pirštas ir nykštys nenorom susirietė į apskritimą.

„Gerai.“

Ji vedė, ir mes nusiyrėme į tamsą. Iš įtampos man išdžiūvo burna. Pažiūrėjau, kiek likę oro — dar daug.

Tuomet mes staiga išplaukėme virš jo — jis išniro iš tamsos kaip didžiulis apleistas miestas, rūdijantis, pilkas ir juodas metalas, apaugęs daugiau nei penkiasdešimties metų senumo koralais.

Paskendęs per Antrąjį pasaulinį japonų karo laivas.

Mes išsišiepėme vienas kitam — sukrėsti ir pradžiugę. Dėl šio laivo ir nėrėme. Kitų nesimatė, bet tikriausiai jie nardė kitoje laivo pusėje. Šioje šviesoje jo buvo matyti tik dalis. Tačiau dabar mums tai jau neberūpėjo.

Laivas nugrimzdęs giliai, bet jo viršutinis denis ir tiltelis buvo beveik mūsų aukštyje. Mes praplaukėme virš denio, ir aš pajutau keistą širdį gnybantį šaltį. Tiltelio langai žiojėjo kaip tuščios akiduobės. Negyvas denio medis stirksojo tarsi išdžiūvę kaulai. Čia mirė žmonės.

Tai kapinės.

Jaučiau, kad neturėtume čia būti. Rožė parodė į atvirą triumą, pakėlusi nykščius į viršų, kreipė į juodą prarają. Aš smarkiai papurčiau galvą. Gal pamišo? Takštelėjau į oro matuoklį. Metas kilti aukštyn.

Rožė kybojo viršum tos gelmės, laisvai sukryžiavusi rankas ant krūtinės, tolygiai kvėpuodama. Ji atšlijo, kai staiga iš triumo tamsos išniro milžiniška vėžlė ir kone susidūrė su ja. Rožė kryptelėjo į mane, iš nuostabos išplėtusi akis, ir aš norom nenorom nusišypsojau.

Vėžlės galva buvo kaip tūkstantmečio žmogaus, bet ji judėjo neįtikėtinai grakščiai. Po kaulėtu kiautu jos kojos atrodė lyg stebuklingi irklai, vėžlė slydo skenduolio laivo paviršiumi, lyg neabejotų savo begaliniu grožiu. Savaip ir buvo labai graži. Tad aš beveik nenustebau, kai Rožė pasuko įkandin jos į šaltesnius vandenis, kur jūros dugnas staiga krito gilyn.

Vėžlė — tikriausiai didžiulė patelė — pasukusi pliką galvą pažvelgė į Rožę, didelės jos akys mirksėjo veikiau droviai nei baugščiai. Rožė švelniai palietė žvynuotą kiautą ir atsivertė ant nugaros purtydama galvą iš beribio džiaugsmo. Tada mus bloškė srovė.

Tarsi būtų sugriebusi milžino ranka ir sviedusi į tunelį, kuris siekė pasaulio galą.

Rožė ir vėžlė, ir laivas dingo. Nirau žemyn į ledinę tamsą ir negalėjau sustoti. Kritau palei vientisą koralų sieną bandydamas prisiirti arčiau jos. Yriausi, kol išsekęs nebepajudinau kojų, bet žemyn stumianti srovė laikė mane kaip įstrigusiame lifte, ir aš neabejojau, kad tai bus paskutinė mano gyvenimo diena.

Veidu ir kūnu trenkiausi į koralą, kaukė sudužo, reguliatoriaus antgalis išsprūdo iš burnos. Abiem rankomis sugriebiau aštrų it peilis koralą ir laikiausi, nors jis pjovė man pirštus. Nurijau gurkšnį jūros vandens, apčiuopomis pro sudaužytus akinius sugraibiau reguliatorių ir įsibrukęs į burną godžiai traukiau orą. Burna išdžiūvo. Visiškai išdžiūvo. Naro kostiumas vienoje pusėje suplyšo. Klaikiai skaudėjo klubą.

Apsidairiau Rožės. Jos nesimatė. Pažiūrėjau į matuoklius. Keturiasdešimt metrų. Ir tik 30 barų oro. Tačiau negaliu kilti. Rožė tikriausiai manęs ieško. Rožė manęs tikrai ieško.

Tada pamačiau ją, įsitvėrusią negyvo koralo nuolaužos, jos kojos — horizontaliai srovėje. Kaukė nuplėšta. Ji buvo prisimerkusi, beveik apakinta. Tačiau plaukmenimis prisiyrė iki manęs, viena kruvina ranka laikėsi koralo, kita mosavo ties krūtine.

„Nurimk, nurimk.“

Aš linktelėjau, vienu metu verkdamas ir juokdamasis. Ėmiau dreifuoti aukštyn. Ji čiupo mane už liemenės ir patraukė su tokia jėga, kokios turint ją niekada nenumaniau. Jei iš šio gylio pakilsiu per greitai, tikrai gausiu dekompresinę ligą ir numirsiu. Bet aš nevalingai kilau aukštyn. Negalėjau sustoti.

Rožė parodė man į liemenį — buvau pametęs svorių diržą. Vis dar laikydama mane, ji iš nevilties atplėšė gabalą koralų uolos ir įspraudė man į rankas, kad būčiau sunkesnis. Tačiau mano rankos buvo sudraskytos ir subraižytos, ir aš jo nebenulaikiau. Gabalas išslydo man iš rankų.

Pažiūrėjau į savo oro matuoklį — oro beveik nebuvo likę. Rožė įspaudė man tarp lūpų savo antrąjį antgalį. Bet ir jos balionas buvo beveik tuščias. Trumpi kvėptelėjimai strigo ir užgeso. Mes kvėpavome skolintu oru.

Rožė palietė man viršugalvį.

Ir mes atitrukome nuo koralo.

Aš ėmiau kilti į ryškėjančią šviesą, o Rožė, kaip astronautas, erdvėje atkirstas nuo laivo, jau nebelydima burbuliukų uodegos, dreifavo tolyn į šešėlius, besidriekiančius begalybėn.

Pro ašaras ir kraują su gleivėmis, iš vidaus aplipusiomis mano įskilusią kaukę, žiūrėjau, kaip ji nyra žemyn, ir bandžiau ištarti jos vardą, bet nepajėgiau išspausti nė garso.

Ji buvo mano prasmė.

Aštuntas skyrius

Pirmiausia pastebiu jos drabužius.

Juodas lietpaltis atsagstytas, po juo matyti trumputis sijonas, aptempta palaidinukė, aukštakulniai su kailiuku. Ar jie vadinami „kačiuko šlepete“? Atrodo lyg susiruošusi į klubą. Šiek tiek per riebiai išsidažiusi. Balta oda, juodas triko, peroksidinė blondinė. Šaknis jau reikėtų dažyti. O ar ten, po jos triko, — auksinė grandinėlė? Galbūt. Nepanašu, kad būtų susiruošusi į kokį stilingą, madingą klubą miesto centre. Atrodo, lyg išsipusčiusi į klubą gūdžiausiame užmiestyje.

Ji daili, bet suvargusi, tarsi buvusi gražuolė, nuo kurios nusigręžė sėkmė.

Atėjęs į darbą, randu ją Čerčilio mokytojų kambaryje, bet šiandien ši graži, išvargusi moteris sėdi užėmusi mūsų vienintelį krėslą, įkišusi nosį į romaniuką minkštais viršeliais.

Keista, manau pats sau. Reta pamatyti taip apsitaisiusią mokytoją.

— Ar šitą skaitei? — klausia pakeldama akis.

Kalba su gryniausiu Londono darbininkų klasės akcentu. Ji tikrai iš Esekso. Londone taip jau niekas nebekalba.

— Ką taip?

— „Širdis — tai vienišas medžiotojas“, — sako ji. — Karson Makalers. Ji parašė knygą dvidešimt trejų. Apie mergaitę, vardu Miką, augančią Džordžijoje Antrojo pasaulinio karo metais.

— Aš žinau, apie ką. Apie vienatvę. Aš dėsčiau ją.

— Tikrai? — jos dažytos akys išsiplečia iš nuostabos.

— Taip, tuntui penkiolikmečių berniūkščių, kurie neskyrė alkūnės nuo širdies.

— Tikrai dėstei šią knygą?

— Tikrai.

— Tačiau ar tu ją skaitei?

— Ką turi omeny?

— Turiu omenyje, ar ji tau buvo brangi? Ar tau ji ką nors reiškė?

— Na, man atrodo, kad siužetas truputį...

— Nes man ši knyga apie tai, kaip gyvenimas tave apmauna.

— Na, pagrindinė knygos tema...

— Tik pažvelk į Miką. Iš pradžių ji kupina svajonių, vilčių. Nori keliauti po pasaulį. Nori tapti muzikante. Išsiveržti iš savo mažo miestelio. Viskas ją jaudina. Ir tada ją apgauna.

— Apgauna?

— Apgauna. Kiek jai metų knygos pabaigoje? Penkiolika? Ji dirba „Woolworth“, nes jos šeima tokia neturtinga. Ir ji jau žino, kad nė viena jos svajonių neišsipildys. Miką apgauta. — Moteris šypsosi linguodama galvą. — Oho! Tu dėstei — „Širdis — tai vienišas medžiotojas“. Neįtikėtina.

— Beje, aš — Alfis.

Ji atsistoja.

— Džeke Dei, — sako ji.

Ir ima tvarkytis: tada aš suvokiu, kad ji visai ne mokytoja.

Prieina prie spintelės kambario gale, ten truputį pasirausia ir išlenda, užsimovusi geltonas pirštines. Kam dėstant anglų kalbą reikalingos geltonos pirštinės?

Paskui užsitempia mėlyną nailoninį darbinį chalatą, šiek tiek panašų į mamos, kai ši eina į Nelsono Mandelos virtuvę. Ir stovi su kibiru vienoje rankoje ir plovimo skysčiu kitoje.

Sakytum, Klarkas Kentas virsta Supermenu.

Jeigu Supermenas būtų valytoja.

Jie ištraukė mane iš vandens, nardymo valties denyje davė man deguonies.

Prisimenu balsus, šūkalojančius tagalogų kalba, kažką šaukiant per radijo stotį, laivo variklio puškėjimą. Kažkas pasakė man apie rekompresijos kamerą Cebe. Jiems reikės vežti mane į rekompresijos kamerą. Aš iškilau iš pernelyg giliai, per daug greitai. Mano kūne ir kraujyje susidarė perteklinio azoto burbuliukai, nors aš jų dar ir nejaučiu. Tačiau aš tikrai susirgsiu. Dekompresijos liga.

Atmenu, kad tysojau ant nugaros su užspausta deguonies kauke, veidą čaižė lietus. Kai pabandžiau atsisėsti ir pasakyti jiems, kad palauktų Rožės, mane surietė toks akis temdantis nugaros skausmas, kad tik gaudžiau orą ir verkiau. Tokio skausmo nebuvau patyręs. Su ašaromis apsiblausė vaizdas — bet ašaros nudžiūvo, o vaizdas toks ir liko. Regėjimas geso su kiekviena akimirka. Svaigino ir pykino, sąnarius suko dilgčiojantis skausmas, ypač kaklą, pečius ir nugarą, bet labiausiai mane gąsdino blėstantis regėjimas. Aš labai sparčiai akau. Kai atvykome į Cebą, gulėjau kietai užsimerkęs, nes užgulanti tamsa baugino — tiesiog baugino.

Pririštą prie neštuvų mane nunešė į prieplauką ir į greitąją. Dabar jau nebegalėjau pajudinti kojų, aš jų netgi nejaučiau. Galvą kažkas tarytum kūju daužė. Kažkoks balsas pasakė apie oro emboliją. Jėzau. Prisimenu, kad taip ir neatsimerkiau. Prisimenu, kad meldžiausi. Nors ir praradau viską, kas brangiausia, nenorėjau mirti. Man buvo labai baisu.

Su kaukiančia sirena greitoji lėtai spraudėsi pro tirštą filipiniečių eismą. Kai atvažiavo, mus pasitiko susijaudinę balsai, šūkavo angliškai ir tagalogų kalba, ir neštuvus nulakdino koridoriais, juose buvo daugybė žmonių. Pagaliau atsidūrėme patalpoje, kuri atrodė kaip vėsus, požeminis kapas. Prisimenu, girdėjau atidarant sunkias metalines duris, kai mane įnešė, jas uždarė. Atrodė, lyg mane įkišo į banko saugojimo kamerą. Tai buvo rekompresijos kamera.

Kažkas buvo su manim. Moteris. Vidutinio amžiaus filipinietė. Ji paėmė mano ranką, paglostė veidą ir gražia anglų kalba pasakė, kad aš labai sergu, bet viskas bus gerai. Ji pažadėjo, kad bus su manim.

Kameroje tvyrojo drėgmės ir pelėsių kvapas. Aplinkui viskas juoda. Ir aš galvojau, iš kur žmogus žino, kad mirė, ar įmanoma apsirikti, ar įmanoma mirtį supainioti su kuo kitu. Atmenu, svarsčiau, jog galbūt jau esu miręs. Paskui, po tam tikro laiko, kurio negalėjau pamatuoti, kameroje sušmėžavo šešėliai, ėmiau jausti aptirpusias kojas.

Moteris, laikanti mano ranką, tarė, kad laikausi gerai, bet man reikia specialios injekcijos, kad burbulas smegenų kamiene nesipūstų. Steroidinės injekcijos. Moteris nervingai nusijuokė ir prisipažino, kad yra dūrusi tik apelsinams. Pro rekompresijos kameros liukus žiūrėjo žmonės, patarinėjo jai, ką daryti, susijaudinę kalbėjo tagalogų kalba, nors man visi kalbantieji tagalogiškai atrodo susijaudinę.

Tiesą sakant, nors ta moteris tebuvo leidusi vaistus apelsinams, adata jos rankose man kėlė mažiausiai rūpesčio. Ir po viso nervinimosi, laukimo, sujaudintų balsų jos injekcija buvo vienas niekas, tarsi bitės įgėlimas žmogui, kurį ką tik pritvatinę paliko leisgyvį.

Prisimenu, kad ji prie manęs budėjo. Nuolat mane drąsino, ir jaučiau, kad apsiverksiu dėl jos gerumo. Ėmė sklaidytis tamsa, praplėšęs limpančias, skaudančias akis, pamačiau smulkutę mamos amžiaus moterį.

Paskutines dešimt valandų kameroje buvome su specialiomis deguonies kaukėmis, ir ji kassyk spustelėdavo man ranką, kad nepamirščiau įkvėpti. Štai ką ji turėjo daryti, toji moteris, išgelbėjusi man gyvybę. Ji turėjo priminti man, kad nepamirščiau kvėpuoti.

Rekompresijos kameroje išbuvome dvi paras, liga lėtai sunkėsi iš manęs. Tačiau kartais jaučiu, kad jie jos neišgydė. Kartais man atrodo, jog kaip tik tą dieną liga įsiskverbė į mane. Ir liks, kol būsiu gyvas.

Keista, kad vieno žmogaus praradimas gali palikti tokio dydžio tuštumą tavo gyvenime. Toji tuštuma nėra kito žmogaus dydžio.

Ji veikiau didelė kaip pasaulis.

Turėčiau dažniau išeiti pasižmonėti. Tikrai reiktų. Žinoma, ne kasdien. Būtų pernelyg skubota. Visada bus pernelyg skubota. Bet kartais tikrai reikėtų.

Po tūkstančio metų būsiu pasirengęs vakarėliams. Užsirašysiu dienoraštyje. Juk žinote, vyras turi savų reikmių. Žinoma, turi ir moteris.

Tačiau kai nematau Džošo, o aš Džošo tikrai nematau per dažnai, paprastai leidžiu vakarus savo kambaryje, klausausi Sinatros nediduku savo grotuvu, paprastai kurio nors iš didžiojo šeštojo dešimtmečio „Capitol“ albumo, o kartais „Reprise“ iš septintojo arba aštuntojo dešimtmečio — žinoma, prasčiau, bet ne taip pažįstama.

Ir ką ta muzika? Man patinka linksmos dainos, tokios kaip „Come Fly With Me“ ir „They Can’t Take That Away From Me“, tokie albumai, kaip „A Swingin Affair!“ ir „Songs For Swingin’ Lovers“. Bet visų labiausiai man patinka dainos apie prarastą meilę. „In the Wee Small Hours“, „Angel Eyes“, „One For My Baby“, „Night and Day“, „My Funny Valentine“ ir visos kitos.

Klausydamasis Sinatros nesijaučiu kaip vienintelis pasaulyje žmogus, kuris staiga atsirado ten, kur niekuomet nesitikėjo atsirasiąs. Klausydamasis Sinatros nesijaučiu toks vienišas. Klausydamasis Sinatros jaučiuosi žmogiškesnis.

Frenkas įrašė ištisus albumus — „Where Are You?“, „No One Cares, Only the Lonely“, kuriuose ilgisi kokios nors moters. Hipiai mano, kad jie septintajame dešimtmetyje sugalvojo konceptualiuosius albumus, bet Frenkas Sinatra darė tai dar šeštajame. Sinatra gali apie tai kalbėti visą naktį, jei tau reikės. O man reikėjo.

Man reikia šios muzikos, kaip kitiems vyrams reikia pavalgyti ir futbolo. Sinatra tarsi rodo kelią priekin, ragina mane irtis pirmyn. Kai Sinatra dainuoja apie praeinančią meilę, visad paguodžia ateisiančia. Meilė jo dainose lyg autobusas. Netrukus visada bus kita.

Tačiau aš žinau, kad širdyje Sinatra jautėsi kitaip. Skaičiau visus klasikinius tekstus ir žinau, kad Sinatra niekada nepaliovė mylėjęs Avos Gardner. Tai moteriai priklausė jo širdis. Jos nuotrauką jis suplėšė, išmetė, paskui suklijavo lipnia juostele. Jei Sinatra taip ir nepamiršo Avos, kodėl aš turėčiau pamiršti Rožę?

Ir vis tiek jo muzika — begalinis paguodos šaltinis. Sinatra tavo ilgesiui suteikia kilnumo, heroizmo, visuotinumo. Kančią įprasmina. Nors gyvenime kančia neturi jokios prasmės. Tik skauda, ir tiek.

Bet tai dar ne viskas. Sinatrai begedint meilės, meile džiaugiantis, jos laukiant, aš beveik jaučiu susiplakusius vyriškus „Old Holbom“ ir „Old Spice“ kvapus, kaip andai, kai senelis pasisodindavo mane ant kelių tais laikais, kai pasaulis buvo jaunas ir viskas prieš akis, kai atrodė, kad visi, kuriuos myliu, gyvens amžinai.

Mano mama reaguoja į tėvo išėjimą labai paprastai — gyvena kaip gyvenusi. Ji keliasi rytais, eina į darbą virtuvėje Nelsono Mandelos vidurinėje, grįžta namo su meilia šypsena ir pasakojimais apie savo vaikus. Ji net vėl ima domėtis sodu arba bent tvarkyti tai, ką išdraikė, kai tas šunsnukis išėjo. Taip mano mama reaguoja į krizę.

Nesakytum, kad visai jos nepaiso. Tiesiog atsisako žvelgti į ją tiesiai.

Aš vaikštau į darbą, klajoju Kinų kvartalo gatvėmis, savo kambaryje klausausi Sinatros. Ir visą laiką fantazuoju, kad vieną dieną tėtis pareis su gėlėmis, puls ant kelių priešais mamą, maldaus atleidimo. Tačiau tai neįvyksta.

Neįsivaizduoju, kaip jis galėtų susikurti gyvenimą su Lena, kai to gyvenimo pamatai tokie silpni. Neįsivaizduoju jų sąjungos, jeigu jie net neturi virdulio. Neabejoju, kad vieną rytą jis pamatys ją šokančią kėdėje bevalgant sėlenų pusryčius, ir tas vaizdas išvarys jį iš proto.

Tačiau imu suvokti, kad net jeigu jų meilės lizdelis bus išdraskytas, tai nereiškia, jog jis kada nors sugrįš namo.

Mano tėvai kalbasi telefonu. Net nebandau klausyti, nes esama tam tikrų dalykų, kurie vyksta tarp tavo mamos ir tėvo, nuo kurių norisi laikytis atokiau. Kiekvieną kartą viskas taip pat. Jis skambina. Ilga tyla, kol jis — nežinau ką. Meldžia supratimo? Klausia, kada galėtų pasiimti Stivo Vonderio plokšteles? Teiraujasi, ar negalėtų pasiskolinti virdulio? Nežinau, ką ji jam sako, bet girdžiu, kad stengiasi, jog balse nesigirdėtų nei kartėlio, nei nuoskaudos, nei pykčio.

Bet tai neįmanoma. Ji stengiasi elgtis taip, tarsi niekas, kad ir ką mano tėtis darytų, jos nebestebina, kad ji pažįsta jį taip gerai, jog visas šis maištas yra kaip tik tai, ko ji tikėjosi iš žmogaus, su kuriuo yra susituokusi pusę gyvenimo. Tačiau tai netiesa.

Jo naujasis gyvenimas kitoje miesto dalyje pranoksta jos vaizduotę. Ji nesupranta, kaip jis ten atsidūrė, kada tai nutiko, kaip ši pasaulio dydžio skylė ėmė žiotis jos gyvenime.

Baigusi pokalbį telefonu, ji šypsosi, tai apsauginė jos šypsena, šypsena kaip neperšaunama kario liemenė.

Mudu su mama einame ankstyvos vakarienės į „Šanchajaus drakoną“.

Tokių išvykų reta. Be vaikystės vasaros atostogų –„nakvynės su pusryčiais“ pietinės Anglijos pajūrio miesteliuose, kai buvau mažas, turistinių valgyklėlių Graikijos ir Ispanijos viešbutėliuose, kai ūgtelėjau, — mums neteko daug laiko sykiu praleisti restoranuose. Keista, bet moteris, kuriai tiek malonumo teikia maitinti tūkstantį vaikigalių kiekvieną mokslo metų dieną — mano mama — bemeilija „gamintis pati, savo namuose“. Bet tėčiui išėjus ji mažai tevalgo, ir tai mane gąsdina. Visad buvusi liekna — tėčio žurnalisto darbas sąlygojo, kad kiekvienais metais lyg pagal užsakymą jo liemens apimtis didėjo, kasmet jis priaugdavo po svarą, — dabar atrodo išsekusi, įkritusiomis akimis. Žinau, kad iš dalies taip yra dėl miego stygiaus, nes girdžiu ją vaikštinėjant apačioje vidury nakties, kai aš vartausi lovoje, varginamas savos vienatvės. Menksta ji ir todėl, kad nebegamina tikro šeimos maisto, nes nebėra tikros šeimos.

Tačiau, vos žvilgtelėjusi į „Šanchajaus drakoną“, mama atrodo labai patenkinta.

— Kaip gražu, mielasis, — sako ji žavėdamasi groteskiškai deformuota šaknimi, plaukiojančia stiklainyje, tarsi toji būtų kokio mokslinio eksperimento vaisius. Dabar matau, kad visi „Šanchajaus drakono“ tamsūs kampeliai ir plyšeliai prikaišioti šitų šaknų. — Tikrai labai gražu.

Iš virtuvės išnyra Džoisė. Ji žiūri, kaip mama žavisi šaknimis stiklainiuose.

— Tau patinka?

— Miela!

— Žinoti?

Mama prisimerkusi žiūri į stiklainius.

Tai ženšenis, tiesa? Tikras. Ne kapsulės ar piliulės, kokias perkame vaistinėje.

Džoisė nusišypso, patenkinta, kad mama žino.

— Ženšenis. Negalėčiau jums ant akių dėti muilo. Taip, ženšenis. Padeda nuo streso. Kai kūnas pavargęs. Kai kūnas liūdnas.

— Man dabar tikrai praverstų ženšenis, — juokiasi mama, ir man kyla noras ją apkabinti.

— Prašom, — sako Džoisė, plačiu mostu parodydama tuščią restoraną ir kviesdama pasirinkti staliuką.

Šeštą vakaro „Šanchajaus drakone“ visai kitokia atmosfera negu vidurnaktį. Nėra įkaušusių. Be mūsų su mama, nėra daugiau klientų.

Kol mes valgome Pekino antį, — mamai darbuojantis pagaliukais mikliau, negu tikėjausi, mums kraunantis pyragėlius su šviežiais svogūnais, agurkais, slyvų padažu ir antį, — Čangų šeima irgi valgo vakarienę prie stalo išsinešti skirto maisto skyriuje. Visi stalai „Šanchajaus drakone“ užtiesti baltai, išskyrus vieną. Prie jo Čangų šeima ir valgo savo patiekalus.

Susirinkę visi. Džordžas iš didžiulio dubens samsto makaronus į mažesnius dubenėlius. Šalia sėdi anūkai, iš vienos pusės mažas berniukas, iš kitos — mergaičiukė, abu įgudusiai darbuojasi pagaliukais, kurie jiems atrodo per dideli. Vaikų tėtušis, putlusis Haroldas, garsiai šliurpia makaronus, lyg turėtų išsrėbti juos per tam tikrą laiką. Jo žmona Dorisė valgo lėčiau, bet taip arti prisikišusi prie dubenėlio, kad net akiniai aprasoja. Džoisė kantonų tarme trenksmingai komanduoja — vyrui, sūnui ir ypač dviem anūkams, — vis dirstelėdama, ar mudviem su mama nieko netrūksta.

Ir aš suvokiu, kaip pavydžiu Čangams. Pavydžiu jų artumo, jų bendravimo, vientiso, neišskaidyto jų gyvenimo. Jų pilnatvės. Žiūriu į juos, ir man liūdna. Tačiau išties ne liūdna. Tai veikiau ilgesys. Nes ir aš kadaise priklausiau tokiai šeimai.

Kol mums ateina laikas sumokėti, Čangai jau skirstosi — Džordžas su Haroldu į virtuvę, vaikai su Dorise — į butelį viršuje. Tik Džoisė lieka priimti plūstelėsiančių vakaro lankytojų.

Mums išeinant ji įbruka rudo popieriaus maišelį motinai į rankas, jame, neabejoju, yra kažkas, padėsiantis pakelti visas nelaimes jos suskilusiame pasaulyje.

— Dovana nuo manęs, — sako Džoisė.

Ką Rožė manyje pamatė? Juk galėjo pasirinkti kokį nors belūpį gražuolį iš savo kontoros. Kodėl pasirinko mane?

Nes aš mielas vaikinas. Tačiau tai nieko ypatingo — to paties sakosi norinčios moterys, o paskui nuvažiuoja su energingu eržilu jo „Maserati“. Bet Rožė norėjo mielo vaikino. Ir pasirinko mane.

Tai tiesa. Aš buvau šaunus vaikinas. Visada įsimylėdavau tą moterį, su kuria miegodavau, net tada, kai to nei kas prašė, nei reikėjo. Negalėjau taškytis į visas puses, o pats likti bejausmis. Daugelis tų dalykų, kuriuos jauni vyrukai daro nesusimąstydami, man buvo nepasiekiami. Nes klausiausi per daug Sinatros. Nes norėjau skristi į mėnulį svajonių sparnais labiau, nei pasidulkinti už kampo. Nes ieškojau tos vienintelės.

Ji pamatė kažką manyje. Kažką, kas buvo verta meilės.

Tačiau mielumas baigtinis — kaip pinigai arba jaunystė. Nespėji nė apsidairyti, o jau nuvilnijo tolyn. Ištekėjo iš tavęs ir nuplaukė. Pažvelkite į mane dabar. Nesu nė perpus toks mielas, koks buvau.

Nenoriu atsisakyti gyvenimo ir meilės, ir viso kito, bet nieko negaliu padaryti. Nes gyvenimas, meilė ir visa kita davė man gerą priedangą. Gyvenimas man tapo lyg pašildyta mirtis.

Praradau tikėjimą ir nežinau, kaip kada nors galėčiau jį atgauti. Nes aš vis dar kažko ilgiuosi. Ir todėl, kad visada jos ilgėsiuosi.

Ar gerai, Rože? Ar gerai, kad tavęs ilgiuosi?

Devintas skyrius

Popiečio metas, kai visa apmiršta, bet privatus narių klubas dar pilnas lepių vyrų ir „kietų moterų“, kurie neskubėdami rymo prie savo taurių ir aptarinėja sumanymus, kuriems veikiausiai niekuomet nelemta išsipildyti.

Panašiai kaip mano tėčio sumanymams.

Nuojauta kužda, kad mano tėtušis ir jo mergina taip ir kankinsis nesirutuliojančių santykių pragare. Negaliu nusikratyti šio menko įtarimo.

— Tikiuosi, ateisi į vestuves, — sako tėvas.

Žiūriu į tėvą, slėpdamasis už stiklinės neburbuliuojančio mineralinio vandens Soho klube, nervingai žvejodamas dubenėlyje „Twiglets“ duoninių lazdelių, kuriomis čia vaišina nemokamai. Niekaip nesuprantu, ar jis nori mane išprovokuoti, ar galutinai kvoštelėjo.

— Kieno tos vestuvės?

— Mano vestuvės. Mūsų su Lena.

— O, tai tu išsituokei?

— Dar ne.

— O skyrybų advokatą ar jau turi?

— Dar ne.

— Tai gal dar ankstoka vestuvių maršui „Štai ir nuotaka atžengia“ ir barstyti konfeti, kaip manai? Gar dar ankstoka net siuntinėti kvietimus į vestuves su įspaustu reljefu ir užsakinėti vestuvių pyragą?

Jis palinksta į priekį stengdamasis, kad mūsų pokalbio niekas negirdėtų.

— Aš tik mėginu tau parodyti, kaip visa tai rimta, — pareiškia, — nes elgiesi, tarsi tai būtų juokai.

— Nes tu, tėti, jaunikis su žile. Argi tai ne juokinga?

— Būtų juokinga, jei dairyčiausi savo amžiaus moters. Tačiau kodėl turėčiau norėti ko nors, kas atrodo panašiai į mane?

— Antai, tarkim, savo žmonos?

— Aš myliu tavo motiną, Alfi. Visada mylėjau, visada mylėsiu. Ir ketinu ja rūpintis.

— Koks tu kilniaširdis.

— Bet aistra ne amžina. Ji miršta. Tu manim netiki, nes niekad neturėjai galimybės to patirti.

— Šventa tiesa.

— Aš taip apgailestauju dėl to, Alfi, tikrai. Mylėjau Rožę, tu tai žinai.

Tai tiesa. Tėtis mylėjo Rožę. Per laidotuves palūžo. Joms baigiantis tiesiog subyrėjo į gabalus.

— Aistra išblėsta, Alfi. Ji pavirsta kažkuo kitu. Draugyste. Prielankumu. Įpročiu. Yra žmonių, kuriems to pakanka. O kitiems to niekuomet nepakaks.

Paprašau sąskaitos, nes man nusibosta su juo šnekėtis, bet jis spiriasi sumokėti. Toks reikšmingas.

Mums išėjus į gatvę, uždeda ranką man ant peties norėdamas susitaikyti. Nors aš nekrusteliu ir neketinu atsakyti tuo pačiu, negaliu jo nemylėti. Jis visuomet bus mano tėvas. Negaliu įsivaizduoti, kad pakeisčiau jį geresniu. Jis mano lemtis.

— Tenoriu dar vieną kartą pabandyti pasijusti laimingas, — sako, — negi tai toks baisus nusikaltimas?

Dar vieną kartą, galvoju.

Negi jis nežino? Negi nesupranta? Ar tas mano tėvas iš viso ką nors supranta?

Pasijusti laimingam leista vieną kartą.

Tos laidotuvės buvo nuo pradžios iki galo nelemtos.

Man teko dalyvauti laidotuvėse anksčiau, bet jos tikrai buvo ne tokios, tikrai nepanašios į šias. Trijų mirusių mano senelių laidotuvės tikrai buvo visai kitokios nei ta diena, kai laidojome Rožę.

Per jauna. Ir ne tik ji. Gedėtojai irgi per jauni. Diduma vos dvidešimtmečiai, mokyklos draugai, buvę kaimynai, universiteto bendramoksliai ir bendradarbiai. Daugelis jų atrodė taip, lyg laidotuvėse dalyvautų pirmą kartą. Ko gero, nėra palaidoję nė senelio. Gal vienas kitas praradęs žuvelę ar žiurkėną. Atrodė sukrėsti. Nepasirišę nė juodų kaklaraiščių, tokie absurdiškai jie buvo jauni. Nė nežinojo, ką vilkėti, nežinojo, kaip elgtis, ką sakyti. Visa įvyko per greitai. Per greitai. Žinau, kaip jie jautėsi.

Važiavau pirmuoju automobiliu su Rožės motina ir tėvu, nerasdamas žodžių juos nuraminti, nes tų žodžių paprasčiausiai nebuvo. Ne, buvau daug baisiau. Jokio ryšio. Mes jau buvome svetimi, mes jau slydome vieni iš kitų gyvenimo. Mūsų ryšys buvo automobilyje, priešais mus, pušiniame karste, uždengtame trimis raudonų rožiu vainikais. Vienas nuo Rožės tėvų, antras nuo manęs, trečias nuo mano mamos ir tėčio. Atskiri vainikai, bylojantys apie atskirą sielvartą.

Kortežas pasiekė bažnytėlę ant kalvos. Apačioje rapsais geltonavo kaimiškojo Esekso laukai. „Prievartos laukai“. Koks siaubingas pavadinimas, kodėl negalėtume šio augalo pavadinti kaip nors kitaip? Nes aš ir dabar dar negaliu žiūrėti į tuos geltonuojančius balandį laukus ir neprisiminti dienos, kai palaidojome Rožę.

Jos niekuomet nepažinojęs vikaras papasakojo apie jos būdą. Tas vikaras, jis tikrai stengėsi kaip įmanydamas, pasikalbėjo su draugais, su šeima ir manimi, tad porino apie jos humorą, šilumą, jos meilę gyvenimui. Tačiau tik tada, kai laiptais ant cokolio palypėjo Džošas, aš pajutau, ką iš tiesų slepia tie žodžiai.

— Kanauninko Henrio Skoto Holando žodžiai, — pratarė jis. — Mirtis iš tiesų visai nieko nereiškia. Aš tiesiog įžengiau į kitą kambarį. Aš esu aš, o tu esi tu. Kuo vienas kitam buvome, tuo ir tebesame.

Aš tvardžiausi, nes Rožės tėvams buvo sunkiau, šiam ramiam vyriškiui ir mielai moterytei, kurie taip didžiavosi savo dukra advokate, šiems doriems vyrui ir moteriai, su kuriais praleisdavau Kalėdas, kurių greičiausiai niekuomet daugiau nebepamatysiu. Aš tvardžiausi, nes būtų buvę gėda savo netektį iškelti aukščiau už jų. Jie juk darė tai, už ką baisiau pasaulyje nebūna. Laidojo savo vaiką.

— Vadinki mane įprastu mano vardu, — vėl prabilo Džošas, — kalbėki su manim taip nerūpestingai, kaip kalbėdavai visuomet. Nekeisk balso tono, nenutaisyk dirbtinės iškilmingos ar liūdnos veido išraiškos. Juokis, kaip juokdavaisi visuomet iš tų menkučių pokštų, kuriais džiaugdavomės kartu. Žaiski, šypsokis, galvok apie mane. Melskis už mane.

Trūko tokios paguodos, kurios gali nusitverti, kai laidoji žmogų, nugyvenusį gyvenimą. Džošas padarė viską, ką galėjo. Tačiau ši juoda diena išaušo penkiasdešimčia metų per anksti. Nusižengta gamtos dėsniui. Ir nors stengiausi suvokti žodžius, kuriuos girdėjau, nors ir stengiausi sau įteigti, kad jos tėvams sunkiau, tegalėjau galvoti apie vienintelį savanaudišką dalyką — aš noriu savo žmonos.

— Tegul mano vardas būna tuo įprastu žodžiu, koks buvo visuomet. Tark jį paprastai, tegul nekris ant jo nė menkiausio šešėlio. Gyvenimas tebereiškia tai, ką visuomet reiškė. Jis toks pat, koks visuomet būdavo, absoliučiai nepertraukiamai vientisas. Kas yra ši mirtis, jei ne paprastas atsitiktinumas? Kodėl turėtum užmiršti mane vien dėl to, kad nematysi? Juk būsiu be galo arti, kol lauksiu tavęs čia pat, už kampo. Nesielvartauk.

Sunkiausia buvo sekti paskui karstą iš bažnyčios jaučiant visų žvilgsnius, jaučiant visą tą gailestį, kurio kračiausi. Bet valdžiausi tol, kol žingsniavome paskui karstą. Ne lengviau buvo ir tada, kai Rožės tėvai laikė vienas kitą prie kapo, pratrūko ir jos seniausi draugai. Tačiau aš valdžiausi.

Tik tada, kai laidotuvių direktorius, — nes juk duobkasių jau neliko, — pasivedęs mane į šalį tyliai paklausė, ar vainikus užkasti sykiu su karstu, ar palikti ant kapo, ir aš nebeatlaikiau.

— Viską su ja, — pasakiau, — viską palaidokite su ja, — ir apsipyliau bejėgiškumo ašaromis.

Verkiau ne savęs, ne jos tėvų, net ne Rožės, ne, verkiau vaikų, kurie niekuomet negims.

Įžengęs į močiutės mažytį butelį, visuomet lošteliu iš nuostabos. Dėžutė globos namų bloke, madingai minimalistinė kaip bet kuris šiuolaikinis restoranas ar meno galerija. Sienos baltos, šviesi grietinėlės spalva, tikra madingos tuštumos studija. Įžengęs pas močiutę, Damienas Hirstas išsyk pasijustų namie. Vienas žvilgsnis į šios būstą, ir Damienas šoktųsi perkirsti senelę pusiau ir sukištų ją į konservų stiklainį.

Ne, nesakyčiau, kad mano močiutė stengtųsi lenktyniauti su madingiausiais interjero dizaineriais. Prieš keletą metų laiptai tuose namuose, kur pragyveno per penkiasdešimt metų, tapo jai per statūs, tame pačiame name, kuris aprašytas knygoje „Apelsinai Kalėdoms“, tame Ist Endo varguolyne. Ir tada vietinė valdžia apgyvendino ją šiame baltame butelyje. Ji atsisakė kraustytis pas mano tėvus.

— Aš branginu savo laisvę, — paaiškino man.

Televizoriaus garsas užsuktas, senelė klauso Sinatros. Tai, mano nuomone, geriausias Frenko gyvas įrašas, jo albumas „Sinatra at the Sands with Count Basie and the Orchestra“. Močiutė turi tokį įprotį, Sinatros įrašų ji klauso nuolat. Iš tiesų ne dėl to, kad itin domėtųsi muzika, bet žinau, kad Frenkas primena jai senelį. Ne, tai jau net daugiau nei prisiminimas, kai girdi, kaip šis puikuojasi išraitydamas „You Make Me Feel So Young“ ar „Fly Me to the Moon“, ar „The Shadow of Your Smile“, močiutei tai beveik prilygsta komunijai.

Iš visų suvenyrų, kuriuos sukaupė kiti žmonės per savo atostogas, močiutė labiausiai mėgsta ispaniškus asiliukus ir klastingus nykštukus; ant židinio atbrailos pristatyta šeimos fotografijų. Mes su Rože vestuvių dieną, aš vaikystėje, aš kūdikystėje. Mano tėvai vestuvių dieną, jos pačios vestuvių nuotrauka, ji juodaplaukė, besišypsanti, jauna graži, švytinti moteris, įsikibusi vyrui, mano seneliui, į parankę. Tačiau baltas butelis lieka užsispyrusiai atsparus šiems gyvenimo ženklams. Močiutė tiesiog nesuspėjo praleisti čia daugybės metų, kurie būtų paženklinę šią vietą jos asmenybe, kaip anuos, senuosius, jos namus. Ir kai žiūriu, kaip ji krypuoja po virtuvę, iš paskutiniųjų virdama mums arbatą, — draudžia man tai daryti, nes esu jos svečias, — galvoju, ar besuspės ji tiek tų metų čia ir praleisti.

— Jis vakar čia buvo, — sako močiutė, — su savo gražuole.

Kažkodėl apstulbstu.

— Tėvas?

Linkteli nelinksmai šypsodamasi.

— Su savo gražuole.

— Jis atsivedė Leną? Čia?

— Savo gražuolę. Savo paklydėlę, savo meilutę, savo sijoną, savo kekšę.

Džiaugiuosi, kad yrant mažytei mūsų šeimai močiutė nepalaiko savo sūnaus. Sekmadieniais ji vis dar atvyksta į mūsų namus priešpiečių. Mama arba aš kartą per savaitę atgabename jai krepšį su pirkiniais. Kasdien paskambiname telefonu, net tada, kai ne kažin ką ir turim pasakyti. Visi apsimetam, kad mūsų šeima tebėra vientisa, ir tas apsimetinėjimas mane guodžia. Tačiau kažkas mane varžo, negaliu šypsotis ir ramiai linkčioti, kai močiutė deda į šuns dienas Leną.

— Ne taip seniai tu tą merginą mėgai, juk sakei, kad visai šauni.

Prunkšteli.

— Galėtų būti jo dukra, kažin ką jau jie sykiu darys? Gal lauksis kūdikio? — dar kartą prunkšteli. — Jis tikrai jau su ja nesuspės. Senas ožys. Ar nori sausainio?

— Ne, ačiū, močiute.

— Šokoladinių trupininių arba su saldžiu kremu?

— Ne, man tikrai nereikia jokių, močiute.

— Aš tik atnešiu, jei kartais užsinorėtum, — sako. — Ta santuoka pašlijo, kai tavo mama paskutinį sykį prarado kūdikį. Na, žinai, po persileidimo. Jeigu pamirkai juos į arbatą, visai suminkštėja. Ar tu arbatą geri su cukrumi? Neprisimenu. — Laiminga juokiasi, purtydama galvą, — atleisk, Alfi. Tokia jau ta senių atmintis.

— Ko jis norėjo? — klausiu, padėdamas jai nunešti arbatą ir sausainius ant žemo stalelio priešais televizorių. Močiutė neprieštarauja, kad padedu jai atlikti šią užduotį. — Na, suprantama, jis norėjo aplankyti tave, tu jo motina, bet ko dar jis norėjo?

— Paaiškinti. Viską paaiškinti, kaip pats sakė. Ir atsivedė ją drauge. Drąsi iki įžūlumo. Sėdėjo čia susiėmę už rankų, tarsi kokia sužadėtinių pora. Pasakiau, na, jau mano namuose tai šito nebus. Jokio susiėmimo už rankų. Atnešė man dėželę „Quality Street“ saldainių. O ji ėmė ir suvalgė visus su braškėmis. Velniškas įžūlumas. Jis juk žino, kad aš mėgstu su braškėmis, kad galiu valgyti tik minkštus.

Man nesunku patikėti, kad močiutė parodė sūnui ir jo meilutei jų vietą. Kai lankydavo mano tėvus, senelė rodydavo neišsenkančius tolerancijos stebuklus. Su kuo maloniausia šypsena pasitikdavo visokiausius keistus reiškinius, su kuriais niekada iki tol gyvenime nebuvo susidūrusi: aukles, mankštos įrangą, užsienietišką maistą, perkamiausias knygas.

Tačiau savo namuose taisykles nurodo ji ir tikisi, kad svečiai joms paklus.

— Sako, kad myli ją.

— Vyrai daug ką sako. Negali klausyti to, ką sako vyrai. Jie pasakys bet ką, kad gautų ko nori.

— Pareiškė, jog namo negrįš.

— Aš ir nepriimčiau, jei grįžtų. Išspirčiau jį lauk. Jei jis grįžtų, tikrai išspirčiau. Jei būčiau tavo motina, vilčiausi, kad jis grįš vien tam, jog galėčiau išspirti jį. Nejuokauju. Žinojau, kad kažkas vyksta. Tai tikra pajuoka.

„Pajuoka“ yra vienas iš mėgstamiausių močiutės žodžių.

— Jaudinuosi dėl mamos, — sakau.

— Jis pasišlykštėtinas.

„Pasišlykštėtinas“ yra kitas jos mėgstamas žodis. Kaitaliodama šiuos du žodžius, „pajuoka“ ir „pasišlykštėtina“, močiutė gali aptarti neįtikėtinai daug temų.

— Mama be jo suglumusi. Apsimeta, kad ne, bet nežino, ko griebtis. Jis jai tiek daug reiškė.

Tačiau močiutė liaujasi manęs klausiusi. Išjungia Sinatrą ir Kauntą Beisį ir nuspaudžia „begarsį“ televizoriaus nuotolinio valdymo pultelio režimą; tiesą sakant, spusteli mygtuką iš visų jėgų, tarsi taip ir nebūtų įpratusi prie tokių prietaisų. Tada iš senos alavinės sausainių skardinės išsitraukia loterijos bilietą su sijonuotu škotu dūdmaišininku ir nepaprastai susikaupusi žvelgia į džiūgaujantį laidos vedėją, skelbiantį šios savaitės laimingus numerius.

Močiutė mielai aptars su manimi neištikimybę, persileidimus ir gražias pavojingas moteris.

Tačiau tai negali tapti kliūtimi nacionalinei loterijai.

Dešimtas skyrius

Matydavau juos kasdien, tuos senus kinus, judančius ryto rūke Kauluno, Viktorijos parkuose ir Četerio soduose. Tačiau iš tiesų niekada jų nepastebėdavau. Neskubriame jų balete neįžvelgdavau jokio grožio. Jie buvo seni, o aš jaunas, tad galvojau, kad jie nieko negalėtų manęs išmokyti.

Matydavau, kaip jie lėtai daro pratimus. Stebėjau tai jau daugiau kaip dveji metai, beveik kasryt, bet man tai tebuvo tik paprastas fono paįvairinimas. Tai či, kurį mačiau Honkonge, teįsirašė tik pačiame mano sąmonės paviršiuje, panašiai kaip Ko Šing gatvės prekystaliai, prie kurių pardavinėdavo įvairiausias žoles, smilkalus, rūkstančius iš šventyklos Holivud Roude akmeninių katilų, panašiai kaip horizonto linija, užstota nesuskaičiuojamų vazoninių augalų dešimties, dvidešimties, trisdešimties aukštų daugiabučių balkonuose, panašiai kaip nugirstas mokytojų kantoniečių „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokykloje pokalbis apie „gerą“ ir „blogą“ feng šui, kaip netikrų pinigų deginimas gatvėse kiekvieną rugpjūčio mėnesį per Alkanųjų dvasių šventę.

Matydavau visa, bet tiems dalykams niekuomet neteikiau jokios prasmės, jie nieko nereiškė, tik priminė, kad esu jaudinamai toli nuo namų. Visi tie vaizdai buvo it atvirukai, ant kurių antros pusės nieko neparašyta.

Tačiau dabar, kai pūškuoju po Haiberi Fildsą, galvodamas, kaip reikės gyventi išsaugant bent šiokią tokią ištikimybę sau pačiam, išvystu Džordžą Čangą, darantį tai či, ir šis senovinis šokis įgyja prasmę.

Kartais jis ne vienas. Kartais su juo mokinys ar pora, jei gali pavadinti juos mokiniais, tas ilgaplaukes hipiškos išvaizdos merginas ar anuos vyrukus su draugiškai atrodančiomis skustomis galvomis ir Džono Lenono akinukais. „Alternatyvieji tipai, — galvoju pats sau, — viskas jų gyvenime klostosi savaime.“ Tačiau neatrodo, kad jie ilgiau užtruktų prie šitų mokslų, tuo aš savaip patenkintas.

Labiausiai mėgstu stebėti jį vieną.

Tai visuomet būdavo tą ankstyvą, trumpą rytmečio valandą, kai, regis, visas miestas miega. Visi nakvišos, girtuokliai, plevėsos, rėksniai pagaliau nuėjo gulti, bet vyturiai: bėgikai, karjeristai, anksti kylantys dantų rakinėtojai, uždirbantys šešiaženklią sumą per metus, — dar tik pakirs. Vienintelis garsas toli Holovėj Roudu nudardantis sunkvežimis. Ši tyla niekada netrunka ilgiau. Tačiau Džordžas Čangas juda taip, tarsi jam priklausytų visas pasaulio laikas.

Juda, tarsi vienu metu būtų įaugęs į žemę ir besvoris. Jo rankos ir plaštakos grakščios lyg lankstūs sparnai, jos lėtai stumia ir traukia, kyla ir krinta tarsi be menkiausių pastangų. Kai visą svorį perkelia nuo vienos kojos ant kitos, jo nugara lieka tiesi it žarsteklis, galva pakelta, ir nepertraukiama energija sruvena nuo stuburo apačios iki sprando.

Jo išraišką sunkiai apibūdinčiau. Iš pradžių man atrodo, kad tai ramybė, bet tai šis tas daugiau. Tai daugiau nei ramybė. Šioje būsenoje dera taikumas ir jėga.

Veidas ramus, susikaupęs, sutelktas. Viršutinė kūno dalis atrodo neįmanomai atpalaiduota. Ji išlieka atpalaiduota. Greičiausiai tai ir prikausto mano dėmesį. Niekada nesu matęs tokio ramaus ir atsipalaidavusio žmogaus.

Jam baigus prieinu.

— Ačiū už aną vakarą, — sakau.

Pažiūri į mane bandydamas prisiminti.

— Kaip draugo nosis?

— Aptvarstyta, bet jūs buvot teisus. Na, dėl to, kad reikia iškart atstatyti į vietą, turiu omeny. Matyt, tikrai dėl to kur kas lengviau sutvarkė.

— Ak, tai gerai.

— Ko gero, jums neminėjau, gyvenau Honkonge, ne taip seniai grįžau į Londoną.

Vėl pažiūri. Suprantu, kad laukia.

— Gyvenau porą metų. Mokytojavau. Kalbų mokykloje. Ten ir susituokiau.

Jis linkteli, kaip man atrodo, pritardamas.

— Ar su moterimi iš Honkongo?

— Ne, su angle.

Nieko daugiau apie Rožę jam nepasakoju. Dažniausiai aš apie tai nekalbu. Tiesiog nesinori. Istoriškai britai turėtų drovėtis pasakoti kitataučiams apie savo giliausius, tamsiausius jausmus. Tačiau man paaiškėja, kad kol buvau išvykęs, šis tas pasikeitė, kad ir „REM“ muzika Terio Vogano laidose, mano tėčio elgsena tapo kaip Rodo Stiuarto. Ir dabar britai jau nepaliauja aiškinę apie savo jausmus.

Gal čia kalta ir Diana, gal tai ji įtikino mus atsisakyti to stojiško orumo ir suteikti daugiau reikšmės virpčiojančioms emocijoms. Gal taip yra dėl to, kad ta skylė danguje ne tik orą, bet ir mūsų temperamentus padaro labiau žemyninius. Tačiau britų nacionalinis charakteris neabejotinai pasikeitė.

Šiais laikais sunkiausia ne priversti britus prabilti apie savo jausmus. Sunkiausia priversti juos užsičiaupti.

— Mačiau daug tai či Honkonge, parkuose.

— Taip, Honkonge labai populiaru, labiau nei Jungtinėje Karalystėje.

— Taip, tai tiesa. Tačiau aš taip niekad dorai nesupratau, ką jiems tai duoda. Na, aišku, atrodo įspūdingai, — paskubu pridurti, — ypač kai tu tai darai, bet aš tiesiog nepagaunu kam.

— Tai či duoda įvairiausios naudos. Jis gerai sveikatai. Saugo nuo streso. Apsaugo žmogaus kūną nuo užpuolimo.

— Ar turi galvoje savigyną?

— Įvairių rūšių savigyną. Negi nežinai? Kuo įvairiausią. Juk užpulti tave gali ir iš išorės, ir iš lauko. Štai akiplėša sulaužė tavo bičiuliui nosį.

— Akiplėša?

— Akiplėša. O kur dar ligos. Tai či apsaugo vidaus organus. Ir nuo ligų. Ar žinai, ką reiškia kinų žodis „či?“

— Na, žinau, kad turėtų reikšti vidinę kūno energiją. Gyvenimo jėgą.

— Taip.

— Bet man atrodo, kad aš neturiu jokios gyvenimo jėgos. Bent jau niekuomet jos nejaučiau.

— Na, o kraujo savo gyslose turi?

— Ką?

— Ar kraujo gyslose turi?

— Aišku.

— Na, o tai ar jauti? — Jis linkteli patenkintas. — Aišku, kad ne. Taip ir „či“. Taip yra. Nesvarbu, jauti tu tai, ar nejauti. „Či“ reiškia orą. Dar reiškia energiją. Dvasia veda protą. Protas veda „či“. Na, o „či“ įsako kraujui. Tai či moko suvaldyti savo „či“, kad geriau gyventume. Juk sakoma, kad ir ilgiausia daugelio mylių kelionė prasideda nuo vieno žingsnelio. Tas pirmasis žingsnis ir yra tai či.

Linkteliu tarsi suprasdamas. Tačiau staiga pasijuntu be galo alkanas. Jaučiu, kaip gruma mano gyvenimo jėga, tad išsitraukiu iš šilto treningo kišenės „Snickers“ batonėlį. Džordžo Čango akys susiaurėja.

— Gal nori pusės?

— Gerai.

Išvynioju „Snickers“ batonėlį, perlaužiu pusiau ir paduodu jam. Kelias sekundes kramtom nesišnekėdami.

— „Marš“ batonėlius aš mėgstu labiau, — sako jis pilna burna šokolado, žemės riešutų ir skanios nugos. Tyrinėja „Snickers“ batonėlį kaip vyno žinovas ypač reto „Burgundy“ aromatą. Užmerkia akis ir rausiasi atmintyje.

— „Marš“ batonėlis kasdien padės tau dirbti, ilsėtis ir žaist.

— Kas tai? — klausiu. — Koks senas kinų posakis?

Džordžas Čangas tik nusišypso.

Kokią savaitę ženšenis pūpso mūsų virtuvėje tarsi moderniosios skulptūros kūrinys. Mudu su mama ilgai apžiūrinėjame jį tarsi sutrikę meno mylėtojai, besistengiantys įžvelgti prasmę kūrinyje, kuris jiems nevisiškai suprantamas.

Ženšenis atrodo lyg kokia daržovė iš kitos planetos. Blausiai gelsvas ir balsvas, siaubingos formos, plonytės šaknys mataruoja it čiuptuvai. Dėl tų nutįsusių membranų šiek tiek primena moliuskus.

— Maniau, nusiperki jo „Boots“, — tarsteliu aš, — patogiomis praryti piliulėmis.

— Gal reikia jį išvirti, — susimąsčiusi svarsto motina, — na, kaip morką?

— Na taip, kaip morką. Tikriausiai galėtume.

— O gal susmulkinti ir pakepinti kaip svogūną?

— Kaip svogūną, taip, galbūt, tada gali valgyti ir žalią.

Vėl imamės apžiūrinėti ženšenio šaknį. Tai vienintelis iš kada nors matytų augalų, kuris man primena garsųjį apsigimėlį Žmogų Dramblį.

— Ne itin norėčiau valgyti žalią, mano mielas, — prisipažįsta motina.

— Ne, nenorėčiau nė aš. O gal tiesiog paklauskime Džoisės, kas su juo daroma?

— Dabar?

— Kodėl ne? Juk dar tik šešios valandos. Restoranas dar neatidarytas. Juk norėtum suvartoti jį, tiesa?

— Na, taip, taip, mano mielas, — sutinka mama, — sako, kad stebuklingai padeda nuo streso.

„Šanchajaus drakono“ restorane girdėti pakeltas balsas. Moters balsas. Mudu su mama sudvejojame, bet žengiame į vidų.

Restorane vėsu ir tamsu. Tikimės rasti visą šeimą susispietusius prie pietų stalo, patenkintus šveičiančius sriubą ir makaronus. Tačiau šį vakarą čia tik Džoisė ir mažas jos anūkėlis. Ši atrodo ant jo smarkiai įpykusi, bara vaiką pramaišiui čia angliškai, čia Kantono tarme.

— Gal manaisi esąs anglas? — klausia ji vaiką, pliūpsnis Kantono tarme. — Pažvelk į save veidrodyje! — Vėl Kantono tarme. — Pažiūrėk į savo veidą — tu ne anglas!

Nors vaikas tikrai negalėtų būti vyresnis kaip penkerių metų, jis palinkęs prie namų darbų. Rašo nedideliame sąsiuvinėlyje, jo didžiulis gražus mėnulio pilnatį primenantis veidelis drėgnas nuo ašarų. — Tu kinas! Tavo veidas kino! Tu visuomet turėsi kino veidą! — Vėl Kantono tarme. — Turi būti protingesnis už britus!

Džoisė pamato mus stoviniuojančius tarpduryje. Pažvelgia į mus nė kiek nesusidrovėjusi. Man dingteli, kad negalėčiau įsivaizduoti Džoisės dėl ko nors susidrovėjusios.

— Sveiki! — šūkteli, vis dar gerokai įsiaudrinusi. — Nepastebėjau jūsų. Juk akių nugaroje neturiu.

— Mes, matau, ne laiku? — paklausiu.

— Ką? Ne laiku? Ne. Tik štai mokau įžūlų anūką, kad jis turi dirbti.

— Atrodo per mažas, kad jam reikėtų jaudintis dėl namų darbų, — įsiterpia mama.

— Tėvas užduoda namų darbus, ne mokykla. Mokykloje jiems viskas leidžiama. Atsipalaiduokite, žiūrėkite televizorių, žaiskite vaizdo žaidimus, tik ilsėkitės. Tarsi kokie milijonieriai. Tarsi kokie pleibojai. Lyg pasaulis ir taip turi juos mylėti.

— Suprantu, suprantu, — mano mama žiūri į vaiką užjausdama, — kuo tu vardu, meiluti?

Tas neatsako.

— Atsakyk poniai! — Džoisė riaumoja tarsi rikiuotės seržantas žioplam naujokui.

— Viljamas, — sako tyliu ašaringu balseliu.

— Kaip princas Viljamas, — paaiškina Džoisė. Ji sutaršo vaiko blizgančių juodų plaukų kupetą, žnybteli lygų putlų skruostą. — Sesers vardas Diana. Kaip princesės Dianos.

— Kokie žavūs vardai, — pagiria mama.

— Mes norėjome sužinoti, kaip pagaminti ženšenį, — įsiterpiu. Noriu ištrūkti iš čia kuo greičiau. — Na, kaip reikėtų jį vartoti?

— Vartoti? Yra daugybė būdų, galima gerti kaip arbatą. Tarsi paprasčiausią puodelį arbatos. Galima įdėti į sriubą, kaip daro korėjiečiai. Lengviausia ženšenį tiesiog susmulkinti. Sumesti į puodą su vandeniu. Pavirti. Palikti lėtai virti kelias minutes. Nukošti. Puslitris vandens trisdešimčiai gramų ženšenio.

— Na, atrodo gana paprasta, — sako mama šypsodamasi Viljamui.

Jis žiūri į ją drėgnomis sumišusiomis akimis.

— Tai ar jau išbandėt ženšenį? — paklausia Džoisė.

— Dar ne. Kaip tik dėl to mes...

— Labai sveika. — Jos gyvos rudos akys blyksteli. — Ypač moterims. Vyresnėms damoms. Ir ne tik vyresnėms damoms. — Žiūri į mane. — Padeda nuo nemigos. Kai jautiesi nuolat pavargęs. Kai jautiesi, kaip čia sakoma? — nuvažiuotas.

— Nusivaręs.

— Taip, nuvažiuotas. — Prikiša veidą arčiau manojo. — Jūs atrodote mažumėlę nuvažiuotas, ponaiti.

— Kaip tik tai, ko man reikia! — sužavėta pliaukšteli rankomis mama.

Džoisė pasiūlo mums arbatos, angliškos, kaip pati vadina, tačiau sprunkame teisindamiesi. Dar nespėjame išnykti už durų, o Džoisė jau vėl skalambija Viljamui apie jo kinišką veidą.

Pirmą kartą sumoju, kaip sunku tam, kas nori tapti kosmopolitu.

— Ilgai būti negalėsiu, — praneša Džošas, kai susitinkame pilnutėlėje „City“ aludėje priešpiečių. Aš vienintelis nevilkiu kostiumo.

— Ar turi prisiskambinti kam nors Honkonge, kol ten nesibaigė darbo diena? — Jo kontora dar nemažai bendradarbiauja su Honkongu, ir man patinka apie tai klausytis. Pasijuntu, lyg vis dar būčiau su ta vieta susijęs ne vien prisiminimais.

— Ne, ateina klientas. Moteris. O, jei tu išvystum ją, Alfi. Aukščiausios klasės katytė, bičiuli. Atrodo kaip Klaudija Šifer, o šneka it ledi Helena Vindsor ar kas panašaus. Pirštus apsilaižysi. Gal ne tiek papai ir užpakalis, kiek papai ir klasė. Ir, rodos, mano šansai ne tokie menki, tikrai ne menki.

— Šiokia tokia aristokratė? Kaip tik tau, Džošai. Apgludins tavo netašytus kampus. Parodys, kokiomis šakutėmis valgyti. Išmokys, kada sakyti „tualetas“, kada „sofa“. Liausies šluostytis nosį į rankovę. Nebelaikysi anglių prie vonios. Na, ir visa kita.

Jis parausta, kai užsimenu, kad nėra tikras Vestminsterio hercogas. Paprastai Džošui gali sakyti ką nori, jo jautrumas kaip pusplytės. Bet, gink Dieve, užsiminti, kad jis negimė su marškinėliais savo Ponders Ende.

— Atvyksta į biurą antrą valandą, — sako dirstelėjęs į laikrodį. — Ilgiau užtrukti negaliu.

Neįsižeidžiu. Mūsų su Džošu susitikimai dažnai prasideda tuo, kad jis pareiškia, jog netrukus turės būti kur nors kitur. Įpratau.

Prie baro užsisakome aštraus troškinio, ir aš atkreipiu dėmesį, kad jo sužalotas veidas kone užgijęs. Jis jau seniai neaptvarstytas, nėra jokių ženklų, jog sulaužyta nosis buvo „atstatyta“ į vietą. Po akimis juodai gelsvi ratilai. Tačiau gali pamanyti, kad jie nuo bemiegės nakties, o ne nuo girto pagyvenusio skustagalvio smūgių galva. Pasiimame troškinius ir susirandame stiklais nukrautą stalelį prirūkytame aludės kampe.

— Ar kada prisimeni tą naktį? — klausiu.

— Kurią?

— Pats žinai. Tą naktį „Šanchajaus drakono“ restorane. Kai tau sulaužė nosį. Kai man sutvatino šonkaulius.

— Stengiuosi neprisiminti.

— O aš nuolat apie ją galvoju. Taip ir negaliu suprasti, kas įvyko.

— Netikėta ataka. Pagavo mane nepasirengusį. Na, Perl Harboras ir visa kita. Nusipenėjęs šunsnukis. Reikėjo pakviesti policiją.

— Aš turiu galvoje ne tai, kas nutiko mums. Kalbu apie tą senį. Kas nutiko jam.

— Jam nieko nenutiko. Kol jis pasirodė, visa jau buvo pasibaigę.

Papurtau galvą.

— Tas peniukšlis, tas skustagalvis, jis juk buvo pasiruošęs susikibti su kiekvienu, kas paklius po ranka. O tada ir pasirodė senis. Ir skustagalvis atsitraukė. Aš nieko nesupratau. Ir iki šiol nesuprantu.

— Jokios paslapties čia nėra, — aiškina Džošas, šliurpdamas troškinį. — Skustagalvis tikriausiai pamanė, kad viduj jo tyko penkiasdešimt peiliais ginkluotų Čarlio Čano giminaičių. Na, gerai. Ilgiau negaliu gaišti, valgyk troškinį, kol neatšalo.

— Ne, visai ne taip. Bent aš nemanau, kad visa buvo taip. Jis tiesiog, na, aš nežinau. Jis buvo visiškai atsipalaidavęs. Juk buvo aiškiai matyti žiūrint į jį. Jis nebijojo. Nebijojo daug jaunesnio, daug stambesnio vyriškio, pasiruošusio kibti į atlapus kiekvienam. Jis paprasčiausiai jo nebijojo. Ir skustagalvis pajuto tai. Jo priešininkas buvo bebaimis.

Džošas prunkšteli.

— Ar pajutai, kaip virpėjo Jėga, Alfi? Ar pajutai senojo virėjo Jėgos galybę? Ar dar kartą tapai įšvęstas į Rytų paslaptis?

— Aš tesakau, kad jis neišsigando. Tai viskas. O juk turėjo išsigąsti.

Džošas manęs jau nesiklauso. Jis mikliai kemša troškinį ir galvoja apie šviesiaplaukę klientę iš aukštuomenės, kuri atvyksta į jo biurą antrą valandą. Galvoja, kokie jo šansai palenkti ją. Tačiau man vis dar atrodo, jog turiu jam šį tą paaiškinti.

— Aš kaip tik ir pamaniau, kaip nuostabu būtų keliauti per gyvenimą be baimės. Tik įsivaizduok, kokį tai turėtų suteikti išsilaisvinimo jausmą, Džošai. Jei tu nieko nebijai, vadinasi, niekas negali tavęs nuskriausti, tiesa?

— Gali nuskriausti tada, jei jų rankose beisbolo lazda, — mesteli Džošas. — Kaip tavo senis? Vis dar susimetęs su panele Švedija?

— Panele Čekijos Respublika. Jis išėjo visiems laikams. Tuo beveik neabejoju.

Džošas papurto galvą.

— Tegali tik nusivožti priešais jį skrybėlę. Tokio amžiaus dar gauna rausvos putytės. Iš to nepasišaipysi.

— Nenoriu, kad mano tėvas vaidintų nusenusį pasileidėlį. Niekas nenorėtų. Visi žavisi Hagu Hefneriu, visiems patinka senukas pleibojus, flirtuojantis su visu pasauliu, bet niekas nenorėtų tokio tėvo.

— Na taip, pavyzdys nekoks, dulkina samdytą darbininkę.

— Jam ir nereikia būti pavyzdžiu. Tiesiog norėtųsi truputėlio pastovumo. Truputėlio taikos ir ramybės. Juk ar ne to visi norime iš tėvų? Tai geriausia, ką jie gali mums duoti, šiek tiek mažiau gėdos. Nenoriu, kad mano tėvas nertųsi iš kailio lakstydamas paskui jauną čekę, kad pumpuotųsi bicepsus ir krėstų kitas panašias nesąmones. Noriu, kad jam rūpėtų kitkas. Negi jis negavo savo? Turėtų tai suprasti. Juk jo jaunystė jau praėjo. Tačiau šiais laikais niekas nenori senti, tiesa?

— Nenori, jei tik gali.

— Niekas nenori pasitraukti iš kelio, užleisti jį jaunesnei kartai. Visi trokšta dar vienos galimybės.

— Kas čia bloga?

— Nes taip pasišaipoma iš praeities. Kaskart, kai pradedi iš naujo, sumenkini visa, kas buvę praeityje. Negi to nematai? Toks elgesys tarsi susmulkina tavo gyvenimą mažais kąsneliais. Jei begalę kartų bandai gyventi teisingai, taip ir lieki nė karto teisingai negyvenęs. Nė vieno vienintelio karto. Nes tas nepaliaujamas visa ko pradėjimas iš naujo net ir geriausią pasaulyje dalyką paverčia tik dar viena porcija išsinešti nusipirkto maisto. Greita meile. Beverte meile. Meile išsinešti.

— Negi tu netrokšti dar vienos galimybės, Alfi?

— Savo galimybę aš jau išnaudojau.

Vienuoliktas skyrius

Kai atvykstu, Džeke Dei jau darbuotojų kambaryje. Kibiras vienoje rankoje, knyga „Širdis — tai vienišas medžiotojas“ kitoje. Apsitaisiusi darbo drabužiais — užsimovusi geltonas pirštines, apsivilkusi mėlyną nailono chalatą, apsiavusi žemakulnius, su kuriais valo, bet dirbti neskuba. Jau beveik devynios valandos, o jos veidas vis dar panardintas į tą seną knygą minkštais viršeliais.

— Kaip Miką? — klausiu, — ar tebesvajoja?

— Labas, — tarsteli nekilstelėdama galvos.

Įeina Lenis Gašlūnas. Lenis iš tų žemaūgių storulių, kurie eina pasilinguodami lyg būtų aukštas liesas merginų grobis. Kaip ir aš, Lenis iš tų mokytojų, kurie keliavo į Aziją pardavinėti anglų kalbos po svarą, tik dirbo jis Maniloje ir Bankoke. Ir kažkas ten jį sugadino. Virto išburkusiu tižena, kokiais europiečiai dažnai tampa per ilgai užtrukę atogrąžų baruose. Azijoje Lenis būdavo verčiamas į lovą kur kas dažniau negu kada nors čia, tad dabar į moteris žvelgia karves vertinančio ūkininko žvilgsniu. Jo gašlumas Čerčilyje jau tapo legenda.

— Ar pastebėjai tą mažiukę lenkaitę pažengusių pradinukų klasėje? — klausia manęs vartydamas akis. — Mielai parodyčiau jai truputį solidarumo. Kaip manai, Alfi? Tikrai neprieštaraučiau, jeigu ta partijos draugė uždėtų savo nedideles karštas rankeles ant mano gamybos priemonių.

— Man atrodo, lenkai jau ne komunistai, Lėni.

— Ji lipšni raudona triušytė, štai kas ji, — sako Lenis Gašlūnas, o tada pamato Džekę. — O, štai ir ši mergina, mūsų Esekso atstovė. Kuo geriausio ryto tau, mieloji, — priėjęs prie jos, savininko mostu apkabina per pečius. — Nutrauk mane, brangute, jeigu šitą jau girdėjai. — Kodėl Esekso merginos nekenčia vibratorių? Pasiduodi? Todėl, kad...

Ūmai Džeke pašoka žaibuodama akimis ir netyčia paspiria kibirą.

— Nes jie suskaldo mums dantis, — atrėžia, — šitą jau girdėjau, Lėni, gal šiek tiek per daug tiesmukas. Ką gi dar galėtų mergina iš Esekso daryti su vibratoriumi, jei ne čiulpti, tiesa, Lėni? Ne, sugalvok ką nors geresnio, ne tokį nuvalkiotą.

— Nurimk, nurimk, — tarsteli Lenis, — tai tik pokštas.

— Girdėjau juos visus, — nesiliauja ji. — Kodėl Esekso merginos trenka galvą virtuvės kriauklėje? Nes ten plaunamos daržovės. Kuo Esekso merginos panašios į alaus butelius? Na, Lėni, na, pasuk galvą?

— Nežinau, — kasosi riebią plikę Lenis.

— Abiejų tuščio kaklo nieks nedengia.

— Na, šis tai tikrai juokingas, — kikena Lenis.

Tačiau Džeke nesijuokia.

— Taip manai? Tada tau patiks ir šitas. Kuo panašūs šviesiaplaukė eseksietė ir lėktuvas?

— Abu turi juodąją dėžę. Šitą aš žinau.

— Žinai? Bet galiu lažintis, kad nežinai tiek, kiek žinau aš. Aš girdėjau daugybę, Lėni. Kuo skiriasi uodas ir Esekso mergina? Uodas liaujasi čiulpti, kai jam tvoji per galvą. Kodėl merginos iš Esekso mūvi kelnes? Kad būtų šilta jų kulkšnims. Kada Esekso merginos akys ims spinduliuoti? Kai pašviesi žibintu jai į ausį.

Lenis šypsosi, bet įtampa ima augti. Džeke stovi priešais jį, vienoje geltona pirštine apmautoje rankoje laiko „Širdį“ ir stengiasi sutramdyti virpantį balsą.

— Visus tuos juokelius girdėjau. Tačiau žinai ką, Lėni? Man nėmaž nejuokinga.

— Nesikarščiuok, brangioji, — ramina Lenis, jau gerokai įsižeidęs. — Juk neketinu užgauti tavęs asmeniškai.

— Žinau, kad asmeniškai neketini, Lėni. Žinau net ir tai, kad Esekso merginos čia niekuo dėtos. Tačiau žinau, kad tokie vyrai kaip tu neabejoja, jog visos moterys kvailos šliundros.

— Bet aš myliu moteris, — protestuoja Lenis. Grįžteli į mane. — Jei galėčiau pasakyti tai neskambėdamas kaip Chulijas Iglesijas.

— Turbūt negali, — atremiu.

— Kiek girdėjau apie šią vietą, — neatlyžta Džeke Dei, — tai čia, šitam kambary, tik vienas asmuo yra kvaila kekšė. Bet žinai ką, Lėni? Tai tikrai ne aš.

Įsikiša knygą nailoninio chalato užantin, čiumpa kibirą. Ir išeina daugiau netarusi nė žodžio.

— Yra žmonių, kurie visai nesupranta juokų, — reziumuoja Lenis Gašlūnas.

Lena lūkuriuoja mūsų gatvės gale.

Ant kampo stovi sena medžiu išmušta aludė, viduj išsišiepę vyrai, kumščiais apgniaužę pintas, spokso į ją pro purvinus langus gašliai šiepdamiesi ir vertindami, kasydamiesi atkištus it priziniai moliūgai pilvus.

— Alfi.

Praeinu tiesiai pro ją.

— Kadaise juk tau patikau.

Žiūriu į ją, šią jauną moterį, kuri apkerėjo mano tėtį, privertė jį išsikraustyti į nuomojamą butą, paskatino vėl ieškoti jaunystės ant treniruoklio, pastūmėjo jį visų akivaizdoje nusimauti trumpikes, ir iš visų jėgų stengiuosi matyti ją kaip absurdo teatro heroję. Tačiau tai nelengva. Ji blondinė, žingsniuoja kaip stirna, bet aš žinau, kad ji nėra pliuškė. Žinau, kad ji gudri mergina. Tačiau, kita vertus, kaip gali laikyti ją protinga, jeigu susidėjo su mano seniu?

— Ir dabar patinki, — sakau.

— Tau tik nepatinka mintis, kad kažkas miega su tavo tėvu? Na, išskyrus tavo motiną.

— Ne, žinai, kai tu dabar pasakei, tai man nepatiktų, net jei su juo gulėtų mano motina.

Nusišypsome vienas kitam.

— Nežinau, ką tau pasakyti, Lena. Man sunku pavadinti tave šeimos drauge. Mūsų šeima trupa gabalais.

Žiūriu į ją, stengdamasis įsivaizduoti, kokią ją mato tėtis. Galiu suprasti, kaip jį apkerėjo veidas, kojos, kūnas. Suprantu, kaip tai turėtų jaudinti pusę gyvenimo pragyvenus santuokoje. Bet negi jis nesuvokia, kad trokšti jos paprasčiausiai reiškia būti godžiam?

Turėtum suprasti, Alfi, kad jei myli žmogų, tai nori būti su juo.

— Mano tėvas apie meilę neturi nė menkiausio supratimo.

— Kodėl tu toks? Žinau, tau gaila mamos, bet juk kalbame apie žymiai daugiau.

— Nes jis per daug nori. Per daug gyvenimo. Jis savo jau nugyveno. Derėtų su tuo susitaikyti.

— Negali norėti per daug gyvenimo.

— Gali, Lena. Gali apsiryti gyvenimu, kaip apsiryjama maistu, alkoholiu, narkotikais. Jeigu šis nuotykis su tavimi daugiau negu užgaida, jei mano tėtis tikrai nori pradėti iš naujo. Jei tai rimta, tada tikrai jis nori daugiau nei nusipelnęs.

Paklausia manęs, ar nenorėčiau kavos, ir aš sutinku pereiti su ja per kelią į itališką kavinukę „Trevi“, vien tam, kad nuvesčiau ją nuo šaligatvio. Man rūpi ne tie besivaipantys storuliai senosios aludės lange, ne, man neramu, kad kiekvieną akimirką iš už kampo gali pasirodyti mama.

— Tik aš nesuprantu, kas iš viso šito tau, — ištariu, kai užsisakome kapucino kavos. — Juk neturi jokių bėdų su viza, tiesa? Juk tau niekas netrukdo pasilikti čia, tiesa?

— Ne, tai neteisinga.

— Kodėl ne? Juk net jei dairytumeisi vyresnio vyriškio, jis nebūtinai turi būti mano tėvas. Na, turiu galvoje, kad yra vyresnių ir yra tokių senų kuinų, kurie jau varomi į skerdyklą. Nes yra juk senų, ir iš „Juros periodo parko“.

— Tavo tėtis — geriausia, kas mano gyvenime kada nors įvyko. Jis išmintingas, geras. Jis gyvenęs.

— Na, to nenuginčysi.

— Jis tiek žino. Jis matė gyvenimo. Aš dievinu jo knygą. „Apelsinai Kalėdoms“. Ji puikiai išreiškia jo esmę. Kupinas švelnumo, širdies.

— Na, o kaipgi mano mama? Kas turėtų nutikti su ja? Gal jai beliko tik šliaužti į kampą? O kur tada švelnumas ir širdis, jei kalbame apie mamą?

— Man taip gaila tavo mamos. Tikrai. Ji visuomet buvo man tokia gera. Tačiau kartais taip nutinka. Tu juk žinai. Kai du žmonės įsimyli, neretai trečias lieka įskaudintas.

— Iš šito tikrai nieko neišeis. Jis senis. Tu studentė.

— Jau ne.

— Jis jau ne senis?

— Aš jau ne studentė. Aš nestudijuosiu magistrantūroje. Kam to reikia?

— Kas nutiko?

— Iškritau iš koledžo. Būsiu asmeninė Maiko padėjėja.

— Maikui nereikia jokios padėjėjos.

— Ne, reikia, Alfi. Žmonės jam nuolat skambina, prašo parašyti čia viena, čia kita. Dalyvauti renginiuose. Pasirodyti per televiziją, pakalbėti per radiją.

— Tai jam reikia telefono atsakiklio.

— Jam reikia ko nors, kas apsaugotų jį nuo išorinio pasaulio. Jis negali susikaupti. Aš galiu jam padėti. Tada jis galės ramiai rašyti. Aš pasirūpinsiu visu kitu. Tai daug vertesnis užsiėmimas, negu siekti kokio mokslo laipsnio. Ir suteiks mums galimybę nuolat būti drauge.

— Skamba kaip tikras košmaras.

— Turėtum džiaugtis dėl mūsų, Alfi. Aš jam reikalinga.

— Ne, jums reikalinga kas kita. Patikrinti jūsų galvas. Ypač tavo.

— Seni žmonės gali būti nuostabūs, Alfi. Mes aplankėme tavo senelę. Nunešėme jos mėgstamų šokoladinių saldainių. Su senoviniais kareivėliais ir damomis ant dėžutės. Kažkokių ten „Street“.

— „Quality Street“. Taip, sakė, kad tu suvalgei visus minkštuosius.

— Aš nekaltinu tavęs, kad ant manęs pyksti.

— Aš ant tavęs nepykstu. Man tavęs gaila. Pykstu ant tėvo. Tu paika. O jis žiaurus, paikas bailys.

— Oi, Alfi, jis nuostabus vyriškis.

Papurtau galvą.

— Jis daro tai — na, kuria bendrus su tavim namus — tik todėl, kad buvo priverstas.

— Tai vis viena būtų įvykę.

— Ne, vedę vyrai taip tikrai nesielgia. Vedę vyrai pasilieka. Jie lieka savo namuose tol, kol gali. — Po stalu paliečiu vestuvinį žiedą, kurį tebemūviu. — Jie lieka tol, kol juos išvaro.

Viena mano studenčių pasiskundžia Leniu Gašlūnu. Jumi, toji japonė šviesiais plaukais, pasilieka po pamokos ir skundžiasi, kad jis jai įkyri.

— Koridoriuje jis vis stengiasi mane paliesti. Nuolat šneka: „Eime, išgersim, mažyte. Aš galiu tave papildomai pamokyti, mažyte. Galiu duoti oralinių pamokų, cha cha cha.“ — Ji purto galvą. — Aš nenoriu tokių Lenio Gašlūno pamokų. Juk jis man nė nedėsto, tu mano mokytojas.

— Ar negali pasakyti, kad jis tavęs nedomina?

— Jis neklauso.

Akyse susitvenkia ašaros. Patapšnoju jai ranką.

— Gerai, pasišnekėsiu su juo.

Per rytinę pertrauką susirandu Lenį mokytojų kambaryje. Jis geria tirpią kavą su Hamišu, atletišku trisdešimt penkerių vyruku, kuris per daug šauniai atrodo, kad patikėtum, jog yra heteroseksualus.

— Tai faktiškai atvykai į Londoną ieškoti nuotykių su vyrukais? — klausia Lenis.

— Galima sakyti ir taip, — atsako Hamišas. — Atvykau čia dėl to, kad čia geriausia vieta gyventi nešokančiam į akis gėjui.

— Tačiau ar tas ramus gėjaus gyvenimas reiškia, kad gyveni su vienu partneriu, su kuriuo tave sieja abipusis įsipareigojimas? Ar kad Hampsted Hito parke tave gali nušvirkšti kasnakt vis kitas bevardis nepažįstamasis?

— Ar galėčiau persimesti su tavimi pora žodžių, Lėni? — pasiteirauju.

Pasivedėju jį į šalį. Jis užmeta ant manęs ranką. Lenis itin daug reikšmės teikia lytėjimui. Bet ne tik tai. Man atrodo, jis iš tikrųjų mane mėgsta. Nes aš irgi mokiau Azijoje, ir kaip tik dėl šito jis susikūręs neteisingą iliuziją, kad mes gerokai panašūs.

— Na, ką pasakysi, mano senas bičiuli?

— Man šiek tiek ir nepatogu, Lėni. Viena iš mano studenčių užsiminė apie tave. Jumi.

— Ak, tas mažytis japoniškas modelis? 1988-ųjų Mis Tojota. Nedidukė, bet gali lažintis, kad pradegintų tavo gumelę.

— Jumi. Toji mergina nuostabiais plaukais. Na, trumpai tariant, Lėni, ji sakė, kad tu neteisingai ją supratai.

— Neteisingai ją supratau?

— Na, kaip čia tau pasakius? Tu jos nedomini, Lėni. — Lenio pabaisiška išprakaitavusi plikė susiraukšlėja iš nuostabos. — Dievas žino kodėl, Lėni, bet še tau kad nori. Moterys, ką pasakysi? Tačiau to tiesiog neįvyks, brolau.

— O, atleisk, drauguži, — taria Lenis, — tikrai atleisk. Aš nė nenutuokiau, kad mažoji Jumi jau užimta.

— Ne todėl, kad...

— Ei, žuvų jūroje gausybė, — prunkšteli Lenio Gašlūno juoku. — Aš užmesiu savo milžinišką meškerę kitur. — Pliaukšteli man per nugarą. — „No problemo“.

Apsisuku eiti.

— Alfi?

— Ką?

— Vienas kartas tegul bus nuo Gašlūno.

Jumi sėdi viena „Eamon de Valera“ aludėje, prie kampinio stalelio lėtai gurkšnoja mineralinį vandenį.

— Lenis daugiau tau neįkyrės, — pranešu.

— Ačiū, nupirksiu tau išgerti.

— Nereikia, Jumi.

— Bet aš noriu. — Nueina prie baro ir pusę vakaro praleidžia skaičiuodama pabirusias monetas. Paprastai pavydžiu savo studentams, bet dabar man gaila Jumi. Atkeliavusi per pusę pasaulio pasitobulinti anglų kalbos sulauki iš kažkokio storulio anglo oralinių pamokų pasiūlymo. Grįžta su pinta „Guinness“, laikydama ją abiem rankomis, pastato priešais mane.

— Lenis labai blogas vyriškis, — sako. — Visos merginos Čerčilio mokykloj taip šneka. Gulėtų su bet kuo. Bet kuria studente, jei tik jos gražus veidas. Ir net ir su negražiomis, jeigu jų didelės krūtys.

Ir pažvelgia į mane tokiomis akimis, tomis drėgnomis rudomis akimis, į kurias žiūrėdamas suprantu, koks esu vienišas.

— Neįtikėtina, — tarsteliu. — Ir koks mokytojas galėtų šitaip elgtis?

Dvyliktas skyrius

Jumi kambarys yra tamsaus koridoriaus gale, dideliame, aptrupėjusiame, sublokuotame name, kurio pastarieji penkiasdešimt metų praslinko dalijamam į vis mažesnius butus. Eidami koridoriumi, girdime muziką, balsus, juoką, pyškant duris, skambant telefonus. Kakofonija, kai žmonių per daug, o vietos per mažai. Ir kai jų gyvenimo metai gražiausi. Nusiauname batus prie jos durų ir sliūkiname į vidų.

Ne kažin kas. Mažučiame butuke į akis krinta iškišas langas, bet jis išeina į savotišką sąvartyną, priverstą apdaužytų automobilių. Kilimas nutrintas lyg pražygiavusios klajojančios studentų kariuomenės. Kambarys šildomas elektrine krosnele su dviem kaitinimo elementais.

Lindynė. Tačiau nesijauti lindynėje, nes Jumi išpuošė besilupančius savo kuklaus būsto sienų apmušalus nuotraukomis, atsivežtomis iš namų. Kur tik pažiūrėsi, pilna momentinių nuotraukų, darytų „Polaroid“ ar fotokioskuose; jose šypsosi jaunos japonės, iškėlusios pergalės ženklą — du pirštus. Ypač daug droviai besišypsančios apskritaveidės mergaitės fotografijų.

— Jaunesnė sesuo, — sako Jumi.

Jumi pastangos suteikti šiai šaltai nuomojamai skylei jaukumo didžiai jaudina. Turėdama tik prisiminimus ir krūvą nuotraukų, ji pamėgino pritaikyti kambarėlį sau.

Jumi uždega kvapią žvakę, nustato „Jazz FM“ radijo stotį ir išvynioja futoną. Ištiestas čiužinys uždengia beveik visas grindis. Valandėlę stovime vienas priešais kitą, ir aš suprantu, kaip jaudinuosi.

— Aš nieko neturiu, — sakau.

— Netiesa, — atsiliepia ji. — Turi gerą širdį. Žavingą šypseną. Puikų humoro jausmą.

— Ne, aš, supranti, aš neturiu prezervatyvų.

— Nieko baisaus. Aš turiu. Rodos.

— Be to, seniai su niekuo negulėjau, — sakau. — Nuo tada, kai turėjau žmoną.

Ji paliečia man veidą.

— Nieko baisaus, — sako. — Kaip bus, taip gerai.

Tokius žodžius ir norėjau išgirsti. Stengiuosi neskubėti, ir nors iš pradžių mane pribloškia jos nepanašumas į Rožę, sekasi daug geriau, negu galėjau tikėtis. Jos kūnas siaubingai jaunas ir lankstus, ji miela ir švelni meilužė, ji šypsosi iš mano jaudulio, bet neįžeidžiamai. Jumi teikia man tik džiaugsmą.

Paskui ji įsikniaubia man į krūtinę ir juokiasi, vadindama mylimiausiu mokytoju — ji sako sensei — ir stebindama stipriais apkabinimais. Aš irgi juokiuosi, atsipalaidavęs ir patenkintas, priblokštas tokios sėkmės.

Vėliau ji užminga mano glėbyje, o aš žiūriu, kaip sudega žvakė ir mažą kambarėlį apšviečia tik elektrinė krosnelė. Seniai nesijaučiau toks laimingas; irgi imu snūduriuoti.

Prieš nugrimzdamas į miegą, kambario kampe pastebiu didžiulį raudoną lagaminą, lyg Jumi būtų ką tik atvažiavusi ar ruoštųsi išvykti.

Pabundu, kai į kambarį ima skverbtis pirmieji saulės spinduliai. Jumi miega apsivijusi mane, vešlutėlė šviesių plaukų kupeta beveik dengia jai veidą, kyši tik nosies galiukas. Nusišypsau. Negaliu patikėti, kad ji su manimi.

Atsargiai išsivaduoju iš jos glėbio, nuslystu nuo futono ir užsitempiu „Calvin Klein“ džinsus. Tyliai išeinu iš kambario ir nupėdinu koridoriumi ieškodamas vonios kambario.

Staiga ant manęs užgriūva jis. Nuogas vyras. Metalinės smeigės ir žiedai, kuriais nusagstytas jo apšepęs veidas, grėsmingai žybsi tamsoje. Galva skusta. Burna plačiai išžiota, dideli juodi žabtai, rodos, tuojau atplėš gabalą mano kaklo.

— Saldžiausias Jėzau! — sumurmu atšokdamas.

Tačiau vyras viso labo žiovauja. Nusižiovavęs sučepsi, pasikaso nepridengtą kapšelį ir porą kartų sumirksi.

— Neprieštarausi, jei eisiu pirmas, brolau? — klausia su australo akcentu. — Naktis buvo sunki.

Drebėdamas atsišlieju į aptrupėjusį koridoriaus tinką ir stengiuosi numaldyti besidaužančią širdį. Unitazu nušniokščia vanduo, iš vonios kambario išnyra vyriškis ir netrukus dingsta tamsoje.

Kai atsigulu ant čiužinio, Jumi krusteli, šilta kaip skrebutis ir glotni kaip katė. Bandau paaiškinti siaubingąjį regėjimą.

— Ak, — mieguistai atsiliepia ji, — kambario draugelis.

Mes nuostabiai praleidžiame savaitgalį. Tokį laisvalaikį mėgstu labiausiai. Jis kartu įprastas ir nepaprastas.

Pabundame vėlai, ir Jumi pažada pataisyti pusryčius. Tačiau kažkas — mano nuomone, turbūt žieduotas kambario draugelis — nukniaukė jos duoną iš bendros virtuvės, o pienas, jos manymu, buvęs dar tinkamas, sugižo. Todėl, drauge išsimaudę po dušu — mintis atrodė gera, bet mes stebėtinai drovėjomės, — einame į kavinukę gatvės gale ir užsisakome sočius angliškus pusryčius. Jumi amžinybę krapštosi su keptu maistu.

Po pietų klaidžiojame po Kamdeno turgų. Jumi patinka apžiūrinėti dėvėtus drabužius, o aš laimingas, nes laiminga ji.

Mes laikomės už rankų, ir ji mane pakšteli, kai nesitikiu. Atmintyje įstringa su ja susiję dalykai, kurių Čerčilio mokykloje nebuvau pastebėjęs. Jumi drabužiai šiek tiek neįprasti — šiandien ji vilki seną suknelę, primenančią Zeldos Ficdžerald drabužius, o azijietė su kupeta dažytų šviesių plaukų traukia žvilgsnį. Tačiau aš didžiuojuosi, kad žmonės mane mato su ja. Ji puiki mergina, linksma ir sumani, mes geriame kavą su pienu, ir ji pasakoja man apie šeimą, paliktą Osakoje.

Jos tėvas buvo klestintis verslininkas didelėje korporacijoje, bet per ekonomikos nuosmukį neteko darbo. Motina — tipiška japonė namų šeimininkė, kuriai staiga paaiškėjo, kad teks išlaikyti šeimą iš sekretorės uždarbio. Sesuo — talentinga smuikininkė, kurią tėvai visada mylėjo labiau, nes ji nesidažė plaukų ir nedraugavo su vaikinais, kurie dažėsi plaukus. Jumi sako atvykusi į Londoną dėl to, kad gyvenimas Japonijoje panašus į spektaklį, kurio vaidmenis visi moka. Išskyrus ją.

O aš pasakoju savo istoriją. Pasakoju, kaip mokytojavau Londone, išvykau į Honkongą, sutikau Rožę. Pasakoju, kaip praradau Rožę, pasakoju viską, o ji laiko mane už rankos, ir jos rudos akys pritvinksta ašarų. Aš net papasakoju jai apie tėvą ir jo meilužę.

Paskui prisimenu, kad turiu apipirkti senelę. Tikiuosi, Jumi grįš namo ar kur nors eis, bet ji nori vaikščioti po parduotuves su manimi. Surandame prekybos centrą, ir aš perku senelei įprastą šeštadienio davinį: baltos duonos, margarino „I Can’t Believe It’s Not Butter“, keptų pupelių, sūdytos jautienos, konservuotos kiaulienos, kumpio, cukraus, pieno, arbatos maišeliais, perteptų sausainių, trupininių pyragaičių su šokoladu, imbierinių sausainių ir vieną bananą. Nuo to vienintelio banano man visada suspaudžia širdį. Lyg tai būtų ne vien senutės pirkinių sąrašas. Lyg tai būtų senųjų laikų pirkinių sąrašas.

Senelę visada džiugindavo nauji veidai, ir Jumi ji pasitinka išskėstomis rankomis. Fone skambant Sinatros „A Swingin’ Affair!“ — man tai geriausias Frenko albumas, nors konservatoriai labiau vertina — „Songs for Swingin’ Lovers!“ — jos sėdi šnekučiuodamosi, o aš iškraunu pirkinius.

Jumi sako senelei, kad ši privalanti pamatyti Kioto šventyklas, apsnigtą Fudzijamą ir žydinčias pavasarį Japonijos vyšnias. Senelė sutinka tai rimtai apmąstyti.

— Žavūs dantys, — sako senelė, kai Jumi išeina į vonios kambarį. — Turbūt nuo ryžių. Primink, iš kur ji, mielasis? Iš Kinijos?

— Iš Japonijos, senele.

— Dabar visi moka angliškai, — sako ji.

Jumi — mandagi viešnia, ji narsiai valgo imbierinius sausainius, kuriais vaišina senelė, ir koja muša „A Swingin’ Affair!“ taktą.

— Ak, — sako ji, — sena muzika.

— Kartais malonu pasiklausyti Sinatros, tiesa, mieloji? — klausia senelė.

Šie atsainiai meilūs kreipiniai — vienas žaviausių mano senelės bruožų. Net visiškai nepažįstamus žmones ji vadina švelniausiais vardais pasaulyje. Mieloji ir brangioji, vaikeli ir širdele. Mano senelė taip kalbina kiekvieną pašalaitį.

Tačiau Jumi tokių žodžių nusipelnė.

Metams baigiantis motina vėl imasi sodo.

Maniau, lapkričio mėnesį sodas nebegyvas, bet motina linksmai pareiškia, kad darbo per akis.

— Tu nieko neišmanai apie sodus, tiesa? — juokiasi ji. — Šiuo metų laiku reikia baigti sodinti tulpių ir kitų pavasarinių gėlių svogūnėlius. Reikia išvalyti ir sudėti į sandėliuką visus vazonus ir sėklų padėklus. Be to, metas paruošti žiemai rožes. Nuravėti, patręšti kompostu ir trąšomis, pasodinti. — Motina šypsosi man. — Žinai, kiek darbo reikia įdėti ruošiant rožes žiemai?

Kartą grįžtu namo, o ji ne viena. Girdžiu vieną kitą žodį Kantono tarme, įmaišytą tarp angliškų, ir suprantu, kad sode su motina Džoisė Čang ir jos anūkai. Džoisė su mano mama stovi keturpėsčios ir iš kažko juokiasi purendamos žemę, o Viljamas ir Diana už save didesnėmis šluotomis oriai braukia paskutinius nukritusius lapus.

— Tinkamas metas sukasti žemę naujam daržui, — aiškina man Džoisė. — Kaip darbas?

— Ką?

— Kaip nauja mokytojo vieta? Pinigai geri? Šioje šalyje su mokytojais elgiasi labai blogai. Čia mokytojai negerbiami. Kinijoje mokytojas kaip tėvas.

Kaltinamai žiūriu į motiną, bet ji purena žemę. Kiek ji papasakojo šiai moteriai?

— Sekasi neblogai, ačiū.

— Mokytojų atlyginimas nedidelis, bet nuolatinis, — praneša man Džoisė. — Pasauliui visada reikia mokytojų. Tačiau darbas sunkus. Mokytojui pinigai iš rojaus nekrinta. — Ji sukiša į žemę gumbuotus pirštus. — Reikia padėti motinai.

Ji kalba apie mane, apie save ar apie mus abu?

— Lapkritis, — sako Džoisė. — Geriausias laikas daržui.

— Džoisė padės man sukasti daržą, — įsiterpia mama. — Ar ne nuostabu, mielasis?

Motina daro tai, kas, galvą galėjau guldyti, po tėvo išėjimo nebeįmanoma. Ji ruošia rožes žiemai. Ir suprantu, kad linkėtų to paties ir man.

— Džiaugiuosi, kad dažniau žmonėjiesi, vaikeli, — sako mama.

Džoisė pritariamai linkteli ir įsmeigia į mane įžvalgias kaip karoliukai akis.

— Reikia batus sunešti. Dar ne katės metų.

Papurtau galvą.

— Turite omeny, klumpes sunešti. O aš dar nesu šuns metų.

— Puikiai žinai, apie ką kalbu, ponaiti.

Tai tiesa.

Tryliktas skyrius

Šeštadienio vakarą mes einame į šokius. Mėginu išsisukti, bet Jumi užsispiria, kad šeštadienio vakaras skirtas šokti, todėl einame į nedidelį klubą Soho rajone, kur muzika ne tokia prasta, kaip tikėjausi, o aplinka ne tokia madinga, kaip būgštavau. Nuostabu. Visai nepanašu į tuos laikus, kai man buvo dvidešimt. Niekas nesistengia vaizduoti kieto. Niekam nesvarbu, kaip tu apsirengęs ar kaip šoki. Taigi mes šokinėjame, striksime ir juokiamės, Jumi netrukus taikosi pritūpti ir numalšinti troškulį buteliuku „Evian“, o aš noriu šokti toliau.

Vėlai naktį nueiname į konvejerinį sušio restoraną Aludarių gatvėje. Sėdi prie ilgo apskrito baro, pro šalį slenka mažos lėkštutės su sušiu, o tu pasiimi, kas krinta į akį. Paaiškėja, kad čia dirba Genas, ir jis prieina pasisveikinti. Kažkodėl nenustemba, pamatęs su manimi Jumi.

Paskui Genas grįžta prie darbo, o Jumi sako, kad japonai paprastai nemėgsta tokių įstaigų, nes žuvis čia ne tokia šviežia kaip užsisakius. Tačiau man ji skani, ir mes ištuštiname krūvą įvairių spalvų lėkštučių su dviem gabaliukais tuno, lašišos, ungurio, kiaušinių ar krevečių.

Grįžę į jos butą, vėl mylimės — lėtai, mieguistai, nebesivaržydami vienas kito, — o kitą dieną, pabudę apie vidurdienį, einame pasivaikščioti iki pat Raktažolių kalvos viršūnės, nes žiemos diena puiki ir priešais mus plyti visas Londonas.

— Kaip gražu, — sako Jumi.

— Taip, — pritariu žiūrėdamas jai į veidą. — Kaip gražu.

Pirmadienio rytą, motinai išėjus į Nelsono Mandelos vidurinę dalyti mėsainių, pupelių ir kukurūzų laivelių su įdaru, namuose pasirodo tėvas.

Beveik džiaugiuosi, jį pamatęs. Pasiilgau jo. Man jo trūksta. Man trūksta ankstesnio gyvenimo. Tačiau suprantu, kad laiką nutaikė iš nepaprasto bailumo, todėl jį niekinu. Sėdžiu ant laiptų, o jis prisikrauna porą lagaminų. Aplankų raštams, knygų, drabužių. Vaizdajuosčių, dokumentų, daugybę kompaktinių plokštelių.

Pasiima juos, palieka mus.

Kompaktinė plokštelė ant krūvos, kurią dar reikės sudėti, vadinasi „Dancing in the Street — 43 Motown Dance Classics“, langas į jaunystės, optimizmo ir tobulų malonumų pasaulį, kuriam čia ne vieta ir ne laikas.

— Kaip sekasi rašyti knygą? — klausiu. — Baigi, tiesa?

Jis į mane nežiūri, toliau mėgina uždaryti per daug prigrūstą „Samsonite“ lagaminą. Sunkiai įbruks jį į „SLK“ bagažinę. Padėti nepasisiūlau.

— Knyga bus gera.

— Tai puiku.

— Manai, man lengva. Nelengva. Pasiilgstu namų. Nenutuoki, kaip aš jų pasiilgstu.

— O mūsų?

— O tu kaip manai? Žinoma, pasiilgstu jūsų. Abiejų.

— Nesuprantu, kaip tu tai paaiškini sau.

— Apie ką kalbi?

— Kaip paaiškini sau, kodėl mus palikai. Šitaip įskaudinai mamą, ir aš nesuprantu, kaip su tuo apsipratai. Kaip nors turi save pateisinti. Tik neišmanau kaip.

— Lena — ypatinga mergina. Nors vargu ar mergina. Ypatinga jauna moteris.

— O jei ne, tėti? O jei ji — tik dar viena labai daili mergina? Ar tai nereiškia, kad apsirikai? Kad viskas buvo klaida? Ar vis tiek verta?

— Ji ne tik gražuolė. Manai, būčiau sužlugdęs savo gyvenimą dėl dailaus veidelio?

— Neabejoju.

— Šiaip ar taip, — sako jis pagaliau uždaręs lagaminą, — man palengvėjo, kai pagaliau pavyko išeiti viešumon.

— Su savo bjauriu pimpaliuku?

— Kai išaiškėjo mano santykiai su Lena. Man įkyrėjo slapstytis. Tai negalėjo trukti amžinai.

— Vadinasi, Lena — kas — tavo meilužė?

— Dieve. Ne. Lena tikrai nėra mano meilužė.

— Tačiau tenka jai duoti pinigų? Įbruki vieną kitą svarą, tiesa?

— Na taip. Bet kas tau darbo.

— Už išskirtines teises.

— Priežastis ne ta.

— Tu įbruki jai pinigų už išskirtines teises. Jei ji ne meilužė, tai kas? Ir mataisi su ja, kai tik gali, tiesa?

— Jau nebe. — Jis pirmą kartą pažvelgia į mane įžūlokai. — Dabar matau ją visą laiką. Kada tik noriu.

Tėtis beveik baigė krautis daiktus. Čia liko dar daug jo turto. Spintos, prikimštos kostiumų. Kabinetas, pilnas knygų. Sporto įranga, kurios pakaktų nedidelei salei aprūpinti. Tačiau tai tik skubus antpuolis pasičiupti būtiniausiems daiktams. Šiandien — ne paskutinio atsiskaitymo diena. Dabar jam reikia tik švarių apatinių ir Dajanos Ros rinkinių.

— Kaip tu tai padarei? — klausiu. — Kaip išnešei kailį? Turėjai meluoti dantis sukandęs. Turėjai apsimetinėti, kad darai viena, o iš tikrųjų darei Leną.

— Gal prikąstum liežuvį?

— Nesijautei murzinokai? Šitaip meluodamas?

— Aš tuo nesimėgavau.

— Bet tau nebuvo taip bjauru, kad liautumeis.

— Ko gero, ne.

— O ji nieko nežinojo. Kalbu apie mamą. Net neįtarė. Nežinojimas — tikra palaima, tiesa? Ar bent nepakankamai vertinama.

— Jau turiu eiti.

— Mama tavimi pasitikėjo, niekingas padare. Todėl tau taip ilgai sekėsi. Ne dėl to, kad esi protingas. Dėl to, kad ji tavimi pasitikėjo. Nes ji gera ir kilni. O tu tikriausiai manaisi esąs padorus žmogus, tiesa? Gal mamai dabar nulįsti į kampelį ir laukti mirties? Ar to iš jos dabar tikiesi?

— Jėzau! Tu keli didesnį triukšmą negu ji.

Jis nori išeiti. Pastoju kelią.

— Klausyk, aš nebe vaikas, aišku?

— Tai nesielk kaip vaikas.

— Galiu suprasti, kodėl užsigeidei pergulėti su Lena. Galiu net suprasti, kodėl vieno karto nepakako.

— Labai ačiū už supratingumą.

— Tačiau nesuprantu, kaip galėjai būti toks žiaurus.

— Aš nesistengiu būti žiaurus. Aš tik bandau gyventi toliau. Niekada taip nesijautei, Alfi? Gyventi toliau? — Jis purto galvą. — Ne. Turbūt ne.

Aš dar šio to nesuprantu. Kas bus su senomis nuotraukomis? Visos senos nuotraukos albumuose, batų dėžutėse, stalčiuose — kur jas dabar dėti?

Tėtis neketina jų pasiimti. Jis neketina sėdėti išsinuomotame meilės lizdelyje, žiūrinėdamas tas senas nuotraukas su Lena. Ji nenori matyti mano, mamos ir tėčio nuotraukų prie jūros, namo, kuriame užaugau, sode, visų prabėgusių Kalėdų vakarėlių su šypsenomis ir kepurėmis.

Lenos tai nedomina. Mano tėvo irgi. Jau nebe. Jis nenori senojo gyvenimo priminimų. Jis nori toliau gyventi naują gyvenimą.

Iš senų nuotraukų jokios naudos ir motinai. Ji nebenori į jas žiūrėti. Tai mane labiausiai piktina. Mano tėvo elgesys ne tik suteršė dabartį. Jis paveikė praėjusius metus, ir mūsų laimė pasidarė nieko neverta, mūsų naivumas kvailas, o visi džiaugsmai antrarūšiai.

Vakarėlių kepurės per Kalėdas, besišypsantys veidai sode už namo, mes, išeiginiais drabužiais pusseserės vestuvėse, laimingi ir išdidūs, — viskas dabar atrodo netinkama. Senosios nuotraukos nebeteko prasmės.

Tėvas sujaukė ne tik dabartį. Jis sujaukė praeitį.

Pakeliui į darbą nuperku jai gėlių. Nieko prašmatnaus. Nenoriu persistengti. Tik įteiksiu puokštę geltonų tulpių, kai pasitaikys proga.

Keista. Jumi elgesys nepasikeitęs. Vadinasi, ji tokia pat kaip visada — pokštauja ir įžūliai rėžia pastabas pažengusių pradinukų klasėje, bet dirba stropiai, padaro darbą gerai, sąžiningai mokosi. Tokia pat kaip visada. Lyg nieko nebūtų atsitikę. Lyg pasaulis nebūtų pasikeitęs. Per pietų pertrauką ji renkasi knygas ruošdamasi eiti.

— Galime pasikalbėti? — klausiu traukdamas tulpes iš po stalo.

— Vėliau, — sako ji nežiūrėdama į gėles.

Man nusmelkia širdį, bet ji pakšteli man į skruostą apmaigydama tulpes. Ir aš vėl kaip ant sparnų.

Tačiau dienai baigiantis nusinešu gėles į „Eamon de Valera“ ir tarpduryje pamatau Jumi prie baro su Imranu. Žengiu prie jų, bet sustoju, nes Imranas viena ranka apkabinęs jos liekną liemenį, o kita familiariai plekšnoja jai per užpakaliuką.

Ji bučiuoja jį į lūpas, paskui pasitrina galvą į petį it katytė, kuri dar negavo pieno, bet tikisi, kad netrukus gaus. Kaip su manimi. Skubiai apsigręžiu ir išspūdinu iš aludės spausdamas gėles taip smarkiai, kad jaučiu, kaip lūžinėja stiebai.

Šalia išdygsta Genas ir susirūpinęs žiūri į mane.

— Jis jai patinka, — sako paprastai.

— Man nerūpi.

Genas gūžteli pečiais.

— Jis seniai jai patinka. Nuo tada, kai pradėjo šitame koledže. — Jis įdėmiai žiūri į mane galvodamas, ką dar pasakyti. — Atleiskit.

— Ačiū, Genai.

— Kaip tu?

— Puikiai.

— Grįžk į vidų, sensei. Išgersi „Guinness“. Pasiklausysi „The Corrs“.

— Kitą vakarą.

— Tada labanakt, sensei.

— Labanakt, Genai.

„Kvailys“, — sakau sau ir metu gėles į artimiausią šiukšlių dėžę. Bet kelias saldžias akimirkas — šokdamas mažajame klube, sekmadienio rytą ant Raktažolių kalvos, mylėdamasis su ja raudonajam lagaminėliui stovint sargyboje, — nuoširdžiai maniau girdįs, kaip mane šaukia rytojus.

Oi, surinkau ne tą numerį.

Aš ją matau. Turiu omenyje Rožę. Matau ją Londono gatvėje, matau ją tokioje vietoje, kur jos negalėtų būti.

Važiuoju taksi iš Vest Endo. Ir staiga pasirodo Rožė — ne moteris, panaši į Rožę. Pati Rožė — tas pats veidas, ta pati kantri išraiška kaip visada, kai ji ko nors laukdavo. Drabužiai kiti, bet mergina ta pati. Ir nors žinau, jog tai negali būti ji, ilgą svaigią valandėlę negaliu netikėti.

Ji laukia autobusų stotelėje. Vos susilaikau nesurikęs taksi vairuotojui, kad sustotų, vos susilaikau nepuolęs prie jos. Žinau, jei prisiartinsiu prie šios moters, Rožė išnyks, ją pakeis netobula nepažįstamoji. Tai ne Rožė. Jos nebėra, ir aš niekada jos nebepamatysiu. Bent jau ne šiame pasaulyje.

Užmegzti ryšį su mirusiaisiais?

Juokinga.

Aš nepajėgiu užmegzti ryšio net su gyvaisiais.

Keturioliktas skyrius

Šiandien pirmadienio rytas, ir studentai bando mano paskutinę kantrybę.

Dzengas klasės gale linguoja. Imranas nereginčiu žvilgsniu spokso į mobiliojo žinutę. Astruda ir Vanesa plepa. Vitoldas maldo verksmą, o Jumi stengiasi jį nuraminti. Tik Genas žiūri į mane, laukia, kol kas nors įvyks.

Aš stoviu priešais juos ir laukiu, kol kas nors pastebės, jog esu čia. Dzengas užknarkia.

Aš atsikrenkščiu.

Imranas suspaudo žinutę į telefoną. Astruda ir Vanesa leipsta juokais. Vitoldas pravirksta, įsikniaubęs veidu į delnus. Jumi apkabina jį per pečius. Genas nusisuka, tarsi susidrovėjęs dėl manęs.

— Nagi, kuris jūsų atliko tuos namų darbus? — klausiu. — Namų darbus? Kuris nors?

Iš to, kaip jie visi sukinėjasi savo vietose ir delbia šalin akis, suprantu, jog namų darbų neatliko nė vienas.

Paprastai žiūriu į tai pro pirštus. Bet šiandien nepadaryti namų darbai kelia man klausimą, ką aš čia veikiu. Ir ką jie čia veikia.

— Ar kas nors prisimena, kas skirta namų darbams?

— Teminė esė, — atsako Jumi, paduodama Vitoldui popierinę nosinę. — Reikėjo pateikti kokią nors informaciją ir savo nuomonę. — Mes spoksome vienas į kitą. — Itin formaliu stiliumi.

Itin formaliu stiliumi? Na, tai tiesa. Tačiau nesu tikras, ar ji kalba apie diskursinį rašinį, ar apie mus.

— Kas nutiko, Vitoldai?

Lenkas palinguoja suvytusia galva.

— Nieko.

— Nieko blogo?

— Ne.

— Tai ko tada verki?

— Jis ilgisi savo šeimos, — Jumi gindama jį apkabina.

Vitoldas prapliumpa verkti smarkiau, net jo pečiai dreba, jis apsisnarglėja. — Žmona. Vaikai. Motina. Taip toli. Ši vieta tokia... sunki. Oi, čia taip sunku. „Pampas“ kepsninė tokia sunki. Šalin rankas nuo Folklandų, Argi. Pasakyk Maradonai, kad mes nukaposime jam rankas, Argi.

— Tu dešimt metų vargai, kol gavai vizą čia atvažiuoti, ir dabar ilgiesi savo šeimos?

— Taip.

— Na, ateityje ribok troškimus, Vitai. Nes jie gali išsipildyti.

Jumi veria mane akimis.

— Jis turi teisę ilgėtis savo šeimos.

Ir aš veriu ją akimis.

— O aš kaip mokytojas turiu teisę tikėtis šiek tiek pagarbos. Tai reiškia, kad klasėje neleistina duoti valią nervams. Reiškia, kad mobilieji klasėje turi būti išjungti. Ačiū, Imranai. Tai reiškia, jog šioje vietoje turite elgtis taip, kaip atėję mokytis, o ne tikėtis nusnūsti posmą.

— Nusnūsti posmą?

— Tai naujas posakis, — kažkas pareiškia.

Dzengas vis dar kietai įmigęs. Aš pritupiu šalia. Jo oda minkšta ir lygi, vos keli plaukeliai želia ant viršutinės lūpos. Neatrodo, kad jis skųstųsi dažniau negu kartą per mėnesį. Prikišu veidą jam prie pat ausies.

— Ar norėtumėte prie šio patiekalo ir bulvių šiaudelių? — sušnypščiu, ir Dzengas krūptelėjęs pabunda.

Vanesa su Astruda prajunka, bet, išvydusios mano veidą, liaujasi.

— Ko tu atvykai į šią šalį, Dzengai?

— Geresnio gyvenimo, — žiopteli jis tankiai mirksėdamas.

— Jei nori geresnio gyvenimo, pasistenk nemiegoti per pamokas.

Aš jam šaltai nusišypsau.

— Šiek tiek mažiau stenkis skaniuosiuose „Generolo Li“ tenesietiškuose patiekaluose ir šiek tiek daugiau Tarptautinėje Čerčilio kalbų mokykloje. Sutarėm?

— Sutarėm.

Paskui liepiu niekšeliams rašyti teminę esė. Tema — mokslo ir technikos raida, kaip ji paveiks žmoniją — teigiamai ar neigiamai. Kol jie skrebena, aš vaikštinėju.

— Noriu, kad pateiktumėte abiejų pusių argumentus, — aiškinu jiems. — Už ir prieš. Neigiamus ir teigiamus. O savo mintis sujunkite tokiais posakiais, kaip „kai kas sako“, „kiti ginčytųsi, jog“... „žinoma, esama ir rizikos, antai...“

Paprastai jie klausia patarimo ir kvailioja, bet šiandien juos arba per daug išgąsdinau, arba supykdžiau. Ir man tampa labai nesmagu pagalvojus, kad jie manęs nebemėgsta.

Nuskambėjus skambučiui visi išrūksta kaip įmanydami greičiau. Išskyrus Jumi. Aš kraunuosi daiktus ir jaučiu ją stovint prie mano stalo.

— Neversk to ant jų, — sako ji.

Aš į ją nežiūriu.

— Aš atsiprašau, Alfi.

— Atsiprašai už ką? Nėra už ką atsiprašinėti.

— Man buvo su tavim smagu, — sako ji, — bet tu mane išgąsdinai.

— Kaip aš tave išgąsdinau?

— Gėlės. Gėlės mane išgąsdino. Aš pasijutau, lyg tu nori — nežinau. Per daug.

Sukišu knygas į krepšį ir užtraukiu užtrauktuką.

— Nesijaudink, — tariu jai. — Gėlių daugiau nebus.

Džošo santykiai su naująja mergina dabar pasiekę tarpsnį, kai jie savo laime trokšta dalytis su visu pasauliu. Nesuprantu, kodėl laimingos poros negali džiaugtis savo laime vienumoje. Kam jiems reikia mūsų visų, kad patvirtintume jų laimę? Ar todėl, kad išties netiki tuo, ką atrado? Kad jiems kyla įtarimas, jog tai miražas? Kodėl jie negali atsikabinti ir duoti visiems ramybę?

Džošas ir Tamzina — naujoji mergina, kuri ir yra toji klientė, pas kurią jis taip skubėjo paskutinį kartą, kai buvome susitikę, — pakvietė vakarienės į jos namus. Tai vakarėlis, kuriuo jie oficialiai skelbia esantys pora, tad man nepavyko išsisukti, nors, Dievas mato, bandžiau. Nurodžiau porą tikrai svarių priežasčių, bet Džošas, gudrus niekšelis, vis pasiūlydavo kitą datą. Vienintelis būdas atsikratyti jo būtų buvę tiesiai išdrožti: „Atšok ir dink, Džošai — aš vis tiek niekuomet tavęs nemėgau.“ Tai buvo šovę man į galvą. Tačiau negaliu taip pasakyti, nes Džošas mano geriausias draugas, vienintelis mano ryšys su praeitimi, kuris man dar liko, ir aš bijau jo netekti.

Tad šitaip atsiradau prie didelio namo su terasomis Noting Hilo rajone, su buteliu kažko balto ir sauso, liftu užšvilpiau į trečią aukštą. Jaučiausi keistai, nes mačiau kažką metro skaitant „Apelsinus Kalėdoms“ minkštais viršeliais. Man tai visada keista. Ypač kai jie ima juoktis iš kurios nors tėčio juokingos istorijos apie tą nuostabų Ist Endo skurdą ir nepriteklius.

Džošas atveria duris ir įleidžia mane į brangią dėžutę. Grindys lakuotų medinių lentų, ant sienos japoniški raižiniai juoduose rėmeliuose — kaulėti japonai iriasi per lietaus čaižomą peizažą. Stačiakampis stiklo stalas, padengtas šešiems asmenims. Spartietiška it morgas vieta. Džošas be kaklaraiščio, aiškus ženklas, kad čia ne darbo reikalai. Jis pliaukšteli man per pečius, šypsena netelpa veide, labai patenkintas savimi. Ir jis spindi — kaip spindi visi įsimylėjėliai. Jaučiu ant grotelių kepamos žuvies su citrina kvapą. Skanus gaminamo maisto kvapas suteikia šiai vietai vienintelį žmonių gyvenimo ženklą. Tuomet iš virtuvės išeina basa besišypsanti blondinė ir šluostydamasi rankas žengia prie manęs.

— Skaniai kvepia, — sakau jai, — ir tai ne aš.

— Alfi, — sako Tamzina, — bučiuodama mane į abu skruostus. — Žinau, kad tai banalybė, bet aš tikrai tiek apie tave girdėjau.

Aš suprantu, kodėl Džošas miršta iš laimės. Jos nesivaržymas man tikrai patinka, ir kol Džošas krapštosi su desertu, kurį gamina, — tai tas susivokusio vyro įnašas, viso amžiaus pajuoka — mudu su Tamzina sėdime ant sofos, ir aš pasakoju jai, kaip važiavau metro ir kaip man buvo keista matyti, jog kažkas skaito mano tėčio knygą.

— Ak, man patinka ta knyga! — pareiškia ji. — Tokia šilta, juokinga ir tikra!

— Bet įdomu tai, kad tėtis nėra nei šiltas, nei juokingas, nei tikras. Jis visai ne toks. Veikiau jis šaltas, nejuokingas apsimetėlis, — aiškinu jai. — Tiesą sakant, jis tiesiog...

Džošas pakiša man po nosim dubenėlį traškučių.

— „Pringles“? — paklausia. — Su sūriu ir svogūnu ar kepsnio skonio?

Džošas atkemša butelį šampano, Tamzina pasakoja man apie savo darbą. Kiek suprantu, ji eina svarbias pareigas komerciniame banke ir buvo atėjusi pas Džošą pasitarti dėl kompanijos akcijų pardavimo.

— Mūsų kontora turi daugiausia įmonių finansų praktikos Europoje, — giriasi Džošas.

Tamzina susižavėjusi žvelgia į jį. Mano herojus. Tačiau aš suprantu, kodėl jie laimingi, ir man visai smagu, kol neateina kiti svečiai.

Tada vakaras pakrypsta kraupiai prastai.

Pirmiausia atvyksta kita pora. Tai vienas Džošo regbio komandos draugų iš jo kompanijos ir jo plona išdžiūvusi kaip skiedra žmona. Danas ir Indija. Jie įsiveržia, Danas dosniai laisto šampaną, ir netrukus jie ima jaustis kaip šeimininkai.

— O ką tu dirbi? — klausia manęs Indija.

— Aš mokau, — atsakau, ir jie abu žvelgia į mane, lyg būčiau pasakęs: „Aš valau miesto kanalizaciją senu dantų šepetėliu.“ O gal tai tik mano vaizduotė. Arba šampanas. Bet išgirdę, ką veikiu, jie nieko neatsako, tad kol Tamzina ir Indija kalbasi apie garsųjį virėją, kuris sukūrė šio vakaro žuvies receptą, o Danas su Džošu gausiai aptarinėja įvairias komercinės teisės subtilybes, aš tyliai sėdžiu ant sofos jausdamasis vis nesmagiau. Kaip tik tada, kai man ateina mintis, kad aš toks girtas, jog galėčiau susiriesti ir nusnūsti, Džošas pažvelgia į mane su paslaptinga šypsena.

— Spėk, ko aš tau turiu — sako jis eidamas į virtuvę. Jis paima kažką iš šaldytuvo ir grįžta pildamas putojantį, geltoną alų į aukštą stiklinę.

Aš išsyk pažįstu sidabriškai žalią skardinę, kurią jis laiko rankoje.

— „Tsingtao“, — sakau.

— Tavo mėgstamiausias, — primena Džošas.

Aš sujaudintas. Vadinasi, Džošas labai stengėsi, kad man šįvakar būtų smagu. Tačiau alus po šampano, pasirodo, nėra tinkamiausias gėrimas. Tiesą sakant, tai šūdina mintis. Netrukus man ima kryžiuotis akys ir prireikia nežmoniškų pastangų, kad vaizdas neišplauktų.

— Alfio tėtis parašė tą nuostabią knygą, — Tamzina pasakoja Indijai bandydama įtraukti mane į vakarėlį. — „Apelsinai Kalėdoms“.

— Tikrai? — klausia Indija, pirmą kartą manim susidomėjusi. — Dieve, tai tokia klasika, argi ne? Nusipirkau ją prieš šimtą metų. Vis ruošiuosi perskaityti.

— Jis dar labiau išgarsėjo, — pranešu jiems. — Turiu omeny, mano tėvas. Anądien išspausdino jo nuotrauką su drauge kažkokiame vakarėlyje. „Standard“ laikraštis. Jie abu išsišiepę bando apsimesti neva nepastebi esą fotografuojami, — gurkšteliu „Tsingtao“. — Jis vis labiau garsėja, bet juokingiausia; kad jis to visai nevertas. Jis netgi nieko nerašo. Ir — aš jūsų klausiu — kaip po viso šito turėčiau jaustis aš?

Apstulbę visi spokso į mane.

— Aš norėjau būti rašytojas. Tikrai. Pirmiausia ketinau rašyti apie Honkongą. Apie tai, kodėl jis svarbus. Iš kur ta jo magija. Dabar — dabar aš nežinau, apie ką galėčiau rašyti. Aš visai praradau norą.

— Bet kodėl tau neparašius apie kokį nors avigalvį, kuris prisigeria daugiau, negu gali, ir nėra vertas būti padorioje kompanijoje? — klausia Džošas. — Juk reikia rašyti apie tai, ką žinai.

Tada suskamba skambutis, ir atvyksta paskutinė viešnia. Graži, turinti nemenką antsvorį jauna moteris, vardu Džeinė, iš Džošo kontoros. Įpusėjusi trečią dešimtį. Labai draugiška. Šiek tiek nervinga. Per vakarienę mus pasodina šalia. Viliuosi, niekas nesitiki, kad nuo jos apsvaigsiu. Priešais mus padeda lėkštes su įmantriomis salotomis.

— Šiltos radiccio, gem ir pancetta salotos, — sako Tamzina.

— Ji tiesiog geniali, — pareiškia Džošas, ir jie apsikeičia saldžiu jausmingu bučinuku, nuo kurio mano įraudęs veidas nevalingai su pašaipa išsiviepia. Giliai širdyje dar suvokiu, kad nesielgiu kaip mandagus svečias.

— Labai skanu, — pareiškia Indija.

— Radičio, džem ir pančeta? — pakartoja Danas. — Skamba kaip Italijos teisinė kontora.

Visi leipsta juoku, išskyrus mane. Jaučiu, kad Džeinė žiūri į mane galvodama, ką pasakyti.

— Džošas man pasakojo, kad judu dirbote Honkonge, — sako ji maloniai.

— Taip, tiesa.

— Aš porą metų gyvenau Singapūre. Išties įsimylėjau Aziją — maistą, žmones, kultūrą.

— Tai ne tas pat.

— Atsiprašau?

— Tai ne tas pat. Honkongas ir Singapūras. Tai tarsi atogrąžų miškas ir golfo aikštynas. Singapūras — tai golfo aikštynas.

— Tau nepatiko Singapūras? — paklausia ji persimainiusiu veidu.

— Pernelyg sterilus, — rėžiu. — Singapūras nė iš tolo neprilygsta Honkongui. Ar kažkas nėra pasakęs, kad Singapūras tai nubaustas mirties bausme Disneilandas?

Džeinė liūdnai nukreipia akis į įmantrias salotas.

— Kada gi tu buvai Singapūre, Alfi? — griežtai paklausia Džošas.

— Ką? — klausiu tempdamas laiką.

— Aš klausiu, kada tu buvai Singapūre? — jis man nebesišypso. — Neatmenu, jog tu kada nors būtum vykęs į Singapūrą. Ir staiga tapai toks žinovas.

— Aš nesu buvęs Singapūre, — atsakau velniškai patenkintas savimi.

— Išeitų, kad pats nežinai, ką tauziji, ar ne? — sako Džošas.

— Aš žinau, kad man ten nepatiktų.

— O iš kur tu žinai?

— Man nepatiktų nė viena vieta, apibūdinama kaip mirties bausme nubaustas Disneilandas.

— „Singapūro kilpa“, — sako Indija. Mes visi žiūrime į ją kaip į psichikos ligonę. — Skanus kokteilis, — priduria ji pasmeigdama lapelį salotos.

Ir jie ima kvaksėti apie savo mėgstamiausius kokteilius, net vargšelė Džeinė šiek tiek atkunta, prisidėjusi svariomis mintimis apie kuklutį „Pina Colada“.

— O man tai patinka „Ilgas lėtas atsuktuvas prie sienos“ — praneša Danas, — matyt, to visi ir tikėjosi, nes ima kvailai žvygauti.

— Tai jau tikrai, kur nepatiks, bičiuli, kurgi ne! — kikena Džošas.

— O tau, Alfi? — maloniai klausia Tamzina, stengdamasi įtraukti ir mane, taip, tarsi žinotų, kad klausinėja beprasmiškai, bet tai tik nekaltas pasismaginimas.

Kaip Džošui pavyko gauti tokią moterį? Ar ji jam ne per gera?

— Koks kokteilis labiausiai patinka tau?

— Nesu kokteilių mėgėjas, — atsakau nerimtai, tarsi šis pokalbis atrodytų man paviršutiniškas, ir išgurgiu alų. — Išties esu ne kažin koks gėrovas.

— Akivaizdu, — pareiškia Džošas.

Pasukioju rankose tuščią stiklinę, tarsi slaptas tam tikros srities žinovas.

— Tačiau man patinka „Tsingtao“. Primena namus.

— Namus? — sako Džeinė. — Turi omeny Honkongą?

Bet Indija užduoda kitokį klausimą.

— Kodėl mūvi jungtuvių žiedą? — klausia ji, žvelgdama į mano ranką su stikline „Tsingtao“, ir staiga visi prie stalo nuščiūva.

— Ką?

— Kodėl mūvi jungtuvių žiedą? — pakartoja ji. — Juk nesi susituokęs?

Pastatau stiklinę ir stebeiliju į žiedą ant trečiojo kairės rankos piršto, tarsi pats jį pirmąsyk regėčiau.

— Buvau, — atsakau.

— Ir vis dar mūvi žiedą? Ak. Kaip jausminga.

— Tiek skyrybų šiais laikais, — ištaria Danas filosofiškai. — Vaikams tai prastai. Tačiau gal geriau, negu kai tėvai lieka kartu ir, na žinot, nesutaria.

— Aš neišsiskyriau.

— Ne, — įsiterpia Džošas. — Jis neišsiskyrė. Jo žmona mirė, argi ne, Alfi? Ji buvo graži mergina, bet paskui mirė. Nardydama. Taigi, mes turime tavęs gailėtis. Vargšas Alfis ir jo mirusi žmona. Visi turime atsiprašyti už tai, kad gyvename.

— Džošai, — pertaria jį Tamzina.

— Žinai, man viso to gana.

Akimirksniu mudu su Džošu pakylame. Ir jeigu mudviejų neskirtų stiklinis stalas su puse tuzino įmantrių salotų, prisiekiu, jau būtume apsitalžę.

— Nenoriu, kad manęs gailėtumeisi, Džošai. Nebūtina. Bet būtų smagu, jeigu duotum man ramybę.

— Tikriausiai ateityje taip ir padarysiu.

— Gal taip ir padaryk.

Aš šaltai linkteliu Tamzinai ir einu sau. Džošas žengia iš paskos vis labiau tūždamas. Jis neketina taip lengvai manęs paleisti.

— Tavo žmona mirė, taigi toks tavo pasiteisinimas, kad atėjęs čia elgiesi kaip visiškas mulkis? Toks tavo pasiteisinimas, Alfi?

Tačiau aš traukiu prie durų ir nieko jam nesakau. Tik pats sau galvoju — ne, tai ne pasiteisinimas.

Tai priežastis.

Penkioliktas skyrius

Džeke nesirengia, kaip papuola.

Kiekvieną rytą ji atvyksta apsitaisiusi pasimatymui su Rodu Stiuartu. Kulnai visad aukšti, sijonai trumpi, bet, nepaisant to, atrodo keistai oficialiai. Jos išvaizda liudija, kad ji ilgai svarstė, ką apsivilks. Atrodo, tarsi jos makiažas atėmė tiek laiko, kiek sudėtinga širdies operacija. Tačiau jos provokuojantys drabužiai primena uniformą, skydą arba blizgų kiautą. Tai drovus seksualumas. Tarsi ji šitaip atrodo ne tam, kad ką nors demonstruotų, bet kad apsaugotų.

Net persivilkusi valytojos uniforma, Džeke vis tiek oficiali kaip stiuardesė ar policininkė. Dėl tų liepsnelių plaukuose, šiek tiek per tirštai užtepto akių tušo. Ji tikrai skiria per daug laiko tam, kad gražiai atrodytų. Ji ir taip graži.

Kartais susitinku ją mokytojų kambaryje, koridoriuje arba klasėje, kurioje nebėra studentų. Barškina kibiru, kažką blizgina užsimovusi geltonas pirštines. Dėl nesuprantamos priežasties aš niekuomet neklausiu Džekės apie ją pačią. Visada tik apie mergaitę iš „Širdies“.

Man smagu paklausti Džekės apie knygą. Tai tarsi mudviejų paslaptis.

Kaip Miką? — sakau.

— Vis dar svajoja. — Ji šypsosi.

Mano studentai kitokie negu Džeke. Jie rengiasi itin paprastai. Nelygu, kokios jų galimybės ir iš kokios šalies atvažiavę, — jie arba prabangiai nevalyvi arba skurdžiai nevalyvi. Pavyzdžiui, Vanesa kasdien mūvi juodais arba baltais „Versace“ džinsais, o Vitoldas — visada tai pačiais padirbtais lenkiškais — su neteisingai užrašytu „Levy“. Jeigu po pamokų jie neturi svarbaus susitikimo, tai dienų dienas vilki marškinėliais, treningais, kariško stiliaus kelnėmis arba džinsais. Išskyrus Hiroko.

Hiroko dirbo kontoros sekretore Tokijuje ir tebedėvi klasikinę sekretorės uniformą — neryškių spalvų, dailų suderintą sijono ir švarkelio kostiumėlį, juodus aukštakulnius ir netgi kūno spalvos pėdkelnes, kurias sekretorės, regis, mėgsta. Aš mačiau japonų turistes su tokiomis kūno spalvos pėdkelnėmis, kai jos pirko dizainerių sukurtus arbatos maišelius „Fortnum & Mason“ — negalėjau nepastebėti — bet niekada nemačiau tokių mūvint nė vienos savo studentės.

Tiktai Hiroko.

Hiroko kitokia negu Jumi. Hiroko dvidešimt trejų, bet galėtų būti ir penkiasdešimties. Nors dažytais plaukais ir besivadovaujanti džiaziniu mados jausmu Jumi atrodo kaip išsišokėlė, tokių japonių Čerčilio mokykloje sutiksi daug dažniau negu Hiroko.

Hiroko skiriasi ne tik drabužiais. Ji kruopšti darbe, pagarbiai elgiasi su mokytojais, niekada nekalba, jeigu jos neklausia, ir net paklausta atsako vien droviais, vienskiemeniais sakiniais. Ji nesilanksto — bet kai su ja kalbi, ji prašomai, drąsinamai linksi galva, — man tai grynoji japoniška raiška, daug japoniškiau už legendinius nusilenkimus. Kartais pamanau, kad Hiroko taip ir neišvyko iš tos kontoros Tokijuje.

Hiroko mokslai kelia daug galvos skausmo. Ji tarp mano pažengusiųjų studentų, ir jos rašto darbams nieko neprikiši. Tačiau šnekamoji anglų kalba jai nesiseka. Hiroko nemėgsta kalbėti. Hiroko nekenčia kalbėti. Iš pradžių maniau, kad tai paralyžiuojantis drovumas. Bet tai kur kas daugiau negu drovumas. Hiroko būdinga ta pati itin japoniška baimė, kad ji gali ką nors padaryti netobulai. Taigi ji daug mieliau apskritai nieko nedarys.

Tad ji sėdi mano pažengusiųjų klasėje kaip nebylė, slėpdama mielą apvalų veidelį su akiniais po juoda plaukų užuolaida. Padėtis jau tokia prasta, kad tenka paprašyti ją likti po pamokos, Hiroko sutikdama linkteli, o jos akys mirksi už akinių stiklų.

Aš pradedu nuo gerų žinių — ji viena geriausių mano studenčių, ir aš matau, kaip sunkiai ji dirba, o tada pasakau, jog ji turi daugiau kalbėti per pamoką, antraip neišlaikys egzamino žodinės dalies. Įtempta, klupinėjančia anglų kalba — ji aiškiai krūpčioja dėl kiekvienos padarytos klaidos — Hiroko klausia manęs, ar jai pereiti vienu ar pora lygių žemiau. Aš jai sakau, kad jos bėda būtų tokia pat, net jeigu ji pereitų į aukštesnį pradinį lygį.

— Paklausyk, tiesiog nebegalvok, kaip kalbi angliškai — sakau. — Neleisk, kad tai pasidarytų pernelyg svarbu, gerai? Net tie, kuriems anglų kalba gimtoji, daro klaidų. Nesvarbu, jei pasakysi kitaip, ne kaip vadovėlyje. Tiesiog praverk burną ir bandyk.

Hiroko žiūri į mane išplėtusi akis ir pritardama uoliai linksi. Iš kur kilęs tas mitas, kad visų azijiečių akys — pikti siauri plyšeliai?

Ji manimi visiškai pasikliauja, laukia, kad įvyktų dar kas nors, ir netrukus mes sėdime „Eamon de Valera“, Hiroko apsikabinusi taurę baltojo vyno su gazuotu vandeniu, o aš gurkšnoju alų. Čia ji man ir papasakoja apie savo sudaužytą širdį.

— Nieko gero, jeigu tai per daug svarbu, — sakau jai pakeliui į aludę. — Aš pats tai supratau. Jeigu kam suteiki pernelyg daug svarbos, viską sugriauni.

Hiroko širdis sužeista. Tokijuje būta vyriškio. Vyriškio iš Hiroko kontoros. Vyresnio vyriškio. Hiroko gyveno su tėvais, jis — su žmona. Juodu suvedė darbas. Jis buvo draugiškas ir žavus. Ji — jauna ir vieniša. Jis jai labai patiko. Taigi jie pradėjo.

Hiroko su tuo vyru eidavo į meilės viešbučius, tuos trumpam nuomojamus kambarius lainerių, pilių ir kosminių laivų pavidalo statiniuose. Ji žinojo, kad jis nėra laisvas, bet žinojo ir tai, kad jie tikrai vienas kitam svarbūs. Jis buvo keistas ir geras, sakydavo jai, kad ji graži. Su juo ji jautėsi patenkinta savimi, tarsi tikrai galėtų tapti tokia, kokia norėjo būti. Ir jis sakė mylįs ją, per vieną dviejų valandų pasibuvimą meilės viešbutyje sakė, kad ją myli. Paskui jis eidavo namo pas žmoną. Kažkas nutiko.

Kažkas tokio svarbaus, dėl ko jos akys prisipildo ašarų, kažkas, ko ji nesakys.

— Tu pastojai, ar ne?

Ji greitai linkteli. Pritaria su širdgėla.

— Bet vaiko negimdei.

Ji kresteli galva, plaukai apdrinka veidą.

— O plonapimpis pasiliko su žmona.

Ji kalba taip tyliai, kad beveik šnabžda, tačiau mane nustebina, kad ji beveik neturi akcento. Kai per daug apie tai negalvoja, angliškai kalba ji visai gerai.

— Žinoma.

Savo ranka paliečiu jos ranką.

— Nesijaudink dėl jo, Hiroko. Jis tikrai nebus gyvenime laimingas.

Ji dėkinga pažvelgia į mane ir pirmą kartą nusišypso.

— Pažadėk man, kad ateityje vengsi tokių plonapimpių jaunikių, — sakau jai.

— Gerai, — sako ji verkdama ir juokdamasi tuo pat metu.

— Daugiau jokių plonapimpių?

— Daugiau ne, daugiau jokių plonapimpių.

Dvi stiklinės alaus, vėliau kelionė juodu taksi už 10 svarų, ir štai mudu su Hiroko jau esame prie namo Hampstede, kur ji nuomojasi kambarį. Tai ne namelis — didžiulis dvaras viename iš tų plačių medžiais apsodintų šio rajono aveniu, bet šeimos kaip ir nėra — viena sena turtinga dama, nuomojanti kambarį studentėms, kad nesijaustų vieniša. Hiroko įsitikina, kad senoji dama apkamšyta lovoje su katinu Tidliu ir klausosi „Radio 4“ stoties, tada tyliai užveda mane laiptais į perdarytą palėpę, kur mėnesienos pluoštas krinta ant jos lovelės.

Ir kol ji maudosi — jos tokios švaruolės, tos japonės, vis šoka į dušą, o lovoje mūvi kelnaites — aš mąstau, kad Hiroko nuo kitų studentų skiriasi ir dar šiuo tuo.

Dauguma jų Londone ieško linksmybių. Hiroko atvyko čia dėl meilės. O galbūt ji tiesiog nuo jos bėga. Žinau, man ji niekada nepajus tos beviltiškos aistros, kokią jautė anam antrarūšiam verslininkui Tokijuje. Ir žinau, kad mano širdis jai niekuomet nepriklausys taip, kaip ji priklausė mano žmonai. Tačiau viskas gerai. Šiąnakt nors neliūdna. Tiesą sakant, savaip — bent kaip aš suprantu, — tai tobula naktis.

— Aš labai jaudinanti, — sako ji.

Ji turi omeny „aš labai susijaudinusi“. Turbūt šią klaidą padaryti labai lengva. Ne vienas studentas man sakė „aš esu nuobodus“, kai išties norėjo pasakyti „man nuobodu“. Esama tam tikro neatitikimo suvokiant, todėl verčiant iš japonų į anglų įsivelia ši klaida. Tačiau man ji patinka. Man patinka ši klaida.

Aš irgi labai jaudinantis.

Panikos priepuolis metro.

Pirmiausia man ima durti krūtinę, pajuntu nugara kylant ir smunkant stingdančią baimę; pamanau, kad tai vienas iš apgaulingų mano širdies priepuolių.

Tačiau šįkart daug blogiau.

Aš dundu į pietus šiaurine linija, sprunku iš Hampstedo, kol nepabudo Hiroko senoji katinų ponia, kol Tidlis nepranešė jai apie mano buvimą. Kabau įsitvėręs diržo sausakimšame vagone, šiais laikais visi į darbą sukyla vos prašvitus, kai be jokio įspėjimo ima trūkti oro, — gaudau jį trumpais, greitais kvėptelėjimais, kaip naras gelmėje, kuriam liko paskutiniai sudužusio oro baliono lašai.

Panika.

Tikra, baisi panika. Mane išpila prakaitas. Trūksta oro. Tai ne mano vaizduotė. Aš tikrai negaliu kvėpuoti. Mane šiurpina ir varo į neviltį aplinkui susispaudę žmonės, liguista gelsva vagono šviesa, priplėkęs tunelio oras, mus slegiančio miesto svoris.

Aš spąstuose. Pravirkčiau, imčiau spiegti, bėgčiau, bet nieko to negaliu daryti. Man reikia tuoj pat iš čia sprukti, tačiau nėra kur eiti, nematyti jokios pabaigos.

Grynas siaubas, nors kauk. Akis graužia prakaitas ir ašaros. Jaučiuosi, lyg tuoj parkrisiu, užspringsiu, jaučiu, kaip į mane žiūri. Keleiviai — visi ramūs, neatlaidūs keleiviai žiūri į mane ir, regis, žvelgia tiesiai mano įskilusion sielon. Mano veidas subliūkšta, aš užsimerkiu, kojos nebelaiko, traukinio dundėjimas kurtinantis, spaudžiu nutrintą odos kilpą, kol pabąla krumpliai.

Šiaip taip ištveriu iki kitos stotelės. Iššlitiniuoju iš traukinio, kylu aukštyn eskalatoriumi, veržiuosi į šviesą, į orą. Pritraukiu plaučius. Kai paliauju drebėjęs, suku namų pusėn. Tenka ilgai eiti, esu per mylių mylias nuo namų. Gatvėse tiršta žmonių, keliaujančių į darbą ir mokyklą. Rodos, aš vienui vienas traukiu priešinga kryptimi.

Mano kelias namo veda per Haiberi Fildsą, kur ant savo žolės lopinėlio stovi Džordžas Čangas.

Jo veidas vienu metu senas ir jaunas. Galva pakelta, nugara tiesi kaip žarsteklis. Jis manęs nemato. Vargu ar jis apskritai ką nors pastebi. Aš stoviu visiškai ramiai, stebiu jo lėtų judesių šokį. Jo rankos juda lyg smūgiuodamos, bet jose nėra smurto. Jo kojos ir pėdos spiria ir meta, tačiau be jokios jėgos. Kiekvienas jo judesys nepaprastai švelnus.

Ir aš suvokiu, kad niekuomet gyvenime nesu matęs kito žmogaus, kuris taip jaukiai jaustųsi savo kailyje.

— Noriu, kad tu mane išmokytum, — sakau Džordžui. — Noriu išmokti tai či.

Dabar mudu sėdime skaniuosiuose „Generolo Li“ tenesietiškos virtuvės patiekaluose prie Holovėj Roudo. Džordžas valgo pusryčius. Viščiukų sparnelius su bulvių šiaudeliais. Galėtum manyti, kad toks žmogus kaip Džordžas Čangas vengia tokių greitomaisčio užeigų kaip „Generolo Li“, manytum, kad pritūpęs suvalgytų garuose virtų ryžių, bet klystum. Džordžas sako, kad „Generolo Li“ maistas „labai paprastas“. Jis labai jį mėgsta.

— Išmokyti tave tai či, — sako jis. Tai nei klausimas, nei sutikimas.

— Turiu ką nors daryti, Džordžai. Tikrai. Jaučiuosi taip, lyg byrėčiau į gabalus. — Aš nesakau jam, kaip iš tiesų jaučiuosi. Ir kad noriu jaustis patogiai savo kūne. Kad noriu būti kaip jis. Iki gyvo kaulo įgriso būti savimi, taip įgriso, kad jūs tuo nepatikėtumėte. — Noriu būti ramesnis, — šitai jau pasakau. — Dabar negaliu atsipalaiduoti. Negaliu miegoti. Kartais negaliu net kvėpuoti.

Jis lyg ir gūžteli pečiais.

— Tai či gerai tinka atsipalaiduoti. Atsikratyti streso. Visų šiuolaikinio pasaulio problemų. Gyvenimas labai įtempti.

— Gyvenimas toks įtemptas, ar ne? O aš kartais jaučiuosi toks senas. Viską skauda, Džordžai. Neturiu energijos. Jaučiuosi išsigandęs — tikrai išsigandęs — tačiau net nesugebu pasakyti, kas ne taip. Mane viskas slegia.

— Vis ilgėtis žmonos.

— Taip, Džordžai. Bet kiekviena smulkmena man tarsi didžiausias sukrėtimas. Supranti, ką turiu omeny? Prarandu savitvardą. Noriu verkti, — pabandau nusijuokti. — Tiesiog einu iš proto, Džordžai. Padėk man. Prašau.

— Tai či tam tinka. Kas įsitempęs. Kas pavargęs.

— Kaip tik to man reikia.

— Tačiau aš negaliu tavęs išmokyti.

Mano širdis smukteli iš nusivylimo. Kai sukaupiau drąsos jo paprašyti, man niekad nė į galvą nešovė, kad jis atsisakys. Kurį laiką spoksau į jį, kramtantį viščiuko sparnelius, laukiu, gal paaiškins atsisakymą. Bet tyla tik gilėja. Akivaizdu, kad jis viską pasakė.

— Kodėl ne?

— Per daug ilgai.

— Tačiau aš matau, kad tu nuolat mokai žmones. Su tavim visada kas nors yra.

Jis nusišypso akis nudelbęs į sparnelius.

— Visada kas nors kitas. Kitas vyras, kita moteris. Ateina keliems rytams. Kiti ilgiau. Paskui nebeateina. Nes vakariečiai neturi kantrybės tai či. — Jis pažvelgia į mane pakėlęs viščiuko sparnelį. — Tai ne tabletė. Ne vaistai. Ne burtai. Kad tai tau padėti, kad tai padėti bet kam — reikia ilgo laiko. Ilgo laiko. Vakaruose žmonės neturi laiko.

Norėčiau jam pasakyti, kad aš turiu marias laiko, bet nebesivarginu. Nes staiga išvystu save su Džordžu parke, abu juodomis pižamomis, ir mudu šokame lėtų judesių valsą, o prisikimšęs traukinys rieda per 100 metrų po mūsų į šlepetes įspirtomis kojomis, ir šis vaizdinys mane tiesiog prajuokina.

Džordžas teisus. Yra tokių šokių, kurių niekuomet neišmoksi. Tos tylos, tos ramybės, to grakštumo. Ką aš noriu apgauti?

Man tai tiesiog neduota.

Šešioliktas skyrius

Kalėdoms Hiroko skrenda namo, į Japoniją. Susitinkame Padingtono stotyje po didžiule egle, papuošta ryškiomis spalvotomis dėžėmis, neva primenančiomis dovanėles, ir įsėdame į Hitrou ekspresą, vykstantį į oro uostą.

Jaučiuosi keistai su ja atsisveikindamas. Man liūdna matyti ją išvažiuojant. Tuo pat metu džiaugiuosi, kad įstengiu šį tą pajusti, ne taip svarbu ką. Tik, — ir tai svarbu, — liūdna man iš tiesų ne taip jau labai.

Prie išvykimo vartų apsikabiname, Hiroko mojuoja man, kol išnyksta anapus užtvaros priešais pasų kontrolę. Paskui slampinėju po trečiąjį terminalą neskubėdamas namo. Šiandien oro uostas skalaujamas tikrų emocijų. Vieni įsimylėjėliai atsisveikina, kiti susitinka. Šeimos išsiskiria ir vėl sueina draugėn. Šitiek apsikabinimų, juoko ir ašarų. Prie išvykimo vartų įdomu, bet atvykimo salėje dar įdomiau. Atvykimo salėje tu tiesiog negali pasirinkti patogaus laiko. Negali pasirinkti to laiko, kada pasakysi „sveikas“ taip, kaip gali apsispręsti, kada metas pasakyti „sudie“. Tas „sveikas“ tiesiog atsitinka. Žmonės, nerimastingai laukiantys atvykstančiojo, nežino, kada tas veidas pasirodys priešais juos, lėtai stumdamas vežimėlį su lagaminais, šypsodamasis pro lėktuvo nuovargį, pasiruošęs pasibučiuoti ir prisiglausti, pasiruošęs pradėti iš naujo.

Atvykimo salėje pastebiu ir dar šį tą įdomaus. Čia daugybė jaunų moterų, atvykstančių į Jungtinę Karalystę mokytis anglų kalbos. Kad ir kur žvelgsi, blizgantys juodi plaukai, skaisčios rudos akys, „Louis Vuitton“ lagaminai. Jos tiesiog plaukia srautu.

Tarsi savotiškas stebuklas.

Už barjero lūkuriuoja nuobodžiaujantys vairuotojai ir linksmi poros tuzinų kalbų mokyklų atstovai, stoviniuoja su nedideliais ženklais ir plakatais, skelbimų lentelėmis, laukia kito didžiulio lėktuvo iš Osakos, Pekino ar Seulo, ar kurios nors kitos pasaulio vietos, kur Kalėdos ne tokios svarbios.

Ir stovėdamas tarp tų vyrų ir moterų su plakatais — MIS SUDZUKI, KIM LI, ŽALIOJO KRAIGO KALBŲ MOKYKLA, TAE-SUN LI, MIVAKO HONDA IR HIROMI TAKEŠI, OKSFORDO ANGLŲ KALBOS MOKYKLA, MIS VANG ir MIS VANG, — staiga suvokiu, kad šis miestas prigužėjęs jaunų moterų, besimokančių anglų kalbos.

Trečiąjį terminalą užplūdusi minia — visa iš Azijos. Neabejoju, jog kituose terminaluose išvysčiau skandinavų pulkus ar batalionus iš Viduržemio regiono. Tačiau jų tūkstančiai, ištisa armija, kasdien sulaukianti naujo pastiprinimo.

Pirmą kartą suprantu, kad nėra jokios priežasties, dėl kurios vėl turėčiau likti vienišas.

Kai kurios iš tų jaunų besijuokiančių, pasitikinčių savimi, su nekantrumu laukiančių naujo gyvenimo moterų akimirksniu susiranda vairuotojus ar savo mokyklos atstovus. Kitoms atrasti tą ryšį tikras vargas. Jos vaikšto prie barjero, ieškodamos savo vardo ant vieno iš mažų, rankoje laikomų plakatų. Su viltimi, bet šiek tiek sunerimusios. Ir man dėl jų skauda širdį.

Jas aš ir stebiu ilgiausiai, dailias pasimetėles toje nuostabioje rudaakių invazijoje, ką tik iš lėktuvo, ieškančias ženklo.

O kažkur aukštai virš manęs oro uoste „Silent Night“ įrašą keičia „O Come Ali Ye Faithful“.

Vos močiutė praveria laukujės duris, užuodžiu dujas. Greit šmukšteliu pro ją į virtuvę, kur kvapas dar stipresnis.

— Alfi?

Vienas jos viryklės dujų degiklių iki galo atsuktas, o dujos neuždegtos. Dujų taip tiršta, kad ištiesęs ranką apčiuoptum. Kosėdamas it paklaikęs užsuku degiklį, atlapoju visus langus.

— Močiute, — prašau jos dusdamas, ašarodamas. — Prašau, būk atsargesnė.

— Nė nežinau, kas nutiko, — aiškina ji visai sutrikusi. — Aš kažką dariau... neprisimenu. — Mirksi man melsvomis ašarotomis akimis. — Nesakyk savo mamai, Alfi. Ar tėčiui.

Žvilgteliu į ją. Ji pasidažiusi. Antakiai — dvi virptelėjusios linijos, o lūpų dažai užtepti trupučiuką į šoną tarsi dvigubos ekspozicijos nuotrauka. Matydamas susirūpinusį močiutės veidą, jos nedailų pasigražinimą, apkabinu ją per pečius. Pro nertinį jaučiu, kokia ji maža ir trapi, lyg vaikas.

— Pažadu, kad niekam nesakysiu, — tvirtinu, nes žinau jos nuogąstavimus, kad mano tėvai ir taip mano, jog neįstengianti gyventi viena, žinau, kad labiausiai bijo, jog vienądien išveš ją į senelių namus. — Bet maldauju daugiau taip nedaryti, gerai, močiute?

Ji neslepia palengvėjimo, o aš stebiu, kaip ji ruošia arbatą. Murmėdama, pabrėžtinai rūpestingai užsuka dujų degiklį, kai virdulys užverda. Man gaila vargšės senutės, kuri nuolat vertinama stengiantis sukaupti įrodymų, kad jos šiltas, išmintingas, smalsus protas virto pliurza. Kad ir ką sakau, tos dujos mane išgąsdino. Bijau, ateis diena, kai sustosiu prie jos būsto durų, pro jų apačią veršis garai, o į durų skambutį jau niekas neatsilieps. Prisimenu, ko atvykau. Dieve. Ir mano paties atmintį jau palytėjo senatvinė negalia.

— Na, kur tavo eglutė, močiute?

— Mažam kambarėly, mielasis. Dėžėje, ant kurios užrašyta „Kalėdos“.

Močiutė dievina Kalėdas. Ji papuoštų eglutę viduryje rugpjūčio, jeigu jos nevaržytume. Nors Kalėdų dieną ji visuomet praleidžia su mūsų šeima — šįmet švęs jas su mama ir manimi, nes tiek iš mano šeimos liko, — vis tiek mėgsta pasipuošti ir savo eglutę, tvirtina, kad „Alfiui atėjus patiks“, tarsi artėčiau prie ketvirtojo gimtadienio.

Atmenu Kalėdas, kurias vaikystėje švęsdavome pas močiutę. Ji tada tebegyveno senajame name Ist Ende, tame name, kur užaugo mano tėvas, „Apelsinų Kalėdoms“ name, su vištų aptvaru kieme ir pianinu svetainėje. Namuose vos išsitekdavo mano dėdės, tetos ir pusbroliai, vaikai, žaidžiantys naujais žaislais, vis smarkiau įsisiūbuojantys suaugusieji; vyrai su didžiuliais bokalais tamsaus alaus, moterys su stikleliais raudono ir saldaus gėrimo, jie žaisdavo pokerį ir bregą, statydavo už arklius, žiūrėdami lenktynes per televizorių. Senas namas nuolat pilnutėlis žmonių ir muzikos, cigarečių dūmų ir juoko. Didžiulė eglutė atrodydavo tarsi atkeliavusi tiesiai iš Norvegijos miškų.

O dabar senojo namo nelikę, nelikę ir mano senelio, išėjęs ir tėtis, o močiutė gyvena viena šiame nedideliame baltame butelyje, viso gyvenimo daiktų telikę tiek, kad telpa vos keliuose pustuščiuose kambarėliuose. Dėdės ir tetos išsibarstė, Kalėdas praleidžia su savo vaikais ir anūkais, o tikrą eglutę pakeitė dirbtinė sidabrinė iš trijų dalių — viršutinės, apatinės ir pagrindo — šiek tiek primenanti dirbtinį Kalėdų Senelį, nenuoširdžiai griaudėjantį „chochocho“. Nuplyšusioje kartoninėje dėžėje, ant kurios užrašyta „Kalėdos“, randu eglutę ir eglutės lempelių rinkinį, įvairiausių eglutės žaisliukų. Kol susuku eglutės dalis, močiutė stebi mane susižavėjusiomis akimis.

— Nuostabu, — pareiškia. — Ta sidabrinė iš koto verčia. Tiesa, Alfi?

— Tikrai, močiute.

Siekteliu užtupdyti ant eglutės viršūnės angelą ir pajuntu, kaip nudiegia nugarą. Nugarkaulio apačioje „atsisako“ raumuo, ir aš staiga susiriečiu iš skausmo, vis dar laikydamas angelą kumštyje.

Kol sėdžiu ant sofos laukdamas, kada atlėgs skausmas, o močiutė nutapnoja išvirti dar po puodelį arbatos, man dingteli, kad pagaliau supratau jos meilę tai dirbtinei eglutei.

Kalėdų eglutės šiek tiek primena žmonių santykius. Tikra, suprantama, gražesnė, bet kiek su ja vargo, kiek pribarsto spyglių.

Tad štai ir gali pasakyti, kuo tau patinka dirbtinės.

Bet jau nepaneigsi, kad vargo su jomis kur kas mažiau.

Epizodas, kaip aš atsiduriu lovoje su Vanesa, prasideda nuo to, kad išvystu ją stovinčią prie mokyklos su Vitoldu ir dalijančią naujas skrajutes, kviečiančius mokytis mokykloje.

Tankios vėluojančiųjų apsipirkti Kalėdoms gretos visiškai nekreipia į Vanesą jokio dėmesio, tad ji sulanksto skrajutes į mažus lėktuvėlius ir svaido juos į minią. Vitoldas stebi ją ir droviai šypsosi.

— Mokykitės su geriausiais! — sušunka Vanesa paleisdama skrajutę į pagyvenusį verslininką. — Estudia en Churchill’s! Studia alla Churchill’s! Studieren in Churchill’s!

— Ką darai, Vanesa? — klausiu trindamasis nugarą.

— Renku naujus moksleivius! — juokiasi ji. — Nauka zv Churchill’s! Etudiez a Churchill’s!

— Nagi, liaukis šūkavus, — nusišypsau.

— Tai kad niekas nesidomi, — sako treptelėdama koja ir patempdama lūpas, kaip ji moka. Įsisprendžia ranka į klubą. — Juk Kalėdos.

— Paprasčiausiai išdalyk jas, — liepiu. — Prašau.

— O ką tu man padarysi? Iš anksto egzamino užduotis duosi?

— Nupirksiu tau išgerti. — Vanesa iš tų moterų, kurios priverčia tave patikėti, kad rimtai bendrauti neįmanoma. — Na taip, juk Kalėdos. Juk žinai. Tad statau taurę vokiško vyno ar dar ką nors.

— Ko nori, tik ne vokiško vyno.

— O aš mėgstu vokišką vyną, — sako Vitoldas.

Tad vėliau, nusprendę išgerti, su Vanesa atsiduriame „Eamon de Valera“ aludėje. Ji kaip nesava. Nešoka, neflirtuoja, nerėkaloja. Prisipažįsta man, kad šventėms nevyksta į Prancūziją, nes sunku ir suprasti, kur reikėtų važiuoti dabar, kai tėvai išsiskyrę. Tačiau likti Londone dar blogiau.

— Kodėl?

Trumpai žvilgteli į mane.

— Nes nepasimatysiu su savo vaikinu, — sako, — jis bus su šeima.

Vėliau Vanesos bute išvystu jos draugužio nuotraukas.

Tai geras butas pasiturinčiųjų miesto dalyje, ne toks kaip mažytis Jumi gyvenamasis, kuris sykiu ir miegamasis, ar kambarėlis bendrai gyvenamame name, kur apsistojusi Hiroko. Vanesa turi savo nedidelį, bet gražų butelį su miegamuoju vienoje madingiausių šiaurinio Londono dalių. Jis turėtų kainuoti daugiau kaip tūkstantį svarų per mėnesį. Iš Vanesos ir jos vaikino nuotraukų skaičiaus spėju, kad sąskaitas apmoka šis gimnastikos salėje užsigrūdinęs, plačiai išsišiepęs keturiasdešimtmetis baltadantis, jo ranka su vestuviniu platinos žiedu, žybčiojančiu ant didžiojo kairės rankos piršto, savininkiškai apkabinusi Vanesą per liemenį.

— Jam šis metų laikas sunkus, — sako Vanesa imdama fotografiją, kur jiedu sėdi lauke prie kaimo aludės. — Turi būti su šeima. — Vėl padeda fotografiją. — Su vaikais. Ir ja. Tačiau su ja jis daugiau nebemiega. Jis tikrai su ja nemiega.

Nueinu su Vanesa į lovą, ir tai ją pralinksmina. Ne todėl, kad apstulbinu ją pasakiška seksualine technika, bet dėl to, kad ją šiek tiek smagina, jog ji lovoje su manimi. Fiziškai ji labai skiriasi nuo Jumi ar Hiroko. Tiesiog visu kuo. Jos plaukai, krūtys, jos klubai, oda. Naujumas mane kaitina. Aš labai susijaudinęs, aš pasiruošęs taukšti nesąmones, bet, laimė, vos pastebima Vanesos šypsenėlė sustabdo mane ir aš prikandu liežuvį. Žinau, kad į šią naktį ji žvelgia be galo lengvai, nes jos širdis jau priklauso kitam.

Ir aš tai visiškai suprantu. Nė kiek neįsižeidžiu.

Paskui Vanesa šiek tiek paverkia į pagalvę, galiu palaikyti ją apglėbęs ir neklausinėti „Kas nutiko, mieloji, kas nutiko?“, nes žinau, jog aš čia niekuo dėtas.

Guliu nemiegodamas svetimos lovos tamsoje ir galvoju apie Jumi. Apie Hiroko. Apie Vanesą. Apie tai, kaip laukiau Hitrou oro uosto atvykimo salėje. Apie tai, kaip supratau, kad man niekuomet nebereikės būti vienišam.

Žinau, kodėl mane taip traukia tos merginos atvykimo salėje. Ne todėl, kaip spėtų kvaištelėjusių daktaras, kad prie jų negresia prisirišti ilgam.

O todėl, kad jos taip toli nuo namų.

Net jei jos turi čia daugybę draugų, net jei jos laimingos šiame mieste, ateina metas, kai jaučiasi vienišos. Jos neturi to, kas jų lauktų nuolat. Joms nereikia skubėti pas jį namo.

Iš tikrųjų jos visos vienišos.

Keista. Jos šiek tiek primena mane.

Septynioliktas skyrius

Aš ištikimas savo žmonai. Net ir tose svetimose lovose, su tomis moterimis, kurios kartais per miegą šneka man nesuprantama kalba, lieku ištikimas jai.

Nes nė viena kita nepaliečia mano širdies. Prie jos net nepriartėja.

Ir aš imu suprasti, jog tai palaima. Kai pripranti, mylėti be meilės tikrai ne taip jau blogai. Būti taip toli, kad tavęs neįstengtų nuskriausti, kur niekas negali tavęs įskaudinti ir nieko iš tavęs atimti — gal ten ne taip ir blogai? Apie neįpareigojančius santykius galėčiau pasakyti nemažai gero. Neįpareigojantys santykiai tikrai nepakankamai vertinami.

Per šiuos pasimatymus, šiuos pasikeitimus švelnumu nesidangstoma smulkiu melu. Išnuomoti kambariai, kuriuose susitinkame, toli gražu ne šalti. Toli gražu. Juose netvyro panieka, nuobodis, nesidairoma užrašo „Išėjimas“. Esame čia, nes norime būti. Šie santykiai negresia mirtimi nuo tūkstančio kirčių, kurių sulaukia diduma santuokų. Tai kas pasakys, kad šie santykiai beprasmiški?

Tu man patinki — tu mielas.

Ar tai iš tikrųjų taip jau beprasmiška?

O gal čia kaip tik tiek prasmės, kiek tau jos reikia?

Reikalai pašlyja, kai Vanesa atneša man obuolį.

Į mokytojų kambario duris pasibeldžia, atidaro Hamišas. Kai jis atsigręžia į mane — įspūdingai išpešioti antakiai ironiškai kilsteli dailiam jo veide, — pro jo petį išvystu šviesią besišypsančią Vanesos galvą. Rankoje laiko blizgantį raudoną obuolį. Atnešti man obuolį — nesunkiai nuspėjamas poelgis.

Toks nuoširdus meilumas ir sykiu lengvas pasišaipymas.

— Obuolys mano mokytojui.

— Kaip miela.

Ir ji švelniai pakšteli man į lūpas, vis dar elgdamasi taip, tarsi tai būtų pokštas, — jai tai ir yra pokštas, — kaip tik tą akimirką laiptais kopia Liza Smit ir pamato mus. Vanesa juokdamasi nusigręžia, taip ir neišvydusi smerkiamo direktorės žvilgsnio. O gal jai paprasčiausiai nusispjaut. Tačiau Liza rūsčiai žvelgia į mane keletą ilgų akimirkų, tarsi linkėtų, kad negyvas tysočiau pakelėje, ir nueina į savo kabinetą kitoje koridoriaus pusėje.

Mokytojų kambaryje į mane žiūri Hamišas ir Lenis. Hamišas kažką sumurma, tik nesu visai tikras ką. Ar „Žiūrėk tu man“, turėdamas galvoje Vanesą, ar „Tu žiūrėk, nuplauk“, turėdamas galvoje obuolį.

Lenis, atsitokėjęs nuo pirmojo šoko, elgiasi tiesiau.

— Vanesa? Juk negavai daugkartinės vizos, o gal jau turi, brolau? Juk neišlėksi visu greičiu per ką tik atidarytą Eurotunelį?

Dar nespėju jam sumeluoti, kai suskamba telefonas, ir Liza Smit Hamišui praneša, kad tučtuojau ateičiau į jos kabinetą. Kuo greičiau.

— Jėzau, — atsidūsta Lenis, — ji iš tavo pautų pasidarys etninius auskarus.

Lenis kilsteli antakius ir šaiposi. Akyse šlykštus susižavėjimas.

Aš nesu kaip Lenis, sakau sau, aš ne toks.

— Nesuprantu, Lėni. Tu išsisuki ir padaręs žmogžudystę. O mane iškart pagauna vos pabandžius. Kodėl tavęs niekad nesusėmė?

— Kodėl? Todėl, kad aš niekad nedulkinau jokios studentės, drauguži.

— Ką?

— Na, aš daugiau šneku, bičiuli. Sutinku, mano liežuvis palaidas. Bjauriai loja. Tačiau polipais inkrustuotą savo seną įnagį bijočiau neštis arčiau prie šios publikos. Gal juokauji? Turint galvoji dabartinį klimatą, bijočiau per galą sulaukti bėdos.

— Niekada?

— Nė vieno karto. Na, tiesa, viena žaisminga mažutė kroatė per praėjusių metų vakarėlį leido man įkišti ranką į jos „Wonderbra“ liemenėlę. Bet ta kukli apčiuopta saujelė ir buvo vienintelio kada nors įvykusio prasiskverbimo džiaugsmas.

— Negaliu tuo patikėti.

— Tačiau tai tiesa, dauguži. Be to, ką šitie aistringi vaikai darytų su tokiu storu senu šiknium kaip aš? Liaukis, tau jau reikia eiti.

Vadinasi, tai tiesa. Aš tikrai ne toks kaip Lenis Gašlūnas. Aš daug baisesnis.

Išeidamas iš mokytojų kambario išgirstu, kaip koridoriaus gale barkšteli kibiras. Štai ir ji, darbuojasi — liekna, šviesiaplaukė figūra mėlynu nailoniniu chalatu. Knyga „Širdis — tai vienišas medžiotojas“ įkišta į nuplyšusią kišenę, šokiams skirtomis basutėmis atviru kulnu, ji šluoste valo grindis. Šiandien Džeke Dei nusiavusi tuos žemakulnius darbinius batelius.

Ir negaliu suprasti, ar ji žvelgia kažkur į erdvę, ar žiūri kiaurai pro mane.

— Tai seksualinis imperializmas, — pareiškia Liza Smit. — Štai kas tai yra. Niekas kitas.

— Nesuprantu, apie ką kalbate, — teisinuosi, mano veidas dega, skauda nugarą.

— O, neabejoju, kad suprantate, — rėžia ji, — Jumi, Hiroko, dabar Vanesa. Mačiau, kaip ji padavė jums tą auksinį saldųjį.

Aš sukrėstas. Mane pagavo už rankos su Vanesa. Tačiau iš kur ji žino apie Jumi? Iš kur ji žino apie Hiroko?

— Negi jūs manot, kad studentės nešneka? — pasiteirauja atsakydama į mano klausimą.

Tai Vanesa, pamanau, jos ilgas, patyčias mėgstantis liežuvis.

— Tai ir neapsimeskite, kad nesuprantate, apie ką aš kalbu. Jūs įžeidėte šią mokyklą, bet prašyčiau neįžeidinėti bent mano nuovokumo.

— Gerai, — sakau. — Tačiau, atvirai sakant, nesijaučiu padaręs ką nors labai blogo.

Liza Smit apstulbsta.

— Nesijaučiate padaręs nieko blogo?

— Ne.

— Negi nesuprantate, kad mums suteiktas pasitikėjimas? — klausia ji, užmesdama koją ant kojos ir nekantriai bilsnodama karišku batu į rašomojo stalo šoną. — Negi nesuprantate, kad jūs piktnaudžiaujate tarnybine padėtimi?

Piktnaudžiavimu aš to niekad nelaikiau. Man visuomet atrodė, kad mes daugmaž lygūs. Žinau, kad esu jų mokytojas, kad jos mano mokinės, tačiau jos nebe vaikai. Jos suaugusios moterys, dauguma gerokai brandesnės už mane. Tačiau jos jaunos. Jos taip nuostabiai jaunos, visas gyvenimas dar joms prieš akis. Tiesa, aš juk vyrukas su kreida rankoje, tačiau jų pusėje laikas, jos dar gali tuščiai deginti metų metus. Man visad atrodė, jog tai mus padaro, na, savotiškai lygius, kad jų jaunystė lyg ir atsveria visa. Jaunystė juk turi savo galią, ypatingą savo statusą. Tačiau nieko šito direktorei pasakyti negaliu.

— Jos visos užtektinai suaugusios, kad žinotų, ką daro, — teisinuosi, — juk negrobiu jų iš lopšio.

— Esate jų mokytojas. Jūsų padėtis susijusi su atsakomybe. O jūs ta padėtimi piktnaudžiaujate blogiausiu įmanomu būdu.

Iš pradžių manau, kad ji nedelsdama ištrenks mane. Tačiau jos veidas sušvelnėja.

— Žinau, galvojate, jog esu paprasčiausia boba kazokas, kuri negali pakęsti, jei mato, jog kas nors gerai leidžia laiką, — priduria.

— Ne, ką jūs, visai ne, visai ne.

Kaip tik taip aš ir manau.

— Man pažįstamos kūno pagundos, aš keliavau į Vaito salą, į Dilano festivalį, praleidau savaitę Grinham Komono taikos stovykloje. Žinau, kas nutinka, kai žmonės sumetami sykiu. Tačiau aš negaliu pritarti seksualiniams mano mokytojų ir studenčių santykiams. Dar vienas kartas, ir atleisiu jus iš darbo. Ar supratote?

— Absoliučiai.

Net ir linksėdamas sau galvoju: tu negali manęs sustabdyti. Šis miestas pilnutėlis jaunų moterų, ieškančių draugystės, romantikos, trupučio pagalbos mokantis anglų kalbos. Net ir išklausęs galutinį įspėjimą, tvirtinu sau, kad viskas bus gerai, jog man nebereikės būti vienišam, kad aš nedarau nieko blogo.

Tu mielas, tu man patinki.

Kas čia bloga?

Kai skausmas nugaroj taip įsisiautėja, kad nebepadeda nuskausminamieji, einu pas gydytoją. Iš pradžių jis mano, kad atsirado dar vienas psichosomatinis simptomas — kaip ir tas, kai širdis kartais pupsi lyg nesuvirškintas gabalėlis kebabo. Tačiau kai papasakoju jam apie tą angelą, kurį bandžiau užtupdyti ant močiutės Kalėdų eglutės viršūnės, liepia nusivilkti marškinius ir mane visą apžiūri.

Ir praneša niekuo negalįs man padėti.

— Kartais su tomis strėnomis nutinka keistenybių, — tepasako.

Pakeliui į namus susiduriu su Džordžu Čangu. Jis išeina iš „Generolo Li“ su maisto paketėliu, keliauja atgal į „Šanchajaus drakoną“ padėti aptarnauti klientus per priešpiečius. Pažiūri man į veidą ir klausia, kas nutiko.

— Susivariau nugarą, — sakau jam. — Puošdamas močiutės Kalėdų eglutę.

Jis liepia man eiti kartu su juo į restoraną. Tvirtinu, kad man reikės atgal į darbą, bet jis elgiasi taip, kaip nuolat elgiantis pastebėjau jo žmoną. Jis tiesiog dedasi negirdįs, jog aš ką nors sakiau. Kai ateiname į „Šanchajaus drakoną“, liepia atsistoti visiškai ramiai. Uždeda rankas man ant nugaros, ant strėnų. Iš tiesų jis manęs neliečia, bet — visų keisčiausia — aiškiai jaučiu jo delnų šilumą. Jis manęs neliečia, bet jaučiu jo rankų karštį. Tarsi stovėčiau netoli ramiai rusenančios ugnies. Kaip tai paaiškinti?

Jis liepia man lėtai lenktis į priekį ir labai atsargiai tapšnoti sau per strėnas plaštakomis. Darau, ką jis liepia. Paskui pažiūriu į jį, nes įvyko kažkas nepaaiškinama.

Skausmas nugaroje slūgsta.

— Kas čia nutiko?

Jis tik šypsosi.

— Kaip tu tai padarei?

— Daryk šitą pratimą, — pasilenkia į priekį ir švelniai tapšnoja sau per nugarą. — Daryk jį kasdien keletą minučių, ne per smarkiai, gerai?

— Bet kas tai buvo, Džordžai?

— Paprasčiausias či kung pratimas.

— Kas tas či kung? Nori pasakyti „či“, kaip „tai či“? Ar tai tas pat?

— Bet koks pratimas su či yra či kung. Aišku? Skirtas sveikatai. Gydyti ligoms. Rytų dvikovoms. Nušvitimui.

— Nušvitimui?

— Visa tai či kung. Prisimeni či. Tvirtinai man, kad tu či neturi. Prisimeni?

Jaučiuosi kaip kvailys.

— Prisimenu.

— Na, ar jautiesi geriau?

— Jaučiuosi kur kas geriau.

— Tai kaip manai, gal vis dėlto turi šiek tiek či?

Juokiasi iš manęs.

— Vadinasi, turiu.

— Tai gal tau reikėtų ateiti į parką sekmadienio rytą?

— Negi tu mane pamokysi?

Jis tik suniurna.

— Pamokysiu.

— Kodėl apsigalvojai?

— Sekmadienio rytą. Nevėluok.

Šįmet šeima pamoko mane to, kas yra tikroji Kalėdų prasmė — jas išgyventi.

Tačiau ilgos valandos, kurias praleidau valgydamas Kalėdų pudingą ir žiūrėdamas išsinuomotus iš „Blockbuster“ filmus, laukdamas, kol droviai pasirodys tėtušis su paskutinę akimirką nukautomis gėrybėmis iš „Body Shop“, suteikė man galimybę pamąstyti.

Supratau, kad sekso policijai patruliuojant Tarptautinės Čerčilio kalbų mokyklos koridoriuose, sutikti naujų veidų darbe bus nelengva.

Tad nusprendžiu susipažinti asmeniškai. Pardavimo ir paslaugų žurnalėlio gale, „Asmeninių paslaugų“ skiltyje, iškart po „Pažinčių tarnybų“ ir prieš „Vienišų širdžių“ skirsnelį, įdedu skelbimuką.

Norite geriau išmokti anglų kalbos?

Kvalifikuotas anglų kalbos mokytojas moko privačiai.

Mes galime vienas kitam padėti.

Tada paleidžiu Sinatros „My Funny Valentine“ ir klausydamasis jo dainavimo laukiu.

Aštuonioliktas skyrius

Malonu pradėti ką nors nauja tokią gražią dieną.

Ant pasišiaušusios parko žolės žybsi šerkšnas, tačiau įprastą nykią pilką drobulę virš mūsų galvų pakeitė žydras beribis dangus ir saulė, akinanti labiau nei rugpjūčio vidurdienį. Mudu su Džordžu iškvepiame šaltą garą, bet prisimerkiame nuo saulės. Stovime vienas priešais kitą.

— Tai či čuan, — sako jis. — Tai reiškia — didžiausias kraštutinis kumštis.

— Skamba nuožmiai, — tariu.

Jis nekreipia į mane dėmesio.

— Viskas atpalaiduota. Viskas juda lengvai. Visi daiktai atpalaiduoti. Tačiau visi judesiai pritaikyti kovai. Supranti?

— Nelabai.

— Vakariečiai mano — tai či čuan labai gražus. Labai švelnus. Taip?

— Teisingai.

— Bet tai či čuan — savigynos sistema. Kiekvienas judesys turi priežastį. Ne dėl grožio. — Jo rankos plaukia oru. — Sustabdyk. Duok kumščiu. Laikyk. Spirk. Bet grakščiai. Visada grakščiai. Ir visada labai švelniai. Supratai?

Linkteliu.

— Tai či čuan sveika. Stresas. Kraujotaka. Šiuolaikinis pasaulis. Tačiau tai či čuan — ne silpniausias kovų menas pasaulyje. — Jo tamsios akys švyti. — Stipriausias.

— Puiku.

— Tai čen stilius.

— Koks stilius?

— Čen stilius. Daug stilių, skirtingų krypčių. Jang stilius. U stilius. Šis — čen stilius.

Nelabai suprantu, ką jis nori pasakyti. Kaip kažkas gali būti sykiu minkštas ir kietas? Kaip tokie švelnūs judesiai gali būti savotiškas boksas?

Džordžas atsitraukia. Jis kaip paprastai vilki juodą kinišką kostiumą stačia apykakle ir avi minkštus pusbačius be kulnų. Aš apsirengęs šiltu treningu su naudingu užrašu „Imk ir padaryk“ ant vienos klešnės. Jis išskečia kojas sulig pečių pločiu, lygiai paskirstęs svorį, nuleidęs rankas prie šonų. Kvėpuoja giliai ir lygiai. Tarsi visu svoriu smigtų į žemę. Atrodo kartu visiškai atsipalaidavęs ir nepajudinamas.

— Stovėk kaip kalnas tarp dangaus ir žemės, — moko jis.

Stovėk kaip kalnas tarp dangaus ir žemės? Būtinai, Jodą. Tokios kalbos turėtų mane varžyti. Bet pamatau, kad nevaržo, jei labai stengiuosi. Bandau atsistoti kaip Džordžas. Užsimerkiu ir pirmą kartą gyvenime rimtai susimąstau apie kvėpavimą.

— Atverk sąnarius, — liepia man Džordžas. — Leisk kūnui atsipalaiduoti. Nugramzdink savo svorį į žemės centrą. Ir kvėpuok. Visada kvėpuok.

„Kaip nardymas“, — pamanau. Tai pirmas daiktas, kurį sužinai mokydamasis nardyti su akvalangu. Visada turi kvėpuoti.

Paskui už nugaros išgirstu juoką.

— Žiūrėkit į porą šitų smaukytojų. Kur ritasi pasaulis? Tikras „Pašokime“ šikniniams.

Jų trejetas. Šeštadienio vakaro atklydėliai su rudais putojančiais buteliais rankose, baltais kaip sukrekėjęs pienas veidais. Vargu ar vyresni kaip dvidešimties, bet jau su išdavikiškai išvirtusiais pasiaukojančių girtuoklių pilvais. Ir vis dėlto visų apranga beveik sportinė — sportbačiai, bėgikų treningai su gobtuvais, beisbolininkų kepurės. Juokinga, kai pagalvoji.

Aš staiga įtūžtu. Šie puspročiai — apsivilkę kaip sportininkai, sudėti kaip nuolatiniai aludžių lankytojai — primena man visus panašius puspročius, kuriuos mokiau Princesės Dianos bendrojo lavinimo berniukų mokykloje. Gal todėl prabylu kaip mokytojas ties nervų krizės riba.

— Ar jūsų šutvė neturi kur eiti? Drožkit velniop iš čia. Ir nesivaipykit.

Veidai niaukiasi, griežtėja, rūstėja. Vyrukai susižvelgia ir visi kartu pasuka prie manęs, buteliai rankose, dantys iššiepti it pageltusios nuo nikotino iltys.

Džordžas žengia priešais.

— Nurimkit, — sako jis. — Nereikia nemalonumų.

Stambiausias, putliu, melsvų spuogų randų subjaurotu veidu, sustoja ir nusišypso sėbrams.

— Tai nesunku.

Paskui ištiesia mėsingas plaštakas prie Džordžo krūtinės, bet kai bando jį griebti, senukas lošteli, perkeldamas svorį ant atitrauktos pėdos, ir sučiumpa Spuoguočiaus plaštakas viso labo kilstelėdamas rankas. Mėsingosios letenos Džordžo nepaliečia. Staiga Spuoguočius griūva į priekį graibstydamas orą, visiškai netekęs pusiausvyros. Lengvai suėmęs Spuoguočių už rankų, Džordžas, rodos, pasuka jį per liemenį ir atsainiai meta ant žemės. Meta atsargiai, niekaip nepasakysi — smarkiai. Veikiau atrodo, kad Spuoguočius — didelis vabzdys nesveika oda, o Džordžas ramiai jam pliaukštelėjo.

— Jėzau, — sušnibždu.

Džordžas mėgina padėti jam atsistoti, bet Spuoguočius jį piktai nupurto, nors atrodo labiau pažemintas negu užgautas. Matau, kad Džordžas beveik nenaudojo jėgos suraityti Spuoguočių, nors nelabai suprantu, kaip čia yra. Nesuprantu, kodėl dabar manęs ir Džordžo niekas nepuola mušti.

Akimirką manau, kad mums bus blogai, bet priblokšta trijulė neapykantos iškreiptais veidais po beisbolininkų kepurėmis nusliūkina šalin, Spuoguočius, vis dar susiėmęs už peties, pataria mums saugoti savo subines, jei mes, nusikrušėliai, nuraukiame, kas mums naudinga. Tačiau balsas nebeskamba itin grėsmingai.

O aš stebeiliju į Džordžą, pirmą kartą suvokęs, kad čia ne šokių pamoka. Mes žiūrime vienas į kitą.

— Kiek laiko reikės, kol galėsiu šitaip padaryti?

— Uoliai treniruodamasis?

— Taip.

— Labai uoliai?

— Labai uoliai.

— Apie dešimt metų.

— Dešimt metų? Juokaujat.

— Tiek to. Gal ne dešimt. Ko gero, dvidešimt. Bet neužmiršk — tai či čuan svarbiausia ne išorinė jėga. Vidinė jėga. Ne raumenų jėga. — Jis tris kartus švelniai pliaukšteli sau per krūtinę. — Jėga viduje.

Paskui kantriai man nusišypso.

— Daug mokytis, — sako jis. — Geriau pradedam.

Laukiu merginos iš Ipanemos. Sulaukiu merginos iš Ilfordo.

Ant mano slenksčio stovi Džeke Dei.

— Alfis? Labas. Mes kalbėjomės telefonu? Dėl skelbimo? Mokytis anglų kalbos?

Aš pritrenktas. Iš tikrųjų kalbėjomės telefonu. Deja, skambino vos keli žmonės, gal dėl vangiojo laikotarpio — savaitės tarp Kalėdų ir Naujųjų metų, o gal jie užuodė, kad Alfis nevykėlis. Tačiau Džeke paskambino. Ji apstulbo ir nudžiugo sužinojusi, kad aš, senas bičiulis iš Oksfordo gatvės, mokau anglų kalbos. O aš, suprantama, pamaniau, kad valytoja iš Čerčilio mokyklos skambina dėl kito žmogaus.

Nežinau dėl ko. Net negalvojau.

Dėl kokios nors ką tik išlipusios iš lėktuvo aistringos vengrės, su kuria Džeke susipažino valydama kitoje kalbų mokykloje? Kokios nors ilgakojės brazilės, į kurią Džeke atsitrenkė šokdama lambadą priemiesčio klube? Tačiau nematyti nei aistringos vengrės, nei gražuolės brazilės.

Džeke pro mane eina į prieškambarį, ir aš matau, kad jos šviesių plaukų šaknis reikia padažyti. Kaip paprastai ji išsipusčiusi, lyg būtų susiruošusi kur nors eiti. Kažkodėl elgiasi taip, lyg būtų susiruošusi čia.

Mūsų pokalbis telefonu buvo trumpas ir malonus. Čia tikrai aš? Taip, tikrai aš. Koks mažas pasaulis! Kiek imu? Ar sunku pamokas taikyti prie aplinkybių? Atsakiau, kad nesu brangininkas, o mano lankstumas beribis. Ji padėkojo ir pasakė pagalvosianti. Bet aš, dievaži, maniau, kad pagalvos dėl draugės iš užsienio.

O dabar žiūrime vienas į kitą. Džeke lūkuriuodama šypsosi. Jei būčiau karikatūra, man virš galvos kybotų klaustukas.

— Labai džiaugiuosi, kad čia tu, — juokiasi ji. — Koks sutapimas. Negaliu patikėti savo sėkme.

Palydžiu ją į svetainę mąstydamas, jog galų gale vargas atsipirks. Kantrybės, Alfi. Kažkur naktyje būgnai dunda lambadą.

Tačiau dar tik pavakarys. Galiu naudotis namais tik dėl to, kad mama išsivežė senelę į išpardavimą Vest Ende. Taigi sėdžiu ant sofos su Džeke, atkreipiu dėmesį į jos aptemptą džemperiuką, batus su dirželiais, rankšluostėlio dydžio sijoną. Nesuprantu, kaip ji gali vaikščioti šitaip apsirengusi. Net stengdamasi atrodyti padoriai, apsivelka kaip į aštuntojo dešimtmečio vakarėlį. Apsimestinai kukliai sukryžiuoja kojas.

— O kas ateis mokytis? — klausiu.

Ji, rodos, šiek tiek nustemba.

— Atleisk, maniau, aišku. — Tyli. — Mokysiuos aš.

— Bet... kam tau mokytis anglų kalbos?

— Kartą sakei, jog kadaise dėstei anglų literatūrą? Prieš pradėdamas dėstyti anglų kaip svetimą kalbą?

Atsargiai linkteliu. Džeke iš tiesų žino mano šlovingos mokytojavimo karjeros smulkmenas. Tačiau maniau, supranta, jog mano skelbimas niekaip nesusijęs su dalyku, kurį dėsčiau Princesės Dianos bendrojo lavinimo berniukų mokykloje. Tikėjausi, ji nori šį tą pasitikslinti prieš supažindindama mane su drauge iš Brazilijos.

Kad galėčiau mokyti anglų kaip svetimą.

— To aš ir noriu, — gyvai sako ji. — Anglų literatūros pamokų. Matai, man reikia anglų literatūros A lygio. Supranti, man labai reikia. Kad galėčiau grįžti į koledžą. Kad galėčiau vėl kibti į mokslus.

— Tai nesusipratimas, — sakau. — Mano skelbimas skirtas žmonėms, kurie nori mokytis anglų kaip svetimą kalbą. Ar neaiškiai parašiau? Man nereikia mokinių, kurie norėtų A lygiu baigti anglų literatūrą. Atleisk. Nuoširdžiai vyliausi, kad skambini dėl kito žmogaus. Kokios nors — na, gal brazilės.

— Kokios nors... brazilės?

— Nežinau net, kodėl taip pasakiau.

Jos šypsena išblėsta.

— Tu neturi reikiamos kvalifikacijos dėstyti anglų literatūrą A lygiu?

— Tiesą sakant, turiu. Tačiau tai ne...

— Man trisdešimt vieneri. Sukako per Kalėdas.

— Na... sveikinu gimimo dienos proga.

— Ačiū. Prieš dvylika metų mokslas man puikiai sekėsi. Mokiausi geriausiai klasėje. Tik labai gerais pažymiais. Visa kuo puikiausiai. Paskui teko mesti mokyklą.

Man nereikia tiek daug žinoti. Atsistoju. Ji tebesėdi.

— Baigiau A lygiu du dalykus. Prancūzų ir žiniasklaidą. Labai geri pažymiai. — Ji įžūlokai žiūri į mane. — Aš ne kvaila, jei nesutinki dėl to. Pinigų turiu. Man reikia anglų A lygio, kad galėčiau grįžti į mokyklą.

— Tai nuostabu, bet...

— Žinau, kokio noriu kurso, žinau, kokio noriu koledžo. Jei turėsiu anglų A lygį, galėsiu gauti humanitarinių mokslų bakalauro laipsnį Grinvičo universitete.

Spoksau į ją.

— Eik į vakarinę mokyklą, — patariu.

— Negaliu.

— Kodėl?

— Man reikia privataus mokytojo. Negalėsiu prisitaikyti prie vakarinės mokyklos tvarkaraščio.

— Kodėl?

Jos blyškus dailus veidas apsiniaukia, lyg juo būtų perbėgęs debesis.

— Dėl asmeninių priežasčių.

Pasistengiu, kad mano balsas skambėtų tvirtai ir valdingai. Vaidinu mokytoją. Šiek tiek ironiška, kai pagalvoji.

— Atleisk, jog apvyliau, Džeke. Nuoširdžiai atsiprašau. Bet aš niekam nedėstau anglų A lygiu. Nei tau, nei kam nors kitam. Aš mokau anglų kaip svetimą kalbą. O tau to nereikia. Tiesa?

Ji nė nekrusteli. Matau, kaip nusiminė, ir man dilgteli širdį dėl šios jaunos išsipusčiusios mažaraštės.

Ji man patinka. Visada patikdavo. Tiesiog nenoriu tokios mokinės.

— Paklausyk vieno senio patarimo, Džeke, kvalifikacija — tik nereikšmingas popiergalis. — Stengiuosi nutaisyti linksmą ir malonų balsą. — Galiausiai iš diplomo jokios naudos. Patikėk, žinau, ką sakau.

— Tau lengva kalbėti, nes jį turi. Man tai — ne šiaip koks popiergalis. Man tai išeitis.

Nuo laiptų viršaus atsklinda mieguistas Vanesos balsas.

— Alfi? Grįžk į lovą. Tuoj turėsiu išeiti.

Paprastai namie nieko nepriimu. Man pasisekė, kad vyksta išpardavimas.

Džeke Dei atsistoja. Atrodo taip, lyg matytų mane pirmą kartą.

— Tai koks tu mokytojas?

Kartais aš pats svarstau.

Pirmą Naujųjų metų dieną tėvas atvažiuoja pasiimti dar likusių daiktų. Štai kaip. Jis ištrina paskutinius gyvenimo šiame name pėdsakus. Turėtų būti skaudžiau.

Bet kol prie namo stovi apdaužytas autofurgonas, kurį jis išsinuomojo, atrodo, įtampa atslūgo, istorija per ilgai užsitęsė ir visi telaukia pabaigos.

Motina net nepasirūpina išnykti. Ji neina į vidų, kol mano tėvas čia, ji su Džoise ir jos anūkais krapštosi lauke, sode. Tačiau nepabėga. Lieka sode su drauge.

Kol tėvas tempia laiptais dėžes, stoviu svetainėje ir pro langą žiūriu į Džoisę, Dianą ir Viljamą. Būgštauju, kad Džoisė įsiverš į vidų ir prirems tėvą prie sienos nelauktais klausimais.

Kas ši jauna moteris, su kuria gyvenat? Kiek metų? Vesit? Norit vaikų? Kaip manot, jūs išminčius ar senas kvailys? Ar mergina meldžiasi aukso veršiui? Ar jūs tik bandot atitolinti amžiną sapną?

Tačiau Džoisė taip nedaro. Ji lieka užnamės sode su motina, sodina į vazonus lelijas vidaus kiemelyje, persodina krūmus, kuriems per maža vietos, ruošiasi naujam sezonui, o abu vaikai atsargiai šluosto rytą iškritusį sniegą nuo visžalių krūmų ir spygliuočių medžių.

— Sausis! — šaukia man Džoisė. — Sode šiuo metų laiku daug darbo. Negalima snausti. Ankstyvoji varna snapą rakinėja.

— Dantis, Džoise.

— Puikiai žinai, apie ką kalbu, ponaiti.

Anot Džoisės, sode visais metų laikais daug darbo. Ir dabar aš girdžiu jos balsą, nelauktai švelniai kažką šnibždantį motinai, ir nors negirdžiu žodžių, neabejoju, kad jos kalbasi apie tėvą. Apima jausmas, panašus į triumfą.

Atsisuku pažiūrėti į tėvą, lipantį laiptais su paskutiniais daiktais. Tai dėžė su senais vinilo plokštelių albumais. Matau „Four Tops Live!“ ir Stivo Vonderio „I Was Made to Love Her“, ir Gledis Nait, ir „The Pips“ „Feelin’ Bluesy“.

— Ar nesi šiek tiek per senas dainelėms apie pupytes? — klausiu linktelėdamas į dėžę su „Motown“ plokštelėmis, nes noriu jį įžeisti.

— Nemanau, jog kada nors būni per senas trupiniui džiaugsmo, — atsiliepia jis. — Juk tiki trupiniu džiaugsmo, tiesa, Alfi?

Ir aš neapkenčiu jo taip baisiai ne dėl to, kad nesuprantu, o dėl to, jog puikiai suprantu. Jis mano tėvas, jis visada bus mano tėvas, ir aš būgštauju, kad paveldėjau daug jo bruožų.

Jaučiu, jog mūsų gyvenimai panašesni, negu norėčiau pripažinti. Šitiek naktų nuomojamuose kambariuose su moterimis, pasidėjusiomis prie lovos lagaminą, per miegus šnekančiomis kalba, kurios nesupranti. Šitiek išsisukinėjimo, mažų melagysčių, tenkinimosi, kaip puikiai suvoki širdies gilumoje, antrarūšiais džiaugsmais, nes pirmarūšiai — ne tau.

Taip, aš tikiu trupiniu džiaugsmo. Pastaruoju metu tai beveik viskas, kuo tikiu. Tačiau nuogąstauju, kad ir man, ir tėtušiui nuomojami kambariai tapo vieninteliais namais, kuriuos nuo šiol turėsime, vieninteliais namais, kurių būsime verti.

Jis išeina, nerangiai atsitrenkęs į lauko duris, o aš girdžiu moterų juoką užnamės sode.

ANTRA DALIS Traškučiai tik su patiekalais

Devynioliktas skyrius

Džeke užsuka, kai mankštinuosi parke su Džordžu. Mama ją įleidžia, pavaišina puodeliu arbatos, sausainiais, stengiasi, kad ši jaustųsi lyg namie. Motina į namus įleistų kiekvieną. Stebiuosi, kaip jos dar niekas nenužudė.

— Ji svetainėje, — sako mama. — Miela jauna mergina. Apsirengusi šiek tiek... na... gal kekšiškai.

— Oi, mama, — ištariu taip, lyg būčiau ką tik sulaužęs mėgstamiausią žaislą.

— Ji pasakė, kad atnešė tau rašinį, — linksmai kalba motina. — Maniau, ji — viena tavo mokinių.

— Visi mano mokiniai — užsieniečiai, mama.

Žvilgteliu pro svetainės durų plyšį. Sėdi ant sofos — ir vėl apsirengusi kaip į šokius, o gal nori gauti plaučių uždegimą. Marškinaičiai be petnešėlių, vos įžiūrimas sijonukas, kulniukai, kuriais galima iškabinti akį. Gurkšnoja arbatą žiūrinėdama nuotraukas ant sienos, pretenzingas menines nespalvotas darbininkų fotografijas, kurias kolekcionavo mano tėtušis, kai ėmė užkalti pinigų.

Svarstau, ar nepabėgti. Tačiau ji gali mane persekioti. Geriau užbaigti šį reikalą iškart.

— Sveika, — sakau įeidamas į svetainę.

— O, labas. — Ji šypsosi, bando stotis, paskui apsigalvoja, nes ant kelių — arbata ir sausainiai. — Klausyk, labai atsiprašau, kad tave trukdau, bet...

— Nieko baisaus. Tačiau, rodos, aiškiai pasakiau, kad nesu anglų kalbos mokytojas.

— Ne, tu aiškiai pasakei, kad esi anglų kalbos mokytojas, — juokiasi ji mėgindama šmaikštauti. — Tik nenori mokyti manęs. — Ji padeda arbatą ir sausainius ant kavos staliuko ir paima šalia padėtą vyniojamojo popieriaus voką. Paduoda jį man.

— Kas čia?

— Rašinys. Apie „Otelą“.

— „Otelą“?

— Apie seksualinį pavydą. „Mylėjo neprotingai, bet tikrai.“ Dezdemona, Jagas ir visi kiti.

— Skaičiau tą pjesę.

— Be abejo. Atsiprašau.

Rašinys apie „Otelą“? Tik to mano gyvenime trūko.

— Perskaitysi?

— Klausyk...

— Prašau, — sako ji. — Žūtbūt turiu grįžti į mokyklą. Ir šis dalykas mane iš tikrųjų domina.

— Bet aš ne...

— Ir aš sugebėjau! Jis man puikiai sekėsi! Nes labai patiko! Knygos man... nežinau... jos susiedavo mane su pasauliu. Tai buvo stebuklas. Tik duok man progą, gerai? Prieš nuspręsdamas, kad nenori manęs mokyti, perskaityk rašinį.

Aš žiūriu į ją svarstydamas, ką Esekso šokių karalienė nutuokia apie neprotingą, bet tikrą meilę.

— Labai atsiprašau, kad įkyriu. Labai atsiprašau, jog šitaip įsiveržiau. Tačiau jei perskaitęs rašinį nuspręsi, kad vis tiek nenori manęs mokyti, pažadu duoti ramybę.

Taigi pažadu perskaityti rašinį, kad jos atsikratyčiau. O kai lydžiu ją prie durų ir ji atsisveikina su mano motina, mano širdį sugnybia užuojauta Džekei Dei. Ji tiesiog nesupranta. Mokymas čia niekuo dėtas.

— Kokia miela mergina, — pareiškia motina Džekei išėjus. — Truputį per liesa. Daugiau mėsos rastum ant mėsininko prijuostės. Bet ji jau moka angliškai, tiesa? Kam jai tavęs reikia?

— Jai reikia ne manęs.

„Eamon de Valera“ dirba nauja padavėja. Rusė. Trumpais raudonais plaukais. Lankys Čerčilio mokyklą, kai prasidės naujas semestras, praneša man Jumi. Stebiu, kaip jaunoji rusė vargsta su „Paddy McGinty’s Water“ bokalais ir kiaulienos spirgučių pakeliais, paskui prisistatau. Ji bus viena iš mano pažengusių pradinukių.

Šie pokalbiai jau įgijo savitą vidinį ritmą. Iš kur jūs? Ar jums patinka Londonas? Ar sunku buvo gauti vizą (netinka mokiniams iš ES ar Japonijos)? Ar nepasiilgstate motinos obuolių pyrago / krevečių tešloje / Kijevo kotletų?

Olgos atsakymai tokie pat kaip visų. Londonas žmoningesnis, negu ji įsivaizdavusi, brangesnis, negu tikėjusis. Net turtingų tėvų vaikai krūpteli, pamatę kambario šiame mieste kainą. Kiek kartų baisesnė ji atrodo jaunai moteriai iš buvusio komunistinio pragaro?

Negaliu padėti Olgai susirasti buto. Pats dabar ieškau, kur gyventi, man irgi visi būstai per brangūs, nors Olgai to nesakau. Tačiau įprastas nusiskundimas, kad Londone viskas kainuoja, suteikia man gerą progą žengti pirmą žingsnį.

— Šis miestas nepigus, — sakau užsikvempdamas ant baro. — Bet čia daug puikių dalykų galima gauti veltui.

— Tikrai?

— Viešpatie, žinoma. Tereikia žinoti, kur ieškoti. Iš pradžių parkai. Londono vaizdas nuo Raktažolių kalvos viršūnės. Karališkieji elniai Ričmondo parke. Olandijos parkas pilnas skulptūrų, kurias netikėtai užtinki. Eidamas palei Serpentainą...

— Serpentainą?

— Tai ežeras Haid Parke su plačiais smėlėtais takais jojikams. Greta Kensingtono sodų.

— Kur gyveno Diana?

— Taip. Ji gyveno Kensingtono rūmuose. Tai fantastiškas pastatas. Žmonės iki šiol deda gėles prie vartų. Prie Bakingamo rūmų yra Šventojo Jokūbo parkas — gražu. Kenvudo rūmai prie Hampsted Hito. Tai puikus namas, prigrūstas rembrantų ir temerių, vasarą ten rengiami klasikinės muzikos koncertai. Virš ežero skamba Mocartas, kai ties Hampsted Hitu leidžiasi saulė...

— Du bokalus, pupyte, — šaukia kažkas iš kito baro galo. — Kai trumpam atitruksi nuo Mocarto.

Kai Olga grįžta, pakeičiu tempą.

— Nepraleisk gėlių turgaus Kolumbijos gatvėje. Apsilankyk Britų bibliotekoje.

— Aš mėgstu picerijas.

— Gali pažiūrėti, kaip nagrinėjama byla Centriniame teisme. Turi pamatyti, kaip ministras pirmininkas atsakinėja į klausimus Parlamento rūmuose. Plytų skersgatvio ir Portobelo gatvės turgus. Smitfildo mėsos turgų. Pikasus ir van gogus Nacionalinėje galerijoje...

Iš mano kalbos atrodo, kad tai nuostabu. Tai ir yra nuostabu. Tai ir yra visas grožis. Aš jai nemeluoju. Viskas tiesa. Šiame mieste gausi, ko širdis geidžia. Veltui. Tik reikia žinoti, kur ieškoti.

Ji nueina įpilti poros bokalų bizalo, o kai grįžta, pasakoju jai apie „Harrods“ maisto produktų salę, kurioje visada būna žmonių, už dyką vaišinančių aukščiausios rūšies užkandžiais. Ji pagyvėja, ir aš iš pradžių pamanau, kad tėvynėje turbūt prastai maitinosi, bet paaiškėja, jog ją tiesiog sujaudino viltis atsitrenkti į Dodžio Fajedo tėtį. Pasakoju jai apie muziką per Noting Hilo karnavalą, Somerseto rūmų fontanus, Temzės krantinę naktį.

Sekasi puikiai. Tik kai paskelbiamas paskutinis užsakymas, man dingteli, kad jau seniai turėjau būti oro uoste ir pasitikti iš Japonijos parskridusią Hiroko.

Prie atvykimo vartų tuščia, bet Hiroko tebelaukia manęs sutikimo salėje.

Atrodo, ji laukė itin japoniškai — ištvermingai ir optimistiškai. Pagaliau absurdiškai vėlai pasirodau aš, lekiu per tuščią salę jos apkabinti, susigėdęs ir nusiraminęs, trokšdamas, kad ją būtų pasitikęs atidesnis už mane žmogus.

Po skrydžio iš Naritos ji išvargusi, bet mes nusprendžiame važiuoti į miestą užkąsti. Įšokame į Hitrou ekspresą ir netrukus sėdime restoranėlyje Mažojoje Niuporto gatvėje.

Hiroko vos laikosi ant kojų. Akys užtinusios nuo nemigos. Tačiau ji nori įteikti man dovanas. Dvi poras valgomųjų lazdelių, didelę vyrui ir mažesnę moteriai — matyt, per trisdešimt metų feminizmas Japonijos valgomųjų lazdelių pramonės dar nepasiekė. Paskui ji paduoda man sakės servizą — du mažus puodelius ir puodą. Ir buteliuką Kalvino Kleino „Escape“ iš neapmuitinamų prekių parduotuvės.

— Ačiū už žavias dovanas, — sakau. Hiroko oficialumas skatina mane irgi elgtis oficialiai. — Visada jas branginsiu.

Ji patenkinta šypsosi.

— Nėra už ką, — sako linktelėdama. Ir aš pasijaučiu bjauriai, kad jos net nepasigedau.

Nutempiame jos lagaminą į „Italijos“ barą Frito gatvėje — norime praskalauti šlakeliu burną prieš naktį. Ir ten išvystame mano tėvą.

Iš pradžių manau, kad vaidenasi. Nes tėtušis apsirengęs lygiai kaip Džonas Trevoltą „Šeštadienio nakties karštligėje“.

Baltas trijų dalių kostiumas, į apačią platėjančios kelnės, tamsūs marškiniai be kaklaraiščio, batų kulnai daugiasluoksniai. Bet kurioje kitoje šalies dalyje dėl tokios išvaizdos būtų suimtas. Soho beveik niekas nekreipia į jį dėmesio.

Jis įžengia į „Italijos“ barą įdėmiai apžiūrinėdamas veidus, geriančius ekspreso ir kavą su pienu, gausiai prakaituodamas su baltu disko stiliaus kostiumu, nors dabar žiema. Paskui išvysta mane.

— Alfi, — pašaukia.

— Susipažink su Hiroko, — sakau.

Jis paspaudžia jai ranką.

— Ieškau Lenos, — sako jis. — Buvom „Covent Gardeno“ klube.

— Aštuntojo dešimtmečio vakaras?

— Iš kur žinai? Ak, žinoma. Drabužiai.

Nujaučiu, kad Hiroko akivaizdoje negaliu kalbėti su tėvu nepagarbiai.

— Jos čia nėra, — atsakau. — Išsiskyrėt?

— Susivaidijom. — Jis perbraukia ranka plaukus. Vis dar gerai atrodo, senas pašlemėkas. — Nieko rimto. Kvailystės.

— Kas atsitiko?

— Dėl muzikos. Ji skambėjo visur. Diskotekos vedėjas leido septintojo dešimtmečio, devintojo dešimtmečio dainas. Lyg jos visos būtų vienodos. Paskui uždėjo „You Can’t Hurry Love“. — Jis žiūri į Hiroko. — „The Supremes“ daina.

Hiroko šypsosi ir linkčioja.

— O Lena sako: „Ak, dievinu Filą Kolinzą“. — Mano seniokas kraipo galvą, prisiminęs tokią šventvagystę. — O aš atkirtau: „Filas Kolinzas? Kuilys Filas Kolinzas? Tai ne Filas Kolinzas, brangenybe. Tai originalas. Tai Dajana Ros su merginomis. Tai vienas puikiausių visų laikų įrašų“. O ji sako girdėjusi tik kuilio Filo Kolinzo versiją, be to, didelio čia daikto. Juk tai tik popmuzika. Pramogai. Tada aš užsimaniau namo. O ji norėjo likti. — Jis žiūri į mus kaip ištiktas šoko. — Paskui ji išėjo. Ėmė ir išėjo. Tačiau jos ten nėra. Jos nėra namie. — Mano seniokas apžvelgia „Italijos“ barą. — Ir aš nežinau, kur ji.

— Gal nori puodelio kavos?

— Ne ne. Ačiū. Verčiau eisiu ieškoti.

Tėvas atsisveikina su Hiroko, su manimi ir vėl išeina į Soho naktį kaip disko praeities vaiduoklis.

Po tos pirmosios dienos prie Džordžo ir manęs parke niekas nebesikabinėja. Keista. Mes ten einame sekmadienio rytą, labai anksti, kai parkas dar priklauso nakties gaivalams. Tačiau jie duoda mums ramybę. Valandėlę stebi. Paskui nuspūdina.

Tai Džordžo nuopelnas. Jo judesiai tokie, kad supranti — tai či nei aiškus, nei neryžtingas, nei vaikiškas. Jo judesiai spinduliuoja vidinę jėgą. Girtuokliai smunka pro šalį.

— Kodėl apsigalvojai ir mane mokai?

— Pamačiau, kaip nori išmokti.

Skaitau Džekės rašinį. Liūdnai nuspėjami dalykai — Jago intrigos, Otelo įtūžis ir Dezdemonos naivumas aptariami kaip „Mirtino ginklo 4“ siužetas. Seksualinio pavydo, išdavystės ir keršto istorija. Pagrindinį vaidmenį sukūrė Melas Gibsonas. Tau šakės, Jagai. Šį kartą reikalas asmeniškas.

Kaip tik to ir tikėjausi iš merginos, kuri nebaigė mokyklos. Ji net pateikia prieštvaninę Taimerio citatą, neva vienas pjesės moralų — „perspėjimas visoms geroms žmonoms stropiai prižiūrėti skalbinius“. Įdomu, ką tai reiškia.

Man gaila Džekės ir sykiu malonu, kad šitų nesąmonių dėstyti nebereikia.

Prie rašinio nėra raštelio, nežinia, kur jį siųsti. Tik verslo kortelė — „Svajonių mašina: senoviškas valymo būdas“ — ir mobiliojo telefono numeris. Galėčiau palaukti, kol pamatysiu ją Čerčilio mokykloje, bet nenoriu taip ilgai atidėlioti. Noriu kuo greičiau atsikratyti Džekės Dei.

Paskambinu į mobilųjį ir išgirstu įrašą, kad ji dirba Konelo galerijoje Korko gatvėje. Netoli nuo Čerčilio mokyklos. Nusprendžiu grąžinti rašinį pats, kad netektų, grįžus namo, rasti ją, įsitaisiusią mūsų sode prie gatvės.

Nors eiti reikia vos dešimt minučių, Korko gatvė, palyginti su mano darbu, atrodo kaip iš kito miesto. Net oras kvepia pinigais. Susirandu Konelio galeriją ir ketinu palikti rašinį priimamajame. Tada pamatau ją.

Ji apsirengusi ne kaip į šokius. Šviesūs plaukai surišti gumele. Ji vilki mėlyną nailoninį kombinezoną. Valo veidrodinio stiklo langą. Pamačiusi mane valandėlę įdėmiai žiūri, paskui išeina į gatvę.

— Ką čia veiki?

— Atnešiau rašinį. Neturėjau adreso.

— Būčiau pasiėmusi. Čerčilio mokykloje. Ar iš tavo mamos namų. Kodėl taip į mane spoksai?

— Kaip?

— Turiu savo verslą, — paaiškina ji. — „Svajonių mašiną“. Mes dirbame visame Vest Ende.

— Kas mes?

— Aš. Kartais dar viena mergina. Jei yra darbo. — Tyli. — Kas atsitiko?

Kas man pasidarė? Nežinau. Tiesiog staiga supratau, kodėl ji nori grįžti į koledžą. Kodėl jai tai tiek daug reiškia. Pirmą kartą iš tikrųjų supratau, kad ji ne studentė, dalį dienos dirbanti kokį menką darbelį. Ji taip užsidirba pragyvenimui. Ir taip užsidirbs dar kokius trisdešimt metų. Tokia jos ateitis.

— Nieko bloga gyventi iš valymo, — sakau lyg mąstydamas balsu. — Tikrai nieko.

— Ne. Tai neblogas darbas. Tačiau aš noriu geresnio. Ir galiu gauti, jei baigsiu mokyklą.

— Kažkas turi tai dirbti. Kalbu apie valymą.

— O tu dirbtum?

Į mus žiopso žmonės. Meno mylėtojai ir jų taisyklingai kalbantys pataikūnai šnairuoja į valytoją ir apsileidėlį, stovinčius ant Korko gatvės šaligatvio.

— Klausyk, tavo rašinys neblogas.

— Tik neblogas?

— Taip. Daugybė kitų mokytojų nuomonių. Ar kritikų. Per maža tavęs.

Ji man nusišypso.

— Tu geras.

— Ką?

— Tu geras mokytojas.

— Tu manęs nepažįsti.

— Jaučiu. Tu puikus mokytojas. Tu teisus — reikėtų labiau kliautis savo nuomone. Tai imsies? Mokysi mane?

Noriu mauti iš čia, iš Korko gatvės, nuo „Svajonių mašinos“, nuo Dezdemonos ir jos nešvarių skalbinių.

Tačiau pagalvoju apie Džordžą Čangą, koks jis kantrus su manimi, kaip skatina mane, kaip padeda mokytis, nes mano, kad taip reikia.

Nežinau, kas man užėjo.

— Kada gali pradėti? — pajuntu klausiąs.

Dvidešimtas skyrius

Paskambinu prie močiutės durų, bet ji neatidaro. Keista. Žinau, kad ji viduje. Bent girdėti, jog viduje, nes sklinda susižavėjusios aikčiojančios ir akčiojančios televizijos auditorijos garsai, traukiami savaitės vidurio nacionalinės loterijos numeriai. Ar močiutė neatsiliepia dėl tos dešimties milijonų svarų vilties? Ar dėl ko kito?

Laukiu, kada išgirsiu tyliai per kilimą atšiurenant ir lėtai prie durų artinantis šlepetes, krebždant durų kabliuką, ir iš už durų kyštelės besišypsantis jos veidas, nušvitusios pasisveikinti akys, nudžiugusios, nes sulaukė draugijos. To neįvyksta. Močiutė į durų skambutį neatsiliepia.

Tačiau pro jas nesiveržia ir dujų kvapas, nematyti pro apačią virstančių dūmų kamuolių, negirdėti pagalbos šauksmų. Bet jai aštuoniasdešimt septyneri, beveik aštuoniasdešimt aštuoneri, todėl, padėdamas krepšį su pirkiniais ir rausdamasis rakto, kurį turiu, jei kas nutiktų, jaučiu, kaip apima baimė.

Tai štai kaip tai atsitinka, galvoju.

Visi miršta. Visi tave palieka. Tu tik akimirką nusigręži, o jie jau išėję visiems laikams.

Įpuolu į nedidelį baltą butelį. Televizorius atsuktas šiek tiek per garsiai. Močiutės nematyti, bet iškart pastebiu prie židinio atbrailos nepažįstamą vyriškį, rankoje laikantį fotografiją sidabriniais rėmeliais ir bandantį nustatyti jo vertę.

Kai vagišius grįžteli vis dar laikydamas rėmelį letenoje, pamatau, kad jis gal net ne vyriškis, o tik peraugęs berniūkštis. Šešiolikos, gal septyniolikos, bet gerokai aukštesnis negu metro aštuoniasdešimties, kūdikio veidelis kur ne kur apžėlęs vos regimais pūkeliais.

Šoku per kambarį ir puolu ant jo vainodamas, sugriebęs bloškiu atbulą į židinio atbrailą, o mano balsas ir kūnas net dreba iš įsiūčio ir baimės. Vagiliaujantis niekšelis išmeta savo grobį — sidabrinį rėmelį — bet išsilaiko ant kojų, staiga atsitokėja iš nuostabos dėl netikėtos mano atakos, ir kai mudu susikimbame, pajuntu, kad jis stipresnis, dabar jaučiu jo įniršį ir baimę.

Apsukęs jis teškia mane į bufetą su visais kelionių suvenyrais — net suskamba ir šokteli už dulkino stiklo klastingi gnomai ir besišypsančios ispaniškos beždžionėlės.

Tačiau tada iš virtuvytės pasirodo močiutė, ji atneša padėklą su arbata ir saldaus kremo pyragėliais.

— Na, ar judu susipažinote? — klausia ji.

Mudu su jaunuoliu staiga atšokame vienas nuo kito kaip boksininkai, kuriems išsiskirti liepė teisėjas, įnirtingai šnopuojame priešingose kavos stalelio pusėse. Močiutė atsargiai padeda arbatą ir kreminius pyragėlius.

— Autobusų stotelėje man pritrūko kvapo, — pasakoja ji, — laukiau, pakeliui į namus šiek tiek pasidairiusi po parduotuves, ir staiga man atėmė kvapą. Ar tavęs retkarčiais neapima toks jausmas, Alfi, kad negali kvėpuoti? Na, kad trūksta oro? — maloniai šypsosi jaunuoliui, kurį aš užpuoliau. — Kenas padėjo man grįžti namo.

— Benas, — pataiso jis.

— Lenas, — tvirtina senelė. — Pasijutau taip keistai. Bet Lenas parnešė mano krepšį, padėjo man įeiti į vidų. Na, argi jis pasielgė nekilniai, Alfi?

— Ačiū jums, — dėkoju.

Jaunuolio žvilgsnis sunaikina mane nevaldomos neapykantos liepsna.

— Nėra už ką, — atsako greit šyptelėdamas močiutei. — Man jau metas. — Jis dreba.

— Kenai, — kviečiu, — Benai, prašau pasilikti ir išgerti su mumis arbatos.

— Jau tikrai turiu skubėti, — į mane jis nebežiūri. — Tikiuosi, pasijusite geriau, — sako močiutei.

Palydžiu jį iki durų, bet jis vengia mano žvilgsnio.

— Aš nežinojau, — pradedu, kai jis atsidaro duris. — Maniau, kad...

— Mulkis, — sumurma.

Tai tiesa. Aš ir esu mulkis. Negaliu patikėti, kad šiame pasaulyje dar egzistuoja nuoširdumas ir gerumas. Man atrodo, jog visa tai jau priklauso praeičiai. Nepastebiu net to, kas dedasi pačioje mano — mulkio — panosėje.

Grįžtu į svetainę. Močiutė užmigusi fotelyje su loterijos bilietu vienoje rankoje ir kreminiu pyragėliu kitoje. Pastaruoju metu ji staiga ima ir užsnūsta. Kartais palinksta į priekį, ir man tenka ją pagauti, kad nesusižalotų.

— Aš taip dažnai užmiegu, — vis kartoja man, — tiesiog jaučiuosi pavargusi, mano mielas.

Tačiau dabar suvokiu, kad močiutė toli gražu neužmiega.

Ji praranda sąmonę.

— Song yi-dien! — sako man Džordžas, kartoja nuolatos. — Song yi-dien!

Song yi-dien. Tai vienas iš nedaugelio posakių Kantono tarme, kuriuos žinau. Honkonge nuolat girdėdavau jį nedidelėje siuvyklėlėje netoli „Dvigubos sėkmės“ kalbų mokyklos, kai klientai skųsdavosi, kad kostiumai, kuriuos matuodavosi, per ankšti. „Song yi-dien!“, šaukdavo jie į veidą siuvėjui ponui Vu.

Džordžas nori, kad aš neįsitempčiau. Jam atrodo, kad per smarkiai stengiuosi. Jis teisus. Mano tai či — viena įtampa. Man viskam reikia pastangų. Mano tai či tarsi sunkus fizinis darbas. O Džordžas juda taip, kaip dainavo Sinatra, spinduliuodamas tokią pat pastangų nereikalaujančią galią, tarsi visas šis sumanumas ir menas būtų patys natūraliausi dalykai pasaulyje.

— Song yi-dien, — sako jis, — labai svarbu, kai žaidžiame tai či.

Kai žaidžiame tai či? Juk jis tikrai turėjo galvoje, kai atliekame tai či, kai praktikuojame tai či, kai mokomės tai či? Jis tikrai nenorėjo pasakyti „žaidžiame“?

Nors ir su ryškiu Kantono akcentu, Džordžas angliškai kalba puikiai. Jo nekankina lingvistiniai tikai, ištinkantys jo žmoną. Kartais mažumą supainioja laikus ir turi įprotį numesti žymimąjį artikelį. Bet supranti jį visad be vargo. Todėl nustembu, kad jis galėjo taip neteisingai parinkti veiksmažodį.

— Tu juk nenorėjai pasakyti „žaisti tai či“, Džordžai? Turbūt norėjai pasakyti „mokytis tai či“ ar ką kitą. Ne žaisti?

Jis žiūri į mane.

— Ne, — jis sako, — mes žaidžiame tai či. Žaidžiame. Visuomet, visuomet. Tai či tai ne mankšta sporto salėje. Tai či nereikalauja suprakaituoti, o paskui susiversti į pilvą šešiapakį alaus. Tai či ne treniruotė. Kai tai suprasi, tada imsi išmokti. Tada tu atsipalaiduosi, song yi-dien. Kodėl vakariečiai visuomet nori taip įsitempti? Na, gerai, pabandyk dar.

Aš bandau.

Prasižergiu, pastatau pėdas pečių plotyje, nusileidžiu į arklio pozą, sulenkiu kelius, bet žiūriu, kad jie neišsikištų toliau už kojų pirštus. Kaklas ištiestas, bet atpalaiduotas. Smakras šiek tiek įtrauktas. Stuburas tiesus, bet neįtemptas tarsi pagal komandą „ramiai“. Užpakalis įtrauktas. Stengiuosi sulėtinti ir sušvelninti kvėpavimą, stengiuosi kvėpuoti ramiai, be prievartos. Atpalaiduoju riešus. Atveriu visus sąnarius. Stengiuosi pajusti savo dan tien, energijos centrą, kuris, kaip sužinojau, yra per penkis centimetrus nuo bambos ir per tiek pat gilyn į kūną.

Man tai žaidimo visai neprimena.

— Ar žinai posakį „be vargo nebus četvergo“? — klausia Džordžas.

— Aišku.

— Tai niekai.

— Aš per anksti, tiesa? — klausia Džeke Dei. — Jei per anksti, galiu...

— Nieko baisaus, — sakau, — užeik.

Įžengia į mano naują būstą, dairosi į neišpakuotas dėžes.

Pagaliau aš susiradau kur gyventi. Vieno miegamojo butas Viktorijos stiliaus name, čia gyvena daugybė muzikos studentų. Girdėti, kaip kažkur toli čirpina violončeles ir smuikus, bet groja taip gerai, kad jų pratybos daugiau ramina, nei erzina. Graži vieta. Mano močiutė vyko į ligoninę tyrimams, Čerčilyje prasidėjo naujas semestras, todėl dar neturėjau laiko išsikrauti daiktų. Išskyrus pačius būtiniausius.

Rožės nuotraukas.

Kai ką iš Sinatros klasikos.

Elektrinį virdulį.

Einu į fotobūdelės dydžio virtuvę paruošti tirpios kavos, o Džeke dairosi, kur pritūpti.

— Dievinu šią senamadišką muziką, — šūkteli man, kai Frenkas pabaigia „Wrap Your Troubles in Dreams“ ir pradeda nesenstančią „Taking a Chance on Love“ interpretaciją. — Koks čia diskas?

— Čia „Swing Easy“, kuriame faktiškai viskas, kas buvo to paties pavadinimo vinile ir dar visa ilgai grojanti plokštelė, pirmiausia išleista kaip „Songs for Young Lovers“. — Truputį paklausau. — Taip, šitas man irgi patinka, jis vienas mano mėgstamiausių.

— Ar čia Haris Konikas jaunesnysis?

Aš vos nepaleidžiu virdulio.

— Haris Konikas jaunesnysis? Ar čia Haris Konikas jaunesnysis? Tai juk Sinatra. Frenkas Sinatra.

— Ak. Skamba panašiai kaip Haris Konikas jaunesnysis, tiesa?

Nieko nesakau. Kai ateinu iš virtuvės, ji žiūrinėja Rožės nuotraukas.

Rožė savo firmos džonkoje Honkonge. Mūsų vestuvių diena. Naujųjų metų šventė Viktorijos viršūnėje. Honkongo perdavimo Kinijai diena.

O štai ir mano mėgstama fotografija. Tai padidinta paso nuotrauka, Rožė žiūri tiesiai į fotoaparatą, neįmanomai jauna, rimta ir graži, jos plaukai ilgesni, nei man yra tekę matyti, nors fotografuota šiek tiek anksčiau, negu susipažinome.

Visuomet maniau, kad Rožė — vienintelis pasaulyje žmogus, kuris kada nors gerai atrodė fotografuojamas pasui.

— Ar čia tavo mergina? — vos šypteli Džeke Dei. — Čia ne ta mergina, kurią mačiau tavo tėvų namuose.

Truputį pagalvoju, kol prisimenu, jog kalba apie Vanesą.

— Ne, ten tiesiog draugė. Čia mano žmona. Jos vardas Rožė.

— Ak.

Kone girdžiu, kaip tiksi jos protas. Ir galvoju: kodėl aš visuomet turiu tai pasakoti? Kodėl mums paprasčiausiai negalėtų duoti ramybės?

— Ar tu išsiskyręs?

— Mano žmona mirė, — pasakau imdamas iš jos rankų nuotrauką ir paduodamas puodelį tirpios kavos. Atsargiai vėl pastatau nuotrauką ant pakavimo dėžės. — Ji žuvo... per nelaimingą atsitikimą.

— Važiuodama?

— Nardydama, mes gyvenome Honkonge.

— Dieve, — ji negali nuleisti akių nuo Rožės fotografijos. — Dieve, kaip tave užjaučiu.

— Ačiū.

— Viešpatie, kaip siaubingai turėtum jaustis, — apžvelgia visas nuotraukas — tai tarsi tavo relikvinė, — su tikru sielvartu veide. — Ir kaip baisu buvo jai. Kiek jai buvo metų? Kiek metų buvo Rožei?

— Jai buvo dvidešimt šešeri. Beveik dvidešimt septyneri.

— Vargšas tu žmogus, vargšė moteris, vargšė mergaitė. O dangau, kaip liūdna.

Jos akyse sublizga ašaros, žiūriu į ją trokšdamas, kad galėčiau pajusti nors kiek nuoširdaus dėkingumo už šią užuojautą.

Tačiau jos rodomą užuojautą sunku priimti rimtai, kai po odiniu palteliu ji apsirengusi, lyg ir šį vakarą eitų kabinti svetimų vyrų kokiame nors Basildono bingo klube Esekse. „FCUK“ sportiniai marškinėliai, šviesus mini sijonas, aukštakulniai bateliai, paliekantys mažučius įbrėžimus medinėse naujo mano buto grindyse. Tiesa, ką gi mes čia veikiame? Tada prisimenu.

— Tu juk norėjai studijuoti A lygio anglų literatūrą?

Jos dailus, dažytas veidas nušvinta.

— Jei kaip nors įveikčiau šį vienintelį dalyką, galėčiau grįžti studijuoti. Sudėčiau viską kartu su tuo, ką jau turiu, prancūzų ir žiniasklaida. Jau tau pasakojau. Noriu stoti į Grinvičo universitetą, gauti humanitarinių mokslų bakalaurą, susirasti gerą darbą. Kad nebereiktų šveisti grindų Korko gatvės meno galerijose ir Oksfordo gatvės kalbų mokyklose.

— Bet kodėl pasirinkai Grinvičo universitetą? Juk tai ne visai tas pat, kas Oksfordas ar Kembridžas?

— Nes toks mano planas, — sako ji. — Privalai turėti planą. Aš jau gavau laišką, kad priimta, visa kita. Man taip gerai sekėsi mokytis. Man tikrai sekėsi. Tačiau paskui teko viską mesti.

— Dėl asmeninių priežasčių. Tu man jau pasakojai.

— Na, dabar aš pabandysiu dar sykį.

— Puiku, sėskis, gerai?

Apsižvalgo. Sėstis nėra kur. Prie supakuotų daiktų iš abiejų pusių pristumiu po porą kėdžių.

— Anglų literatūros šerdį sudaro konkreti medžiaga. Šio dalyko studijoms nustatytas konkretus pagrindas. — Išvardiju lenkdamas pirštus. — Vienas prozos veikalas. Vienas poezijos veikalas. Drama. Viena Šekspyro pjesė. Trumpai tariant, kad išlaikytum šio dalyko testus, turi išmokti rašyti ir skaityti.

— Rašyti ir skaityti, OK, puiku, gerai, taip.

— Tai yra turi suprasti tekstą ir įrodyti, kad jį supranti. Tai ir yra esmė.

Savo pasakėlę esu gerai išmokęs.

Šią kalbą prisimenu dar iš tų niaurių laikų, praleistų Princesės Dianos berniukų bendrojo lavinimo mokykloje. Nors kol prisirisdavome iki A lygio, diduma mano moksleivių jau būdavo išėję studijuoti į techniškesnę — gyvenimo mokyklą.

Suskamba durų skambutis.

— Atsiprašau, — sakau.

— Ak, čia greičiausiai manęs ieško, — sako Džeke Dei.

— Ką?

— Veikiausiai mano dukra.

Dukra? Kokia dukra?

Mudu su Džeke drauge išeiname iš buto ir patraukiame koridoriumi prie namo laukujų durų. Už jų stovi mergaitė, primenanti nežmoniško dydžio pūslę. Amžius nenusakomas. Veidą slepia riebių rudų plaukų užuolaida. Mergaitės drabužiai nykūs ir beformiai — tikra priešingybė aptemptiems ir ryškiems Džekės apdarams.

— Pasisveikink su ponu Badu, — paragina Džeke Dei.

Pūslė tyli. Iš už neplautos karčių užuolaidos į mane žybteli skaisčiai mėlynos akys, jos greit nusisuka, droviai ar paniekinamai, ar dar nežinia kaip.

Rankoje spaudžia pluoštą žurnalų. Juose — kaukėti vyriškiai tampriais kostiumais, iškreiptais grimasų veidais, stenantys ir besiropščiantys vienas ant kito. Iš pradžių pamanau, kad šis baisusis vaikas atsineša juodosios pornografijos leidinių. Bet paskui suprantu, kad žurnalai skirti kažkokioms groteskiškoms naujos rūšies imtynėms. Apspangęs einu į savo butą, o Džeke su pūsle seka man įkandin. Džeke laiminga ją šnekina, lipant laiptais kažko klausinėja, o pūslė atsako vienskiemeniais kriuktelėjimais. Nors tarp jų nėra jokio fizinio panašumo, nelieka abejonės, jog tai motina ir jos paauglė dukra.

Pūslė įžengia į mano naująjį būstą ir apsidairo nė kiek nenustebusi.

— Čia mano mergaitė, — paaiškina Džeke, — tikiuosi, tau netrukdys, jei tyliai pasėdės kampelyje, kol dirbsime.

Vėpsau į šią moterį, apsirengusią taip, tarsi jai reikėtų stypsoti kur nors Amsterdamo vitrinoje, apšviestoje vienintelio raudono žibinto, ir svarstau, kodėl aš apskritai įsileidau ją į savo gyvenimą.

— Kaip manai, kodėl man teko mesti studijas? — staiga karingai klausia Džeke.

Ir aš žvelgiu į ją — tą atšiaurią, bevardę, pūslę primenančią dukrą, vartančią imtynių žurnalą, — ir pats sau galvoju: kaip tu manai, kodėl aš mečiau mokyti?

Dvidešimt pirmas skyrius

Išvydęs prie Čerčilio laukiančią manęs Hiroko, prisimenu, kaip kartą skiltyje beviltiškai įsimylėjusiems skaičiau, kad artimai bendraujant vienas žmogus paprastai turi daugiau galios.

Sentimentalių straipsnių autorė tvirtino, jog stipresnis visuomet tas, kuriam mažiau rūpi. Hiroko žvelgiant į mane su ta atvira viltinga šypsena, suprantu, kokia tikra sentimentalios autorės išmintis.

Nėra jokių priežasčių, kodėl galėčiau turėti kokios nors galios Hiroko. Ji už mane jaunesnė, protingesnė, gražesnė. Ir daug geresnė. Kad ir kaip žiūrėtum, Hiroko visu kuo už mane pranašesnė.

Tačiau Hiroko aš rūpiu labiau negu ji man. Tad galų gale atrodo, lyg niekas neturėtų prasmės, — nei jos išvaizda, nei jaunystė, nei gerumas.

— Retai tave matau, Alfi.

— Sukuosi kaip voverė rate.

— Kaip tavo močiutė?

— Vis dar ligoninėje. Tebedaro tyrimus, kol išsiurbs tą vandenį iš plaučių. Bet ji susidraugavo su visomis senomis palatos damomis.

— Ji visuomet tokia linksma.

— Tikiuosi, kad pasveiks.

— Gerai. Puiku. Gal norėsi drauge užkąsti priešpiečių?

— Priešpiečių? Na, per priešpiečius turiu pasimatyti su Hamišu.

— Tai gal kartu papietautume?

Na va, kai ji pasiūlė dėl tų priešpiečių, dar viskas atrodė lyg niekur nieko. Visiškai normalu. Tačiau prašydama dar ir papietauti, jau išsidavė, kad yra apimta nevilties. Pasijutau įspeistas į kampą. Tas siūlymas papietauti privertė mane apsispręsti.

— Hiroko, man tikrai atrodo, kad dabar mums vertėtų šiek tiek atitolti.

— Šiek tiek atitolti?

Ji pravirksta. Verkia ne taip, kaip verkiama bandant šantažuoti. Ne taip, kai siekiama, kad kitas suminkštėtų, apsigalvotų ar nusileistų. Ne tam, kad nusileistum dėl tų pietų. Tiesiog verkia, ir tiek.

— Tu puiki mergina, Hiroko.

Ir tai šventa tiesa. Ji puiki mergina. Ji su manimi visad elgėsi taip mielai. Kas man yra? Kodėl negaliu būti laimingas su šia moterimi?

Kai tau reikia išmintingo patarimo, nėra kas jį duoda.

Blogos naujienos Čerčilio mokykloje: vienas mokytojas įsipainiojo į sekso skandalą. Liza Smit kunkuliuoja iš įniršio, visi studentai tik apie tai kalba, mokykloje net lankėsi uniformuoti policininkai, — šniukštinėjo ir klausinėjo, tarsi šis nesusipratimas būtų tik nešvaraus ledkalnio viršūnė.

Geros naujienos tos, kad visa tai manęs neliečia.

Hamišą areštavo už nepadorų elgesį viešajame tualete Haiberi Fildse. Tiesą sakant, juokinga, bet žinau tą vietą, tai vienas viešųjų tualetų, kur, užbėgus skubiu gamtiniu reikalu, visi ten susirinkę vyrukai iškart pamano, kad esi iškrypėlis.

Taigi, Hamišą areštavo už nepadorų ir neleistiną elgesį, nes kartą vakare jis siektelėjo to, kas jam pasirodė esąs noriai nusiteikęs nepažįstamasis, o, kaip paaiškėjo, buvo policininko lazda. Dabar vargšas nelaimėlis mato, kaip jo pasaulis griūva lyg kortų namelis. Nusivedu jį išgerti į „Eamon de Valera“ aludę.

— Regis, man iškilo pavojus visiškai viską prarasti, — sako jis, — šeimą, butą, sveiką protą. Ir dėl vieno greito nusišvirkštimo. Argi tai teisinga? Kur čia tas teisingumas?

— Kaip tai pakelia senutė Smit?

— Ji sako palauksianti, ar policija pateiks kaltinimus. Dėl jos aš nesijaudinu. Tokį prastai mokamą darbą visada galiu susirasti. Labiau jaudinuosi dėl tėvų. Ir savo partnerio. Mes juk gyvename jo bute. Jei jis įsisiautės... Nežinau, kas gali nutikti.

— Palūkėk. Tavo partneris juk žino, kad eini į Haiber Fildsą vidurnaktį ne teniso partijos sulošti? Ar nežino?

— Sakiau jam, jog tai baigta. Na, nuotykių paieškos. Nes jį tai skaudindavo.

— Ak...

— Bet dar liūdniau dėl mamos ir tėvo. Jie tikrai pakraups. Ypač mano tėvas. Jėzau. Jis keturiasdešimt metų išdirbo Govano laivų statykloje. Kai sužinos, kad esu, kaip jis vadina „pakrypęs“, niekad daugiau su manimi nešnekės.

— Pala, tavo tėvai nežino, kad tu gėjus? Dėl Dievo, Hamišai!

— Aš kilęs iš Glazgo Ist Endo. Londono mes dar nepasivijome. Nors kai pasigilini, tas Londonas nuo Glazgo ne tiek daug ir skiriasi. Atvyksti į šį miestą tikėdamasis, kad gyvensi laisvai ir lengvai. Bet paskui išsiaiškini, kad čia esama savų labai mielų suvaržymų.

Man gaila Hamišo, tad nepasakau jam, ką manau. O manau štai ką: kaip gali tikėtis turėti asmeninį gyvenimą, jei perkeli jį į viešąjį tualetą?

O dėl Londono jis neteisus. Mano mieste esama ir negerovių, tačiau nuostabiausia, kad čia gali būti kuo tik panori — kuo tik širdis geidžia. Aišku, tol, kol savo norus laikai toliau nuo policininko žibintuvo.

„Bet čia gali laisvai iš naujo susikurti gyvenimą“, — mąstau sau, žiūrėdamas, kaip kitame baro gale Olga plūkiasi stengdamasi prileisti pintą alaus.

Tereikia trupinėlio apdairumo.

Kartais man atrodo, kad meilė tėra apsirikimas dėl kito tapatybės.

Štai kad ir mudu su Hiroko.

Žiūrėdama į mane, ji mato kažką kitą — padorų ir gerą vyruką, kažką, kuo nori, kad būčiau. Anglų džentelmeną. Aktorius Deividą Niveną, Aleką Ginesą, Hugą Grantą. Kažką, kuo nesu, kuo niekada nebūsiu.

Arba štai Hamišas ir jo partneris. Hamišo vaikinas tikriausiai mano, kad šis tikrai nori rimtų monogaminių santykių. Kad šeštadieniais jis nori vykti į „Habitat“ prekių būstui, rengti stilingus vakarėlius, sėdėti ir klausytis Brodvėjaus miuziklų įrašų, būti ištikimas savo partneriui. Tačiau tai tik dar vienas apsirikimas dėl tapatybės.

Nes Hamišas nori landžioti po viešas vietas ir ieškoti seksualinių santykių su žmonėmis, kurių vardų jis niekuomet nesužinos. Jam tai svarbiau už viską. Jo partneris paprasčiausiai to nesupranta. Jis nenori to pripažinti.

Tad ar tai vis dar ką nors reiškia? Ar tai dar realu? Na, kai tu to kito žmogaus visai nepažįsti?

Kiek prisimenu, močiutė visuomet nuoširdžiai nekentė gydytojų. Ji, atrodo, niekuomet neabejojo, kad kovoja su medikais nesibaigiančiame mūšyje už savo laisvę. Močiutė norėjo likti namie. Gydytojai, „šarlatanai“, kaip juos vadino, norėjo pavogti ją ir užrakinti ligoninėje, ir pasmerkti numirti.

Tačiau dabar, gulėdama ligoninės lovoje, močiutė atrodo įgyja daugiau prielankumo kitai pusei. Ji įsitikinusi, kad gydytojams reikėtų padidinti atlyginimą, neabejoja, jog sesutes reikėtų rodyti per televizorių.

— Jos tokios gražutės, beveik kaip orų mergaitės, — tvirtina močiutė. Tai bent pagyrimas.

Kai mama, Džoisė Čang ir aš sėdime aplink jos lovą, močiutė linksmina mus istorijomis apie personažus, kuriuos čia sutiko. Apie medicinos seserį, kuri „turėtų būti modeliu, ji tokia žavi“, apie senutę gretimoje lovoje, ši, nors jaunesnė už mūsų močiutę, yra, kaip paaiškinama mums pašnibždomis, „vargšelė kuoktelėjusi“. Apie gydytoją italą, kuris jai pažadėjęs, jog netrukus būsianti „sveika kaip ridikas“. Apie flirtuoti mėgstantį sanitarą, slaugę, pasigailėtiną karvę, apie senyvą pacientę lovoje priešais, su kuria močiutė susidraugavo ir iki soties prisijuokia, ir jos susitiks išgerti arbatos, kai pagaliau iš čia išsivaduos. Močiutė nesiliauja tarškėjusi. Gal jie prideda ko nors į trintų pomidorų sriubą?

Ji atrodo laimingesnė, negu būdavo pastaruoju metu, nepaisant to gremėzdiško, šlykštaus mechanizmo ant grindų prie jos lovos, iš kurio driekiasi ilgas plonas vamzdelis, keliaujantis po angeliškais baltais močiutės marškiniais, įsigraužiantis giliai į jos kūną ir lėtai siurbiantis susikaupusį skystį iš jos užsikimšusių, kvėpuoti neįstengiančių plaučių.

Vienas jos plautis rentgeno nuotraukoje pasirodė visiškai baltas, tiek jame buvo prisikaupę skysčių. Gydytojai susirinko aplink, žvelgdami į jį su pagarbia baime. Juos nustebino, kad ši senutė su visais skysčiais plautyje dar įstengia kvėpuoti.

Tačiau nors ta mašina dūzgia ant grindų, nors iš jos siurbiami skysčiai, nors skauda šoną su įtaisytu vamzdeliu, močiutė atrodo laiminga. Vamzdelis lieka joje dieną ir naktį. Jis bus močiutės kūne tol, kol išsiurbs visus skysčius. Bet ji nesiliauja šypsotis. Kaip ji įstengia?

Žinau, mano močiutė drąsi ir ištverminga sena moteris. Tačiau giedra jos nuotaika daugiau nei drąsa, nors drąsos jai netrūksta. Gal atsidurti ligoninės lovoje ne taip blogai, kaip įsivaizdavo. Nes ji žino, kad kitaip negu senelis, jos vyras, čia ji nemirs. Ne dabar. Dar ne.

Staiga ji liaujasi šnekėjusi, atsigręžę visi mes išvystame tėvą, nejaukiai stovintį kojūgalyje. Jis atneša gėlių ir dėžutę „Maltesers“ šokoladinių rutulėlių.

— Sveika, mam, — sako artindamasis pabučiuoti į skruostą.

— Maikas, — ištaria ji, — mano Maikas.

Bijau, kad Džoisė nepradėtų graužti mano tėvo dėl šio seksualinio gyvenimo su Lena, tačiau ji lieka mandagiai neįžvelgiama, gal pirmą sykį per savo gyvenimą. Ji tik paima močiutės ranką ir tvirtina šiai, kad netrukus „ant pėdų stosis“.

Mano motina su tėvu veikiau primena brolį su seserimi negu vyrą ir žmoną. Jie atrodo kaip du žmonės, kuriuos sieja bendra istorija, bet tai ir viskas. Tarp jų nematyti jokios neapykantos, tačiau nėra ir ypatingo prielankumo. Jie mandagūs, dalykiški, aptaria gydytojų nuomones, tai, ko dar galėtų prireikti močiutei, kol ji ligoninėje. Tik vengiantys susitikti jų žvilgsniai galėtų tapti užuomina, išduodančia, kad ir vienas, ir antras turi skyrybų advokatą.

Pirmą kartą man gaila tėvo. Šiandien jis nesiskuto. Jam reikia nusikirpti, numetė svorio, bet ne sporto salėje.

Jis turi viską, ko norėjo, bet nešvyti laime. Regis, staiga ėmė senti.

Ir atrodo — na, kaip čia pasakius?

Tik žmogus.

Džekės Dei pirmoji namų užduotis buvo parašyti kritišką dviejų eilėraščių įvertinimą. V. J. Jeitso „Kai sena ir žila snūduriuosi...“ ir pulkininko Lavleiso „Lukastai, išvykstant į karus“.

Skaitau jos rašinį, parašytą tvarkinga voriška rašysena, o ji tuo metu sėdi kitoj stalo pusėj kramtydama lakuotus nagus.

Prie lango pūslė, — ar ji turi vardą, ar man jau jį sakė? — užkėtusi beveik visą sofą skaito vieną iš savo šlykštžurnalių. Ant blizgančio viršelio du suprakaitavę storuliai tampriais apatiniais virsta vienas ant kito. Stebiuosi, kodėl motina leidžia jai skaityti šį šlamštą. Nieko nesakau. Kažkur name violončele griežia gamas. Lauke lyja.

— Neblogai, — sakau dėdamas rašinį ant stalo.

Džeke atrodo nusivylusi.

— Tik neblogai?

— Tavęs juk neprašė parašyti apžvalgą. Juk nesi Baris Normanas. Turėjai įvertinti kritiškai.

— Aš tai ir padariau.

— Ne, nepadarei. Tu parodei, kas tau patinka labiau. Tau aiškiai patiko Jeitso eilėraštis, bet nepatiko antrasis. Lavleiso.

— Maniau, turiu rašyti, ką jaučiu. Juk taip sakei. Įdėk savęs į rašinį.

— Na taip, turi įdėti savęs rašydama. Tačiau tavęs neprašė nurodyti, kas tau patinka labiau. Čia ne koks grožio konkursas.

— Tačiau Jeitso eilėraštis toks geras. Jis apie tai, kaip senstamą drauge su kitu žmogumi. Apie tai, kaip mylime žmogų visą gyvenimą, apie tai, kaip mylime tą žmogų ir tada, kai jis jau senas ir išsekęs.

— Aš žinau, apie ką šis eilėraštis.

Ji užsimerkia.

— „Žavių akimirkų draugai visi

Aistringai garbstė tavo grožį mielą,

Tik vieną traukė piligrimo siela

Ir permainingo veido liūdesys.“ — Atsimerkia. Jos akys švyti iš susijaudinimo. — Kaip nuostabu. „Tik vieną traukė piligrimo siela.“ Dievinu.

— Apie tai parašei labai gerai. Tačiau per menkai vertini Lavleisą. Per egzaminą už tai gali prarasti balų.

— Ką apie meilę išmano šis vyrukas Lavleisas? Juk šios eilės „Lukastai, išvykstant į karus“ apie tai, kad visi kiti dalykai svarbesni už meilę. Aukščiau už meilę. Visi tie dalykai, — prunkšteli su panieka, nutaiso juokingą aukštą aukštuomenės damos balselį. — „Negalėčiau taip mylėti tavęs, mano miela, jei garbės nemylėčiau labiau.“ Išsivadėję paistalai. Menkysta.

— Tai vienas garsiausių kada nors angliškai parašytų meilės eilėraščių. Ir manau, kad tikriausiai prarastum balų, pavadinusi Lavleisą menkysta.

— Mama?

Tai pūslė.

Pūslė prakalbo.

Ji gyva.

— Ką, mieloji?

— Ten lauke stovi moteris. Stovi lietuje. Ji ten jau stovėjo, kai mes atėjome.

Kitoje gatvės pusėje, po gatvės žibintu, stovi jauna moteris. Jos striukės gobtuvas pakeltas, slepiasi po „Burberry“ skėčiu, kuris grasina tučtuojau susmegti. Nors veido ir nematau, pažįstu skėčio smėlio spalvos škotišką audinį, pažįstu striukę, pažįstu blizgančių tamsių plaukų garbanas, sprūstančias iš po gobtuvo.

Hiroko.

Ji laiko puokštę gėlių. Gėlės, ko gero, mano močiutei. Kaip tik taip Hiroko ir padarytų. Tas nereikšmingas gestas, kai prisimeni kitą žmogų, taip būdingas Hiroko. Ji tokia geraširdė.

— Kodėl tu taip gyveni? — klausia Džeke.

Neišspaudžiu nė žodžio.

— Kaip gyvenu? Jėzau, negaliu patikėti, kad tai girdžiu. Ką tu pasakei?

— Kam skaudini šias merginas?

Džeke Dei ir jos storulė dukra spokso į mane. Mano skruostai liepsnoja.

— Nieko aš neskaudinu.

— Ne ne, — nenusileidžia Džeke Dei, — tu jas skaudini.

Dvidešimt antras skyrius

Čerčilio mokykloje veidai nuolat keičiasi.

Nuolat atvyksta nauji studentai, kupini ryžto ir jaudulio, ir visai nesvarbu, ar toje pasaulio dalyje, iš kurios jie atkeliauja, juodas skurdas, ir ji dar tik vystosi, ar jų kraštas pertekęs turtų ir net per daug klestintis; o visi senieji studentai kada nors išvyksta namo, persikelia į kitą mokyklą, susituokia su kokiu nors įsimylėjusiu vietiniu, būna išsiunčiami iš šalies už darbą be leidimo arba paprasčiausiai įtraukiami miesto gyvenimo.

Tačiau daug veidų nesikeičia.

Šiandien mano visi pažengusieji pradinukai sėdi klasėje. Hiroko ir Genas abu įdėmiai žvelgia pro blizgančius, besimainančių spalvų plaukus. Elegantiškas ir susikaupęs Imranas šalia Jumi — jos subtilaus japoniško grožio veidą rėmina pigi blondinės aureolė — Kiotas virsta Holivudu.

Yra ir Dzengas su Vitoldu, abu bando įveikti ilgo vergavimo valandų skaniuosiuose „Generolo Li“ tenesietiškuose patiekaluose ir „Pampas“ kepsninėje nuovargį. Astruda priaugo svorio arba jai pirmi nėštumo mėnesiai. Olga sėdi priekyje, graužia rašiklį, stengiasi neatsilikti nuo klasės. Vanesa man bepostringaujant apie būtąjį atliktinį laiką apžiūrinėja savo idealius nagus. Ji sėdi nugara į duris, tad nemato vyriškio, kurio veidas staiga pasirodo mažame langelyje, o žvilgsnis naršo klasę. Jis gerai atrodantis keturiasdešimtmetis, bet šiek tiek apkultas, tarsi jam ką tik būtų nutikę kas itin riesto.

Vyriškio skruostas perdrėkstas raudonuoja, jis pametė akinių kojelę. Ir marškinius užsisagstęs ne visai įprastai. Jam teko iš kažkur nešti muilą.

Kai vyriškis pamato auksinius Vanesos plaukus, jo akys už tų sudaužytų akinių sužimba, ir aš iškart suprantu, kas jis toks, dar jam nepradėjus barbenti į durų langelį. Ji atsisuka, aikteli — išties aikteli, ir atsistoja nustebusi žvelgdama į mūsų svečią.

— Mes dažnai vartojame būtąjį atliktinį laiką, kai minime dvi praeities situacijas — sakau aš, — ir norime parodyti, kad viena jų ankstesnė. Pavyzdžiui, „Išvydęs tą moterį, jis supranta, kad laukė jos visą gyvenimą.“ Suprantate? „Buvo laukęs.“

Mokytojo niekas nebesiklauso.

Visi spokso į veidą prie durų langelio.

Kai vyriškis atveria duris, visi matome, kad jis nešasi prikimštą kelioninį krepšį. Jis lėtai žengia į klasę. Visi laukiame, kas dar įvyks.

— Aš tai padariau, — praneša jis. — Aš ją palikau.

Ir jie apsikabina, jų lūpos susiliečia, kaktos nepatogiai susitrenkia, vyriškio kelioninis maišas minkštai pliumpteli ant žemės, akiniai protestuodami šokteli ant kaktos.

Aš žiūriu į savo studentus — Hiroko ir Geną, Jumi ir Imraną, Dzengą ir Vitoldą, Astrudą ir Olgą — susidrovėję mes vieni kitiems nusišypsome. Mes žinome, kad dabar regime, kaip du — trys gyvenimai — ne, netgi daugiau, nes argi šis vyras neturi vaikų, kuriuos palieka? — apverčiami aukštyn kojomis ir iki galo atskleidžiami mums prieš akis. Visi šie gyvenimai nuo šiandien nebebus, kokie buvę.

Mes nervingai šypsomės mažumą susidrovėję, norėtume nusigręžti, bet nepajėgiame, nesame tikri, kokia turėtų būti mūsų reakcija, negalime apsispręsti, ar tai, ką regime — labai romantiška ar tiesiog juokinga.

Tačiau sudaužyti vyriškio akiniai nudilgina man širdį — „jis laukė jos visą gyvenimą“ — ir kiek paabejojęs, aš pereinu jų pusėn.

1997 m. birželio 30 diena. Perdavimo naktis. Tai naktis, kai išmušus vidurnaktį britai grąžino Honkongą kinams. Tą naktį virš Viktorijos viršūnės atsivėrė dangus ir prapliupo, kaip niekuomet nebuvo liję, tarsi dangūs būtų susigraudinę, kad ši išpuoselėta vieta paliekama.

Sulai susibūrė uoste: Princas Čarlzas ir paskutinis Gubernatorius. Kareiviai ir politikai. Visi žiūrėjo, kaip žygiuoja orkestrai, kaip nuleidžiama vėliava. Tačiau mes trynėmės Lokhart Roude, Vančai, atrodė, ten buvo susibūrę vieninteliai likę mūsų tėvynainiai.

Rožė Mao kostiumu. Džošas juodu kaklaraiščiu. Aš apsitaisęs kaip išblyškęs imperijos dvaro mandarinas. Ir visa vaikinų ir merginų komanda iš Rožės su Džošu kontoros, visi vakariniais drabužiais arba persirengę kiniškai priešinga lytimi.

Mes teškenom, pleškenom užlietomis Vančai gatvėmis iš baro į barą — kadaise buvęs raudonųjų žibintų kvartalas dabar virto veikiau girdyklų rajonu baltiesiems smalsuoliams.

Ir nežinojome, kaip turėtume jaustis.

Ar mes šventėme, ar gedėjome? Ar turėjome būti linksmi, ar liūdni? Ar tai puota, ar šermenys?

Nuotaika nebuvo pati džiugiausia. Anksti pradėję gerti nežinojome, kada liautis. Ir nebuvome vieninteliai. Vančai tai vienur, tai kitur įsiplieskė muštynės. Prie išvykusių mūsų tautiečių baro „Fruity Ferret“ išvydome vyrą sulytu smokingu, jį galva daužė jaunuolis „West Ham Away“ marškinėliais. Abu buvo britai. Kinai Vančai gatvėse nesimušė. Kinai turėjo svarbesnių reikalų.

Mes nėrėme į „Fruity Ferret“. Mudu su Džošu prasistūmėme iki baro. Jis visą vakarą buvo bjaurios nuotaikos, murmėjo apie Kinijos Liaudies Respublikos nedėkingumą, vis labiau kaisdamas nuo vaisinių kokteilių ir „Tsingtao“. Tačiau belaukiant, kol australas puolėjas prie baro mus pastebės, jis staiga išblaivėjo.

— Jau greit tavo vestuvės, — tarė jis.

— Kitą mėnesį.

— Nenorėjote tuoktis namuose?

— Honkongas mūsų namai.

— Taviškiai atvyksta?

— Taip.

Jis atsiduso.

— Kol jūs nesusituokę su Rože, noriu tau šį tą pasakyti.

Pažvelgiau į jį manydamas, kad jis juokauja. Tačiau jis nejuokavo. Aš nusigręžiau ir pakviečiau barmeną, kad aptarnautų. Australas milžinas buvo užsiėmęs kitame baro gale.

— Aš tikrai noriu tau šį tą pasakyti. Tau reikėtų tai žinoti, Alfi.

— Man neįdomu.

— Kas?

— Man nerūpi. Kad ir ką tu ketini pasakyti, man neįdomu. Pasilaikyk sau.

— Tai apie Rožę.

— Atsiknisk, Džošai.

— Turi tai išgirsti.

Aš stūmiau jį, ir nors „Fruity Ferret“ dabar grūdomės kaip silkės statinėje, jis vis tiek nuskriejo. Sudužo stiklas, kažkas nusikeikė Londono akcentu, bet aš jau žengiau lauk, išsiyriau pro minią, pro nustebusią Rožę ir visą kontoros įgulą lietaus sudrengtais apdarais.

— Alfi?

Tačiau aš išėjau iš baro į gatvę, žengiau į Lokhart Roudo vidurį, manęs išsilenkdamas čiūžtelėjo raudonai ir baltai dažytas taksi — ir staiga viršum įlankos pažiro nuostabūs fejerverkai.

Vidurnaktis. Naktis, kai viskas turėjo visam laikui pasikeisti. Jie vylėsi, kad šią naktį mes patikėsime, jog sapnas jau baigėsi. Tarsi taip paprasta pabusti iš sapno. Tuomet šalia manęs išdygo Džošas, timptelėjo už rankos, nuo lietaus prisiplojo ir patamsėjo jo gražūs geltoni plaukai, vakarinis švarkas permirko kiaurai, varlytė stirksojo kreivai.

— Tu paikas šunsnukis, — išdrožė jis. — Ji tik dar viena mergina. Ar tu toks subingalvis, kad nesupranti? Rožė yra tik mergina.

Aš nustūmiau jį ir įėjau į „Fruity Ferret“. Kažkas iš kontoros pastatė visiems alaus. Rožė padavė man „Tsingtao“ ir aš pabučiavau ją. Aš taip ją mylėjau.

— Ko susikirtot?

— Nieko. Jis padaugino. Ateik, pašok su manim.

Ji nusijuokė.

— Tačiau čia nėra šokių aikštelės. Muzika negroja.

— Vis tiek pašok su manim.

Ir ji šoko.

Praėjo keletas mėnesių, ir tėtis davė mūsų vestuvių dienos vaizdajuostę. Kaip dažniausiai nutinka filmuojant vestuves, tėtė nebuvo tikras, kas iš svečių svarbūs laimingajai nuotakai ir jaunikiui asmenys, o kas tiesiog pažįstami.

Taigi jis stengėsi nufilmuoti visus. Atmintyje iš juostos man įstrigo vienas vaizdas — lėtas, besisukančia kamera padarytas kadras, kuriame svečiai stovi prie Laimingojo Slėnio bažnyčios, o mudu su Rože pozuojame vestuvinei nuotraukai.

Tarp visų tetų ir dėdžių, koledžo draugų ir bendradarbių stovi ir senis Džošas, dailus išlakus vaikinas dieniniu fraku, sunėręs rankas ant krūtinės.

Ir jis žiūri į nuotaką su jaunikiu.

Ir lėtai linguoja galva.

Aš laukiu, kol Džeke išeis iš Konelio galerijos Korko gatvėje.

Šįvakar ten vyksta kažkoks atidarymas. Pulkas prabangiai ir atsainiai apsitaisiusių žmonių, visi kalba vienu metu. Jie laiko vyno taures rankose visai nepaisydami paveikslų ant sienų.

Aš pakviečiu Džekę vardu, ir ji mane pamato, nėmaž nenustemba, visai kitaip negu aš tikėjausi. Paduodu jai voką.

— Kas čia?

— Tai tavo pinigai, Džeke, nebegaliu daugiau tavęs mokyti.

Ji žiūri į voką. Paskui į mane.

— Kodėl persigalvojai?

— Paprasčiausiai man nepavyks. Man ir taip per daug rūpesčių. Tau bus geriau vakarinėje mokykloje. Atsiprašau.

— Aš juk sakiau. Man reikia lankstaus tvarkaraščio. Dėl asmeninių priežasčių.

— Aš suprantu. Tau nelengva. Dirbti, vienai auginti vaiką.

— Tu tikriausiai manai, kad aš paika. Mergaitė iš Esekso įsigeidė universitetų. Skamba kaip pokštas. Tikrai. Tai pokštas. Bet aš jau girdėjau visus pokštus. Ir ne tik iš tavo draugo Lenio Gašlūno.

— Jis ne visai...

— Tokių kaip jis čia milijonai. Ir tu vienas jų. Ir gerai. Nieko baisaus, jei manai, kad tai pokštas. Nieko baisaus, jei laikai mane kvaile.

— Džeke, aš nemanau, jog tu kvaila.

— Žmonės man visą gyvenimą kala, kad aš kvaila.

— Aš niekuomet...

— Mano tėvai. Mokytojai. Buvęs vyras. Tas šunsnukis. Bet maniau, tu kitoks. — Ji pažvelgia į mane įdėmiai. — Nežinau kodėl. Man pasirodė, kad kažką tavyje pamačiau. Gal padorumo kibirkštėlę. Ar ką nors tokio...

Dabar aš jau viliuosi, kad ji teisi.

— Džeke...

— Tau nepatinka, kaip aš rengiuosi.

— Man nesvarbu, kaip tu rengiesi.

Mačiau, kaip į mane žiūrėjai. Niekinamai. Esekso mergina, na, žinai.

— Kas man rūpi, kaip tu rengiesi. Dėl manęs gali išsidažyti mėlžole, man tas pat. Aišku?

— Aš tau šį tą pasakysiu, ponaiti, — dabar jos balsas dreba. — Man atrodo, aš rengiuosi gražiai. Man atrodo, aš rengiuosi patraukliai. O kuo nuostabus tavo apsirengimas? Kaip seno valkatos.

— Aš niekuomet nesivaikiau madingų skudurų.

— Tai jau ne. Atrodai taip, lyg miegotum tarpuvartėje. Žinai, kokia tavo bėda, Alfi? Tariesi esąs vienintelis žmogus, kuriam kada nors nutiko kas nors bloga.

— Tai netiesa.

— Man gaila, kad tavo žmona mirė. Rožė. Tikrai. Tačiau nekaltink manęs.

— Aš tavęs nekaltinu. Nieko nekaltinu.

— Kaltini visą pasaulį. Žinau viską apie tavo sunkų gyvenimą. Gal norėtum išgirsti apie manąjį? Nori išgirsti apie vyrą, nuo kurio aš pastojau, kai man mokykloje tikrai gerai sekėsi? Tą patį, kuris kitus dešimt sušvinkusių metų mane dulkino kiekvieną kartą, kai kas nors jį įsiutindavo? Ar norėtum išgirsti ką nors apie tai?

Netariu nė žodžio. Nėra ką sakyti. Jos akyse — paniekos ašaros.

— Aš išlaikysiu šitą egzaminą, drauguži. Tavo padedama ar ne. Aš sudėsiu jį su dviem, kuriuos jau išlaikiau, ir stosiu į Grinvičo universitetą, gausiu bakalaurą. Tai ne Oksfordas ar Kembridžas, tu teisus. Bet tai mano svajonė. Gali šaipytis, kiek tinkamas. Tačiau tai vis tiek mano svajonė.

— Aš nesišaipau.

— Ir kai gausiu diplomą, mudvi su dukra gyvensime daug geriau negu dabar. Toks mano planas. O jeigu tu negali man padėti — jeigu trintis ir daužyti kokios nors užsienietės širdį tau svarbiau — tada tu ne itin vykęs mokytojas. Ir ne itin vykęs vyras.

Mudu ilgokai stovime įsmeigę akis vienas į kitą. Vernisažo vakarėlis jau įsisiūbavo. Visi tie per daug išmokslinti, per gerai apmokami žmonės kalba per garsiai. Ir aš suvokiu, kad man jos nuomonė svarbi.

— Aš norėčiau tau padėti, Džeke, tikrai.

— Bet tu gali. Tu gali daug ką pakeisti. Kodėl tuo netiki? Manai, pasaulyje negali nieko pakeisti. Negali įsivaizduoti, kaip galėtum pakeisti kito žmogaus gyvenimą. Tau dar ne per vėlu, Alfi. Tu dar gali būti geras vyrukas.

Nežinau, kas man šovė į galvą.

— Tada susitiksime antradienio vakarą, — sakau.

Kas gi nutiko?

Dvidešimt trečias skyrius

Džordžas moko mane tai či trimis pakopomis.

Pirmiausia išmokstu judesį, kruopščiai bandau pakartoti jo neskubrų grakštumą, nors dažnai jaučiuosi it įkaušęs dėdė, mėgdžiojantis baleto šokėją. Tačiau jau imu suvokti, kad kiekvienas judesys turi savo tikslą.

Paskui išmokstu prie judesio derinti kvėpavimą, įkvepiu ir iškvepiu, kaip liepiamas, lėtai pripildau plaučius ir taip pat lėtai iškvepiu orą. Tarsi kvėpuoti mokyčiausi iš naujo.

Ir pagaliau — visų svarbiausia aš išmokstu — ko? Atsipalaiduoti? Daryti ką nors be nereikalingų pastangų? Patirti šią akimirką, ir ne tik ją? Aš nežinau. Kai stengiuosi nuskaidrinti protą ir nuraminti širdį, pamiršti pasaulį, kuris laukia manęs už šito žolės lopinėlio. Aš net nebežinau, ko jis mane moko.

Tačiau, atrodo, tai susiję su išsilaisvinimu.

Tuoj vidurnaktis, ligoninės skyriuje tamsu ir tylu — kiek čia apskritai gali būti tamsu ir tylu, nes visiškai tamsu ir visiškai tylu skyriuje nebūna niekada. Nuolat tvyro prietema — iš slaugių punkto prie įėjimo į skyrių per naktį sklinda šviesa, nenutyla ir tolimi garsai, ratukų, stumiamų per išblizgintas grindis, girgždesys, išblaškyto miego murmesiai, tylios skausmą kenčiančiųjų aimanos.

Kurį laiką stebiu miegančios močiutės veidą, paskui išeinu iš skyriaus ieškoti tėčio. Jis sėdi ligoninės valgykloje, priešais jį pusė sumuštinio ir puodelis atšalusios kavos. Mano senolis kasdien ateina į ligoninę, bet pasėdėti prie mamos jam nesiseka. Jam patinka jausti, kad daro ką nors naudingo, tad jis laksto ir kalbasi su daktarais, klausinėja, ar mamai gerėja, kaip ji laikosi, aiškinasi, kada ji galės vykti namo, arba nepaliaujamai bėgioja į ligoninės parduotuvę įvairiausių smulkmenų, kurių močiutei staiga prireikia. Jis mieliau lėks nupirkti jai dar vieno butelio gaivinamojo apelsinų gėrimo — ji atsisako gerti paprastą vandenį netgi tada, kai aš jai sakau, kad jis perfiltruotas per prancūziškų Alpių ledynmečio smėlį, — negu sėdės prie jos lovos. Jis tiesiog negali su ja būti. Jam vis atrodo, kad per mažai ja rūpinasi.

— Ar močiutė užmigo?

Aš linkteliu.

— Man atrodo, jai vis tiek labai skauda nuo to vamzdelio šone. Bet ji nesiskundžia.

— Jos kartos žmonės niekuomet nesiskundžia. Jie nežino, kaip inkšti. Tai prasidėjo su mano karta.

— Na, vis tiek. Jie ištraukė beveik visą vandenį jai iš plaučių. Taigi ji netrukus grįš namo.

— Taip.

— O kaip tu?

Jis, regis, nustebo dėl to klausimo.

— Aš gerai. Šiek tiek pavargęs. Na, žinai.

Tau nebūtina čia ateiti kasdien. Mudu su mama pasirūpinsime. Jeigu tu užsiėmęs. Jeigu turi daug darbo.

Jis vypteli, ir aš suprantu, kad neberašo.

— Darbas nebėra tokia bėda, kaip būdavo seniau. Tačiau ačiū už pasiūlymą, Alfi.

Prisimenu vakarą, kai pamačiau jį bare „Italija“, persirengusį Džono Trevoltos skudurais.

— Kaip Lena?

— Kurį laiką jos nemačiau.

— Tu jos nematei?

— Ji išėjo.

— Maniau, ji bus tavo spaudos atstovė. Maniau, bus tavo žmona.

— Neišėjo, kaip vyliausi.

— Kas nutiko?

— Viskas buvo kitaip. Juk negali būti taip pat, kai pavagi valandėlę vienur ar kitur. — Jis pažvelgia į mane. — Atsitiktinę naktį viešbutyje. Pasprunki savaitgaliui.

Dalykinės kelionės, pamanau. Visos tos dalykinės kelionės.

— Tada viskas buvo žavu. Romantiška. Tačiau kai gyveni kartu, viskas kitaip. Kai sugenda boileris. Kai vienas iš jūsų turi išnešti šiukšles. Niekaip negalėjau įprasti prie minties, kad toji mergina viešbučių kambariuose yra ta pati, kuri liepia man surasti santechniką.

— Bet anksčiau ar vėliau tenka pasirūpinti ir vamzdžiais. Juk žinojai, kad viskas bus kitaip. Nagi, juk turėjai žinoti.

— Tikriausiai. Juk aš ganėtinai senas, kad žinočiau, kas laukia.

— O kaip tu manai?

— Jai tai buvo didesnis nusivylimas. Ji tikėjosi, kad pačiupo šį — nežinau — vyresnį vyriškį. Brandaus amžiaus. Rafinuotą. Kurio kišenėje nešvilpauja vėjai.

— „Apelsinų Kalėdoms“ autorius. Ponas Jautrieji Kiaušai.

— O paskui jis kiurkso visą dieną namuose, spokso į kompiuterio ekraną, ir jam nepatinka muzika, kuri patinka jai, tiesą sakant, jam atrodo, kad muzika, kuri jai patinka, skamba kaip signalas įsiveržus plėšikams, ir jis nenori eiti šokti į klubus, kur renkasi žiedus į bambas įsivėrę žmonės. Tada nebeatrodai kaip vyresnis vyras. Lieki tiesiog senas.

— Ar ji tebegyvena bute?

Jis papurto galvą.

— Ji persikraustė pas kažkokį vaikiną iš Vimbldono, susitiko jį „Towering Inferno“ naktį. Tą vakarą, kai mes matėmės. Dieve, ji buvo prie jo prilipusi.

— Kas tas „Towering Inferno“?

— Tai aštuntojo dešimtmečio vakaras klube „Bongo Bongo“. Tau neįdomūs tokie dalykai, ar ne?

— Stengiuosi neatsilikti.

— Nesivargink. Tai labai sekina. Ji sako, kad su juo nemiega. Esą jis paskolino jai čiužinį savo svetainėje, kol ji įsikurs. Kol galės pati susirasti būstą.

— Juk tu ja netiki.

— Laisvų čiužinių nebūna.

Akimirką išvystu atkurtą pasaulį. Matau Leną, radusią tikrą meilę ant to čiužinio Vimbldone. Įsivaizduoju tėtį, meldžiantį motiną priimti jį atgal, ir ją, pagaliau nusileidžiančią. Ir regiu ateitį, kai mama laiminga triūsia sode, tėtis studijoje rašo puikų „Apelsinų Kalėdoms“ tęsinį, kuris taps perkamiausia knyga, o močiutei daugiau nebereikia gultis į ligoninę, kad nudrenuotų plaučius.

Ir tada mano tėtušis viską sumauna.

— Aš ją susigrąžinsiu, — iškart net nesumoju, jog kvaištelėjęs niekšelis kalba ne apie savo žmoną ir ne apie mano motiną. — Na, aš tavęs klausiu — čiužinys Vimbldone. Vėliau ji viską supras. Žinau, kad supras. O aš negaliu be jos gyventi. Ar tau tai panašu į kvailiojimą, Alfi?

Ne, galvoju sau.

Panašu į bėdą.

Jei po darbo mokausi tai či, pietauju kartu su Čangais „Šanchajaus drakone“.

Čangai valgo apie šeštą, kai Dianai ir Viljamui baigiasi pamokos, prieš atidarant restoraną lankytojams. Šie vaikai kasdien ką nors mokosi, Diana griežia smuiku, Viljamas pianinu, abu lanko kung fu ir kantono tarmės pamokas. Atrodo, kad jie arba lavinasi, arba valgo.

Tai, ką valgo šeima, mažai primena „Šanchajaus drakono“ meniu. Jų maistas paprastesnis, šviežesnis, aštresnis. Maistas neplūduriuoja saldžiarūgščiame padaže, nešvaistoma. Šįvakar valgome garuose virtą žuvį, patiektą visą, su galva ir uodega, blizga nereginčios žuvies akys, prie jos paprasti virti ryžiai, gausu daržovių — pupų varškės, jaunų kukurūzų burbuolių, daigintų pupų, kininių salotų ir grybų. Mūsų plastikiniai pagaliukai tarška barška, kai smulkinam žuvį, galvos lenkiasi pasitikti dubenėlių su ryžiais, kabinamais į burnas triukšmingai ir nesivaržant. Čangai užsigeria maistą arbata arba vandeniu iš čiaupo, bet reikalauja, kad aš gerčiau mineralinį vandenį iš mažyčio „Šanchajaus drakono“ baro.

— Greitai Naujieji metai, — sako man Džoisė.

— Naujieji metai? Artėja sausio pabaiga.

— Kinų Naujieji metai. Labai svarbūs kinams. Kaip Kalėdos ir Velykos vakariečiams. Kai būti mažos mergaitės dydžio, mes negalvojome apie Kalėdas. Mums nerūpėjo nei žaislai. Mums nerūpėjo Kenas ir Barbė, kad jie eiti į diskoteką. Tik kinų Naujieji metai.

— Tai pagal Mėnulio kalendorių, tiesa? Kada šiais metais?

Džoisė pasitaria su šeima kantonų tarme.

— Naujųjų metų išvakarės — vasario 15 d.

— Bus Triušio metai, — paaiškina man Viljamas grynu Londono akcentu, pilna burna makaronų.

— Būti puota, — sako Džoisė. — Čia, „Šanchajaus drakone“. Ateiki.

— Ar galiu ką nors atsivesti?

— Ką nors? Atsivesk visus. Atsivesk savo šeimą.

Savo šeimą? Džoisei lengva kalbėti. Šio paprasto tikro žinojimo, kas yra jų šeima, labiausiai ir pavydžiu Čangams. Džoisė ir Džordžas, Haroldas ir Dorisė, Diana su Viljamu puikiai žino, kas jų šeima.

Tačiau man vis sunkiau suprasti, kur mano maža suskilusi šeima prasideda ir kur baigiasi.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Tą dieną, kai senelę išrašo iš ligoninės, turiu mokyti Džekę Dei anglų literatūros.

Kai grįžtu namo, apipirkęs močiutę, apsikabinėjęs prekybos centro maišeliais, Džeke su dukterimi jau laukia manęs prie durų. Storulė tylėdama mąsliai stebi mane iš po rudų riebaluotų kirpčiukų.

— Džeke, atleisk, kad pavėlavau, bandžiau tau skambinti.

— Mano telefono baterija išsikrovė.

— Turėjau apipirkti močiutę. Jos bute — nė šapo pelei. Ji tik prieš kelias valandas išėjo iš ligoninės.

— Tai gerai.

— Tačiau dabar turiu jai viską nuvežti. — Atsiprašomai kilsteliu sunkius krepšius. Iškrinta dėžutė pyragaičių su uogiene, Džeke ją pakelia. — Pasiėmiau mamos automobilį. Negaliu tavęs mokyti.

— Aš jai nuvešiu pirkinius, — prabilo pūslė. Jos balsas netikėtai aukštas ir mergaitiškas.

— Ką?

— Aš nuvešiu. Jei pasakysit, kur ji gyvena. Autobusu.

Valandėlę svarstau. Kodėl ne? Juk ji neužmuštų mano močiutės dėl pyragaičių su uogiene. Ar užmuštų?

— Nuvežtum? — klausiu.

— Žinoma. Vis tiek neturiu ką veikti. O jums nelabai manęs čia reikia, tiesa?

— Labai ačiū, mieloji, — sako Džeke.

— Netoli, — tariu aš. — Duosiu tau adresą ir užsakysiu taksi.

— Galiu nuvažiuoti autobusu.

— Užsakysiu tau taksi.

Susigėdęs suvokiu, kad net mergaitės vardo nežinau. Mane išgelbsti Džeke.

— Ačiū, Slyva, — sako ji.

Slyva?

— Taip, — sakau. — Ačiū, Slyva.

Ji mindžikuoja, spokso į žemę pro apsauginius kirpčius, nežino, kur dėti rankas.

— Didelio čia daikto, — murma Slyva.

Kai paskambiname taksi, ir Slyva su močiutės adresu ir maisto atsargomis išvažiuoja, užplikau puodelį arbatos.

— Tai pavadinai dukrą kaip vaisių? — klausiu.

— Nesišaipyk. — Bet ji nepyksta. Kalba beveik švelniai, lyg būčiau per kvailas suprasti. — Mokykloje užtektinai prisiklauso. Kalbu apie patyčias.

— Ją skriaudžia?

— O tu kaip manai?

— Nežinau. — Laiku prikandu liežuvį, vos neleptelėjau, kad ji stambi mergina, nenorėčiau jos susitikti tamsiame skersgatvyje. Mintyse perfrazuoju sakinį. — Atrodo, ji moka apsiginti.

— Ji romi kaip ėriukas, — sako Džeke, ir mane sugraudina nevaržoma meilė, skambanti jos žodžiuose. — Suprantu, kad apkūnoka, bet labai nuolaidi. O vaikai gali būti žiaurūs, tiesa?

— Tikrai gali.

— Jie užsipuola kiekvieną, kuris šiek tiek kitoks.

— Tikrai užsipuola.

— Be to, jei nori žinoti, aš pavadinau savo dukrą ne vaisiaus vardu.

— Ne?

— Ne. Kartą nėščia gydytojo laukiamajame ėmiau vartyti iliustruotą žurnalą. Supranti, apie ką kalbu. Pilną prašmatnių pobūvių ir žavių namų, kuriuose gyvena įžymybės, nuotraukų.

— Žinau, apie ką kalbi.

— Ir atsiverčiau aukštuomenės puslapį. Pulkai gražių žmonių, kurie nuostabiai linksminasi. Nors ne visi jie buvo gražūs. Galima buvo įžiūrėti, kad po įdegiu kai kurie — kaip čia pasakius?

— Bjaurūs?

— Taip, bjaurūs. Ypač vyrai, kurių daugelis gerokai vyresni už moteris. Tačiau nors ne visi jie buvo gražūs, visi atrodė laimingi. Supranti, apie ką kalbu?

— Regis, taip.

— Tarp jų buvo dvi merginos. Tikrai dailios. Turbūt modeliai. O gal aktorės. Ar turtuolių dukterys. Panašios kaip seserys, bet ne seserys. Šviesiaplaukės, aukštos, įdegusios. Vilkėjo sukneles, panašias į trumpučius apatinukus. Na, tokias, su kuriomis, rodos, galėtum miegoti. Jos šypsojosi. Balti dantys. Ilgos kojos. Žinai tas ypatingas taures šampanui? Dideles ant ilgos kojelės?

— Žinau.

— Taigi. Jos abi laikė taures su šampanu. Na, manau, kad ne su ispanų putojančiu vynu „cava“ ar italų „asti spumante“, tiesa? Jos buvo apsikabinusios. Ilgos, liesos, rudos rankos. Ir man toptelėjo, kad jos atrodo taip, lyg per visą gyvenimą joms nebūtų nutikę nieko blogo. Nieko. Niekada. O juokingiausia, kad jos abi vadinosi Slyvos.

Džeke gurkšnoja arbatą.

— Gražus vardas mergaitei.

— Manai?

— Taip.

— Mano vyras — nors tada jis nebuvo mano vyras — visada manė, kad tas vardas... kvailas. Ne, ne kvailas. Pretenzingas. Ten, iš kur esu kilusi, nemėgstama pretenzingumo. Nemėgstama, kai bandai iššokti aukščiau bambos. Mano vyras mąstė kaip visi. Tu per daug gudri, Džeke. Kas per daug, tas nesveika, Džeke. Lyg kvailumu reikėtų didžiuotis. Tačiau aš nenusileidau ir vis tiek pavadinau ją Slyva, pati nuėjau pas civilinių aktų registratorių ir pasirūpinau, kad į gimimo liudijimą būtų įrašyta: Slyva. Eik velniop, maniau. Eik velniop, Džeimi. Visų pirma, jei ne Džeimis, nebūčiau atsidūrusi tame daktaro laukiamajame. Ir niekada nebūčiau pamačiusi žurnalo su dviem Slyvomis.

— Vadinasi, nuėjai pas gydytoją, nes buvai nėščia?

— Ne, — sako Džeke. — Nuėjau pas daktarą, nes Džeimis sulaužė man porą šonkaulių.

Po pamokos važiuojame pas mano močiutę. Duris atidaro Slyva. Ji šypsosi.

— Mes žiūrime imtynes, — sako ji.

Baltame savo bute ant sofos apkamšyta sėdi mano močiutė. Jai už nugaros užkištos pagalvės, kojos užklotos pūkine antklode. Ji susižavėjusi neatplėšia akių nuo televizoriaus, kuriame du storuliai šiurpių spalvų latekso kostiumais staugia vienas ant kito. Vienas skustagalvis, kitam ant mėsingų pečių krinta prerafaelitinės garbanos.

— O, tai Luitas, — sako Džeke, kai ekraną užpildo išprotėjusio plikio atvaizdas. — Tavo numylėtinis, vaikeli. — Ji atsigręžia į mane. — Luitas — Slyvos numylėtinis.

— Luitas — jėga, — pareiškia Slyva. — Luitas išspardo subines. Nerealiai. — Ji narna pro kirpčius. — Pabučiuok man į subinę. Tau šikna. Luitas nudirs tau kailį, boba.

— Nekalbėk negražiai, mieloji, — sako Džeke.

— Argi jos akys ne gražios? — klausia mano močiutė.

Visi sužiūrame į ją. Ji kalba apie Slyvą.

— Mano? — iš netikėtumo paraudonuoja Slyva. — Gražios akys?

— Ar kada nors žiūrėjai šią laidą, Alfi? — klausia močiutė, lyg būčiau tyčia ją nuo jos nuslėpęs. — Jie kumščiuojasi kaip kadaise.

— Tačiau juk viskas surežisuota, — prunkšteliu.

— Ne, — atkerta senelė. — Nagi tvok jam, brolau, į srėbtuvę.

— Puikus graikų-romėnų stiliaus kontrsmūgis! — sušunka mergaitė mojuodama kumščiu. — Alkūne į veidą. Keliu į pilvą. Galvą kabliu ir ant grindų.

— Bet čia ne sportas, tiesa? — klausiu. — Ne tikrasis sportas?

— Tai pramoginis sportas, — atsako Slyva neatplėšdama akių nuo televizoriaus. — Tai vadinama pramoginiu sportu.

— Su kuo kovoja Luitas, mieloji? — klausia Džeke. Prieš pusvalandį taip pat tyliai ir smalsiai ji manęs klausinėjo apie Karson Makalers dialogus.

— Su Biliu Kaubojum. Jis pašutęs. Smirdi žiūrėt. Jam šakės.

Valandėlę žiūrime absurdišką valsą, mano nuomone, rodomą kažkokios nuošalios palydovinės stoties. Įprastomis aplinkybėmis gal būčiau ėmęsis iniciatyvos ir perjungęs į „Vakaro žinias“. Bet aš dėkingas Slyvai už močiutei atvežtus pirkinius ir patenkintas, kad ji tokia laiminga po kankynių ligoninėje. Todėl mes žiūrime, kaip pilvoti nuogaliai talžo vienas kitą — ar apsimeta, kad talžo — mums pralinksminti.

Rodos, plikio imtynininko, Slyvos didvyrio Luito, viršus. Jis eina ringu, uoliai daužydamas ilgaplaukį — matyt, Bilį Kaubojų — dilbiu, nors gal tik apsimeta. Netrukus Bilis Kaubojus jau tyso aukštielninkas, jo per daug raumeningas kūnas žvilga nuo prakaito ir kūdikių aliejaus.

— Tau galas, šunie! — staugia Luitas paslikam Biliui Kaubojui. — Tavo vidurius draskys maitvanagiai! — Jis tūžmingai baksteli pirštu į nejudantį varžovą. — Nešokinėk aukščiau bambos ir užčiaupk koserę, šunie!

Luitas atgręžia nugarą Biliui Kaubojui ruošdamasis perlipti virves ir išrėžti kalbą miniai, kurią, rodos, sudaro bjauriai nutukę vaikai, apsirengę kasmetinei kelionei į sporto salę.

Teisėjas nusisuka pasitarti su kolega iš pirmosios eilės aplink ringą, ir tuo metu Bilis Kaubojus pašoka, jo batų kutai šokinėja iš susijaudinimo, o vienas pakalikų pastumia po virvėmis didžiulę sidabro spalvos šiukšlių dėžę.

— Kurgi ne, — sakau. — Lyg jis savo pusėje būtų laikęs šiukšlių dėžę. Tokioms akimirkoms, kai jos iš tikrųjų prireikia.

— Ša! — subara močiutė.

— Lenkitės šeimininkui, šunsnukiai! — rėkia Luitas. — Uostykit baimę ir duokit čia alų! Nes Luitas grįžo į miestą! Visiems parodysiu, iš kur kojos dygsta!

Nors dešimt tūkstančių balsų baubia Luitui atsisukti, Biliui Kaubojui pavyksta prisėlinti varžovui iš nugaros ir trenkti didžiule sidabro spalvos šiukšlių dėže. Luitas krinta nuo virvių kaip pastipęs paukštis, ir aš pirmą kartą patikiu, kad tame ringe žaizdos tikros.

— Kas nutiko teisėjui? — reikliai klausiu. — Kaip jis pražiopsojo?

— Liaukitės, — sako Slyva. — Jei teisėjas viską pamatytų, būtų netikroviška, tiesa?

Slyva su močiute spokso į mane stebėdamosi, kad aš toks nesupratingas.

Paskui abi vėl sužiūra į televizoriaus ekraną, lyg tai, ką išvydo, būtų ne sportas, ne pramoga, o visa pasaulio neteisybė.

Dvidešimt penktas skyrius

— Tu guli su Olga? — klausia manęs Liza Smit.

— Olga? — pakartoju.

— Olga Simonova. Viena iš savo pažengusių pradinukių.

Liza Smit žvairuoja į mane pro akinių viršų. Už jos plonų kaip popierius durų girdėti mokinių juokas, batų brūžinimas, ritmingas japonų kalbos tarškesys.

— Aš ją pažįstu.

— Žinau. Bet ar labai artimai?

Čerčilio mokykloje atmosfera vėl įkaitusi. Liza Smit stebi mane it trumparegis, tulžingas, senas vanagas. Aš vėl atsidūriau jos dėmesio centre, nes policija neketina pareikšti kaltinimo Hamišui už tai, ką jis padarė Haiberi Fildso viešajame tualete. Mano bendradarbis taip nudžiugo išsisukęs, kad tučtuojau nuėjo į Lesterio aikštę ir pasiūlė oralinį seksą slapta dirbančiam policininkui.

Aš nuoširdžiai žaviuosi Hamišu. Čerčilio mokykloje netrūksta dailių jaunų vaikinų, kuriuos jis galėtų vaikytis — Rytų Azijos gyventojų lygia oda, mąslių indų, čiupnių italų — bet jis prie jų nesiartina. Hamišas turi pavydėtiną savybę, kurios man taip skaudžiai trūksta, — nepainioti darbo su malonumu.

Negulėjau su Olga. Kaip mane gyvą matai.

— Ar tai tiesa?

Tai tiesa. Kartą sekmadienį — vienintelę savaitės dieną, kai Olgos nereikia nei Tarptautinėje Čerčilio kalbų mokykloje, nei „Eamon de Valera“ aludėje, — užkopiau su ja į Raktažolių kalvos viršūnę. Žiūrėdami į miestą, laikėmės už rankų, paskui nuėjome į Kamden Tauną, kuriame ji leidosi dorybingai pabučiuojama į lūpas po sočių angliškų pusryčių.

Mudu su Olga vaikščiojome šiaurės Londono kanalų krantinėmis, žiūrėjome į jachtas, o aš atsargiai apkabinau ją per liemenį stebėdamasis jaunystės stangrumu. Štai ką prarandi sendamas — tą stangrumą. Sekmadienio popietę mes klaidžiojome po nuošalesnes Hampsted Hito vietas, valgėme ledus Kenvudo rūmų sode, ir ji pasakojo apie namus, svajones, vaikiną, kuris liko tėvynėje. Tačiau aš su ja nepergulėjau. Dar ne. Dar laukiu žalios šviesos.

Kodėl ne? Kas nuo to nukentėtų?

Išėjęs iš Lizos Smit kabineto, pamatau koridoriaus gale manęs laukiančią Hiroko. Ji apsimeta skaitanti skelbimus lentoje — išnuomojami kambariai, parduodami ryžių virimo puodai, perkami dviračiai, — bet man artinantis lėtai atsisuka, juodi plaukai užkritę ant akinių, ir aš būgštauju, kad ji irgi klaus, ar miegu su pažengusia pradinuke, vardu Olga Simonova. Tačiau ji neklausia.

— Noriu atsiprašyti, — sako Hiroko.

— Tu nieko blogo nepadarei.

— Tą naktį stovėjau prie tavo namo. Maniau... nežinau. Maniau, kad mums gera. Tau ir man.

— Mums buvo gera.

— Nesuprantu, kas atsitiko.

Nemoku paaiškinti. Manau, per daug tau rūpėjau. O jei mane pažinotum — jei iš tikrųjų mane pažinotum — suprastum, kad aš to nevertas.

Tu geraširdė, miela, dosni, ištikima ir padori, o aš neturiu nė vieno šių bruožų, jau seniai nebeturiu. Tu neteisingai mane supratai. Taip neteisingai, kad aš išsigandau. Niekada neleisk, jog kas nors tau įgytų tokią galią, noriu jai pasakyti. Nedaryk taip, Hiroko.

— Sutiksi ką nors kitą, — guodžiu. — Pasaulyje daug gerų žmonių. Galėtum pamilti kurį nors iš jų.

— Bet aš jau sutikau tave, — sako ji.

Paskui nusišypso, šypsena tokia, kad aš suabejoju savimi. Šypsena tokia, kad pamanau, jog Hiroko apie tai žino daugiau, negu aš kada nors sužinosiu.

„Šanchajaus drakono“ langai papuošti gėlėmis ir žibintais. Persikų, apelsinų ir narcizų žiedų kompozicijas jaukiai apšviečia žvakės tuzinuose raudonų žibintų. Restoranas — kvapų ir spalvų oazė nuobodžioje Holovėjaus gatvės pilkumoje ir dūmuose. Ant durų iškaba UŽDARYTA, bet senoji užkandinė niekada nebuvo tokia gyva kaip šįvakar.

Mes stovime gatvėje, žiūrėdami į šį mažą stebuklą judrioje šiaurės Londono gatvėje. Mama, senelė, Olga ir aš mėgaujamės šiltu raudonų žibintų spindesiu.

— Kaip gražu, — sako motina.

Prie „Šanchajaus drakono“ priklijuoti du raudoni plakatai su auksiniais kiniškais hieroglifais, reiškiančiais laimę, ilgaamžiškumą ir klestėjimą. Prie durų dar pritaisytos dvi besišypsančios, besilankstančios figūrėlės — mergaitė ir berniukas kinų tautiniais drabužiais, panašūs kaip du vandens lašai, sudėję rankas naujametiniam sveikinimui — plaštaka ant kumščio. Abu atrodo juokingai gražūs, laimingi ir stori. O svarbiausia — turtingi. Mes paskambiname.

Staiga už veidrodinio stiklo durų pasirodo sesers Dianos lydimas Viljamas apskritu besišypsančiu veidu ir krapštosi su skląsčiu. Paskui ateina tėvai, apkūnus Haroldas ir drovi Dorisė, paskui Džoisė ir Džordžas. Visi šypsosi iš džiaugsmo. Niekada nemačiau jų tokių laimingų.

— Kung hay fat čoi! — sako mums Čangai, kai įeiname į vidų.

— Laimingų Naujųjų ir jums! — šypsosi mano mama, nors kung hay fat čoi reiškia „linkiu jums klestėti“ ir su Naujaisiais metais nelabai susijęs. O gal kinai mano, kad klestėjimas būtinas laimei. Man dingteli, jog kartais ši šeima atrodo labai angliškai — kai Džordžas šveičia keptus vištų sparnelius skaniuosiuose „Generolo Li“ tenesietiškuose patiekaluose, kai matau Džoisę geriant anglišką arbatą su mano motina, kai Dorisė žiūri muilo operą „Karūnavimo gatvė“, kai girdžiu nepriekaištingą londonietišką Dianos ir Viljamo tartį, kai Haroldas sekmadienio rytą eina žaisti golfo. Tačiau šį vakarą Čangai yra kinai.

Restorane girdime sproginėjant fejerverkus.

— Tik įrašas, — paaiškina Viljamas vartydamas akis pavargusia nuo pasaulio šešiamečio mina. — Netikri fejerverkai.

— Fejerverkus išrado kinai! — sako jam Džoisė.

— Žinau, senele, žinau, — jis bando ją nuraminti.

— Bet valdžiai nepatinka tikri fejerverkai, — sako ji aprimusi. — Jie jai kaip sprogmuo po kaklu. Todėl piktąsias dvasias dabar visi vaiko įrašais. Irgi padeda.

Supažindinu Čangus su Olga, Džoisė ją iškart įvertina patyrusiomis akimis.

— Alfis nejaunėja, — pareiškia jai Džoisė. — Negali amžinai gyventi kaip plevėsa. Reikia žmonos, ir gana greitai.

Visi juokiasi, išskyrus Džoisę, kuri, mano nuomone, kalbėjo labai rimtai.

Bet kuriame kitame subuvime Olga, jauniausia, gražiausia moteris namuose, taptų pokylio karaliene, atsidurtų dėmesio centre ir būtų pirmoji pavaišinta gėrimais. Tačiau „Šanchajaus drakone“ šį vakarą ir kinų namuose visame pasaulyje pirmenybė teikiama amžiui. Čia žymiausia viešnia — mano močiutė.

Ji pasodinama garbingiausioje vietoje prie stalo, nukrauto lėkštėmis su valgiais, panašiais į nevirtus mėsėčius ar trikampius raviolius, kuriuos ji dvejodama apžiūrinėja, lyg tikėtųsi pastebėti ką nors pažįstamą, kaip antai žuvų pirštelius ar perteptus sausainius. Viljamas ir Diana atneša jai žaliosios arbatos, ji atsargiai gurkšteli, paskui gyvai kilsteli nykštį.

— Skonis šiek tiek panašus į „Lemsip“, — sako ji.

Vakarienei patiekiama vištiena. Vištiena, garuose virti ryžiai, patiekalai, į kuriuos negaliu net žiūrėti — šilkaverpių vikšrai, pajuodę keptuvėje, pilni baltos minkštos mėsos, — ir patiekalai, kuriuos mėgstu, mažos dešrelės, atrodančios taip, lyg jų vieta sumuštinių vėrinukuose.

Sėdžiu greta Džoisės, kuri nuolat krauna man į dubenį su ryžiais vištienos gabaliukus, todėl jaučiuosi kaip paukščiukas, kuriam į lizdelį metamos kirmėlaitės. Olga sako, kad ji nelabai alkana, užkando „Eamon de Valera“, nors man atrodo, kad ji šiek tiek varžosi dėl menkų valgymo lazdelėmis įgūdžių. Iš tikrųjų jai drovėtis nėra ko, nes Čangai mano, jog visiems gveilo reikia vakarietiškų peilių, šakučių ir šaukštų. Mano senelė irgi nemoka valgyti lazdelėmis, todėl pjausto vištieną peiliu ir šakute.

— Mano vyras mėgo raudoną mėsą, — sako ji Džoisei. — Jam patiko mėsa su krauju. „Nušluostyk karvei užpakalį ir gali tiekti į stalą“, — sakydavo. Pokštininkas buvo.

Po vakarienės mes gaminame virtinius, kuriuos valgysime vidurnaktį. Panašius Jumi ir Hiroko vadina giodza, o Džoisė sako, kad jie vadinami dziaodzi. Nukraustome stalą ir pritaisome lėkščių lėkštes dziaodzi virtinių — rankomis kočiojame tešlą, įdarome kiauliena, užraitome kraštus ir patikime Džordžui su Haroldu kepti.

Olgai nelabai sekasi daryti dziaodzi, todėl ji sėdi kampe, rūko cigaretę ir šypsosi stebėdama mūsų pastangas. Džordžas praneša, kad trys virtiniai ypatingi. Viename cukrus, antrame moneta, trečiame daržovė.

— Meilei, turtui, išminčiai, — paaiškina.

Mes valgome dziaodzi, kai laikrodis muša dvylika ir Tigro metai užleidžia vietą Triušio metams.

Diana gauna dziaodzi, kuris neša meilę.

Jos tėvas Haroldas — dziaodzi, kuris atneš turtą.

O aš gaunu dziaodzi, kuris atneš man išminties.

Taigi viskas susiklosto kuo puikiausiai.

— Kaip šešių pensų moneta kalėdiniame pudinge, — sako mano senelė. — Ar taip jau nebedaroma?

Laikas eiti namo.

— Kung hay fat čoi, — tariu Džordžui, kai išeiname, ir atkišu ranką. Jis paima, nors nemėgsta spausti rankų, ir aš kaip paprastai nustembu, pajutęs be galo minkštą paspaudimą. Girdime, kaip už mūsų su kitais Čangų šeimos nariais atsisveikina mano senelė, motina ir Olga.

Lauke po vidurnakčio, šaltas Londono vasaris. Raudoni žibintai „Šanchajaus drakone“ dega kaip ugnis.

— Kung hay fat coi, — sako Džordžas. — Kaip nugara?

— Dabar nebeskauda.

— Tik nevartok nuskausminamųjų, gerai?

— Gerai, Džordžai.

— Nelabai gerai nuskausminamieji. Kartais geriausia jausti skausmą. Kartais sveikiausia. Būdas pasveikti.

Negaliu paaiškinti, kodėl man atrodo, kad Džordžas iš tikrųjų kalba ne apie mano nugarą.

Jis kalba apie Olgą.

Ir aš staiga suprantu, kad ją atsivesdamas pasielgiau nelabai išmintingai. Čangai maloniai priėmė Olgą, ji iš kailio nėrėsi mėgaudamasi maistu ir žavėdamasi ritualais, bet nelabai natūraliai, per prievartą.

Suprantu, kad jai tikriausiai būtų buvę daug smagiau „Eamon de Valera“ bare su kokiu nors disko gražuoliu, įsivėrusiu į pimpalą auskarą, ir visomis Robio Viljamso dainelėmis.

Kiniški Naujieji metai „Šanchajaus drakone“ patiko jai kur kas mažiau nei, tarkim, būtų patikę Hiroko.

Pirmą kartą suvokiu, kad Olga — nepaisant iš pažastų augančių kojų, žavingo veido ir pavydėtinos jaunystės, — skirta ne man, o aš — ne jai.

Ir apsišarvavę šiomis žiniomis mes drožiame tiesiai į mano būstą ir pasidarome vaiką.

Dvidešimt šeštas skyrius

Jos dėl kažko susipyko.

Džeke su Slyva ateina pas mane, o tarp jų tvyranti tyla spragsi įniršiu. Džeke žengia tiesiai prie mūsų darbo stalo, juda stulbinamai greitai su tais leopardo piešinio auliniais, sunkiai tramdydama įsiūtį, atsisagsto lietpaltį. Slyva delsia kambario viduryje, niauriai žvelgdama į savo nutrintus sportbačius. Kirpčiai krinta jai ant akių uždengdami ją nuo šio nelemto pasaulio.

Pasielgiu be galo kvailai.

— Kas nutiko?

Džeke it viesulas užpuola mane.

— Kas nutiko? Kas nutiko? Panelė atidavė savo priešpiečių pinigus. Ir autobuso pinigus. Taip. Ir autobuso pinigus, štai, prašau, malonėkite.

Slyva šnairuoja pro rudą taukuotą uždangą, jos veidas iškreiptas kančios.

— Neatidaviau.

— Nemeluok man, — Džeke žingteli prie dukros, išsigąstu, kad jai suduos. Mergaitė per kelis žingsnius atsitraukia. — Leidžia jiems lipti ant galvos, tiems niekdirbiams vaikams iš mokyklos.

— Ne, neleidžiu, aš pamečiau pinigus, juk sakiau.

— Ar žinai, kiek turėjau dirbti, kad uždirbčiau tuos pinigus? Ar įsivaizduoji, kiek man reikėjo išplauti grindų, kad tuos pinigus uždirbčiau? Pinigus, kuriuos tu atidavei? Ar žinai?

Slyva pravirksta. Jaunu riebiu jos veideliu rieda didžiulės karštos ašaros.

— Aš pamečiau. Tikrai pamečiau.

— Ji leidžia jiems lipti ant galvos. Būtų pabandę taip pasielgti su manimi, būčiau juos pritvojusi.

— Tačiau aš tai ne tu, tiesa? — sako Slyva. — Ką nors panašaus aš sakyčiau tėčiui. Staiga pajuntu gailestį šiai mergiščiai. — Aš juk juos pamečiau.

Regis, tai niekuomet nesibaigs. Žengiu tarp jų, tarsi Jungtinių Tautų pasiuntinys, bandantis sutaikyti izraeliečius su palestiniečiais.

— Džeke, ką mes veikėme praėjusią savaitę?

— Analizavome emocijas dramatinėje ištraukoje, — sušnypščia ji, vis dar piktai dėbčiodama į dukterį, — iš „Širdis — tai vienišas lapais užsiknisęs medžiotojas“.

— Puiku. Gal gali tęsti darbą, kol nuvešiu Slyvą aplankyti močiutės?

Jos abi žiūri į mane.

— Į namus pas močiutę?

— Ji tik apsidžiaugs viešnia. Kitą savaitę močiutė vėl keliaus į ligoninę.

— Kas jai? — klausia Slyva.

— Pasakys biopsijos rezultatus, o ją darė, kad nustatytų, kodėl plautyje susirinko vandens. Močiutė šiek tiek nuogąstauja.

— Puiku, — sutinka Slyva.

— Tiek to, gerai, — nusileidžia ir Džeke.

Tad kol Džeke išsitraukia savo „Širdis — tai vienišas medžiotojas“ egzempliorių ir gilinasi į emocijas dramatinėje ištraukoje, aš vežu mergaitę aplankyti močiutės. Iš pradžių riedame tylėdami, ji junginėja radijo stotis, mėgina rasti, kas jai prie širdies. Neradusi atsidūsta ir išjungia.

— Tai kas tave mokykloje skriaudžia?

Šauna į mane akimis.

— Niekas.

— Niekas?

Žiūri pro langą į pro šalį plaukiantį pilką šiaurinį Londoną. Nuomos agentūros, nušiurusios aludės, kebabų kepyklėlės, šlamšto parduotuvės.

— Tu jų nepažįsti.

— Tikriausiai pažįstu jų tipą. Ar nori pasikalbėti?

— Kokia iš to nauda?

— Berniukai ar mergaitės?

Akimirka tylos.

— Ir vieni, ir kiti.

— Kokie jų vardai?

Šypsosi man. Bet nedraugiškai.

— Gal atvyksi į mokyklą ir paliksi juos po pamokų?

— Kartais padeda, kai išsipasakoji. Tik tiek.

Įkvepia.

— Mergaitės vardas Seidė. Vaikino Mikas. Tokie didžiuliai, na, būna tokių didelių vaikų, pats žinai.

— Žinau.

— Jis skutasi. Ji turi papus. Nors yra mano amžiaus. Ir nedidelė jų gauja. Joje visi šaunuoliai. Visi kieti. Jie užsiima seksu nuo pat pirmų metų. O manęs jie nekenčia.

Jie, po perkūnais, klaikiai manęs nekenčia. Negaliu praeiti koridoriumi, kad kas nors nemestelėtų: „Storoji Dei“. „Storoji kekšė“. „Kas surijo visus pyragus?“ Kiekvieną dieną štai jau dveji metai. Jiems tai atrodo juokinga.

Privažiuojame prie močiutės daugiabučio. Nedidelė balta dalis, kurioje gyvena visos tos mažytės senosios damos, visos po vieną. Su vargu bandau įsivaizduoti Slyvą tokio amžiaus. Atrodo, jos paauglystė truks amžinai.

— Kiek jie paėmė?

— Sakiau tau, aš pamečiau.

— Kiek?

— Šešiasdešimt svarų.

— Jėzau. Tu turbūt valgai be galo daug mokyklos priešpiečių, — tučtuojau pasigailiu tai pasakęs.

— Tiesa. Dėl to aš tokia stora. Negi nežinojai?

— Liaukis, visai ne tą turėjau galvoje.

— Kažkas negerai mano tonzilėms, aišku?

— Aišku. Kam nešiojaisi tiek daug pinigų?

— Priešpiečių pinigai savaitei. Autobuso pinigai mėnesiui. Ir mano santaupos.

— Tavo santaupos?

— Ketinau pirkti knygą.

— Knygą?

— Knygą, kurios pavadinimas „Užuosk baimę, šunie.“ Kietu viršeliu. Tokios nepigios, žmogau.

— „Užuosk baimę, šunie“? Ar čia nauja Salmano Rušdžio knyga?

— Kas tas Salmanas Rušdis?

— Ak, niekas, nekreipk dėmesio.

— „Užuosk baimę, šunie“ yra nauja imtynininko Luito knyga.

— Taip, prisimenu. Pramoginis sportas. Tai tu praradai visus tuos pinigus? Kaip sugebėjai?

— Maniau, gal jie ims ir pamėgs mane, — stabteli, nusijuokia, purto galvą. — Taip ir privertei mane išsiduoti, tiesa? Tipiškas mokytojas.

— Tavo mamai tenka gerokai paplušėti, kad uždirbtų šešiasdešimt svarų.

— Gerai, tik nepradėk. — Nudelbia žvilgsnį į rankas. Jos nagai nukramtyti iki geluonies, ir mane vėl užlieja gailestis šitam liūdnam vienišam vaikui. — Labai gerai suprantu, kad ne taip greitai ji uždirba tokius pinigus. Aš tai žinau. Nesu visiška kvaiša.

Išsiimu piniginę ir ištraukiu tris banknotus po dvidešimt.

— Tiesą sakant, kiekvienam nelengva uždirbti tokius pinigus. — Paduodu banknotus. — Kitą sykį būk atsargesnė, gerai?

Žiūri į pinigus, neima.

— Kam juos duodi?

— Tu buvau tokia gera mano močiutei, noriu atsidėkoti. Tik paimk, gerai.

— Man nereikia už tai užmokėti. Aš mėgstu tavo močiutę.

— Žinau, kad mėgsti. Ir ji mėgsta tave. Aš tik nenoriu, kad judvi su mama ginčytumėtės dėl tokių bjaurybių kaip Mikas ir Seidė.

— Iš kur žinai, kad jie bjaurybės?

— Teko susidurti.

— Meluoji. Su jais nebuvai susidūręs.

— Buvau susidūręs su tokiais kaip jie. Tikrai buvau. Daugybę kartų. Kai dirbau mokytoju. Ir kai buvau vaikas.

Ji žiūri į pinigus. Paima.

— Ačiū, Alfi.

— Nėra už ką. Ir nesakyk mamai. Tai gal eisim ir aplankysim mano senutę?

— Žinoma.

Paskambiname prie durų ir kantriai laukiame klausydami, kaip jos kambarinės šlepetės lėtai atčiužena prie durų. Atsigręžiu į Slyvą. Ji vis dar slepiasi už kirpčių, bet jau atrodo mažumą smagesnė.

— Kuo tau toks svarbus tas Luitas, nesuprantu?

— Luitas?

— Na, aš tiesiog nesumoju.

— Tai kuo, kaip manai, man reikėtų žavėtis? Kokia apdujusią mergele dainininke ilgais plaukais ir akustine gitara, kuri traukia“ bububūūū, manęs niekas nesupranta...“?

— Na, kuo nors panašiu. Kodėl tau toks svarbus tas Luitas?

— Negi neaišku? Todėl, kad jis niekam neleidžia savęs gąsdinti.

Prieš pat vidunaktį paskambina Olga ir pasako privalanti mane pamatyti.

Aš jau kaip tik ruošiuosi valytis dantis ir eiti gulti, tad pasiūlau susitikti rytoj, per rytinę pertrauką, kavinėje priešais Čerčilio mokyklą. Tačiau ji spiriasi būtinai turinti pamatyti mane dabar, ir kažin kas jos balse — jis toks tylus, sklidinas įtampos, kurios niekaip negaliu įvardyti, — neleidžia man ginčytis. Apsirengiu ir važiuoju taksi į „Eamon de Valera“ aludę.

Atsisėdame prie kampinio stalo, apsupti tuzino stiklų su drumzlėmis, tikiuosi, ji praneš, jog ką tik šnekėjosi apie mane su Liza Smit ar kad turi kokių nors rūpesčių su viza, ar kad į Londoną atvažiuoja jos vaikinas. Tačiau pasako šį tą blogesnio.

— Aš vėluoju.

— Vėluoji?

— Mano mėnesinės vėluoja.

— Gal... nežinau... — bet ar jos negali būti kas mėnesį vis kitu laiku?

— Aš pasitikrinau tuo testu, — sako ji, ir man dingteli, kaip toji dauginimosi terminologija primena studentiško gyvenimo terminologiją. Vėluoji, drebi dėl testų, gauni rezultatus, bet kada išlaikome ir kada susikertame? Štai kur klausimas. — ...Tuo testu, kur parduoda vaistinėje.

Nieko nesakau. Laukiu negalėdamas galutinai patikėti, kad tai vyksta šiuo metu, su šia mergina. Šia moterimi. Ne su mano žmona.

Mudu su Rože taip norėjome sulaukti šios akimirkos, bet taip ir nesulaukėme. Tai buvo begalinės pastangos. Prisimenu nuolatinį nusivylimų ciklą, luošinančius jos mėnesinių skausmus. Prisimenu, kaip kaskart iš manęs reikalaudavo būti pasiruošus erekcijai, kai ateidavo ovuliacijos metas. Juokaudavome. „Šį vakarą tau teks „pasirodyti“, tad nesikrapštyk ten vienas duše.“ Tačiau pamažėl kūdikio laukimas ėmė žeisti mums širdis — laukimas kūdikio, kuris taptų mūsų gyvenimų išsipildymu.

Tai negi tie žmonės, kurie nori kūdikio, niekuomet jo nesusilaukia, o susilaukia tie, kurie jo nenori? Negi tokia tvarka? Mes su Rože bandėme kone metus. Mums tai nepavyko. Mums tai jau niekuomet nepavyks.

— Aš laukiuosi, — sako Olga, ši moteris, kuri nėra Rožė, santūriai nusijuokia, ir suprantu, kad ji negali patikėti panašiai kaip ir aš. — Aš turėsiu kūdikį.

Mes tylime, kol nugrimzta šių žodžių sunkumas. Aplink mus nurenka taures. Kažkas sušunka paskutinį užsakymą.

— Kūdikį, Dieve, Olga.

— Žinau. Žinau.

Per kinų Naujuosius metus mudu su Olga grįžome į mano butą ir išvydome, kad suvenyrinė cukrinė iš Honkongo, kurioje laikydavau „Gossamer Wings“ sargių atsargas, tuščia. Nusprendėme rizikuoti. Ne, tai netiesa. Tai visai nebuvo racionalus apsisprendimas, mes tiesiog negalvojome.

Ji trumpam pravirksta, aš pasislenku ir paimu ją už rankų. Jos lipnios nuo alaus, nes šį vakarą ji dirbo. Olga dirba kiekvieną vakarą.

— Aš tau padėsiu, — pasakau nesugalvodamas nieko geresnio už šią banalybę. — Juk tai nutinka mums abiem? Juk tai mūsų kūdikis.

Ji atitraukia nuo manęs rankas.

— Gal išprotėjai? Aš nenoriu nuo tavęs jokio kūdikio. Man dvidešimt. Tau kone keturiasdešimt. Tu tik mokytojas mažytėje kalbų mokykloje. Man visas gyvenimas prieš akis. Mano vaikinas mane užmuš.

Todėl paskui apie kūdikį daugiau nesikalbame.

Kalbame tik apie nėštumo nutraukimą.

Vėliau nuvežu ją į butą, kuriame gyvena su kitomis trimis rusėmis, toje pietinio Londono dalyje, kurią aiškiai aplenkė buržuazėjimas, į rajoną, dvokiantį sudegusiais automobiliais, čia tolumoj aidi klyksmai, į užmiestį tolsta nesuskaičiuojami pigūs daugiabučiai.

Kai noriu pabučiuoti ją į skruostą, nusuka veidą. Nutarus, ką darysime, tai yra ko nedarysime, — kad šio kūdikio mes neauginsime, — net menkiausias švelnumo ar paramos gestas, regis, nederamas, tarsi apgailėtina pajuoka.

Ji išnyksta savo daugiabutyje. Mes neištarėme net labanakt.

Kai įvyko šis mažas stebuklas, šis kūdikis, kurį ji augina savy, pasijutome kaip niekuomet svetimi.

Pirma Rožė, dabar šis kūdikis. Pavargau galvoti apie visa tai, man per daug gėda, kad išreikščiau tai žodžiais, kaltė pykina širdį.

Jaučiuosi, tarsi ketinčiau pasprukti nužudęs.

Dvidešimt septintas skyrius

Suprantu, kodėl ji nenori nuo manęs turėti kūdikio. Nesu toks kvailas, kad to nematyčiau. Tačiau kai susitariame dėl visko, kas reikalinga nėštumui nutraukti, tie pasiruošimai atrodo tokie šalti ir bejausmiai, tarsi atiduotume automobilį planinei apžiūrai. Negaliu nusikratyti jausmo, kad mes susimokėme palaimą paversti prakeiksmu.

Tačiau juk tai joks ne kūdikis, kartoju sau. Netikras kūdikis. Dar ne. Niekuomet juo nebus. Bėda ta, kad aš tuo netikiu. Netikiu nė akimirką.

Jis būtų kūdikis, jeigu jam atsirastų vietos mūsų savanaudiškuose, kvailuose, sumautuose gyvenimuose. Būtų kūdikis, jei tik leistume jam gimti. Negi tai tiek jau daug? Tik kad leistų tau gimti. Tada jis užaugtų mažyliu berniuku ar mergaite. Jeigu mes dabar nesitartume dėl to, kaip juo nusikratysime.

Bet kaip tik tai ir darome. Nusikratome juo. Negaliu patikėti, tiesiog negaliu patikėti, kad tai, ką darome, tėra dar viena kontracepcijos priemonė. Kad tai, ką ketiname padaryti, niekuo nesiskiria nuo „Gossamer Wings“ sargių pakelio nusipirkimo. Nes tai nėra kontracepcija. Tam jau per vėlu.

Mes pradėjome gyvybę, kurios niekas nenori. Olga jos nenori. Aš stengiuosi jos panorėti, tikrai stengiuosi. Aš stengiuosi norėti mūsų kūdikio, bet kai svarstau, kaip reikėtų vienam užauginti vaiką, man tai pasirodo neįveikiama.

Matau, kaip maitinu jį iš buteliuko, veduosi pasivaikščioti į parką, sūpuoju sūpynėmis. Juk tai darome su kūdikiais? Ar visa tai būna šiek tiek vėliau? Tiesą sakant, nė nežinočiau, nuo ko pradėti. Užauginti vaiką? Juk vos įstengiu pasirūpinti savimi.

Mums paskirtas laikas klinikoje. Olgai tenka pasikalbėti su gydytoju ir paaiškinti, kodėl šio kūdikio gimimas neįmanomas. Ilgai neužtrunka. O ko aš tikėjausi? Ašarų, pykčio, graudžių maldavimų pasigailėti šio negimusio vaikelio. Man visa tai būtų suprantama. Aš būčiau mielai išgirdęs, kaip kas nors jį užstoja. Būčiau buvęs dėkingas išgirdęs, kaip kažkas sako: „Nedarykite to, nenusikratykite šio vaiko.“

Tačiau formos pasirašytos, pateikiama sąskaita, aš apmoku kreditine kortele. Taip abejingai, žiauriai, paprastai.

Nužudyti negimusį kūdikį?

Visa bus padaryta kaip reikiant, pone.

Žinau, tai vienintelė išeitis. Negi ne? Negi aš to nežinau? Bet vis viena atrodo, tarsi kažką iš kažko vogtume. Vogtume gyvenimą. Stengiuosi palaikyti Olgą šiuo sunkiu ir skaudžiu metu, tikrai stengiuosi. Tvirtinu jai, kad viskas bus gerai. Tačiau ūmai ima atrodyti, tarsi mes niekuomet nė nebūtume buvę pažįstami.

Gal ji irgi jaučia tą patį? Gal ir jai atrodo, kad mes vagiame kažką šventą? O gal ji tik nebegali manęs daugiau matyti? Gali būti ir taip. Žinau, turime tai padaryti, nes trapus mus siejąs ryšys jau tą naktį, kai pradėjome kūdikį, buvo benutrūkstąs. Suprantu tai. Aš nė akimirką nesitikiu, kad Olga norėtų praleisti su manimi gyvenimą. Tiesą sakant, nemanau, kad ji nori praleisti su manimi bent vakarą. Jis bus laiminga, jei niekuomet daugiau manęs nebematys.

Vis viena nieko mums nebūtų išėję.

Kūdikis turėtų mums tik padėkoti.

Tai jau, kurgi ne.

Džošas sykį man pasakė: „Nėra tokių santykių, kurie ištvertų abortą.“ Šią frazę ištarė su nusivylusio pasauliu tikrumu, tokiu vyrišku įsitikinimu, kad nesuabejojau jos teisingumu. Jam irgi yra tekę įstumti merginą į bėdą — pajuntu, kaip prabylu savo mamos žodžiais, — Singapūre prisigėrus per kažkokį regbio turnyrą.

Ji buvo advokatė, Didžiojoje Britanijoje gimusi kinė, išlavinta brangiose mokyklose, puikiai kalbėjo angliškai, o Džošas buvo smarkus. Bet pasakodamas man apie tai prie „Tsingtao“ alaus „Mandarino“ viešbučio viršuje, jis pareiškė, kad nutraukus nėštumą jų santykiai prarado ateitį. „Toks poelgis prieštarauja gamtai, — paminėjo jis, — viską sujaukia visiems laikams.“ Tada jis pasirodė už mane daug vyresnis ir išmintingesnis.

Bet kai paimu Olgą iš klinikos, man ji patinka labiau nei bet kada anksčiau.

Ji atrodo tokia jauna, tokia išblyškusi ir išsekusi, tarsi ką tik išgyveno kažką, kas liks su ja visam gyvenimui, kažką, kas pakeis jos požiūrį į pasaulį, ir man nesinori su ja skirtis. Man tikrai norisi pamėginti. Pasistengti.

Šis jausmas tetrunka tol, kol apkabinu ją, o ji pažvelgia į mane abejingu, negyvu žvilgsniu.

— Man viskas gerai.

— Prašau, vykim pas mane.

— Ką?

— Nevažiuok į savo butą. Eime pas mane. Galėsi apsistoti atskiram kambary. Aš pamiegosiu ant sofos. Na, nors kol tu — na, kol, kaip ten sakoma? Na, kol pasijusi geriau.

Manau, jai ši mintis nelabai prie širdies. Bet dar mažiau ji nori grįžti į drėgną pietinio Londono butą, kur gyvena kartu su trimis kitomis rusėmis. Tad pagauname taksi ir tylėdama, neprisiliesdama prie manęs, susisupusi į pigų juodą paltą, Olga atvyksta į mano butą, kur juda be galo lėtai, tarsi jai smarkiai skaudėtų ar ji bijotų ką nors sudaužyti, o prieš eidama gulti ilgiausiai užtrunka vonioje.

Po valandėlės žvilgteliu, ką ji daro, ir išvystu miegant, jos veidas kone tokio pilkšvumo kaip pagalvė, ant kurios ilsisi. Paskui pakyla ir paklausia, ar galėtų paskambinti. Pasakau, kad, žinoma, gali, nereikia manęs nė klausti. Ilgai su kažkuo kalbasi telefonu rusiškai, kaip spėju su savo vaikinu, ir sprogstamieji tos kalbos priebalsiai skamba dar aštriau nuo jos verksmo.

Neįsivaizduoju, kiek ji jam pasako. Tačiau mandagiai padėkoja man už leidimą paskambinti, tarsi mus būtų ką tik supažindinę ir aš būčiau stumtelėjęs jai druską, o tada nušlepsi į lovą ir netrukus užmiega. Žiemos diena sparčiai tirpsta, ir į mano būstą įsėlina tamsa. Šviesų neuždegu.

Ir jau dėl ko tikrai galiu tik nusijuokti — ne, ne juoktis, o tik rankomis užsidengęs veidą sėdėti svetainėje, sėdėti vienas tirštėjančioje tamsoje, kai Olga miega mano lovoje, retkarčiais sumurmėdama per miegus, kartais garsiai šūktelėdama tarytum vardą, — yra tai, kad mudu su Rože taip norėjome kūdikio.

Nieko nuostabesnio šiame pasaulyje nebūtume troškę. Mudu.

Mano žmona ir aš. Mes stengėmės. Stengėmės nuo tuoktuvių dienos. Ji turėjo net visą įrangą. Šalia jos lovos stovėjo tokia baltai rausva akinių dėklo dydžio dėžutė su termometru nubudus pasimatuoti temperatūrą. Turėjo ir tą lazdelę, kurią nešdavosi į vonią kiekvieną rytą, ši jai pasakydavo, kada artėja ovuliacija, kada galėtume pradėti kūdikį. Pieštuku pasižymėdavo datas dienoraštyje.

Šiąnakt vėl bandome.

Taip, ji turėjo visą rinkinį.

Po beveik metus trukusio nusivylimo jau buvom pasiryžę kreiptis į specialistus. Man teks mylėtis su plastmasiniu indeliu, Rožei pasitikrinti savo įrangą, na, visa, ką jau ten reikia daryti. Vis dar mėginome juokauti, kaip juokaudavome ir dėl viso kito.

— Ir kaip norėtumėte, kad paruoščiau jūsų kiaušinėlius, ponia?

— Apvaisintus.

Mums pritrūko laiko. Mums tai niekada neįvyko. Mūsų kūdikis taip ir nepasirodė. Paskui neliko ir Rožės.

Ji tikrai norėjo vaiko nuo manęs. Gal jums sunku net patikėti. Tai tiesa. Ji tikėjo, kad aš būčiau geras tėvas. Tai ne pokštas. „Tu būsi toks nuostabus tėvas, Alfi“, — sakydavo man. Rožė tikrai norėjo su manimi kūdikio, nors, aišku, visa tai vyko dar anais laikais, kai buvau iš tiesų gyvas ir, kaip suprantu, daug geresnis žmogus, nei esu šiandien.

Kitą rytą palieku Olgą miegoti ir patraukiu į artimiausią knygyną pirkti dovanos Slyvai.

— Ieškau knygos, — aiškinu jaunam vyrukui už prekystalio, — ji vadinasi...

— Pavadinimas? Autorius?

— Lyg ir... „Užuosk baimę... kažkas...“

— „Užuosk baimę, šunie“? Taip, tai naujoji imtynininko Luito, rasite prie durų.

Tiesiai prie dvigubų durų randu didžiausią knygai „Užuosk baimę, šunie“ skirtą stendą. Paimu knygą, žiūrinėju, ant viršelio — sunkiasvoris pusnuogis plika galva vyras, griežiantis dantimis. Lyg koks kultūristas, modeliuojantis vyriškus apatinius.

Perverčiu nuotraukų pritutintus puslapius. Jose daugiausia Luitas, tvatinantis galingesnius vyrus tampriai it oda prigludusiais laikros kostiumais. Ar bent jau besidedantis, kad su tvatina. Tačiau knygos gale esama vieno skyriaus, kur Luitas pozuoja su visų rasių ir spalvų vaikais. Prie nuotraukų stambiu šriftu išdėstyta Luito filosofija. Kokia svarbi labdaros veikla, kad reikia įveikti rasizmą, koks svarbus moralinis priesakas būti geram kitiems, kai sumauta dienos maišalynė pagaliau baigiasi.

Kaip svarbu pasielgti žmoniškai, sako jis.

Ir suprantu, kad ir kaip stengiausi, šiandien iš šito pasišaipyti negaliu.

Luitas liepia pasielgti žmoniškai — imtynininkų žodžiais, pakabinsiu tave, bailį, žemyn galva.

Pasielk kaip žmogus?

Turbūt, tai geriausias patarimas, kurį esu gavęs per daugelį metų.

Grįžęs išvystu, kad Olga išgaravusi. Jokio raštelio, jokio sudie, tik keli rusvi plaukai vonios kriauklėje. Nusprendžiu, kad šitaip baigti mes negalime, skambinu jai į butą. Nekantrauju pasielgti žmoniškai. Atsiliepia viena jos kambario draugių, eina pakviesti. Tada grįžta pasakyti, kad Olga nenori su manimi šnekėti.

Mat kartais pasielgti žmoniškai jau paprasčiausiai per vėlu.

Galvoju apie kinų Naujuosius metus, Pavasario šventę, apie tai, kaip man patinka, ką Čangų šeimoje laikau simetrija.

Džordžas ir Džoisė, Haroldas ir Dorisė, Diana ir Viljamas. Jų šeimoje esama tokios pusiausvyros ir harmonijos, kad man iš pavydo net skauda.

Mano paties šeima juk vien duženos ir aštrūs kampai, ir pusiau užmiršti likučiai, palyginti su Čangais.

Močiutės vyras seniai miręs, mamos vyras pasprukęs iš namų, o mudu su Olga, per kinų Naujuosius metus tarsi atrodę panašūs į normalią porą, tebuvome šio audrų nusiaubto medžio labiausiai sutrešusi šaka.

Tačiau kadaise juk turėjau šeimą, mes turėjome tikslą. Norėjome susilaukti vaikų. Ir visa kita.

Taigi štai ko mes norėjome, mudu su Rože, štai ko mes nepaprastai troškome, toks buvo mūsų tikslas. Vaikai ir visa kita.

Dvidešimt aštuntas skyrius

Žinau, kad Hiroko kalbės su manim. Žinau, kad mane pamačius jos žvilgsnis sušvelnėja. Hiroko pasielgs žmoniškai. Ypač jei galės slapta prasivesti mane pro savo šeimininkę. Tada mes žmoniškai pasibūsime nuo vidurnakčio iki aušros. Na arba bent iki penkios po dvylikos.

Susitinku su ja netikroje prancūziškoje kavinėje, kur valgydavome angliškus pusryčius ir keisdavomės kapucino skonio bučiniais. Dabar galvoju, kodėl leidau, kad tai baigtųsi, ir pajuntu, kaip palengvėja išvydus ją įeinant — kaip visada plaikstosi žvilgantys plaukai, blizgančios akys už akinių stiklų vis dar drovios. Ji tokia nuostabi jauna moteris. Kodėl leidau jai išslysti? Ar todėl, kad jai patikau labiau, negu patinku sau?

Ankstyvas vakaras, ir kavinėje daugybė porelių. Mes atėjome į teisingą vietą. Aš apsikabinu ją ir bandau pabučiuoti į lūpas.

— Ne, — sako ji ir juokdamasi nusuka veidą.

Taigi aš pakšteliu iš šono, — paragauju plaukų, ausies ir akinių.

— Ne?

Ji laiko mano rankas man prie šono. Iš dalies tai atrodo kaip meilumas, iš dalies kaip savigyna.

— Tu man vis dar patinki, — sako ji.

— Tai puiku. Nes ir tu man vis dar patinki.

— Tačiau kitaip.

— Tai nelabai gerai.

— Sakei, kad aš sutiksiu ką nors kitą.

— Taip, bet nėra reikalo skubėti.

— Aš daug būnu su Genu.

— Genu? — prisimenu madingą japoniuką pirmojoje pažengusių pradinukų klasės eilėje, spoksantį į mane pro kupetą rudai dažytų plaukų. — Tačiau Genas dar vaikas.

— Jis mano amžiaus.

— Tikrai? Oho. Maniau, jis jaunesnis.

— Mes kartu keliausime. Po egzaminų. Galbūt į Ispaniją. O gal Tailandą. Į šiaurę. Tčiang Mai. Mes abu nematėme Azijos. — Ji nusijuokia ir spusteli man ranką. — Tu sakei tiesą. Pasaulyje daug šaunių žmonių. Koks ten posakis. „Jūroje daug žuvų.“

Ir jos visos tokios slidžios.

Su Vanesa visada būdavo labai paprasta. Smagu ir lengva. Kaip ir turi būti. Jokio skausmo, jokios įtampos. Niekuomet jokių „ką galvoji?“, „ko verki?“. Kiek atmenu, niekuomet nebuvo jokių ginčų, jokių kaltinimų. Tai tau tikra prancūzė. Ganėtinai rafinuota, kad mokėtų to nekomplikuoti. Staiga beprotiškai pasigendu Vanesos.

Paskambinu į jos butą, atsiliepia vyriškis. Matyt, vyliausi, kad vyriškis jau bus dingęs nuo scenos, panašiai kaip abejingai ir mikliai iš mano gyvenimo dingsta žmonės. Ko aš tikėjausi? Tikėjausi, kad bus sugrįžęs pas žmoną. Grįžęs į savo gyvenimą.

— Alio?

— Ar Vanesa yra?

Tyla linijos gale.

— Kas skambina?

Tyla mano ragelyje.

— Jos mokytojas.

— Luktelėkit.

Dedamas ragelis tarkšteli. Fone girdžiu balsus. Įtartiną vyriškio baritoną, dainingą Vanesos atsakymą, tariamą kiek gynybiniu tonu.

— Elio? — ji akimirką uždengia telefoną ranka ir kažką paaiškina savo vedusiam vyrui. Tarsi turėtų jam ką nors aiškinti.

— Ko tu nori?

— Norėjau paklausti, gal norėtum išeiti ko nors išgerti ar panašiai?

— Su tavim?

— Aišku, su manim.

— Tačiau tai neįmanoma. Aš nebegyvenu viena. Maniau, žinai.

— Tik išgerti, Vanesa, — bandau užgniaužti balse kylančią paniką. — Aš neprašysiu tavęs išrinkti užuolaidas.

— Tačiau kokia to prasmė?

— Prasmė? Kodėl turėtų būti kokia nors prasmė? Todėl man ir patiko mūsų bendravimas. Kad niekada nebuvo jokios prasmės. Kodėl visą laiką turi būti kokia nors prasmė?

— Atsiprašau, bet aš negaliu.

— Nebūtinai šią akimirką. Aš nekalbu apie dabar. Gal penktadienį? Ką veiksi savaitgalį? Pasirink vakarą. Nagi. Bet kurį. Aš laisvas visą savaitgalį.

— Aš turiu eiti, Alfi.

— Palauk. Maniau, mes sutarėme.

— Mes — kaip čia žmonės sako? — pasijuokėme. Ar ne? Bet tai ir viskas, Alfi. Tik pasijuokėme. O dabar aš noriu šiek tiek daugiau nei vien juokų.

Aš vienas išgeriu kelis „Tsingtao“ aludėje Kinų kvartale ir atlinguoju į „Eamon de Valera“ prieš pat uždarant. Čia tiršta tarptautinių Čerčilio studentų. Jumi su Imranu sėdi prie durų.

— Aš nupirksiu jums išgerti, — sakau.

— Ačiū, nereikia, — atsako Imranas.

— Kodėl neini namo, Alfi? — klausia Jumi. — Atrodai pavargęs.

— Ką tu geri, Imranai? Nupirkti tau pintą „Paddy McGinty“?

— Aš negeriu alkoholio.

— Negeri? Negeri? Aš nežinojau. — Žiūriu į Jumi. Tas gražus veidas, apsuptas dirbtinių geltonų plaukų kupetos. — Ar tai dėl religijos?

— Taip, dėl religijos. — Net nežiūri į mane, dailus niekšelis. Aš jį apkabinu, prisispaudžiu arti, matau, kaip jis atšlyja nuo „Tsingtao“ garų. — Tačiau tavo religija netrukdo pavogti kito merginą, ar ne, veidmaini?

Jie atsistoja ir išeina.

— Niekas manęs nepavogė, — sako Jumi. — Moters negali pavogti. Gali ją tik išvaryti.

Ir jie išeina. Už baro išvystu Olgą ir braunuosi prie jos per minią. Juokas, dūmai, dūžtantis stiklas. Dzengas su Vitoldu prie baro.

— Ar viskas gerai? — klausia Dzengas.

— Atrodai keistai, — sako Vitoldas.

Aš nekreipiu į juos dėmesio.

— Olga, — sakau. — Olga, noriu su tavim pasikalbėti. Tai svarbu.

Ji pereina į kitą baro galą. Jaunuolis australų akcentu bando mane aptarnauti. Aš jam sakau, kad noriu, jog mane aptarnautų Olga. Jis gūžteli pečiais ir nueina. Dzengas tempia mane už rankos. Aš jį nusipurtau.

— Nelabai gerai, — sako Vitoldas.

Olga vis dar kitame baro gale. Ji su kažkuo juokauja.

— Olga!

Kažkas pliaukšteli man per petį. Atsigręžiu ir tespėju išvysti kumštį, žiebiantį man, bet nebespėju išsisukti. Kumštis — kaulėti krumpliai ir aštri žiedo briauna — skelia man į lūpų kampą, ir liežuvio galiuku pajuntu praskeltos lūpos šilumą. Kojas pakirto, ir stoviu aš tik todėl, kad esu alkūne įsirėmęs į barą. Į mane spokso išblyškęs, liesas vaikinas pigiais drabužiais, ant jo kumščio — kraujas, o veide tarsi pyktis. Dzengas su Vitoldu jį laiko, bet šis aiškiai nori muštis toliau. Aplinkui nutyla kalbos, ir „Eamon de Valera“ nuolatinė publika laukia spektaklio. Kodėl žmonės tokie šlykštūs? Kodėl jie niekada negali pasielgti žmoniškai? Kodėl jie neklauso Luito?

— Kas tu toks? — klausiu.

— Aš — Olgos draugas.

— Tikrai? Tai neįtikėtina. Aš irgi.

— Ne, — atrėžia jis. — Tu niekas.

Ir jie išmeta mane lauk. Du apsaugininkai. Juodaodis, sudėtas kaip šaldytuvas, ir baltasis, indaplovės apimčių. Jie užlaužia man rankas ir nuvesdinę prie durų švysteli gatvėn su aiškiai nereikalinga jėga. Ant šaligatvio sėdi valkata su šunimi, aš neužkliūvu už jų ir, praradęs pusiausvyrą, makteliu stačia galva į nutekamąjį griovį.

Kurį laiką guliu, žiūriu į blankiai pro tirštą gatvės lempų geltonį žybčiojančias žvaigždes. Kaukolę skauda. Burną skauda. Marškinių krūtinės priekis išterliotas krauju. Prie manęs prieina šuo ir ima laižyti veidą, bet vargeta pašaukia jį vardu: „Misteri“, — sakyčiau tai labai gražus vardas šuniui — ir galiausiai net valkatos šuo nusprendžia neturėti su manim nieko bendra.

Ir staiga aš suvokiu, ką turiu daryti.

Aš turiu permiegoti su Džeke Dei.

Dvidešimt devintas skyrius

Spėju į paskutinį Esekso traukinį.

Vagone tiršta jaunų kostiumuotų vyrų, o moterys apsitaisiusios kaip Džeke Dei. Tarsi pernelyg pasipuošusių gėrovų piko valanda. Visi kalba garsiai, visi laimingi. Jokių kivirčų. Vagonas kvepia kebabais, šviesiuoju alumi ir „Calvin Klein“. Apie vidunaktį traukinys lėtai išrieda iš didžiulės Liverpulio gatvės stoties metalinės daržinės. Sunku suvokti, kur baigiasi miestas, kur prasideda priemiestis, kur Londonas, o kur Eseksas.

Riedėdamas pro šalį tamsoje regiu nykstančius septintojo dešimtmečio daugiaaukščių kiautus, nesibaigiančias geležinkelio dirbtuves, kiemus su pavažinėtais automobiliais, paskui šunų lenktynių treką, aludes, mėsainių barus automobilininkams, kinų ir indų restoranėlius, daugybę nutriušusių parduotuvių, nesibaigiančius namais apstatytus sklypus. Automobilių, komunalinių namų ir mažų malonumų pasaulis. Eseksas toks pat Londonas, tik ne toks pinigingas. Prošal lekia stotelės — Stratfordas, Ilfordas, Seven Kingsas, Čadvel Hitas, Romfordas, Harold Vudas, Bilerkėjus. Priemiesčiai driekiasi tolyn į naktį, miestas be ribų. O paskui, beveik po valandos, kai visi išsipustę gėrovai arba išlipa, arba užmiega, jis staiga baigiasi. Išsiplėtusį miestą pakeičia lygūs žalumos laukai, tamsūs ir tylūs, kur nesiekia geležinkelio ir kelio šviesos, kita stotelė — Banstedas. Čia miestas jau ima apsimesti kaimu.

Banstedas. Jų gimtasis miestelis.

Mini taksi lėtai važiuoja siaura, pristatyta namų, apkrėstų cementu su žvirgždu, gatve. Prie kai kurių namų yra mažyčiai mieli sodeliai su terakotos puodynėmis ir gėlių lysvėmis. Kitų priekinės pievelės negailestingai išklotos plytomis, vietoj žolės stovi automobilis arba furgonėlis. Atrodo, tenka rinktis — gėlės arba automobilis. Galbūt ir taip.

Džekės namų priekyje — žolė, bet tik tiek. Nei gyvatvorės, nei gėlių, nei vietos augalams. Tik paprasta pievelė. Aš sumoku taksistui ir einu privažiavimu, kuriuo ji naudojasi kartu su kaimynu. Name tamsu. Paskambinu varpeliu.

Ji atidaro duris apsivilkusi — kaip jis vadinasi? — šilkinis japonų chalatas — kimono. Nusišypsau pats sau, nes tai taip būdinga Džekei. Ji negalėtų vilkėti paprasto chalato kaip visi. Tai turi būti kimono.

— Kas tau nutiko? — klausia ji.

— Tu apdairiai niekad nebūni nepasipuošusi, ar ne?

— Ar tave primušė?

Mano veidas. Ji žiūri man į veidą. Paliečiu jį ir jaučiu sukrešėjusį aplink sutinusią burną kraują. Aš drąsiai gūžteliu, ir ji mane įsileidžia į namus, uždega kelias šviesas, siūlo arbatos arba kavos. Namelis nedidelis ir švarus, bet jokios prabangos, tapetai su smulkiomis raudonomis gėlytėmis.

Prie durų — mažos Slyvos nuotrauka saulėtą dieną, turbūt Anglijos pajūryje. Mielas, žavus vaikas. Jokio antsvorio, jokio slapstymosi už kirpčių, jokio liūdesio. Kas nutiko?

Pažvelgiu į Džekę. Pirmą kartą matau ją nepasidažiusią. Be įprastinių karo spalvų jos veidas stulbinamai gražus. Mes einame į svetainę. Čia esama didžiulio televizoriaus, baisus oranžinis kilimas, daugiau Slyvos nuotraukų, kai kur su Džeke, jauna ir besijuokiančia, — ir daugybė suvenyrų, kokius mėgsta mano močiutė: keltiškų kryžių, ispaniškų bulių, Peliukų Mikių, mosuojančių balta pirštinėta ranka, atkeliavusių iš Disneilando.

— Ką tu čia veiki?

— Aš tik norėjau pasakyti, kad tai puiku.

— Ar tu girtas? Tu girtas, ar ne? Aš užuodžiu.

Slyvos balsas pasigirsta iš viršaus:

— Mama, kas ten?

— Eik gult, — paliepia jai Džeke.

— Manau, tai puiku, jog tu nori grįžti į koledžą, — sakau jai. — Tikrai. Gauti išsilavinimą. Pakeisti savo pasaulį. Žaviuosi tavo ryžtu. Tikrai. Norėčiau ir aš pakeisti savo pasaulį. Mano pasaulis pasiruošęs keistis.

— Tai šitai?

— Ką?

— Tai šitai norėjai man pasakyti?

— Ir kad tu man patinki.

Ji juokiasi, purto galvą, glaudžiau susisupa kimono.

— Aš tau patinku, ar ne?

Sudrimbu ant sofos. Oda protestuodama gurgžda. Staiga pasijuntu labai pavargęs.

— Taip.

Aš suvokiu, kad tai tiesa. Ji man labai patinka. Kaip ji viena augina dukterį ir kaip sunkiai dirba savo bjauriame darbe, kuopdama viską apsimetėliams Korko gatvėje ir Čerčilio mokykloje, ko jie negali padaryti patys, svajoja sugrįžti į koledžą. Ne, ji nesvajoja. Ji tai įgyvendina. Plauna grindis ir tualetus Korko gatvėje, paskui laisvalaikiu rašo rašinėlius apie knygą „Širdis — tai vienišas medžiotojas“. Tai įspūdinga. Aš nepažįstu kito tokio atkaklaus žmogaus. Žaviuosi ja. Kaip nesu dar niekuo žavėjęsis, kai netekau Rožės.

Taigi aš ištiesiu rankas apkabinti jos, jausdamas kylantį didelį nesuvirškintą meilumo tumulą, susimaišiusį su visu išgertu „Tsingtao“. Tačiau Džeke nustumia mane šalin.

— Ne, aš taip nemanau, — sako ji traukdamasi ir dar tvirčiau susiverždama kimono. — Aš nemanau, kad tai geriausia mintis. Jėzau Kristau. Ar tu turi miegoti su visomis savo studentėmis? Ar tu negali tiesiog — aš nežinau — tiesiog — mokyti jų — ir viskas?

— Džeke, aš nenorėjau...

— Tu labai įžūlus. Tikrai. Tai visai nejuokinga. Kodėl įsikalei į galvą, kad gali čia atvažiuoti su manim pasidulkinti?

— Nežinau, — atsakau. — Gal tavo apsirengimas?

— Turėčiau skelti tau antausį. Tu šlykštus niekšelis. Tu mane taip įsiutinai.

— Nenoriu, kad ant manęs pyktum. Tik norėjau tave pamatyti. Atsiprašau. Tikrai. Aš eisiu.

— Kur? Dabar tu Islingtone. Manai, gali išeiti į gatvę ir pasigauti taksi? Čia nėra nei taksi, nei traukinių. Ne šiuo metu. Dabar tu užkampyje, drauguži. — Ji purto galvą ir jos pyktis tirpsta matant mano visišką nesuvokimą. — Negi tu visai nieko neišmanai?

Taigi ji leidžia man permiegoti ant jos sofos. Sako, kad pirmas traukinys į Londoną bus tik rytą, ir nors ji mananti, kad aš nusipelniau raitytis fotobūdelėje Banstedo stotyje, ji manęs pasigailės.

Ji užlipa aukštyn ir aš girdžiu balsus. Dviejų moterų. Ne, moters ir mergaitės. Paskui Džeke grįžta su pagalve ir vienu apklotu. Ji meta man juos vis dar kraipydama galvą, bet sykiu ir šypsodamasi, tarsi dabar, pagalvojus dar penkias minutes, aš atrodau veikiau juokingai apgailėtinas negu agresyviai apgailėtinas. Taip ji mane ir palieka, vis verždamasi kimono. Aš įsikuriu ant odinės sofos, nusimaunu kelnes ir lendu po apklotu. Vienintelis garsas, kurį girdžiu, tai Džeke, besivalanti dantis vonioje. Čia labai tylu, negirdėti nuolatinio miesto triukšmo — spiegiančių sirenų, tolimų žmonių balsų ir riaumojančios gatvės.

Netrukus imu snausti, bet krūptelėjęs pabundu, pajutęs, kad kažkas į mane žiūri. Tai Slyva su dryžuota pižama.

— Prašau jos neskriausti, — sako ji.

Ir išnyksta.

Rytą pabundu išgirdęs uždaromas laukujės duris. Dar tamsu, aš girdžiu taku ridenamą dviratį. Nustumiu apklotą ir einu prie lango. Lauke Slyva, įsivyniojusi į didelį storą megztinį, užsitraukusi vilnonę kepurę, per petį persimetusi krepšį, stumia dviratį. Ji mane pamato, išsišiepia ir pamojuoja.

— Ji išvežios laikraščius, — sako Džeke tarpduryje, jau apsirengusi. — Tikiuosi, tavęs neprižadino.

— Laikraščius? Jūs, Dei merginos, sunkiai dirbate, tiesa?

— Tenka, — sako ji, ir nuo jos šypsenos žodžiai suminkštėja. — Daugiau nėra kam dirbti, ar ne? Nori puodelio kavos?

Įsliuogiu į kelnes ir seku paskui ją į virtuvę. Burnoje sausa ir rūgštu. Dabar, praėjus nakčiai ir išsivadėjus „Tsingtao“, man gėda čia būti.

— Kaip jautiesi? — klausia ji. — Negi taip prastai, kaip atrodai? Tikriausiai ne taip blogai?

— Atsiprašau. Buvo kvaila čia atvažiuoti. Tačiau aš neatvažiavau vien tam, kad su tavim permiegočiau. Taip tikrai nepadaryčiau.

— Pasismailinai liežuvį, tiesa?

— Man tiesiog reikėjo su kuo nors pasišnekėti. Šis tas nutiko — negero.

— Nori pasikalbėti apie tai dabar? — Ji paduoda man puodelį kavos.

— Nežinau kaip.

— Tai bent duok kokią užuominą?

— Dėl merginos. Iš mano koledžo.

— Aha, viena tavo studenčių. Žinoma.

— Ji pasidarė abortą.

Dabar Džeke nebesijuokia.

— Tai turėjo būti sunku.

— Tai buvo blogiausia. Visų blogiausia.

— Kiek jai metų?

— Jauna. Per dvidešimt.

— Mano buvo septyniolika. Kai aš paslydau su Slyva. — „Paslydau su Slyva“. Kartais ji pasako kaip mano mama arba močiutė. — Bet apie abortą aš nė negalvojau.

— Tu net nepagalvojai?

— Aš katalikė. Tikiu, kad kiekviena gyvybė šventa.

— Tai geras tikėjimas. Jeigu jau kuo nors tiki.

— Tačiau vaikas pakeitė mano gyvenimą. Aš išėjau iš mokyklos. Nebaigiau universiteto. Negavau išsilavinimo. Negalėjau gauti gero darbo. Likau Banstede. Tačiau Banstedas ne tokia jau bloga vieta.

— Tu pasilikai vaiką. Ir jis — ji — viską sujaukė.

Džeke papurto galvą.

— Ne, nesujaukė. Iš tiesų ne. Tik šiek tiek viską pristabdė. Juk aš mokysiuosi koledže, ar ne? Tu man padėsi.

— Tu niekuomet nesigailėjai? Kad gimdei?

— Aš neįsivaizduoju gyvenimo be savo mergaitės.

— Ji laiminga turėdama tokią mamą.

— Ir nelaiminga turėdama tokį tėtį. Taigi, sakyčiau, galiausiai viskas išsilygina.

— O kuo blogas jos tėtis?

— Džeimis? Visai nieko, kol blaivus. Tačiau vos išmaukia kelias stiklines, užgriūva visos nelaimės. Paprastai jos nutinka man. Bet kai jis ėmė skriausti Slyvą, mudvi išėjome. Prieš dešimt metų. Įsigijome šį namelį. Tuo metu tai buvo visai kitas žmogus.

— Bet kadaise jis turėjo tau patikti?

— Gal juokauji? Krausčiausi dėl jo iš proto. Mano Džeimis. Aukštas, tamsus, sudėtas kaip mūrinis namas. Jis buvo geras futbolininkas. Vidurio puolėjas. Geras variklis, kaip jie sako. Puikios formos. Galėjo tapti profesionalu. Mėgino žaisti „West Ham“. Paskui susižalojo kelį. Kairį. Ir dabar dirba apsaugininku. Ir nuolat jaučiasi užknistas. Tada pritvatina savo partnerį. Bet ne mane. Jau ne mane. Ir ne mano dukterį.

— Tačiau kodėl tu viską taip ilgam palikai? Turiu omenyje ne vyrą, ne Džeimį, bet mokslus? Ko laukei? Jeigu tau taip svarbu, kodėl nepadarei to prieš daugelį metų?

— Džeimis nenorėjo. Man atrodo, jis pavydėjo. Nenorėjo, kad mano svajonė išsipildytų, nes jam nepavyko. Vyrai juk taip bijo konkurencijos, tiesa? O kalbant paprasčiau, mano buvęs vyras nori, jog visas pasaulis būtų sužalotu keliu.

— Na, mes pasirengsime egzaminui, — sveikindamas pakeliu kavos puodelį. — Tikiuosi, tu būsi laiminga.

Ji pakelia savąjį.

— Tu manai, kad ne. Manai, aš tikiuosi studijų rojaus, kurio nėra. Gražūs, jauni žmonės sėdi ir kalbasi apie „Širdis — tai vienišas medžiotojas“. Tačiau tu nemanai, kad viskas taip. Galvoji, jog tai laiko gaišimas. Kvalifikacijos. Išsilavinimas. Egzaminų laikymas, kaip sakytų mano senoji mama. Bet Rožei tai nebuvo laiko gaišimas, tiesa?

— Rožei?

— Juk ji buvo kilusi iš čia, ar ne?

— Netoli nuo čia.

— Jeigu ji nebūtų buvusi išsilavinusi, niekuomet nebūtumėte susitikę. Jeigu ji nebūtų studijavusi universitete, tapusi teisininke ir atkeliavusi į Honkongą, jūs niekada nebūtumėte susitikę. Jeigu ji aštuoniolikos būtų turėjusi vaiką nuo kuo nors kito — tik nežiūrėk į mane taip — koks būtų buvęs tavo gyvenimas?

— Nežinau. Negaliu net įsivaizduoti. Nenutuokiu, koks būtų buvęs mano gyvenimas be jos.

— Tu labai ją mylėjai, ar ne?

— Ir tebemyliu. Bet ką galėčiau padaryti? Mylėjau ir netekau. Mano eilė jau praėjo.

— Tavo eilė?

— Mano eilė — na, liaukis, juk supranti. Meilei. Romantikai. Bendravimui. Visam tam.

Ji linguoja galva.

— Na, man regis, mano eilė nebuvo nė atėjusi. Ne po Džeimio. Gal tu juokauji? Aš manau, po tokios laimės nusipelnau antro karto. Manau, kiekvienas nusipelno antrą kartą išbandyti laimę. Netgi tu, Alfi. Reikia tik truputį daugiau tikėjimo.

— Daugiau tikėjimo?

— Taip. Daugiau tikėjimo. Nebūk kaip mano buvęs vyras. Nesėdėk trokšdamas, kad visas pasaulis liktų luošas.

— Aš tiesiog manau, kad žmogui duodama viena galimybė — viena tikra proga. Ir viskas. Nemanau, jog gali gyventi kaskart pradėdamas vis iš naujo. Tai netikra. Kaip tai galėtų būti tikra, jeigu tai ištinka kas kelerius metus ar panašiai? Tai pasityčiojimas iš tikrųjų vertybių.

— Galbūt. Bet paklausyk. Ką ketini daryti visą likusį gyvenimą? Tau nereikėtų vaikytis savo studenčių vien todėl, kad žinai, jog vieną dieną jos grįš namo. Nereikėtų vaikytis tų jaunų moterų, kurios išties negali tavęs įskaudinti.

— Manai, kad aš jas skaudinu?

— O tu nemanai?

— Aš nežinau.

— Tu nežinai? Tad kaip mokytojas nesi labai gudrus?

— Aš iš tų kvailų mokytojų.

— Taip, matyti.

Aš žiūriu, kaip Džeke plauna kriauklėje mūsų puodelius ir galvoju: galbūt ji teisi. Nebenoriu būti kaip kažkieno tulžingas buvęs vyras. Reikėtų daugiau tikėjimo.

Trisdešimtas skyrius

Į mane žiūri kūdikis.

Kūdikis plikas ir apvalus kaip biliardo kamuolys, pusės žirnio didumo Vinstonas Čerčilis rausvais šliaužtinukais, jam iš papūstalūpės burnos nusidriekusi seilė. Atrodo naujagimis. Viskas jos — iš kur žinau? Tik iš šliaužtinukų spalvos? — nauja.

Kaip gyvas nemačiau nieko gražesnio už šį kūdikį. Ir jis žiūri į mane. Nes žino. Kūdikiai supratingi.

Tos didelės mėlynos akys seka mane, lėtai einantį į ligoninės registratūrą. Sustoju ir atsigręžęs spoksau į gražųjį kūdikį priblokštas jo įžvalgumo.

Kūdikis mato mano sielą. Kūdikis skaito mano mintis. Kūdikis žino, kaip siaubingai pasielgiau, kokį neįvardijamą veiksmą įtraukiau į savo kreditinę kortelę.

Kūdikis negali tuo patikėti.

Aš pats negaliu tuo patikėti.

Kūdikį supa laimingi besijuokiantys suaugusieji, iš pažiūros tėvai, vaikai, seneliai, žmonės, kurie džiaugiasi, pamatę kūdikį, sutikę jį pirmą kartą, bet kūdikis nepaiso jų visų ir spardosi it mėgindamas, ar kojytės klauso; kūdikis nedaro nieko, tik guli, mataruoja rankutėmis ir kojytėmis ir žiūri į mane kaltindamas dėl šio siaubingo pasielgimo.

— Tau negera, mielasis?

Netvirtai papurtau galvą, atplėšdamas žvilgsnį nuo kūdikio, ir paimu močiutę už rankos.

— Nujaučiu, kad šiandien nieko gero nebus, — sako ji.

Aš tikinu, kad tai tik apsilankymas pas gydytoją, kad baisiausia jau praėjo, kad skystis iš plaučių išsiurbtas, patikrinimas netrukus bus baigtas, o ji — laisva. Ir nuoširdžiai tuo tikiu. Tačiau nutinka kitaip.

Iš pradžių mes nusiunčiami į mažutį sausakimšą laukiamąjį, kur tenka stovėti. Dauguma žmonių seni ir silpni, bet ne visi; yra ir jaunuolių, kuriems nepasisekė, ir jie atsidūrė čia penkiasdešimčia metų per anksti, ir kaip tik vienas tų nelaimingų jaunuolių, grėsmingai nutukusi moteris, atsistoja ir pasiūlo močiutei sėstis.

Visiems čia laukiantiems būdingas savotiškas atsargus cinizmas. Su šios vietos užgaulumu ir nerimu jie kovoja sąmojais, supratingomis šypsenomis ir begaline kantrybe. Mūsų visų bėda viena, rodos, sako jie, ir mane užplūsta meilė šiems žmonėms. Nieko nuostabaus, kad močiutė elgiasi taip, lyg juos pažinotų. Jie man primena vaikystės draugus.

Galų gale patenkame pas specialistą, gydytoją, kurio pavardę močiutei sunku ištarti, todėl ji visada vadina jį „tuo maloniu ponu indu“, nors nežinau, ar jis tikrai indas; tokia pavardė pasitaiko ir kitose šalyse, bet jis geras žmogus, man irgi labai patinka, todėl mes nesiskundžiame ir nevartome akių, kai jis iškart liepia senelei pasidaryti rentgeno nuotrauką, kraujo tyrimą ir vėl grįžti pas jį.

Vėl laukiame. Vėl nėra sėdimų vietų. Dar viena kortelė, kurią laikai, kol po begalinio laukimo pasirodo tavo numeris.

Kraujo tyrimas nesunkus. Einu su močiute į mažą kambariuką, žiūriu, kaip ji atsiraito mėlyno „Marks and Spencer“ džemperio rankovę ir vaikiškai smalsiai stebeilija į adatą, kurią seselė smeigia į jos blyškią ploną odą. Seselė užklijuoja pleistrą ant dūrio vietoje besisunkiančio kraujo, ir mes išeiname.

Į rentgeno kabinetą močiutės lydėti negaliu. Ten reikia nusirengti, mano močiutė turi nusirengti, taigi aš lieku laukiamajame, o ji eina į kabinetą. Baisiausia, kad ji šiek tiek sutrinka nusirengusi rentgenogramai, aš matau ją stovint rentgeno skyriaus koridoriuje ligoninės palaidiniu ir man suspaudžia širdį pamačius, kad ji nesusirišo palaidinio raištelių ant nugaros, paliko nepridengtą, ir visas pasaulis gali žiūrėti į jos vargšę seną nugarą ir kojas, tokius trapius kaulus, kad visada prisimenu mažą paukščiuką ir noriu ją apsaugoti, noriu surišti palaidinio raištelius ir išsiaiškinti, kur jai reikia eiti, bet negaliu, man draudžiama ten eiti, ir ji nenorėtų, kad ateičiau, nenorėtų, kad pamatyčiau, jog nebesusitvarko nusivilkusi beveik visus drabužius, todėl tik stovi pusnuogė rentgeno skyriuje ir dairosi, raukosi iš sumišimo, nes tenori būti namie su Frenku Sinatra, valstybine loterija ir puodeliu skanios arbatos, nedaug jai reikia, kol maloni seselė garsiu ir linksmu balsu pamato ją ir parodo, kur eiti.

Paskui mes einame pas malonųjį indą gydytoją, kuris taip patinka mano močiutei, ir jis pasako jai — taip abejingai, kad aš niekada neužmiršiu, — jog ji miršta.

— Pažiūrėjome į jūsų biopsijos rezultatus, ponia Bad, ir turiu jums pasakyti, kad plaučio plėvėje radome naviką. Ir, kaip tikėtina sulaukus jūsų amžiaus, navikas piktybinis.

Kiek laiko jis tai žinojo? Kelias valandas? Kelias dienas? Kelias savaites? Aišku, žinojo, kai mes čia šiandien atvykome, kai nuoširdžiai sveikinomės, kai močiutė klaidžiojo rentgeno skyriuje atsirišusiu ligoninės palaidiniu.

Tačiau mums tai naujiena.

Navikas. Piktybinis. Niekas neištaria nė žodžio. Ir man gėda, kad niekam iš mano šeimos — nei man, nei motinai, nei tėvui — neužteko drąsos ištarti šį žodį, kai viskas prasidėjo. Mes manėme — buvome įsitikinę, — kad tas žodis dings, jei jo neištarsime. Ir štai jis, dar neįvardytas, bet augantis mano senelės plaučio plėvėje.

Daktaras sako, kad nieko nežinojo, teisindamas mano šeimą, iš bailumo neištarusią to žodžio. Niekas nežinojo, kol iš plaučių buvo išsiurbtas skystis ir atlikta biopsija. Ir jis tikrai geras žmogus, bet neapsipila ašaromis, o jo balsas nevirpa iš susijaudinimo sakant mano močiutei, kad nieko negalima padaryti, — nei chemoterapija, nei operacija, nei stebuklas, — kad navikas plaučio plėvėje antrinis, vadinasi, šio darinio, šio siaubingo darinio pradžia kažkur kitur, gali būti bet kur šiame sename varganame kūne, kur, jis nežino.

Daktaras ne pirmą kartą taria šiuos žodžius. Turbūt ne pirmą kartą net šiandien.

Ji vėl nusirengia, vėl apžiūrima. Kai mudu su daktaru liekame vieni, o močiutė linksmai čiauška su jauna sesele už pertvaros, užduodu jam tiesų klausimą:

— Kiek jai liko?

Jūsų močiutės amžiaus ligonei — turbūt keli mėnesiai. Turbūt net iki vasaros.

Jis kalba apie močiutės ligą medicinos terminais, įvardija pleuros naviką — jis vadinamas mezotelioma, — ir aš paprašau užrašyti, mezotelioma, mąstydamas, kad reikia žinoti, kaip vadinasi daiktas, kuris tave nužudys.

Po apžiūros močiutė apsirengia ir padėkoja daktarui. Jis tikrai jai patinka. Ji drąsi ir mandagi moteris, ir aš vėl susigėstu svarstydamas, kaip elgčiausi, jei ši diena ateitų man.

Kai išeiname iš ligoninės, jos lūpos kietai sučiauptos. Pastebiu, kaip šiandien nelygiai nubrėžti jos antakiai. Man plyšta širdis suvokus skirtumą tarp jos noro ir nebesugebėjimo gražiai atrodyti.

Ji patrina šoną, tą, pro kurį iš plaučių buvo siurbiamas skystis, ir aš prisimenu, kaip manėme, kad skauda tą vietą, kur į šoną buvo įbestas vamzdelis, žaizdą, kuri negijo, bet dabar aišku, kad tai buvo daug daugiau, tas skausmas, užplūstantis bangomis, neleidžiantis užmigti ir vidurnaktį verčiantis ją iš lovos.

— Aš jį įveiksiu, — paskelbia močiutė, ir aš nežinau, ką sakyti, nes suprantu, kad jis neįveikiamas — ar įveikiamas? — todėl viskas, ką pasakyčiau, būtų pasidavimas arba melas.

Mes grįžtame į jos mažą baltą butelį, ir ji elgiasi kaip visada. Virdulys ant ugnies, skamba muzika, Sinatra dainuoja „I’ve Got the World on a String“, „Mirror“ ant kavos staliuko, atverstos televizijų programos, mėlynu rašikliu apvestos laidos, kurias ji nori žiūrėti, kai mes būsime išėję tvarkyti savo reikalų, nors turėtume būti su ja, išnaudoti kiekvieną dieną, kiekvieną akimirką, ir šie ratukai, drebančia ranka apibraukti apie mėgstamas televizijos laidas, manęs vos nepravirkdo.

Ji dainuoja. Aš virpu, išgąsdintas to, ką turiu padaryti. Turiu paskambinti tėvui, turiu paskambinti motinai. Tačiau neverta skubėti. Dabar mes sėdime ant sofos, geriame karštą saldžią arbatą, klausomės Sinatros dainos „Someone to Watch Over Me“, ir močiutė laiko mano ranką taip, lyg niekada neketintų jos paleisti.

Kai pirmą kartą po ilgo nebuvimo nueinu į parką, rytas šaltas ir šerkšnotas, o šiurkščią žolę gaubia rūkas, kurio blausi žiemos saulė nepajėgia išsklaidyti. Be abejo, jis ten, žinojau, kad bus, ir valandėlę stebiu jo judesius po plikais medžiais, — neskubius, raiškius, ir tai, ką jis daro, tampa viskuo — meditacija, kovos menu, mankšta, kvėpavimo pamoka ir lėtu, vienišu šokiu. Kiekvienas judesys tampa ypatingas, kiekviena akimirka šventa.

Tačiau šiandien Džordžas Čangas ne vienas.

Jį mandagiai stebi pulkelis jaunų verslininkų chemiškai valoma bėgikų apranga. Jų apie dešimt, dauguma jauni, glebūs kontorų kūnai, raumeningi nuo sunkumų kilnojimo ir kontaktinio sporto, bet yra ir pora liesų moterų šviesiai dažytais plaukais, dailių, bet kietų kaip titnagas. Šiuolaikiniai vaikinai ir merginos. Visi atrodo taip, lyg būtų susiruošę deginti kalorijų į sporto salę.

— Alfi?

Džošas. Šiek tiek sunkesnis, nei prisimenu. Be to, esu pratęs matyti jį „Hugo Boss“, „Giorgio Armani“ ar „Paul Smith“ kostiumu, o ne „Nike“ treningais. Bet čia tikrai mano bičiulis Džošas.

— Ką čia veiki? — klausiu.

Jis rodo į Džordžą.

— Kompanija atsiuntė mus pas jį.

— Ko?

— Tai či — naujosios korporacijos strategijos stresui kontroliuoti dalis. Mūsų firma praranda per daug darbo valandų dėl streso.

— Darbo valandų?

— Taip, per daug darbo valandų. Sakoma, tai či sumažina stresą. Be to, padeda išlaisvinti mintis.

— Išlaisvinti? Ką tai reiškia?

— Moko neįprastai naudoti vaizduotę. Padeda mąstyti kūrybingai. Neleidžia taikyti senų nuvalkiotų verslo metodų. Mąstyti išradingai, Alfi. Iš pradžių maniau, kad tai tik Naujojo amžiaus verslo paistalai, pusžalė įmonių filosofija. Tačiau pakeičiau nuomonę, pažiūrėjęs į meistrą Čangą.

Meistras Čangas? Džordžas niekada nevadina savęs meistru Čangu. Kas šie pamaivos ir ką jie veikia mūsų parke?

Džordžas parodo pradinius figūros judesius. Paskui liepia juos daryti. Ar pamėginti. Jie labai lengvi. Jis net neverčia derinti kvėpavimo prie judesių. Kol Džošas su draugais mataruoja rankomis, pasivedėju Džordžą į šalį.

— Juk jūs iš tikrųjų netreniruojate šių mulkių?

Jis gūžteli pečiais.

— Nauji mokiniai.

— Nesuprantu, kaip jie čia atsirado. Nesuprantu, kodėl mūsų parkas staiga pilnas kostiumų, kalbančių apie išradingą mąstymą ir darbo valandas. Kostiumai šneka, kad tai či sutaupys kažkokiai turtingai kompanijai pinigų, kurių ši tikriausiai ir šiaip per daug turi. Tai mūsų parkas.

— Jų viršininkas užeina į „Šanchajaus drakoną“. Geras mano klientas. Gyvena netoli. Didelis šulas, advokatas. Sako: „Džordžai, noriu, kad pamokytum kai kuriuos mano žmones tai či. Girdėjau, kad gydo stresą. Ar pamokysi, Džordžai?“ Aš ir sakau, žinoma, kodėl gi ne.

— Kodėl gi ne? Nes jie ilgai neištvers, štai kodėl. Kokias penkias minutes. Kitą savaitę prasimanys ką nors naujo. Jogą. Muai thai. Liaudies šokius. Ką nors.

— Kiek laiko tu ištvėrei?

— Tai nesąžininga. Turėjau rūpesčių iki ausų.

Jis atsigręžia į mane.

— Visi visada turi rūpesčių iki ausų. Visi. Visada. Iki ausų. Tu kalbi, kalbi, kalbi. Kalbi, lyg tai būtų žūtbūtinės pjautynės. Dar vienas darbas, kurį reikia padaryti darbais užverstame gyvenime. Taip nėra. Tai či moko nebegalvoti apie žūtbūtines pjautynes. Supratai?

— Bet man patikdavo, kai būdavome tik dviese, Džordžai.

— Viskas keičiasi.

— Bet man nepatinka permainos.

— Permainos — gyvenimo dalis.

— Bet man tai nepakenčiama. Man patinka, kai viskas lieka po senovei.

Jis nekantriai purto galvą.

— Tai či — vienos permainos. Kaip apsiprasti su permainomis. Negi tu to dar nesupratai?

Kai Džošas ir kiti nedirbantys kostiumai baigia mojuoti rankomis, Džordžas paskelbia, kad parodys, kaip stumti rankas. Niekada to nesu daręs, niekada nesu net girdėjęs, bet stengiuosi nutaisyti supratingą miną, kai Džordžas prašo padėti jam parodyti.

— Rankų stūmimas, — sako jis. — Kinijoje vadinamas toi sau. Ne jėga. Jausmas. Dviejų žmonių. Gali būti improvizacija. Gali būti tam tikri judesiai. Numatoma.

Tokia įžanga. Džordžas nemoka šnekėti. Jis geriau parodys, negu nupasakos.

Aš mėgdžioju Džordžą. Stovime vienas priešais kitą lanko ir strėlės stovėsena iš kairės — kairė koja priekyje, sulenkta, tai lankas, dešinė koja užpakalyje, tai strėlė — ir aš, sekdamas jo pavyzdžiu, lengvai priglaudžiu kairio riešo viršutinę pusę prie jo kairio riešo viršutinės pusės. Vos liečiamės.

Džordžas užsimerkia ir lėtai ima stumti savo ranką mano pusėn. Kažkodėl žinau, ką daryti. Neatitraukdamas riešo, lenkiu liemenį sukdamas viršutinę plaštakos pusę virš jo plaštakos, paskui lėtai atstumiu jį. Džordžas atlaiko mano jėgą, pasitinka ją, lėtai atstumia. Mes visą laiką liečiamės plaštakomis.

Tai trunka ilgai. Mes stumiame, traukiamės, išlyginame jėgą, stumiame, traukiamės, išlyginame jėgą ir netrukus aš taip pasitikiu savimi, kad užsimerkiu, užmirštu viską aplinkui, kostiumus, Džošą, darbo valandas ir nesukaustytą mąstymą, užmirštu, kad mes nesikalbėjome nuo tada, kai užsitraukiau gėdą per jo kviestinius pietus, užmirštu ligoninių laukiamuosius, kur išgirsti, kad nieko negalima padaryti, užmirštu miglą plikuose medžiuose, savo ištinusias lūpas, nuskeltą dantį ir jaučiu tik lengvą odos prisilietimą prie odos, ėmimą ir gavimą, atsidavimą atoslūgiui ir tėkmei, suvokimą, ką reikia daryti, tapsmą tuo, kuo reikia tapti.

TREČIA DALIS Apelsinai Kalėdoms

Trisdešimt pirmas skyrius

Staiga močiutei pasidaro per sunku gyventi mažajame baltame butelyje. Staiga jame atsiranda visokių spąstų, kurie primena, kad žmogų nužudo ne senatvė. Jį nužudo liga.

Laipteliai į jos butelį antrame aukšte jai jau per aukšti. Pusiaukelėje močiutei tenka sustoti, kol atgaus kvapą, ir ji stovi aikštelėje gaudydama orą lyg skęstų veidą užvertus į lubas. Vonia staiga tampa per aukšta, ir ji nebegali į ją įlipti niekieno neprilaikoma, ir viena kuri — mama arba Slyva, arba kas nors iš moterų kaimynių — o mano senelės visos kaimynės moterys, — turi padėti jai įlipti ir išlipti iš vandens. Ir visi gero linkintys nepagydomos ligos biurokratai staiga ima belstis į jos duris.

Smagi rajono medinos sesuo suorganizuoja socialinį darbuotoją, atvežamą kartą per dieną maistą ir aptrintą metalinį oro balioną, kuris eina sargybą prie močiutės mėgstamos kėdės.

Močiutė nori būti maloni rajono medicinos seseriai, kaip ir visiems, bet mažasis baltas butelis yra jos namai, ir nors ji žino, kad visi šie žmonės stengiasi padėti, ji nepripažįsta nešiojamojo tualeto, atvežto socialinės darbuotojos („aš savo reikalų jame neatlikinėsiu, mieloji, bet vis tiek ačiū“), dvokiantys atvežtiniai patiekalai taip ir lieka nepaliesti („aš suvalgysiu kąsnelį skrebučio, branguti“), o oro balionas visai nepadeda per siaubingus oro stygiaus priepuolius („man regis, jis tuščias, mielasis“).

Tačiau ji laikosi. Susitikinėja su senosiomis draugėmis, jos geria kavą su pyragu ir šneka, šneka — žmogiškasis ryšys yra šių susitikimų tikslas. Sekmadieniais ji ateina į mamos namus priešpiečių ir kasdien lankosi vietinėse parduotuvėse, kur nusiperka šiek tiek baltos duonos ir „gražų kumpio gabalėlį“ — tuo ji ir gyva, ir dar arbatos upe ir sausainių kalnu.

Kai ji ima netvirtai remtis kojomis, socialinė darbuotoja mielai pasiūlo lazdelę. Močiutė varto akis, kad iki to prisigyveno, ir švytruoja lazdele vaizduodama kretančią seną pensininkę, ir jai tai gana juokingai išeina.

— Oo, aš atmenu tas geras senas dienas, — šaiposi ji mojuodama lazdele ir mes visi, net socialinė darbuotoja, juokiamės.

Mano močiutė priima vėžį taip, kaip priėmė ir gyvenimą — su gera valia, beribe tvirtybe ir tyliais juokais.

Kaip pati sako, nemėgstanti kelti sąmyšio.

Nepaisant maudžiančio skausmo, kurį kelia auglys, beviltiškos kovos už galimybę kvėpuoti, tam tikrą laiką gyvenimas lyg teka kaip įprasta. Rytą kelionės į parduotuvę, koks nors lengvas namų darbelis po pietų ir vakarai žiūrint televizorių, jos mėgstamos laidos, netvirtai apvestos mėlynu rašikliu TV programų puslapyje, nuolat graudina man širdį.

Bet kol teka šis įprastas gyvenimas, imu pastebėti, kad vyksta kažkas nepaprasto. Žmonės, mylintys mano močiutę, parodo, kad jie pasirengę dėl jos pereiti ugnį. Žinoma, mama su tėčiu būna čia kasdien, nors retai vienu metu, o kur tie nesuskaičiuojami senųjų ponių apsilankymai, ponių, gyvenančių gretimuose butuose arba pažįstančių močiutę iš senosios kaimynystės, kai ji gyveno senajame name, kur užaugo tėtis, „Apelsinų Kalėdoms“ name, bičiulių iš senojo gyvenimo, anų laikų, kai vaikai dar nebuvo užaugę, vyrai nepasimirę, o užsiėmę specialistai nespėję pranešti negalį niekuo padėti.

Dar yra Slyva. Tarp mano tėvų ir jos senųjų draugių yra ta drovi nerangi mergaitė, kuri užmezgė tikrą ryšį su mano močiute. Nesibodėdama ilgų kelionės traukiniu iš Banstedo valandų, Slyva kasvakar sėdi su močiute ir jos žiūri laidas, apibrauktas TV gide, ir močiutės asmenines imtynių vaizdajuostes su Luitu ir visa jo plačiakrūte šlove.

Slyva laiko močiutės ranką, glosto jai kaktą, sušukuoja išretėjusius sidabrinius plaukus, lyg ši sena moteris būtų brangiausias žmogus pasaulyje. Rajono sesuo ir socialinė darbuotoja užbėga kartą per savaitę, bet nežinau, kaip mes suktumės, jeigu močiutė nebūtų pelniusi tokio prielankumo visų žmonių, kurių gyvenimus ji palietė. Jeigu tektų remtis vietos tarybos gerumu, viskas būtų prarasta.

Nes dabar kas nors visą laiką turi būti su močiute. Likti vienai jai per daug pavojinga. Ji gali prarasti sąmonę bet kurią akimirką. Močiutė tai vis dar vadina „užsnūdimu“, bet ateinantis daktaras sako, kad šie svaiguliai yra sąmonės aptemimas, kurį sukelia deguonies smegenyse stygius.

Vieną vakarą matau, kaip bežiūrint žinias močiutei merkiasi akys ir nesigirdėti jos įprastinių komentarų, esą tai „juokinga“ ar „pasišlykštėtina“. Galva staiga nusvyra, burna išsižioja, ir ji palinksta židinuko pusėn. Tačiau man nespėjus pakilti Slyva sugauna močiutę, kaip yra sugavusi jau seniau, ir švelniai vėl pasodina į kėdę.

Ir po kurio laiko tai tampa lyg ir normalia, neaptariama mūsų gyvenimo dalimi — šie sąmonės aptemimai, į kuriuos močiutė numoja ranka kaip smulkmeną, kurią pagydytų gerai išmiegota naktis.

Tarptautinės Čerčilio kalbų mokyklos mokytojų kambaryje tuščia. Dar anksti. Oksfordo gatvėje pora studentų slapčia traukia suktinę, bet viršuje dar nieko nėra. Aš mesteliu krepšį ant kavos staliuko, ir pakilęs vėjas nuneša geltoną lapelį. Jis nėra mūsų mokyklos. Pakėlęs jį perskaitau.

Svajonių mašina.

Valome jūsų darbo vietą senoviškai — ant kelių ir rankomis

Paveikslėlyje — tarsi šeštojo dešimtmečio namų šeimininkė su plunksnų dulkykle, ir seksuali, ir namų moteris, kaip Samanta iš „Apkerėtojo“, po juo — du telefono numeriai. Vienas užmiesčio, kitas mobilusis. Žinau juos abu.

Girdžiu ūžiant siurblį Lizos Smit kabinete. Ji čia, darbuojasi prie pripėduoto žalio kilimo — kaip pati sako, — kaip reikiant jį „iššukuoja“.

— Ką tai turėtų reikšti? — klausiu mostelėdamas lapeliu.

Džeke švytėdama nusišypso.

— Argi aš nesakiau? Verslas klesti. Išdėliojau lapelius visoje Vakarų Pirmojoje. Pagalvojau, padėsiu ir čia kelis. Nors jau ir turiu čia darbą.

Ji atrodo labai laiminga. Dievas žino kodėl.

— Svajonių mašina, — suprunkščiu. — Tu turi omeny save. Svajonių mašina — tai tu.

Jos veidas ištįsta.

— Na, tai kas? Net jeigu gausiu papildomo darbo, jis netrukdys mano studijoms. Tu juk neprieštarauji?

— Kodėl turėčiau prieštarauti?

— Nežinau. Tačiau tu prieš. Aš matau. Tai kokia bėda?

Negaliu pasakyti, kokia bėda. Tačiau žinau, kad man nepatinka, jog ji dirba Čerčilyje, valo mūsų kabinetus senoviškai, klūpodama ir rankomis. Aš nenoriu, kad mokytojai ir mokiniai spoksotų kiaurai ją, tarsi ji būtų tuščia vieta. Nenoriu ir kad ji dirbtų tiems išpuikusiems snobams Korko gatvėje — dabar kaip tik ir pagalvojau — nenoriu, kad apskritai kam nors ir kur nors dirbtų. Aš nežinau, ko noriu. Ko nors, ko ji būtų vertesnė. Suprantu, kad nenoriu, jog ji čia dirbtų. Daugiau nebenoriu.

— Visas tas valymas. Aš nežinau. Tai mane slegia.

Ji iš to tik juokiasi.

— Tave slegia? Kaip tai susiję su tavim? Jeigu tai neslegia manęs, kodėl turėtų kliūti tau? Aš maniau, kad valymas visai neblogai.

— Neblogai.

— Maniau, paprastas darbas — kilnus.

— Apie tai aš nieko nesakiau. Liaukis. Apie paprasto darbo kilnumą.

— Tu man sakei, kad man visai nėra ko gėdytis to, ką dirbu.

— Taip, teisingai.

— Bet tau gėda.

— Ne. Tačiau noriu, jog tu turėtum geresnį darbą. Geresnį už valymą tualeto, kur ką tik nusičiurškė Lenis. Kodėl turėčiau gėdytis?

— Nežinau, bet tau gėda.

— Tai absurdas. Tik nesuprantu, kodėl turi daryti tai čia. Čia, kur dirbu aš.

— Aš turiu tai daryti, kai tik galiu. Turiu užsidirbti pragyvenimui. Sumokėti sąskaitas. Mirtinai paprasta. Negaliu laukti, kad mane kas nors išlaikys, tiesa?

— Ar tai tu, Alfi?

Vanesa tarpduryje. Ji spokso į Džekę. Džeke spokso į ją. Aš nežinau, ar jos pažįsta viena kitą kartą susitikusios mamos namuose. Negaliu suprasti.

— Par don, — sako Vanesa.

— Ateik, — atsiliepia Džeke. — Tu mums netrukdysi.

Tarp jų vos kelerių metų skirtumas, bet jos atrodo, lyg priklausytų skirtingoms kartoms, Džeke savo mėlynu nailono chalatu, Vanesa mažyčiu raudonai juodu drabužiu iš „Agnės B“. Jos atrodo tarsi iš skirtingų pasaulių, skirtingų gyvenimų. Ir manau, taip ir yra.

— Aš ieškau Hamišo, — sako Vanesa. — Jis turi man atnešti užrašus.

— Hamišas dar neatėjo.

— Gerai.

— Je crois qu’on se connait? — sako Džeke, ir aš apstulbstu, bet paskui prisimenu, kad jos kiti du A lygiai — žiniasklaidos ir prancūzų kalbos.

— Non, — taria Vanesa. — Nemanau, kad buvome susitikusios.

Džeke šypsosi. Bet atrodo, nori pasiginčyti.

— Pour quoi pas?

Vanesa abejodama lūkuriuoja tarpduryje.

— Tai aš einu, Alfi.

— Iki, Vanesa.

— C’etait sympa de faire ta connaissance, — Džeke juokiasi. — Ne m’oublie pas!

— Duok jai ramybę, — prašau Vanesai išėjus. — Ji tau nieko nepadarė.

— Nori lažintis? Ji žiūrėjo į mane iš aukšto.

— Kodėl turėtų taip daryti?

— Todėl, kad aš valau jos ir visų nosį užrietusių kalių kaip ji purvą.

— Džiaugiuosi, kad nesi tulžinga.

— Man leidžiama šiek tiek pasilaistyti tulžim. Tu irgi toks būtum, jei matytum pasaulį stovėdamas keturpėsčia.

— Maniau, tu tuo didžiuojiesi. Savo paikame lapelyje.

Ji papurto galvą.

— Keista, bet purvas prilimpa prie žmonių, kurie jį valo. O ne prie tų, kurie pripurvina.

Ji pasiima lengvą, modemų siurblį ir pasuka pro duris.

— Beje, pasakysiu. Man dėl savęs negėda. Nemanau, kad turiu atsiprašinėti pragyvenanti taip, kaip galiu. Maniau, tau patiks tie lapeliai. Maniau, džiaugsiesi, jog bandau gauti papildomo darbo, kad galėčiau sumokėti už koledžą. Kokia aš naivi.

— Atsiprašau.

— Tiek to.

— Nebuvau pasirengęs pamatyti tokį lapelį. Nesuprantu. Tu greitai būsi paskutiniame kurse. Štai ką aš apie tave manau.

Tai turėtų ją nuraminti. Tačiau nepadeda.

— Nieko baisaus. Aš pasistengsiu išeiti, kol jūs visi nesusirinkę rytą. Tu ir tavo karštos studentės. Tada visi galėsite apsimesti, kad išvalyta buvo burtų jėga.

— Nepyk.

Ji atsigręžia, beveik kepštelėdama man vienu iš gauruotų siurblio antgalių.

— Kodėl ne? Tu esi bjauriausias snobas. Nesugebi išsivalyti pats, bet niekini žmones, kurie daro tai už tave.

— Aš tavęs neniekinu.

— Tačiau tu manęs gėdijiesi. Džeke, valytoja, kuri nori studijuoti, tarsi tai būtų didžiausias stebuklas pasaulyje. Iš tiesų tai nieko neverta.

— Aš tavęs nesigėdiju.

— Tau nepatinka, kai aš šalia. Tau nepatinka, kaip aš kalbu, kaip rengiuosi, kokį darbą dirbu.

— Tai netiesa.

— Aną naktį norėjai su manim permiegoti. Tik todėl, kad buvai girtas.

— Tu man patinki. Aš tave gerbiu. Tavim žaviuosi.

Aš suvokiu, jog visa tai tiesa. Ji manim netiki.

— Žinoma, labai žaviesi.

— Eime kur nors šeštadienio vakarą.

— Ką? Eime kur?

— Mano draugo Džošo sužadėtuvės. Seno draugo. Mes kurį laiką nebendravome, bet jis pakvietė mane į pobūvį. O aš kviečiu tave.

— Aš nežinau. Slyva — aš pati nežinau.

— Tačiau negali žaisti dvigubo žaidimo, Džeke. Negali nekęsti pasaulio, kai tave palieka nuošaly, bet nekęsti ir tada, kai kviečia. Liaukis jaustis kankine, gerai? Ar nori eiti su manim, ar ne?

Ji akimirką pamąsto.

— Bet ką man apsivilkti? — klausia ji.

— Apsivilk, ką visad vilki. Ką nors gražaus.

Ateina diena, kai mano močiutė nebegali gyventi kaip gyvenusi. Skausmas nepakeliamas, baisiai trūksta oro. Ji bijo užmigti viešoje vietoje, bijo, kad nukris ant kelio ir nebus Slyvos, kuri ją sugautų ir gražiai pasodintų į jos mėgstamą kėdę.

Todėl ji nebeišeina iš namų. Ir vis daugiau laiko guli lovoje. Nebebus išvykų į parduotuves, kavos, pyrago ir pašnekesių su draugais. Ne dabar. Galbūt niekada.

Sėdžiu su ja galvodamas, kad ji yra vienintelis žmogus pasaulyje, kurio meilė man buvo paprasta ir nesąlygiška. Visų kitų — sumišusi su troškimais — jie norėjo, kad aš kuo nors būčiau, vylėsi, jog kuo nors tapsiu, apie mane svajojo.

Tačiau mano močiutė tiesiog mane mylėjo.

Žinodamas, kad jos netenku, paimu jos ranką, jos kaulai ir venos išryškėję labiau, negu turėtų būti, ir aš susirūpinęs žvelgiu į jos veidą, veidą, kurį mylėjau visą gyvenimą. Jos antakiai pabraukti kreivai, netvirta ranka, ir tas vaizdas man gniaužia širdį.

— Ar viskas gerai? — klausiu kaip didžiausias pasaulyje kvailys beviltiškai trokšdamas, kad ji mane padrąsintų.

— Aš miela, — sako ji man. — Ir tu mielas.

Močiutė vis dar mano, kad aš mielas. Ir aš svarstau, ar ji mane pažįsta geriau negu visi kiti, ar visai nepažįsta.

Trisdešimt antras skyrius

Jis atrodo kaip sodininkas, kuris turėtų vesti savo televizijos laidą.

Įdegęs, puikios fizinės formos, atsainiai stilingas, saulės nubalinti plaukai surišti į uodegėlę geltona tampria juostele. Jo kūnas su Naujosios Zelandijos regbio marškinėliais užgrūdintas ir standus nuo genėjimo — ar ką jis ten daro tam sode.

Stilingajam sodininkui jo metai nė motais. Kiek jam? Penkiasdešimt? Mažų mažiausiai, nors ir vilki kosmoso amžiaus treningais ir kariško stiliaus šortais su įspūdingu skaičiumi kišenių. Tačiau jis puikiai išsilaikęs ir turi to geraširdiško atvirumo, kuris būdingas osiams ir kiviams ar bent tiems, kurie atvyksta čia ir mėgaujasi galėdami pasirodyti, kokio jie gero būdo, palyginti su visais surūgėliais britais. Mano mama su Džoise stebi, kaip jis vikriai, įgudusiais judesiais čeksi tuos rožių krūmus.

— Pavasaris jau kieme, — sako sodininkas. — Metas pašalinti šitas apmirusias senas šakas, kad galėtų stiebtis jauni mieli ūgliai — Jis atsigręžia ir švysteli joms plačią, baltą šypseną visą laiką karpydamas. „Čekšt čekšt čekšt“.

Aš tikiuosi, kad jos puls jį sodo įrankiais, kad išdrįso paliesti mamos rožes be leidimo.

— Kiek tau metai? — klausia Džoisė.

— Chacha! — atsako jis. — Chachacha!

— Geri pinigai sodininkui? — kamantinėja ji. — Susivedęs?

Pro jo įdegį prasimuša raudonis, ir aš pamanau, kad po tuo atstumiančiu žurnaliniu žavesiu tikriausiai slepiasi padorus žmogėnas. Juk niekšai nerausta, ar ne? Mano tėtukas nėra iš tų, kur, jei kas, ir pražysta.

— Matau, tu geni vos virš akelės, — sako mama mėgindama atkurti tvarką.

— Ši jauna dama turi geras akis, — pareiškia jis, dabar jau mama juokiasi ir rausta. Sodininkas surimtėja. — Mes visada genime vos virš akelės, taip formuojame krūmą, ponia Bad.

— Nebe ponia Bad, — tuoj apšviečia jį Džoisė. — Ji jau ne žmona. Buvo skyrybos. Paskutinis sprendimas. Viskas baigti.

— Džoisė!

— Ji be vyro.

— Na, ji per daug gerai atrodo, kad ilgai būtų be vyro, — sako sodininkas.

Mama užverčia galvą ir juokiasi kaip atsidūrusi devintam danguje.

— Taip, — atsako ji, — ir per daug protinga, kad vėl susituoktų.

— Niekada nesakyk „niekada“, ponia Bad.

— Sendi, — taria mano mama.

— Sendi, — pakartoja sodininkas. — Skanaudamas vardą burnoje. — Sendi.

Taip neturėjo susiklostyti, bet kaip tik mama atrodo taip, lyg ją būtų išleidę iš kalėjimo, nubraukę metų už gerą elgesį. O tėtis, kuris viską sugriovė dėl laisvės, dabar atrodo kaip tas, kurį paliko, išmetė, išstūmė.

Tad kaip čia nutiko?

Mama sulieknėjo, pakeitė šukuoseną ir pamažu sulipdė savo gyvenimą — atsidėjo sodui susidraugavusi su Džoise Čang. Tėvas tuo metu, regis, subyrėjo mano akyse.

Mama padeda Džoisei jos sklype, nevalgo bet ko ir bet kiek, triūsia savo sode. Tėvas per daug geria, kemša šlamštą, dirba per mažai. Jis atrodo liūdnai subliuškęs. Pirmą kartą, kiek jį atmenu, atrodo senesnis negu yra.

Gyvendamas vienas mažyčiame išsinuomotame bute, jis tarsi pasiklydo tarp savo dviejų gyvenimų — senojo su mama kaip šeimos žmogus ir naujojo su Lena kaip naujai gimęs ponas svaigusis meilužis. Dabar, kai jo gyvenime nebeliko nei mamos, nei Lenos, jis jau nei šeimos žmogus, nei ponas meilužis. Stumdosi miglotoje išsinešti parduodamų picų ir nuomojamų kambarių eilėje, veik šešiasdešimtmetis gyvena studentišką gyvenimą.

Matau jį kas dieną močiutės bute. Žiūriu, kaip jie su mama tariasi, ką reikėtų daryti. Posakiai, kurie seniau nieko nereiškė, — neišeinanti iš namų, prikaustyta prie lovos — dabar įgyja siaubingą prasmę ir tikrumą. Ar močiutė gali gyventi čia? Gal ją reikia perkelti kitur? Ką mano daktaras? Kada vėl ateis apžiūrėti?

Tarpusavyje mano tėvai elgiasi itin mandagiai. Tėvas su mama apsieina kone skausmingai pagarbiai, tarsi puikiai suvokdamas, kad siaubinga žaizda, kurią jis paliko, gis dar daugybę metų. Ji bendrauja daug natūraliau, graužiasi ir kremtasi, kad jie negali nuspręsti, ar dar per anksti skambinti į senelių ar globos namus, — o paskui raunasi plaukus, — mielai, santūriai, — nes jaučiasi kalta vien pagalvojusi, ar neatidavus močiutės į globos namus.

Tėtušis niekada taip neatsipalaiduoja. Tik su manim jis leidžia sau būti irzlus.

Mamai išėjus kišu „The Point of No Return“ į muzikinį centrą, žinodamas, kad močiutė mėgsta užmigti klausydamasi muzikos. Tai vienas puikių neįvertintų Sinatros albumų, paskutinis, kurį Frenkas įrašė „Capitol“ studijai 1961-ųjų rugsėjį. Daugelis Sinatros gerbėjų mano, kad „The Point of No Return“ buvo šiek tiek atmestinai padarytas, vien kontraktui išpildyti, bet jame yra amžinai puikių gabalų. „TU Be Seeing You“, „AS Time Goes By“, „There Will Never Be Another You“. Visos tos dainos, kurias Sinatrai atliekant jautiesi ne toks vienišas.

— Ar būtinai visą laiką tai turi būti Frenkas prakeiktasis Sinatra? — klausia tėvas. — Kristau. Augdamas klausiausi jo aštuoniolika metų.

— Jai jis patinka, — atsakau. — Žinau, kad jis jai patinka.

— Aš tik sakau, gal kada nors galėtume uždėti ką nors kito. Kokios nors soul muzikos ar ko nors.

— Jai aštuoniasdešimt septyneri, — sakau jam, susigėdęs, kad pešamės dėl muzikos, kai moterį, kuri yra mano močiutė, o jo motina, gretimame kambaryje ėda vėžys. — Ji neturi jokių „Bee Gees“ plokštelių. Atsiprašau.

— „Bee Gees“ nėra soul muzika.

— Tai kas jie?

— Besitampantys atkištadančiai klounai.

— Matau, kad tu tikrai rašytojas. Žodžio kišenėje neieškai, ar ne?

— Aš ne darbe.

— Tu visada ne darbe.

Ateina Slyva, ir jis mane parveža namo savo „SLK“; jaučiu, kad norėčiau nekęsti jo labiau negu dabar. Jo gyvenimas nelaimingas, ir nors tikiu, kad jis to nusipelnė sutrypdamas mamą, kartais man šauna mintis, ar šis jo liūdnas studentiškas gyvenimas nėra per didelė bausmė. Ar jis tikrai to nusipelnė? Vienišų naktų nuomojamame kambaryje, picų išsinešti, glembančio kūno, nedylančios mano paniekos?

Tik už tai, kad norėjo dar kartą pabandyti — gal pavyks?

— Ar jie pažinojo Rožę? — klausia Džeke, kai einame iš mano buto.

Atsigręžęs žiūriu į ją. Ji vilki vakariečio dizainerio perkurtą čeongsaną. Jis gilios mėlynos spalvos su raudonais apvadėliais, labai apspaustas, sukirptas trumpas su skeltuku šone, bet ji toli gražu neatrodo taip vulgariai išsipuošusi kaip paprastai. Tiesą sakant, ji atrodo puikiai.

— Ar kas pažinojo Rožę?

— Tie žmonės, kuriuos šį vakarą susitiksime?

— Džošas ją pažinojo. Jis dirbo su ja Honkonge. Jis irgi teisininkas. Daugiau niekas. O kodėl klausi?

— Aš tik noriu žinoti, ar mane lygins su ja. Su Rože. Aš tik noriu žinoti, ar jie žiūrės į mane ir sakys — oi, ji ne Rožė, ar ne. Ji visai ne kaip mūsų Rožė.

— Niekas tavęs nelygins su Rože.

— Tikrai, nemeluoji?

— Nemeluoju. Ji niekada nebuvo jų Rožė. Jie jos niekada nepažinojo. Tik Džošas. Ir jis ne — jis ne — o Dieve. Džeke, gal mes jau einam?

— Kaip aš atrodau?

Ji brūkšteli suknelės šonus rankomis, ir tas nesaugus judesys sugnybia man širdį.

— Tu atrodai neįtikėtinai.

— Tikrai?

— Tikrai. Neįtikėtinai — kaip tik tas žodis. Patikėk manim. Aš viską žinau apie žodžius. Aš anglų kalbos mokytojas. Neįtikėtinai, prieveiksmis. Kai sunku patikėti, žavinga. Tikrai.

Jos šypsena spindi.

— Ačiū.

— Nėra už ką.

— Aš tik jaučiu, kad Rožė yra ta tobula moteris, su kuria niekas negali susilyginti, ir niekas niekada nebus toks geras kaip ji.

— Džeke...

— Ta tobula moteris, kuri niekada nepasakė nieko neteisingai, kuri visada puikiai žinojo, ką vilkėti ir visada atrodė gražiai.

— Iš kur tu žinai, kaip ji atrodė? Iš kur tu žinai, kaip ji rengėsi?

— Mačiau jos nuotraukas. Tavo altoriuje. Atsiprašau, tavo bute.

— Klausyk, tau nereikia varžytis su Rože. Ir niekas tavęs su ja nelygins.

— Tikrai?

— Tikrai.

Išskyrus mane, pagalvoju.

Tačiau ne todėl, kad tai tu.

Taip dariau su kiekviena moterimi, kurias sutikau, kai mirė Rožė. Tiesiog negaliu liautis. Aš žiūriu į jas visas: Jumi, Hiroko, Vanesą, Olgą, Džekę, — visas, protingas, gražias, neįtikėtinas, — ir visada galvoju vis tą patį.

Tai ne ji.

Trisdešimt trečias skyrius

Mus užlakdina liftu į namo Noting Hile ketvirtą aukštą. Pro uždaras laukujės duris girdėti garsus vakarėlio šurmulys. Juokas, taurių skimbčiojimas, visų šnekos vienu metu. Žengiu pabelsti, bet Džeke mane sustabdo.

— Palauk palauk.

— Kas blogai?

— Aš nežinau, Alfi, ne, aš tikrai nežinau. Ką aš čia veikiu? Ko aš čia atėjau? Kam to reikia? Ne, tikrai?

— Susitikti su mano draugais, — sakau, — gerai praleisti laiką, OK?

Neįtikinta purto galvą, bet nebelaukdamas pasibeldžiu. Niekas neatsiliepia, pabeldžiu garsiau, ilgiau, ir duris atidaro Tamzina, daili ir draugiška, šviesiaplaukė ir basakojė, šypsodamasi man, tarsi niekuomet nebūčiau šiame bute apsigėdinęs, tarsi nebūčiau elgęsis kaip paskutinis pašlemėkas, priplempęs per daug „Tsingtao“, tarsi būčiau geriausias jos draugas visame šiame plačiame pasaulyje. Man ji patinka. Jos dvasios kilnumas nuginkluoja. Pasibučiuojame į skruostus, ji atsisuka į Džekę su nuostaba.

— Tavo suknelė žavi, — sako Tamzina, — kur pirkai? „Tian Art“ ar „Shanghai Tang“?

— Ne, — paaiškina Džeke, — Basildone.

Akimirka tylos. Tamzina atmeta galvą ir juokiasi, manydama, kad Džeke juokauja.

— Pasakysiu adresą, jei norite, — abejodama šypsosi Džeke. — Netoli turgaus. Parduotuvė vadinasi „Suzie Wong“. Sako, kad į ją buvo užsukusi dainininkė Poš Spais, bet aš tuo netikiu.

— Įeikite ir susipažinkite su visais, — kviečia Tamzina ir veda mus į vidų.

Bute prigužėję žmonių. Regis, visi vieni kitus pažįsta. Mums į rankas įduoda aukštas šampano taures, viena moteris aikteli išvydusi Tamzinos sužadėtuvių žiedą, ir ji nuskraidinama tolyn juo puikuotis. Visi šie žmonės kažkokie egzaltuoti. Kiekvienas pasisukimas, kiekvienas pokalbio vingis — apie nuosavybės kainas, privačias mokyklas ir, visų pirma, darbą — priimami vos ne su baiminga pagarba.

Džošas kambario viduryje tauzija niekus apie tai či.

— Mokė tas nuostabus mažaūgis kinas. Tikrai išmano, ką daro. Velniškai nuima stresą. Skatina plačiau galvoti. Na, tas tai či, sakau.

Džošas ima makaluoti rankomis aplink save, šampanas šliūkšteli iš taurės.

— O, aš žinau tai či, — priduria moteris, kurią mažumėlę prisimenu. Indija, iš tos vakarienės.

— Tai juosta su pratimais, na, to didžiulio juodaodžio.

— Tai tae bo, mieloji, — kažkas pareiškia, ir visi gerokai pakikena iš jos žavingos klaidos.

— Tai či, tae bo, „tai-daid“, man tas pat, — suprunkščia Indija, ir jos liesas mažas veidelis susiraukšlėja iš juoko.

— Jie taip pasitiki savimi, — sušnibžda Džeke, — net ir tada, kai pasako ką nors tikrai kvailo.

Atpažįstu Daną, Indijos vyrą, ir Džeinę, storą malonią merginą iš anos vakarienės, kuri atrodo numetusi svorio ir įsigijusi draugą. Ji gana šaltai man linkteli. Negaliu jos kaltinti. Danas žiūri kiaurai pro mane, bet vargu ar tai priešiškumas, man atrodo, kad jo atminties bankas panašus į tropinės žuvies.

— Senukas Džošas tuokiasi, — sako Danas. — Kaip moteris sužinos, kad vyras miręs?

— Seksas toks pats, tik jai teks nuotolinio valdymo pultelis, — atsako Džeke.

— Koks skirtumas tarp žmonos ir draugužės?

— Keturiasdešimt penki svarai, — taria Džeke.

— Koks skirtumas tarp vyro ir meilužio?

— Keturiasdešimt penkios minutės, — meta Džeke.

— Velniškai juokinga, — sutinka Danas.

Mes gerai leidžiame laiką, maukiame šampaną stengdamiesi laikytis vienas kito. Vakarėlis sukasi aplink mus. Vidurinioji britų klasė šiuo atžvilgiu man šiek tiek primena kantoniečius. Na, tuo žaviu abejingumu. Jiems tu kuo nuoširdžiausiai nerūpi. Ir tai ne priešiškumas. Jiems tiesiog nė mažiausiai nerūpi. Ir jeigu tavęs tai neerzina, tai būdamas su jais gali gerai atsipalaiduoti.

Tada kažkas užduoda Džekei standartinį didmiesčio viduriniosios klasės atstovo klausimą, ir vakarėlis pagauna ne tą gaidą.

— O ką tu dirbi?

Tai Džeinė. Ta storoji mergina, kuri ėmė mankštintis, dabar atrodo visai neblogai ir tikriausiai jaučiasi pasakiškai su savo tyliuoju akiniuotu vaikinu už nugaros, rankomis apglėbusiu jos naujai išryškėjusį liekną liemenį, tarsi bijotų, kad ji paspruks. Ir nors žinau, kad Londone tokį vakarą kaip šis, tas klausimas standartinis, vis viena atrodo, lyg jis skirtas Džekei įgelti, lyg Džeinė ketintų man atkeršyti, kad nesusižavėjau ja anąsyk prie tų šiltų įmantrių salotų.

— Ką aš dirbu? — pakartoja Džeke, ir man smukteli į kulnus širdis, nes mes taip nuostabiai sykiu leidome laiką, ir man buvo taip malonu matyti, kaip ji svaidosi kvailais juokeliais su Džošu ir Danu, klausyti, kaip šnibžda trumpus komentarus apie tai, kas vyksta, apie žmones arba tiesiog tyliai viskuo mėgaujasi. Dabar Džeinei prireikė viską sugadinti. O kadaise maniau, kad ji visai nieko.

— Taip, ką tu veiki, atsiprašau, užmiršau tavo vardą?

— Džeke.

— Džeke, — ištaria Džeinė, tarsi Džeke būtų nepaprastai egzotiškas vardas, kurio ji niekuomet iki šiol nėra girdėjusi. Kas, manau sau, labai gali būti.

— Turiu savo kompaniją, — pareiškia Džeke.

Jie apakę. Visi mat nori pateisinti kapitalizmo vardą. Nauju žvilgsniu pažvelgia į Džekę. Visi svarsto — gal „dot.com, kaip pradėti verslą?“ O gal agresyvi visuomenės informavimo kompanija, veikianti kur nors viename Soho kambaryje? O gal kas nors, sunku net patikėti, susiję su mada? Ta suknelė tikrai iš koto verčianti.

— „Svajonių mašina“, — sako Džeke, — toks mano kompanijos pavadinimas.

— „Svajonių mašina“, — pavydžiai taria Džeinė. — Ir kuo tu užsiimi?

Noriu sustabdyti ją, kol nenuėjo per toli, noriu pastūmėti prisikrauti bulvių traškučių ir pasitraukti nuo stalo.

Tačiau šampanas ir mandagaus susidomėjimo išraiškos įkaitusiuose, įmitusiuose veiduose paskatina ją aiškinti toliau.

— „Svajonių mašina“ valo biurus visame Londono Vest Ende. Mes turim tokį moto: „Valome senoviškai, rankom ir ant kelių.“

— Geri pinigai, — sako Džošas, — neabejoju, kad pinigai kaip reikiant, bičiuli. Nieko geresnio tikrai nesugalvosi. Raktas į viršininkų šikaną ir visa kita.

— Nuostabu, — gėrisi Indija, lyg niekam iki šiol pasaulio istorijoje nebūtų dingtelėję šveisti biurus.

Džeke šypsosi laiminga, spinduliuojančia šypsena, labai savimi patenkinta, ir man jau dingojasi, kad ji išsisuko.

Deja, Džeinė toliau stebi ją.

— Tai turi — na, ponių Šluosčių armiją, kurios zuja po Londoną šveisdamos?

„Ir džiaugiuosi, kad tave atstačiau, beširde kale“, — galvoju. Tu niekada nebuvai maloni. Tik per stora ir vieniša, bet tai dar nereiškia, kad jau ir maloni.

— Ne, — paaiškina Džeke, — tik aš, kartais pasikviečiu draugę, jeigu darbo daugiau, bet paprastai aš viena.

— Ak, — supranta Džeinė, — tai tu ir esi ta ponia Šluostė.

Ir jie visi juokiasi iš Džekės, o ji negali padaryti to, ką daro visi, negali juoktis iš savęs ir apsimesti, jog jai tai visai nesvarbu, negali išsklaidyti tos akimirkos, kai atsidūrusi priešais juos viena, nepajėgia ištraukti geluonies iš šių žodžių tuo magišku triuku, kai tau nerūpi; nes jos gyvenimas per sunkus, kad ji galėtų žvelgti į jį nerimtai, kad į viską galėtų žvelgti nerimtai, tad jai tenka stovėti ten raudonuojant, kai Džeinė ir Indija, ir Džošas, ir Danas, ir keturakis Džeinės vaikinas visi piktdžiugiškai kudakuoja.

Tačiau jų kudakavimas liaujasi, ir aš žinau, kad šie žmonės iš tiesų nepiktybiški, nebent išskyrus Džeinę; netrukus jie jau kalbasi apie buities darbų politiką, karus dėl darbų namie, feminizmo požiūrį į tą faktą, jog kažkas turi valyti tualetus, mėtydamiesi tomis pusiau apkramtytomis nuotrupomis, kurių prisirinko iš kokio nors sekmadieninio bulvarinio laikraštėlio, pavartyto kankinantis nuo pagirių per gausiai prisivaišinus raudonuoju vynu. Paskui pokalbis be pastangų nuvinguriuoja virsdamas dejonėmis, kaip sunku pasisamdyti patikimą žmogų valyti namus, tačiau dabar jau Džeke timpčioja mane už rankovės, jos dailus veidas tebeliepsnoja.

— Aš noriu eiti.

— Tu negali išeiti.

— Kodėl ne?

— Nes tada jie laimės.

— Jie vis viena laimės. Jie visuomet laimi.

Pasiliekam, bet vakaras mums abiem jau sugadintas.

Ji truputį nerūpestingai pačiauška tik su tais žmonėmis, kurie patys prie jos prisiartina. Pasitraukiu su ja į kampą ir plepu niekus apie ant sienos kabančius grafikos darbus, Tamzinos žiedą, viską, kas užplaukia. Prieš atsisveikinant, Džekei nuėjus į tualetą, mane į šalį pasivėdėja Džošas.

— Man ji patinka, miela, — sako.

— Man ji irgi patinka.

— Tačiau, mano mielas senukai Alfi, kada tu susirasi padorią moterį?

— Ką tai reiškia, padorią moterį?

— Na, jos paprastai kažkokios, na, kokios nors nepadorios. Tas tavo užsieniečių merginų haremas. Labai miela, visa kita. Kiekvieną savaitės dieną vis kitas prieskonis. Aš neneigiu viso šito, drauguži. Kaip žinai, savo duoklę svečioms šalims atidaviau. Bet juk neimsi tvirtinti, kad visa šita rimtai, žmogau. Tikrai neimsi, nebent manai, kad tau pavyks šiuos aštrius ir egzotiškus prieskonius ir toliau išsaugoti gyvenime. Tačiau tai tiesiog nepadoru. O dabar štai panelė Mazgotė su kutenančia šluotele.

— Nevadink jos taip.

— Atleisk, na, bet rimtai, Alfi. Kada tapsi realistas? Juk ji nėra Rožė, tiesa?

— Manau, Rožei ji būtų patikusi. Rožei ji būtų pasirodžiusi linksma ir protinga.

— Na, taip, ganėtinai išbadėjusi, sakyčiau, tai aišku kaip ant delno. Ji, neabejoju, tikusi tiek, kad sukeltų audrą tavo džinsuose.

— Neteko patikrinti.

— Kas jau čia tokio žavaus valyti grindis, kad užsidirbtum pragyvenimui? Na, sutik, vien tai, kad esi neturtingas, nepadaro tavęs geru žmogumi.

— Ji viena augina vaiką. Mergaitę. Dvylikos metų. Man atrodo, kiekvienas, kas tai įstengia, tikrai drąsus.

— Ji turi vaiką? Tada man atrodo, tu drąsus, Alfi. Aš tikrai nesusitikinėčiau su kuo nors, kas velka iš paskos priminimą apie vyrą, su kuriuo ji buvo prieš tave. Atleisk man už formuluotę, — kilsteli šampano taurę pašaipiai mane sveikindamas. — Tu geresnis žmogus už mane.

— Niekuomet tuo neabejojau, Džošai.

Mes nusijuokiame, tačiau mūsų juokas šaltas ir nelinksmas. Pagalvoju, kažin ką aš veikiu čia, šioje vietoje, su šiais žmonėmis? Ar aš čia todėl, kad neturiu kur kitur nueiti? Ar slapta trokštu prie jų prisidėti, juoktis taip nerūpestingai kaip jie ir čiauškėti viską užmiršus, ir šiame pasaulyje taip mažai kuo rūpintis. Tačiau gal ir nereikia taip bijoti kuo nors pasirūpinti. Gal tai ir yra mano bėda.

— Kaip vadinasi tai, kai moteris suparalyžiuota nuo juosmens žemyn? — klausia Danas.

— Santuoka, — atsako Džošas, ir kambarys griaudi iš juoko mums su Džeke einant iš buto.

Pakeliui į Liverpulio gatvę ji sėdi tyli juodo taksi gale.

— Man atrodo, ten tu buvai geriausiai atrodanti moteris, — sakau. — Ir gudriausia.

— Ir man taip atrodo. Tai kodėl aš taip siaubingai jaučiuosi?

Negaliu atsakyti.

Žvelgiu jai į nugarą, kai nueina platforma ir įlipa į traukinį, kuriuo ilgai kratysis į Eseksą. Nė neatsisuka. Bet kai jau grįžteliu nueiti, iškiša galvą pro langą ir šypsodamasi pamojuoja, tarsi sakydama: nesijaudink, ilgam jie manęs negali įskaudinti. Galų gale viskas bus gerai.

Ji drąsi. Tikrai. Šis žodis geriausiai apibūdina ją. Džeke drąsi moteris.

Ak, pamanau.

Tai galėtų būti ji.

Trisdešimt ketvirtas skyrius

Kartais galvoju, kad mirusieji gyvena sapnuose. Dangus, pomirtinis gyvenimas, kitas pasaulis — vadink kaip nori, bet jis visas mūsų sapnuose.

Kai Rožė mirė, sapnuodavau ją. Nedažnai. Tik kelis kartus. Tačiau tie sapnai buvo tokie tikri, kad niekuomet jų nepamiršiu. Jie buvo tikri, kaip mūsų vestuvių diena, tikri kaip toji diena, kai susitikome, tikri kaip ir toji diena, kai ji mirė.

Ligi šiol nežinau, kaip turėčiau tuos sapnus suprasti — ar jie buvo tik netekties, vaizduotės ir sielvarto produktas? Ar tai buvo tikrai ji? Man neatrodė, kad tai būtų mano prasimanymas. Sapnai buvo realesni negu dauguma budrių mano gyvenimo dienų.

Sapne, kuris vis man rūpi, ji ėjo pakraščiu aikštelės, vadinamos Pietų Žaluma, kur augo vaikystėje. Sapne viskas buvo tiksliai taip, kaip prisimenu — Rožė, Pietų Žaluma, tylios parduotuvėlės, išsirikiavusios palei nuožulniai besileidžiantį šlaitą. Kitaip buvo tik stiklo siena tarp mūsų. Ji siekė dangų. Rožė dėl jos nesijaudino — nesijaudinau ir aš — ji nepaliovė šypsojusis ta pačia šilta, paika šypsena. Tačiau ji mus skyrė, ta stiklo siena, ir kai aš paklausiau Rožės, ar galėtų pasilikti, jos veidas persimainė, ir purtydama galvą ji pravirko.

Ji esanti laiminga. Bet pasilikti negali. Dėl to jai liūdna.

Tada aš patikėjau, kad mirusieji gyvena mūsų sapnuose.

Kad ir Frenkas Sinatra. Norint aplankyti Sinatros kapą, reikia keliauti į Palm Springsą Kalifornijoje, eiti į Dezert Memorial parko kapines, ten rastume Frenką, palaidotą B-8 dalyje, 151 sklype.

Tačiau aš ten niekad nebuvau. Nuo laidotuvių nebuvau net prie Rožės kapo. Nemanau, kad aplankęs jos kapą labiau nuliūsčiau, priešingai, tikiu, jog kelionė į tą mažą bažnytėlę ant kalvos, iškilusios virš priemiesčio, mane nuramintų. Kapo nelankau ne todėl, kad tai mane labai liūdintų arba labai save tausočiau, — tiesiog netikiu, kad ji tikrai ten, kaip netikiu, jog Sinatra — jo esmė, jo kibirkštis — visa, kas padarė jį tuo, kuo tas žmogus buvo, būtų Dezert Memorial parko kapinėse Palm Springse. Sinatra yra kažkur kitur. Taip pat ir Rožė.

Jeigu nori prisiminti mirusiuosius — arba veikiau, jeigu nori pamatyti mirusiuosius, susitikti juos, pamatyti juos besišypsančius, įsitikinti, kad dabar jie ilsisi ramybėje — reikia žvelgti į save. Ten juos ir rasi. Ten mirusieji gyvena.

Mano močiutė ėmė regėti mirusiuosius sapnuose. Šiek tiek baugu, kad kartais tokie sapnai ją lanko tuo metu, kai ji nemiega. Jai nereikia užmigti, kad išvystų savo atmenamus mirusiuosius. Jie vis tiek pas ją ateina.

Kad jai būtų lengviau naudotis telefonu, nuperku nešiojamąjį ir įrašau visus jos svarbiausius numerius. Mamos. Tėčio. Slyvos. Savo. Kelių jos senųjų draugių. Daktaro kabineto. Ir kitą dieną ji man pasakoja, kad jos vyras suprogramavo naują telefoną — ar jis ne malonus? Mano senelis, miręs jau dvylika metų.

Nežinau, ką daryti. Ar turėčiau tiesiog sutikti? Ar švelniai priminti, kad jos vyras jau senokai iškeliavęs? Negaliu to praleisti pro ausis. Bijau, kad ji nuslys į beprotybę, jeigu nebegalės atskirti manęs nuo senelio.

— Močiute, — sakau. — Ar pamiršai? Tai aš suvedžiau numerius į tavo naująjį telefoną. Ne senelis, tiesa?

Ji ilgai žiūri į mane. Paskui giliai smegenyse ima ryškėti menka švieselė, ir ji piktai purto galvą. Tačiau nesu tikras, ar močiutė mano, kad tai ji apsiriko. Ar aš.

Slyvai vis sunkiau būti su močiute. Močiutė pasakoja apie seniai mirusius brolius, apie ją lankantį vyrą, ji grįžta į dar senesnius laikus — prisimena savo motiną ir tėvą, dukterį, mirusią mažą, mano tėčio seserį, plaučių uždegimą, kuriuo tuo metu visi sirgdavo — tai šios mergaitės mirtis suteikė emocinį krūvį pirmajam „Apelsinų Kalėdoms“ skyriui. Močiutė kalba apie mirusiuosius taip, tarsi šie būtų dar gyvi, čia pat, o Slyvai dar nėra net trylikos, jos gyvenimas tik prasideda, ji dar nesusidūrė su mirtimi, tad nežino, nei ką galvoti, nei ką daryti. Aš ir pats jaučiuosi panašiai kaip Slyva.

— Tai išmuša mane iš vėžių, Alfi. Ji kalba apie juos, lyg jie būtų tikri.

— Gal ir yra, Slyva. Jai. Aš nežinau.

Taigi Slyva skuba į paskutinį priemiesčio traukinį, atgal į Banstedą, o aš sėdžiu su močiute, laikau jos ranką, kol užmiega, nors dabar miegas ateina ir vidurdienį arba visai neateina, diena ir naktis reiškia vis mažiau. Iš muzikinio centro sklinda senos dainos, Sinatra ir Dino, mažasis Semis garso ir šlovės laikais, ir tuose šeštojo dešimtmečio himnuose tiek gyvenimo ir meilės, vilties ir džiaugsmo, kad vaiduokliai švelniai susirenka prie mano senelės lovos — jos mirę broliai, iškeliavęs vyras, miręs vaikas, seniai palikę bičiuliai, jos motina su tėvu, ir pamažėle jie visi tampa tikresni už gyvuosius.

Didelei savo nuostabai, suvokiu, jog bijau dienos, kai Džeke laikys egzaminą. Iš pradžių manau, kad ji pabudino mano ilgai apsnūdusią mokymo aistrą. Tačiau tai daugiau nei vien ši aistra. Ji pažadino tą ramų džiaugsmą, kurį jauti būdamas su pažįstamu ir mėgstamu žmogumi, su kuriuo tau patinka būti. Mes sėdime prie knygų, kartais kalbamės, kartais tylime, kartais ginčijamės, tarsi rašymas ir rašytojai būtų svarbiausia gyvenime, ir aš suvokiu, kad ėmiau branginti kiekvieną jos buvimo minutę. Atmenu, kaip aš tai mėgau. Būti kartu. Džeke geriausia mano studentė. Jos protas aštrus, smalsus, kritiškas. Ji rimtai mokosi, ir klasėje, ir pati, ir nors dėl darbo jos dienos dažnai prasideda anksti ir baigiasi vėlai, namų ir kurso darbus ji visada pateikia laiku. Bet ji pirma mano studentė — nuo tų laikų, kai dirbau Princesės Dianos berniukų bendrojo lavinimo mokykloje, — kuri ateina į pamoką su mėlyne.

— Kas tau atsitiko?

— Pasipainiojo šis tas kietas ir tvirtas.

— Durys?

— Mano buvęs vyras.

— Dieve mano, Džeke, tau reikia eiti į policiją.

— Dėl smurto šeimoje? Juokauji? Policijai tai visai nerūpi.

— Tai ne smurtas šeimoje. Kokioje šeimoje? Jūs juk nebesate susituokę.

— Džeimis to dar nesuvokė. Jis nuolat trinasi aplink. Aplink namus. Seka mane.

— Ar jis matosi su Slyva?

— Priešokiais. Jam labiau rūpi, kas su manim miega, o ne mano duktė. Aš jam sakiau, kad niekas su manim nemiega. Bet jis netiki.

— Jis tau įstatė mėlynę, nes mano, kad su kuo nors miegi?

Ji karčiai nusijuokia.

— Jis iš pavyduolių, mano buvusysis. Paskui visada gailisi. Sako, kad taip daro tik todėl, kad mane myli. Nes jis kuoktelėjęs iš pavydo. Jis mano, kad tai man turi būti malonu, tikrai. Malonu būti talžomai.

— Ir su kuo, jo nuomone, tu miegi?

— Na...

Kažkas paskambina apačioje, prie laukujų durų.

— Neatidaryk, — prašo Džeke.

— Nejaugi tai jis? Jis atsekė tave? Jis ne pavydus. Jis psichas.

— Tikrai, Alfi. — Ji atrodo išsigandusi.

Aš nesu matęs jos išsigandusios. Tai mane siutina. Įnirštu ant to žmogaus.

— Neleisk jo čia.

— Aš jo čia neleisiu.

— Ačiū Dievui. Tiesiog nekreipk dėmesio.

— Aš nulipsiu su juo susitikti.

— Alfi!

Bet aš jau išėjau iš savo buto, nusileidau laiptais ir kitoje apšerkšnijusio stiklo pusėje matau plačiapetę, tamsią figūrą. Atlapoju laukujės duris ir išvystu jį — jau tunkantį atletą, vis dar raumeningą, nors aptekusį riebalais nuo šlamštmaisčio ir alaus. Kadaise buvo išvaizdus — aukštas, tamsus, šiek tiek pavojingas. Dailus, jei ne gražuolis — tais laikais, kai buvo nuostabus vaikinas, spardantis kamuolį. Tačiau dabar gyvenimas padarė jį tulžingą ir piktą. Jis atrodo kaip tie prasti apsaugininkai, kurie tik ir laukia, kad padarytum ką neleistina.

Džekės Džeimis.

Nespėju nė burnos praverti, kai jis kimba apžėlusiais pirštais man į gerklę ir sviedžia mane pro duris, — nustumia aukštielninką tarp šiukšliadėžių, aš trinkteliu tiesiai ant užpakalio ir įstringu šioje juokingoje sėdimoje padėtyje, o Džeimis pagauna tvatinti man per galvą šiukšliadėžės dangčiu.

Luitas, galvoju sau. Juk kažkur mačiau, kaip Luitą tvatino šiukšliadėžės dangčiu? Ar ne Bekaklis Toledo puolė Luitą su dangčiu „SuperSlam’98“? Ką darytų Luitas tokiomis aplinkybėmis? Nieku gyvu negaliu prisiminti. Taigi tiesiog sėdžiu, prisidengęs galvą rankomis, o mano sėdynė pulsuoja iš skausmo.

— Nelįsk prie mano žmonos, prakeiktas šunsnuki! — Džeimis šaukia, jo tartis, kokios šiais laikais Londone jau neišgirsi. — Nekimšk jai minčių apie mokslus koledže. Tu su savo knygomis ir niekais! Tai iš tavęs ji prisigaudę šitų minčių, gaidy! Ir nekišk prie jos nagų!

Šiukšliadėžės dangtis talžo man rankas ir pečius, kaskart dusliai dunksteli metalas, kaimynai persisvėrė pro langus, bet jų šis vaizdas per daug nejaudina, todėl jie tiesiog spokso. Džeke įsikimba Džeimiui į šoną, tvatina jam per galvą kumščiais, ir aš pamanau, kad jam turbūt skauda labiau negu man. Bet viešai apgėdintas esu aš.

— Tu toks kvailas! — šaukia jam Džeke. — Mokytojai nemiega su savo mokiniais!

Tai nėra tikra tiesa, bet jos pastangos mane jaudina. Nežinau, ar jis būtų kada nors liovęsis, jeigu ne Džeke.

— Nelįsk prie jos, — grasina jis gaudydamas kvapą. — Ir nekimšk jai minčių, kad ji yra kažkas, kas nėra.

Tada jis nupėdina, o Džeke padeda man atsistoti, nubraukia picos gabalėlius, ryžius, keptus su kiaušiniais, troškinį, pirktus išsinešti, — visa tai prilipo prie mano drabužių.

— Tu klausei manęs, kokia buvo mano santuoka, — sako ji rodydama į Džeimį, švytruojanti gatve savo ko-po-velnių-čia-spoksai eisena. Štai tokia ji ir buvo.

Kalbama, kad pasitaiko žmonių, drąsiai besikaunančių su vėžiu, bet galiausiai liga griebia su beribiu žiaurumu. Kad ir koks būtum drąsus. Vėžys atima iš tavęs tavo savastį.

— Tai ne aš, — sako mano močiutė, kai vedu ją į vonią. — Tai ne aš.

Jai skauda, labai skauda, ir nors ji taip ilgai kovėsi su šia liga humoru ir drąsa, dabar jos gyvenimas susiaurėjo iki nepakeliamos kančios ašmenų.

Ji niekuomet nebuvo linkusi savęs gailėtis, pulti į neviltį, baimę, tas bailias, tamsias mintis, nuo kurių imi šokinėti pamatęs šešėlį. Tačiau dabar ji jaučia, kad visa tai per sunku, kad ji kaunasi mūšyje, kurį gali tik pralaimėti, kad jos juokai, drąsa, stoicizmas — niekas nebeturi prasmės, nes visa tai turi tik vieną pabaigą.

Vėžys išgraužė visą jos tvirtumą. Jis atėmė jos tapatybę.

Aš stoviu už vonios durų, laukiu jos išeinant. Mudu su tėčiu dar labai daug remiamės moterų pagalba — mamos, Slyvos, Džoisės, senųjų močiutės draugių. Net tokią vėlyvą valandą mes niekuomet neiname su ja į vonią, mes niekuomet jos neprausiame. Net mirtinos ligos spaudžiami, net vėžiui spoksant mums į akis, laikomės tam tikro kuklumo. Dėl jos ir dėl savęs.

Bet šiąnakt viskas kitaip. Nors ji ištisas dienas beveik nieko nebevalgo ir geria tik kaip žvirblelis atskiesto apelsinų gėrimo, šiąnakt išgirstu ją dejuojant vos spėjęs padėti atsigulti, užgesinęs šviesas ir palikęs ją vieną. Girdžiu, kaip ji dejuoja, tarsi būtų atsitikę kažkas neapsakomai baisaus.

Ji vaitoja, kai aš įeinu į kambarį, išties vaitoja, tarsi nebūtų numaniusi, kad gali būti taip blogai, tačiau, tik įėjus į jos mažą miegamąjį, paaiškėja, kad ne auglys jos šone kelia tiek sielvarto. Kvapas kambaryje sklinda iš jos lovos. To anksčiau nebuvo nutikę. Kaip galėjau to nepastebėti? Ir kaip man dabar su tuo tvarkytis?

Neturiu pasirinkimo. Aš užtikrinu močiutę, kad tai smulkmena, jog tai niekai, bet kai atkloju antklodes, matau, kad ji susipurvinusi visa — purvini jos marškiniai, lova ir rankos — ir gerokai išsigąstu, — nesu tikras, ar man pavyks, ar padarysiu, ką turiu dabar padaryti, nes padėti nėra kam.

Tai jos susikrimtimas padeda man padaryti visa, ką dera, jos pažeminimas pačiumpa mane ir suteikia švelnumo.

— Oi, Alfi, man tiesiog išslydo, oi, kokia gėda, oi, pažiūrėk į mane, Alfi, — ir mane užlieja tokia meilė jai, kad susitvarkyti su jos bėda tampa visai natūralu.

Ne lengva. Tai niekad nebus lengva. Bet natūralu.

Aš atsargiai padedu jai išlipti iš lovos sakydamas, kad visa tai mums dviese vieni niekai, kad mes dviese puikiausiai susitvarkysime, ir nusivedu ją į vonios kambarį, ten nuvelku marškinius ir į vonią paleidžiu šiltą vandenį, o ji vis aiksi iš gėdos ir drovulio, ir aš pirmą kartą matau savo močiutę nuogą, ir išmuilinęs flanelinę plaušinę, ramindamas ją visokiausiais žodžiais, prausiu ją švelniai kaip motina vaiką, kaip kadaise ji prausdavo mane.

Trisdešimt penktas skyrius

Dzengas su Jumi prie įėjimo į Čerčilio kalbų mokyklą dalija lapelius. Šiandien jie abu atrodo kiek kitaip. Sakyčiau, jie ima suaugti. Dzengas vilki kostiumą, jo paprastai susivėlę plaukai — kaip iš šuns gerklės, kaip sako kiti studentai — šiandien tvarkingi ir švarūs, sutvarkyti prieš šio ryto interviu gretimame koledže. Jumi nebebalina plaukų — prieš grįždama į Japoniją, pamažėle atgauna natūralią spalvą, ir jos šviesioje plaukų kupetoje ryškėja gražūs blizgantys juodi dryžiai.

— Kaip sekėsi interviu, Dzengai?

— Nuo spalio studijuosiu verslo administravimą magistrantūroje. Kinijoje tai labai naudinga. Tačiau magistrui reikia gerai mokėti anglų kalbą.

— Tu gausi gerą pažymį, — aš atsigręžiu į Jumi. — O tu irgi pasikeitei.

— Ruošiuosi dirbti biure, — sako ji, — didelėje kompanijoje Tokijuje. Negali turėti geltonų plaukų. Ne Tokijo biure. Daugiau niekada negalėsiu. Blondinė jau nebūsiu niekuomet.

Ji paduoda man lapelį. Iš pirmo žvilgsnio jis atrodo kaip mūsų koledžo skrajutė. Apvadėlis iš pasaulio valstybių vėliavų, viduryje tebestovi nerangus Vinstono Čerčilio siluetas. Bet šiame Vinis vietoj įprastinio cigaro laiko korneto dydžio marihuanos suktinę.

Ateikite į Čerčilio karaokę daina atsisveikinti su metų pabaiga atsilabinti su visais draugais

Mokytojų kambaryje Hamišas ir Lenis žiūri į tokią pat skrajutę.

— Prakeikta karaokė. Tai šokių pamokos pabaiga. Buvo laikai, kai mokslo metai baigdavosi diskoteka.

— Niekas jaunesnis negu penkiasdešimties ir vyresnis negu dešimties nebesako „diskoteka“, Lėni, — tariu jam.

— Nešvankūs šokiai stroboskopo šviesoje, — prisimena jis nekreipdamas į mane dėmesio. — Prisiglaudus intymiai arti per lėtus šokius. Ar tai butelis „Evian“ tavo kišenėje, ar aš tau patinku? Miela, žmogau. Dabar jau karaokė. Stovėk kaip kvailys kvarkdamas pagal „Abba“ numerius. Sek šokinėjantį rutuliuką „Autocue“. Filme paplūdimyje blaškysis kokia nors pakvaišusi porelė. Ir koks ten smagumas, drauguži?

— Įdomu, jog karaokė populiari šalyse, kur emocijų raiška nepageidaujama, — samprotauja Hamišas. — Kinijoje. Japonijoje. Tiesą sakant, visoje Rytų Azijoje. Pagal visuomenės papročius kasdieniame gyvenime negali reikšti savęs atvirai. Bet jie tai gali padaryti dainuodami karaokę.

— Na, o mes šioje šalyje panorę atviros saviraiškos, — postringauja Lenis, — galime nueiti į viešąjį tualetą ir nusimauti kelnes.

— Ar tu eisi, Alfi? — klausia Hamišas.

— Abejoju.

— Gal juokauji? — sako Lenis. — Šis žmogus — legendinis studentų herojus. Visi žavisi jo technika su mikrofonu rankoje.

Manau, šios Čerčilio karaokės aš atsisakysiu, bet ne dėl tų priežasčių, dėl kurių jos išvengti norėtų Lenis Gašlūnas. Ilgokai buvau Honkonge, kad atsikratyčiau to drovulio, dėl kurio mano tautiečiai nejaukiai muistosi karaokės bare.

Bet įtariu, kad vakaras bus vienas ilgas sudie, nedarnių melodijų, jaunystės ir laisvės šermenys ir kad mes visi netrukus „blondinais nebebūsime jau niekuomet“.

Stebiu savo klasę, kaip jie kartojasi visus laikus, vartojamus kalbant apie ateitį. Paprastas esamasis, būsimasis atliktinis, esamasis eigos, būsimasis atliktinis eigos. Jumi ir Dzengas. „Tu eini, tu susitinki.“ Hiroko ir Genas. „Tu būsi nukeliavęs, būsi susitikęs.“ Vanesa ir Vitoldas. „Aš pradedu. Ji vyksta.“ Bet ne Olga, jos nebėra, ji iškrito, dingo mieste su savo draugu. „Kur tu ketini eiti? Ką tu ketini daryti?“

Aš suvokiu, kaip man trūks mano studentų. Kaip trūks jų visų.

Jie vis dar ateina į mano pamokas, dar vis matau juos kasdien, tiesą sakant, dabar, artėjant egzaminui, jie lanko pamokas reguliariau negu kada nors anksčiau, ir jeigu jie ko nors atsisako, tai ilgų vakarų skaniuosiuose „Generolo Li“ tenesietiškuose patiekaluose arba „Eamon de Valera“, arba „Pampas“ kepsninėje, bet jų kalbos jau sukasi apie naujus jų gyvenimus. Jų laikas Tarptautinėje Čerčilio kalbų mokykloje beveik baigėsi. Netrukus jie visi išvyks, o aš liksiu. Aš jau jų ilgiuosi.

Ir svarstau, ar visada taip bus — dar vieni metai, dar vieni veidai, suksis ir suksis nuolatos, begaliniai „sveiki“ ir „sudie“.

„Tu keliausi, tu sutiksi.“

Mano studentai laimingi. Jie kalba apie grįžimą namo, apie studijas čia, Londone, apie keliones į tolimas šalis. Jie jauni, ir viskas jiems prieš akis, viskas juos jaudina: studijos, kelionės, darbas, — viskas atrodo toks nuotykis. Tačiau mane kažkas slegia, kai girdžiu juos kalbant apie savo naujus gyvenimus.

Vos prie ko nors pripranti, ir jau reikia atsisveikinti.

— Kaip visa tai atrodys? — klausiu Džekės. — Tavo studentiškas gyvenimas. Kai studijuosi bakalaurui Grinvičo universitete — visa tai. Kaip tu tai įsivaizduoji?

Ji sėdi prie lango mano bute, dedasi knygas ir ruošiasi eiti. Pamoka baigėsi. Egzaminas nebetoli. Jos knygos nebe naujos. Dienos ilgėja.

— Na, aš juk dar nežinau, ar būsiu studentė, tiesa? Mano vieta Grinviče priklauso nuo anglų kalbos egzamino rezultato.

— Gal juokauji? Nesu matęs kito žmogaus, kuris taip rimtai dirbtų. Tu išlaikysi egzaminą. Nagi, papasakok man apie savo studentišką gyvenimą. Juk tikriausiai esi apie tai galvojusi.

Ji juokiasi.

— Tik kokius paskutinius dvylika metų. Nežinau, kaip visa tai atrodys. Aš būsiu vyriausia iš visų studentų. Būsiu turėjusi šeimą, turiu vaiką. O jų daugumai mamos tikriausiai iki šiol skalbia. Ir kai jie siaus vakarėliuose, aš dirbsiu. Aš vis tiek turėsiu dirbti, juk žinai.

— Bet manai, kad būsi laimingesnė?

— Žinau, kad būsiu laimingesnė. Aš darysiu tai, ką noriu daryti. Sieksiu šio to savo gyvenime. Sau ir savo dukrai. Ir tai bus įdomu. Garsūs rašytojai, geri kūriniai, pokalbiai apie idėjas, buvimas su žmonėmis, kurie domisi knygomis, kuriems nerūpi pasirodyti pranašesniais. Negaliu sulaukti.

Aš įsivaizduoju ją universitete. Matau ją virstant žmogumi, kuriuo ji visada norėjo būti. Matau, kad ji suvokia, jog jai ne per vėlu, kad ji dar jauna ir užtektinai protinga, kad galėtų dar kartą pabandyti, dar vieną sykį siekti, ko nori. Ir jai pavyks. Tiesa, ji bus dešimčia metų vyresnė už kitus studentus, bet ji daugiau nei sumani, kad išsiskirtų bet kurioje kompanijoje; ten nebebus kvailų pašaipų apie ponią Mazgotę ar grindų valymą, nes ir visi kiti žinos, ką reiškia dirbti mažai apmokamus, atsitiktinius darbus. Įsivaizduoju, kaip ji ten sublizgės, išties sublizgės, pateiks gerus klausimus, nebijos pakelti rankos, pabudins pavargusius mokytojus ir įkvėps gerus, klasėje perskaitys rašinį apie Karson Makalers, o visi vaikinai žiūrės į jos kūną, judantį po aptemptais drabužiais, ir tirps. O gal ir jos drabužiai pasikeis.

— Aš nenoriu, kad mes visai išsiskirtume, — sakau liepsnojančiu veidu.

— Ką?

— Nenoriu, kad tu išnyktum iš mano gyvenimo.

— Išnykčiau iš tavo gyvenimo?

— Noriu ir toliau žinoti apie tave. Ir viskas. Tą ir sakau. Kodėl mes negalėtume ir toliau bendrauti?

Ji uždeda ranką ant manosios, tai beveik gailesčio gestas.

— Mes visada būsime draugai, — sako ji man, ir aš suprantu, kad praradau ją dar mums nepradėjus.

Mano močiutė per daug pasiligojusi, ji nebegali pasilikti savo mažajame baltame bute. Jos namai jai nebetinka. Ne jai. Laiptai, vonia, atsiskyrimas nuo mūsų visų. Tai namai, tinkami senam žmogui, bet ne mirštančiam.

Jeigu mano šeima būtų Čangai, viskas būtų lengviau. Be jokių kalbų perkeltume ją į miegamąjį virš „Šanchajaus drakono“ ir ten ja rūpintumės. Tačiau mano maža šeima išsisklaidžiusi po visą miestą, išties visai ir ne šeima, tėtis, mama ir aš — visi gyvename po vieną ir nėra tos aiškios vietos, kur močiutė galėtų prisiglausti. Mamos namuose per daug laiptų, o mūsų su tėčiu nuomojamuose butuose per mažai vietos. Mes norime būti šeima. Tikrai. Bet per ilgai leidome viskam irti, mus išblaškė kiti dalykai. Dabar jau niekuomet nebūsime Čangai.

— Kinijoje dideli vaikai rūpinasi senais tėvais, — sako Džoisė mano mamai. — Čia viskas atvirkščiai. Seni tėvai vis dar rūpinasi vaikais. Viskas priekiu į nugarą šioje šalyje.

Mes aptariame kitas galimybes. Senelių namai — bet mūsų močiutė per smarkiai serga. Slaugos namai — bet vežti ją į svetimą vietą mirti būtų nepakeliama. Dar ne. Ne, jei tik yra kokia nors kita išeitis.

Visada yra ligoninė, tačiau močiutė ligoninės bijo labiau negu mirties, ar bent jau jos atstoja viena kitą, tad kol turime nors kokią kitą išeitį, apsaugosime ją nuo ligoninės lovos. Nors ji beveik nieko nevalgo ir negeria, ir jai reikalinga globa visą parą, jos daktaras labai džiaugiasi, kad ji ne ligoninėje, net dabar, kai liga taip ją pakirto. Nežinau, ar tai rodo mirštančios moters norų supratimą ar ligoninės lovų stygių. Galbūt abu po truputį.

Galiausiai mama imasi iniciatyvos, paskambina liftų montavimo tarnybai ir pasako jiems, kad gaus užsakymą, jeigu gali jo imtis tuoj pat.

Laiptų liftų kompanija, regis, yra įpratusi prie tokių desperatiškų skambučių, nes argi kas nors imtųsi montuotis liftą, jeigu nebūtų praradęs vilties? Ir netrukus jaunas darbininkas jau kloja ant laiptų panašius į geležinkelio bėgius, o ant jų pritvirtina tarytum kokią katapultavimo sėdynę, iškart prikeliančią vaikystės prisiminimus apie Džeimsą Bondą ir pilotus, parašiutais besileidžiančius priešo teritorijoje. Šis liftas atrodo labai agresyvus įtaisas, bet kai jaunasis darbininkas atsisėda į kėdę ir ją įjungia, ji ramiai burgzdama ima veikti tarsi švelniausia mašina pasaulyje.

Ir vėliau, atvykus močiutei, — ji apsitaisiusi mėgstamiausiu „Marks & Spencer“ chalatu su mažomis raudonomis rožytėmis, išbalusi per tas be gryno oro praleistas savaites ir nuo ligos, tokia trapi, kad nedrįstu jos net paliesti, bijodamas, kad sulaužysiu, — mes susijaudinę rodome jai laiptų liftą, aiškiname, koks paprastas dabar čia bus jos gyvenimas tarytum vaikui, kuriam per Kalėdas davė dovaną, bet jis dar per mažas, kad galėtų deramai ją įvertinti.

Mudu su tėčiu švelniai pasodiname ją į lifto kėdę, ir staiga močiutė, per savaites išsekusi nuo auglio, maisto stygiaus ir nejudėjimo, ima svirti priekin, o mes abu puolame jos gaudyti. Mums nė į galvą nešovė, kad ji per sunkiai serga, kad pajėgtų naudotis liftu.

Tada mama paaiškina, kaip liftas veikia, kaip tam, kad jis važiuotų, reikia paspausti nedidelę svirtelę, ir vos tik tą svirtelę paleidi, jis sustoja, tad susižeisti neįmanoma arba bent jau teoriškai taip turėtų būti, o laiptų viršuje įrengta nauja medinė aikštelė, todėl nereikia lipti nė laiptelio — nė to vieno vienintelio. Nežinau, kiek močiutė iš viso to suvokia. Ji neatrodo kaip anos laimingos senos moterys, kurias matome laiptų liftų reklamose, spindinčiomis akimis, praktiškais megztiniais, blizgančiais dirbtiniais dantimis. Mano močiutė atrodo taip, tarsi negalėtų patikėti, kad jos gyvenime bus tiek skausmo, nepatogumo, viso to, ką ji pavadintų kuituliu — „palaver“.

Tačiau ji šypsosi dėl mūsų, net dabar stengiasi būti mums maloni, stengiasi būti gera viešnia, nekelti jokio sambrūzdžio.

— Kaip miela, — sako ji. Tai jos didžiausias komplimentas.

Miela.

Ji atsargiai paspaudžia laiptų lifto svirtelę, ir mes visi balsu sušunkame, taip pat ir močiutė, prajunkame iš nuostabos ir džiaugsmo, kai švelni mašina sudūzgusi lėtai kelia ją laiptais. Štai ji keliauja, kaip mažas senas angelėlis, kyla į dangų savo baltu M & S apdaru ir šypsosi mums, stovintiems apačioje, nes tai smagu, išties smagu, o visų labiausiai todėl, kad nenori kelti mums rūpesčių, tikrai nenori nieko be reikalo varginti.

Trisdešimt šeštas skyrius

„Tai ne aš,“ kartoja man močiutė, kartoja ir kartoja. Nors aš puikiausiai suprantu, ką ji turi omenyje, vis tiek jaučiu, kad močiutė šiomis paskutinėmis valandomis liko savimi.

Drąsi. Pasiaukojanti. Linksma. Rūpinasi visais, tik ne savimi. Sena dama, kurią myliu visa širdimi.

— Kas nutiko tai merginai?

— Kuriai merginai, močiut?

— Tai gražiai merginai.

Aš nusišypsau. „Ak, tai gražiai merginai/’ Manau, ji kalba apie Rožę.

— Rožei? Ji mirė, prisimeni?

Ji nekantriai purto galvą.

— Ne Rožė. Aš žinau apie Rožę. Ir ne japonė. Žinau, kad toji tave pavarė. Aš kalbu apie tą, su dukrele. Dukrele gražiomis akimis.

— Džeke?

— Džeke. Tu jos laikykis. Ji gera moteris.

— Tu teisi, močiut. Gera.

— Norėčiau, kad susitvarkytum gyvenimą, Alfi. Norėčiau, kad susitvarkytum.

Drebi, kad išvysi žmogų mirštant surakintą siaubo, o paskui matai, kaip jis išeina vien su meile. Nes siaubas praeina, nuslūgsta visi juodi jausmai dėl tūkstančių neapsakomų vėžio sukeltų pažeminimų arba tu išmoksti su jais gyventi. Bet meilė lieka, ji didesnė už baimę, liūdesį, netektį, tą šiurpų netekties jausmą, sunkiausią už viską.

Dabar nebeliko skirtumo tarp dienos ir nakties, tad mes budime pamainomis. Tikriausiai panašiai ir auginant kūdikį — naktį markstaisi kovodamas su miegu, stengiesi atlikti įvairias pareigas. Panašiai būtų buvę ir mums su Rože, jeigu būtų tekusi laimė turėti kūdikį, berniuką arba mergaitę. Skirtumas toks, kad tai istorijos pabaiga. Netikiu, kad mano močiutė mirs šiąnakt. Per greitai. Tai tikrai dar truks kurį laiką. Regis, jai dar ne taip smarkiai skauda. Tas šono skausmas, baisus skausmas nuo auglio tarsi atlėgo. Ji nebegeria vaistų. Jos protas skaidrus. Ji atrodo rami. Plaukai išsidraikę ant pagalvės — sidabras su aukso gijomis, tai mama greitai padažė, kad močiutei būtų smagiau. Jos antakiai lygesni, nes mama juos irgi padažė. Ji iškvepia, užsimerkia. Aš sėdžiu kėdėje prie jos lovos vis užsnūsdamas, nors ir stengiuosi nemiegoti, nuvargęs tai nugrimztu, tai pašoku iš miego. Tada mane prižadina jos balsas.

— Mama ir tėtis, — sako ji.

— Norėtum — ar man juos atvesti?

— Mano mama ir tėtis.

— Močiute?

— Jie čia.

— Ar viskas gerai? Gal norėtum...

— Alfi?

— Aš čia.

Palaikyk mano ranką, Alfi.

— Laikau.

— Tu geras berniukas.

Jos krūtinė pakyla, ir ji lėtai iškvepia, tarsi išsivaduodama iš baimės, skausmo, troškimo likti.

— Tu labai stengiesi, ar ne? Aš matau.

— Močiute, ar ko nors atnešti?

— Man nieko nereikia. Bet ačiū, mielasis.

Nesuprantu, ar ji miega, ar ne. Į kambarį ima sunktis šviesa. Jau nebe naktis. Tiršta tamsa sklaidosi. Tačiau kaip ji galėjo taip greitai praeiti?

— Aš myliu, tave, močiut, — sakau springstančiu balsu, mano akis staiga užplūsta ašaros. — Labai tave myliu.

Kodėl nepasakiau to jai anksčiau? Kam laikiau taip ilgai? Kodėl nekartojau jai šito visą gyvenimą?

Ir tos dienos, kai būdavau kitkuo užsiėmęs. Kai turėdavau eiti kur kitur. O būčiau galėjęs pabūti su ja.

Dėkodamas, kad mane myli.

— Dabar jau nebeskauda, — sako ji, jos balsas švelnus ir ramus.

— Tai gerai.

— Tik pabūk su manim.

— Aš čia, močiut.

— Pabūk su manim, mielasis.

Ši mokykla nelabai skiriasi nuo tos, kurioje aš dėsčiau, pro vartus virsta tuntai berniūkščių, kuriuos išsyk išskiri kaip kietuolius arba jų aukas, dauguma jų apsimeta stipresni, negu yra, juokiasi ir talžo vienas kitą nutrintomis kuprinėmis, puikuojasi ir pučiasi, vildamiesi, kad tai bus įvertinta kaip pasitikėjimas.

Nuo Princesės Dianos mokyklos ši skiriasi tuo, kad čia yra merginų. Jų buvimas pakeičia, įelektrina atmosferą. Kai kurios mergaitės dar tikri vaikai, bet kitos jau panašesnės į suaugusias, jaunas moteris, kurios sklaistosi ilgais plaukais, segi trumpus sijonus ir suvokia savo galią stūgaujantiems aplink jas susispietusiems uniformuotiems vaikinams. Jos praeina pro mane, stovintį prie vartų, tos merginos, kai kurios kilsteli antakį ir kvailai išsišiepia, vienu žvilgsniu įvertindamos ir atmesdamos. Tada aš pamatau ją. Ji nepriklauso nė vienai gaujai.

— Slyva?

Ji išrausta.

— Ką čia darai?

— Aš su automobiliu. Parvešiu tave namo.

Ji eina su manim iki automobilio, nekreipdama dėmesio į šūksnius: „Kas tavo draugas, Pampuška?“, „Man nepatinka tavo išrinktasis, Pampuška.“ Kai įlipame, sėdžiu nejudėdamas, neužvedu variklio.

— Kodėl čia atvažiavai?

— Norėjau tau asmeniškai pasakyti.

— Pasakyti — ką?

— Mano močiutė mirė.

— Ji mirė?

— Šįryt anksti. Nenorėjau sakyti tau telefonu. Žinau, ji tau buvo svarbi. Ir tu jai buvai svarbi.

Slyva spokso tiesiai priešais save ir tyli. Griebiuosi įprastinių paguodos žodžių.

— Prieš mirtį jai labai skaudėjo. Taigi turim džiaugtis, kad ji nebesikankina. Dabar ji rami.

Slyva nieko nesako.

— Ji nugyveno ilgą gyvenimą, Slyva. Kada nors mes mokėsime būti dėkingi už jos gyvenimą. Neliūdėti dėl jos mirties.

— Ji buvo vienintelis žmogus...

— Slyva? Ar tu...

— Vienintelis žmogus, su kuriuo galėjau būti savimi. Žinau, kad mama nori, jog būčiau gražesnė. Numesčiau svorio. Susitvarkyčiau plaukus. Viso šito. Tėtis nori, kad būčiau stipresnė. Kietesnė. Tvirtesnė. Kad manęs nestumdytų. Viso to. — Ji papurto galvą. — O vaikai mokykloje trokšta, kad aš šliaužčiau šalin ir dingčiau. Tiesiog šliaužk šalin ir dink, Pampuška. Ji buvo vienintelis žmogus, kuris priėmė mane. Kuriai buvo nesvarbu, — ji juokiasi. — Kuris, regis, mane tikrai mėgo.

— Tavo mama tave myli. Nagi, Slyva. Juk žinai, kad myli.

— Bet mylėti ką nors nėra tas pat, kas mėgti. Tai ne tas pat, kas priimti juos tokius, kokie yra. Meilė gerai. Aš apie tai nelabai išmanau. Man pakaktų, jei kas nors mane mėgtų.

Daugybė visokių rūpesčių.

Ir gerai, kad yra daugybė rūpesčių.

Močiutė mirė namie, todėl į namus turėjo ateiti policija. Jie atvyko po greitosios pagalbos, kurios nebereikėjo, nes buvo per vėlu, ir daktaro, kuris oficialiai patvirtino mirtį, bet jie atvyko prieš laidotoją ir jo padėjėją, o šie maloniai pakvietė mus palaukti svetainėje, kol suvyniojo močiutės kūną ir išsivežė jį. Buvo taip keista, kad dėl mano močiutės, kuri tiek metų gyveno viena savo mažyčiame baltame bute, staiga sugužėjo tiek žmonių.

Mudu su tėčiu jau daugybę metų nesame taip ilgai buvę kartu. Mes sykiu užregistruojame mirtį, tyliai sėdime laukiamajame, kuriame laimingos poros atėjo užregistruoti savo kūdikių gimimo. Tada einame pas laidotojus, arba laidotuvių vadovus, kaip jie dabar save vadina, ir parenkame karstą, nusprendžiame, kiek bus mašinų, susitariame dėl laidojimo.

Tačiau tai dar ne viskas. Einame pas floristą ir užsakome vainiką — pasirenkame vieną didelį nuo tėvų ir manęs, o ne tris mažesnius — su raudonomis rožėmis, kurias močiutė mėgo labiausiai. Paskui reikia susitarti su vikaru, kuris vadovaus laidotuvių maldoms, o jis elgiasi šaltai, pasipūtęs, nes mano močiutė į bažnyčią eidavo tik per vestuves, nes mūsų senutė neįžvelgė ypatingos bažnyčios vertės — nebent tikėdavosi išvysti ir pasigrožėti jauna nuotaka su balta suknele.

Pagaliau mes einame į jos mažytį baltą butą. Ir nors mus švelniai vedė mirties biurokratijos pakopomis, ir visi, išskyrus vikarą, buvo malonūs ir užjaučiantys, ėmė mūsų kreditines korteles su aiškia užuojauta veiduose, nurodydami, kur turime eiti toliau, nukreipdami į kitą šio maršruto stotelę, jau niekas nepaaiškina, ką turėtume daryti močiutės namuose.

Tarp šių sienų — viso gyvenimo liudytojai. Drabužiai, nuotraukos, plokštelės, suvenyrai, parvežti jai iš Ispanijos, Graikijos, Airijos, Honkongo. Mudu su tėčiu bejėgiai žvelgiame į visa tai, negalėdami nuspręsti, ar tai yra turtas, kurį reikia branginti, ar šiukšlės, paliktinos tvarkytojams.

Jos daiktai. Aš noriu pasilikti juos visus, bet žinau, kad tai absurdiška, neįmanoma. Drabužiai gali keliauti į „Oxfam“. Galbūt ir dalis baldų. Nusprendžiame, kad aš paimsiu plokšteles, o tėčiui liks nuotraukos, bet netgi tai nėra paprasta.

Tėtis atsiverčia senoviškų nespalvotų nuotraukų albumą — iš tų laikų, kai dar nebuvo gimęs, ir nors jis mato tėčio ir mamos, tetų ir dėdžių veidus — jų užaugusių veidus, šviečiančius pro vaikystės šypsenas, daugelis žmonių albume jam visiškai nepažįstami, žmonės, kurių jis niekuomet nebuvo susitikęs, jų vardų jis niekuomet nesužinos. Dabar jau ne.

Mano močiutės atsiminimai. Niekieno kito. Dar per anksti galvoti apie „Oxfam“. Per anksti ką nors išmesti. Galbūt kurią nors kitą dieną.

O dabar aš pasirenku vieną daiktą, kuris man primins močiutę. Man jis ją puikiai įkūnija. Tai buteliukas nagų lako, pavadinimu „Temptation“. Ant buteliuko užrašytas paraginimas, patarimas, filosofija. „Imk jį į nagą“, parašyta ant jo. Aš pagalvoju apie savo močiutę, kuri dažėsi nagus „Temptation“ artėdama prie devyniasdešimties, ir nusišypsau pirmą kartą per visą šią dieną.

Miela. Ji buvo miela.

Nors jis ir nepažįsta veidų, tos nuotraukos neduoda tėčiui ramybės. O jų tiek daug. Albumai su aštuntojo dešimtmečio pupyčių karikatūromis ant viršelio. Batų dėžutės, prikimštos blunkančių spalvotų nuotraukų. Aplankai su mieguistais Anglijos žvejų kaimeliais ant viršelio, o viduje — penktojo ir šeštojo dešimtmečio nespalvotos nuotraukos. Senovinės, pageltusios nuo laiko po sunkiais stiklais, o iš kitos pusės lyg su šarviniais marškiniais pakabinimui ant sienos. Nesuskaičiuojama daugybė nuotraukų dar vokuose, parsineštuose išryškinus.

Visos vestuvės, šventės, Kalėdos, gimtadieniai, sekmadienio popietės. Visi tie gyvenimai.

Mano tėvas atranda iškarpų albumą. Tai albumas apie jį ir jo karjerą, jo sėkmę. Jis prasideda nuo straipsnių, kai dar buvo jaunas sporto korespondentas ir tęsiasi iki pat „Apelsinų Kalėdoms“ — kai straipsnius rašė jau apie jį. Mano tėtis sujaudintas, susikuklinęs. Ne, jis sumišęs. Aišku, kad nežinojo, jog egzistuoja toks iškarpų apie jį albumas, niekada nežinojo, kad jo mama taip juo didžiuojasi. Jis atrodo — aš nežinau, kaip pasakyti. Turbūt susigėdęs. Arba vienišas. Taip, tikrai. Mano tėtis atrodo vienišas.

Ir aš suprantu, kad niekada nesi tikrai vienišas šiame pasaulyje, kol nemiršta abu tavo tėvai.

Trisdešimt septintas skyrius

Grįžęs iš močiutės kremavimo, randu mobiliajame Džekės žinutę, prašančią kuo skubiau jai paskambinti. Šiandien egzamino diena. Mano studentams Čerčilio mokykloje, taip pat ir Džekei. Jos balsas susijaudinęs, ir aš spėju, kad todėl, jog ji jaučiasi artėjanti prie visų savo svajonių išsipildymo.

Tačiau aš klystu.

— Alfi?

— Ar viskas gerai? Pasirengusi egzaminui?

— Aš nelaikysiu egzamino.

— Ką? Kodėl?

— Dėl Slyvos.

— Kas jai nutiko?

— Ji pabėgo iš namų.

A lygio anglų kalbos egzaminas vyksta koledže netoli Kings Kroso.

Egzaminų salė knibžda studentų — nervingų, pasitikinčių, studentų, visai netekusių vilties. O štai ir Džeke, vyresnė už kitus, išsigandusi dėl kitokių priežasčių, dėl suaugusiųjų bėdų, kurios visai nesusijusios su kvalifikacijos įgijimu, su žengimu į priekį, apsirengusi per daug oficialiai, kaip žmogus, kuris laikys A lygio egzaminą, laukia manęs prie egzaminų salės.

Jos rašto darbas prasideda trečią. Ji turi mažiau negu penkias minutes. Tačiau ji apie tai net negalvoja.

— Man paskambino iš mokyklos. Klausė, kur ji. Tada radau jos žinutę savo mobiliajame. Ji parašė, kad turėjo išeiti. Ji išėjo, Alfi.

— O kaip tėtis? Draugai?

— Ji ne pas tėtį. Ir nėra jokių draugų. Dabar, kai tavo močiutė mirė.

— Aš surasiu, ją, gerai? — žiūriu į laikrodį. Beveik trys. — Dabar tau reikia eiti į salę. Tikrai. Jeigu neisi, praleisi progą.

— Kaip aš galiu? Kaip galiu galvoti apie visas tas nesąmones, kai dingo mano dukra?

— Ji grįš. Negali visko mesti.

— Man tai visai nerūpi. Laipsnis, Karson Makalers, senų liūdnų vyrų, kurie nepažintų meilės, jeigu ji išplėštų gabalą iš jų kelnių kilpinės, eilėraščiai. Tai mano kaltė. Aš nežinau, kas man aptemdė protą. Nežinau, ką su tavim veikiau. Studijavau jausmus dramų ištraukose ir visus tuos senus... koks apgailėtinas laiko švaistymas. Reikėjo galvoti apie savo mergaitę.

— Tu galvoji apie savo mergaitę. Tu apie ją galvoji visą laiką.

— Ko trūksta mūsų gyvenimui? Ko jam trūksta? Štai ką aš norėčiau sužinoti.

— Liaukis, gerai. Šios kalbos nepadės jai ir nepadės tau. Nagi. Eik vidun ir pasistenk, kiek gali. Aš surasiu ją. Jai viskas bus gerai. Aš pažadu.

— Aš tik noriu savo mergaitės.

— Tu gausi savo mergaitę. Tik dabar eik ten.

Ji įsisprendžia rankomis į šonus.

— Kur tas šuo, kurį geni? Kas tu manaisi esąs? Su kuo manaisi kalbąs? Tu ne mano vyras.

— Nurimk, Džeke.

Ji spokso į mane taip, tarsi viskas būtų nutikę dėl mano kaltės. Mano, mano knygų, mano cinikų draugų. Jos akys blizga, ji prikando apatinę lūpą, kad ta nevirpėtų. Bet jau plaukia egzaminų salės pusėn kartu su kitais studentais, nors vis dar dairosi į mane su verksmingu priešiškumu, kol durys užsiveria.

Tada aš traukiu į miestą ieškoti Slyvos, vis dar apsirengęs laidotuvėms.

Einu į Lesterio skverą — gaižią, neskoningą Vest Endo širdį — ir vaikštinėju aplink, apžiūrinėdamas veidus vaikų, susibūrusių tarpduriuose, besitrinančių parke, tupinčių gatvėje. Slyvos čia nėra.

Tada einu Čering Kros Roudu iki Strando, kažkodėl tai mėgstama benamių vaikų vieta, ir iššniukštinėju visą nuo geležinkelio stoties iki Savojos. Daugybė paauglių su miegmaišiais tarpduriuose. Tačiau Slyvos nėra.

Pasuku šiaurėn, į Kovent Gardeną. Gatvėje daugybė vaikų, bet dėl nesuprantamos priežasties tik keli akivaizdžiai benamiai, jie tempia miegmaišius per aikštę, nepaisydami žonglierių, gatvės muzikantų ir mimų, kurie žavi turistus, bet visi kiti norėtų persipjauti venas. O aš spoksau į kažkokį apdujusį netikšą, kuris tikisi atlygio už tai, kad nejuda, nepajuda nė colio, ir suvokiu, jog Slyva gali būti bet kur. Ji nebūtinai turi būti Londone.

Suskamba mano mobilusis telefonas. Tai Džeke. Sakau jai, kad naujienų dar nėra, kad nesijaudintų, važiuotų į Banstedą ir lauktų skambučio.

Ji nori padėti man ieškoti Slyvos, bet įtikinu ją, kad vienas mūsų turėtų būti namuose ir laukti prie telefono, jeigu ši paskambintų. Džeke nenoromis sutinka. Suprantama — man tai atrodo suprantama — noriu sužinoti, kaip sekėsi egzaminas. Džeke atsisako apie tai kalbėti. Ji supyksta, kai neatlyžtu norėdamas ką nors sužinoti, elgiasi taip, lyg ši jos gyvenimo dalis — troškimas grįžti į koledžą, domėtis knygomis, norėti diplomo, galvoti apie eilėraščius ir pjeses, ir „Širdį — vienišą medžiotoją“, tarsi svarbiausią dalyką gyvenime, — būtų visų jos nelaimių versmė.

Tarsi žmogų galėtų nubausti už jo svajones.

Saulei nusileidus miestas pasikeičia.

Kontorų darbuotojai skuba namo, o vakarėlių publika išsilieja į Soho, Kovent Gardeno, Oksfordo gatves. Ir aš negaliu čia įsivaizduoti Slyvos, tarp įmantrių kavinių, garsaus juoko ir tuščių tauškalų. Jai čia nepatiktų. Taigi važiuoju tikrinti metro stočių, pradedu nuo rytų, Liverpulio gatvės stoties, kur atvyksta traukiniai iš Banstedo, ir imu šukuoti miestą. London Bridžo, Kings Kroso, Justono. Visos didžiosios pagrindinės linijos stotys. Tada pradedu vakarų gale. Padingtono, Viktorijos. Kiekviename šių didžiulių angarų kampe ir nišoje susimetę gailestį keliantys vaikų būreliai su kuprinėmis ir miegmaišiais, bet aš nesuprantu, kurie benamiai, o kurie laukia traukinio grįžti namo. Vėliau, artėjant prie vidurnakčio, tampa aiškiau. Tie, kurie keliauja namo, seka išvykimo tablo, tie, kurie namo nevažiuos, nežiūri į nieką arba atsargiai dirsčioja į vyrus šešėliuose, kurie vis nužiūri vaikus laukdami, kada šie išvažiuos.

Jau buvau beskambinąs Džekei, kai suvokiu, kad praleidau Šv. Pankracijaus stotį, tą Viktorijos laikų Kalėdų pyragaitį prie Justono. Nėra jokios priežasties, kodėl ji turėtų būti Šv. Pankracijaus stotyje, išskyrus tai, kad tie špiliai, bokšteliai, arkiniai langai suteikia stočiai pasakos atmosferą, lyg tai būtų vieta, kur gale viskas gerai baigiasi. Nėra kitos priežasties, dėl kurios ji galėtų būti Šv. Pankracijaus stotyje, išskyrus tą, kad toji stotis taip skiriasi nuo kitų.

Kaip ir Slyva.

Šv. Pankracijus mažesnė už kitas stotis, ne tokia nežmoniška ir šiuolaikinė, dydžiu labiau primena geležinkelio stotis toli atsišakojusiuose priemiesčiuose, kaip Banstede, negu anos bedvasės, pasaulietiškos katedros įvažiavus į miestą. Tačiau čia Slyvos, žinoma, nėra. Jau labai vėlu, žmonės skuba į paskutinius traukinius. Jau buvau bebaigiąs šios nakties paieškas, beskambinąs Džekei, kad ji praneštų policijai, kai pamatau fotobūdelę.

Greta purvinų treningų guli knyga. Tai knyga, kurią daviau Slyvai. „Užuosk baimę, šunie“, parašyta Luito. Aš pabeldžiu į fotobūdelės šoną ir atitraukiu užuolaidą. Štai ir ji, kietai įmigusi, plaukai užkritę ant veido. Pakviečiu mergaitę vardu, ir ji nubunda.

— Kodėl tu taip apsirengęs?

— Dėl močiutės.

— Ak.

— Tavo mama dėl tavęs labai susirūpinusi.

— Aš nebegalėjau to pakelti. To buvo per daug. To būtų buvę per daug bet kam. — Mikas ir Seidė, ir jų gaujos vaikigaliai. — Po to, kai tu atėjai į mokyklą, tapo dar blogiau.

— Man labai gaila, Slyva.

— Jie nepaliauja manęs pjudę. Apie mano seną kadrą. Mano seną seną kadrą. Jie vis klausinėja „Kur tu jį sutikai, Pampuška? Ar vežiodama maistą senukams?“ Aš pasakiau jiems, kad tu mokytojas, tada jie iškart prisiminė tinkamą seną juoką. Mikas pranešė, kad tu atrodai kaip mokytojas, kuris nemato ir negirdi.

— Suskis Mikas. Aš ne toks senas.

— Žinau. Tu tik vidutinio amžiaus.

— Ačiū, Slyva. Labai ačiū.

— Nėra už ką.

— Atsiprašau, kad tau dėl manęs pasidarė sunkiau. Aš tikrai nesitikėjau.

— Žinau. Tu tik norėjai man pasakyti apie savo močiutę. Džiaugiuosi, kad taip padarei. Tai ne tavo kaltė. Jei ne tu, būtų atsiradusi kokia nors kita priekabė. Kas tik nori. Tokie tipai visada ras prie ko kabinėtis.

— Tai kur tu keliauji?

Ji gūžteli pečiais, nusibraukia plaukus nuo akių ir spokso į išvykimo tablo, tarsi tikrai turėtų bilietą kišenėj.

— Nežinau. Bet kur, kas geriau negu Banstedas.

— Bet aš abejoju. Čia tave myli. Čia tavo namai. Ir ne taip jau lengva susirasti kitus. Patikėk manim. O gal važiuojam namo? Pas tavo mamą?

Ji gūžteli, pasipučia, nubraukia kirpčius nuo akių.

— Man patinka čia.

— Tau patinka šita fotobūdelė?

— Taip.

— Tai patogi fotobūdelė, tiesa?

— Visai nieko.

— Tikrai?

— Na, kaip ir visos tokios būdelės. Nieko ypatingo. Atšok nuo manęs.

Aš pakeliu knygą.

— Tebesižavi Luitu?

— Žinoma.

— Aš ir pats imu jį mėgti. Jis toks blogas pavyzdys augančiai mergaitei. — Aš vartau knygos „Užuosk baimę, šunie“ puslapius išmintingai linguodamas galva. — Ar tau patinka, ką Luitas sako apie tai, kad reikia elgtis žmoniškai?

— Manau, tai teisinga. Tačiau mane labiau žavi, kaip jis alkūnėmis mala blogiems žmonėms srėbtuves.

— Taip, taip. Na, o ką Luitas darytų tokiomis aplinkybėmis?

— Ką turi omeny?

— Jeigu iš jo šaipytųsi. Ką darytų senukas Luitas? Ar jis pabėgtų ir miegotų fotobūdelėje? Ar jis atsistotų akis į akį priešais tuos bjaurybes, kurie jie persekioja?

— Liaukis. Juk aš ne Luitas. Aš tik stora netikėlė. Jis beveik Supermenas. Todėl toks ypatingas.

— Bent aš manau, kad tu už jį kietesnė. Aš manau, kad tu už jį stipresnė, geresnė, drąsesnė.

— Tu kvaištelėjai.

— Gyvenimas tavęs nelepino. Tėvai išsiskyrė. Jų rietenos po to, kai išsiskyrė. Tavo mama dirba taip sunkiai, kad išlaikytų jus abidvi. Mikas ir Seidi ir jų palaižūnų kompanija. Juk nebūtum viso to pakėlusi, jei būtum bailė. Ir aš manau, jog tu tvirtesnė negu Mikas su Seidi kartu sudėjus. Visi skriaudikai bailiai. Be to, aš manau, tu daug geresnė.

— Gerumu toli nenueisi. Gerumas sutrypiamas. Už gerumą tik į dantis gali pelnyti.

— Nežinau. Žiūrėk, mūsų močiutė. Mes juk ne dėl to ją mylėjome, kad ji primušdavo kitus pensininkus, ar ne? Ne dėl to, kad alkūnėmis išsiirdavo į autobuso stotelės priekį? Juk nė dėl to ją mylėjome?

— Manau, kad ne. Tai kaip praėjo — kaip ten vadinasi — laidotuvės?

— Kremavimas. Gerai. Jeigu tai gali būti gerai. Daugybė žmonių. Veidai, kurių nemačiau daugybę metų. Tikrai, visai kaip sapnas, visi tie veidai, kuriuos prisimenu, susirinkę vienoj vietoje. Ir kiti žmonės, kurių nepažįstu. Kaimynai, draugai. Ji turėjo tiek daug bičiulių, Slyva. Tiek daug nuoširdaus prielankumo. Ir netgi meilės. Ji įkvėpė tiek meilės. Ir daugybė gėlių. Ir „Abide With Me“. Jos mylima giesmė. Ir „One For My Baby“. Sinatros.

— Ji taip slegia, ta sena muzika.

— O ko tu tikiesi per laidotuves? „Aš šįvakar toks karštas toks karštas?“ Ta muzika tiko. Tau reikėjo dalyvauti. Būtum pamačiusi.

— Man nepatinka laidotuvės.

— Tai atsisveikinimas.

— Man nepatinka atsisveikinimai.

— O kam patinka. Bet toks gyvenimas. Tai „sveiki“ ir „sudie“ ratas.

Aš galvoju, kaip su Džordžu Čangu stūmėme rankas parke, kaip mokėmės judėti su pokyčiais, kurie ateina, patinka tai mums ar nepatinka, apie tai, kaip rasti drąsos tapti tuo, kuo turi tapti.

— Klausyk, Slyva, tu manai, kad esi vienintelė, kuri jautėsi taip, kaip tu dabar jautiesi. Tačiau taip yra nutikę daugybei žmonių. Baimė, vienatvė, liūdesys kur kas būdingesni žmonėms negu buvimas tokiems, kaip Mikas su Seidi. Arba Luitas. Tu nesi jokia keistuolė. Tai jie nenormalūs. Aš suprantu, kad tau atrodo, jog tokios dienos niekuomet nesibaigs. Bet jos baigsis. — Nubraukiu plaukus jai nuo veido ir išvystu ašaras. — Kas nutiko, Slyva. Kas yra?

— Man jos trūksta. Man trūksta tavo močiutės.

— Ir man. O tu buvai tokia šauni jai. Su tavim jos gyvenimas tapo smagesnis. Kaip tu ja rūpinaisi — nedaug tavo amžiaus vaikų sugebėtų. Nedaugelis ir mano amžiaus. Gali tuo didžiuotis.

— Aš tai dariau todėl, kad mėgau ją. Ji buvo linksma. — Slyva man pirmą kartą nusišypso. — Maža sena dama, kuri mėgo pramogines imtynes. Ji buvo kieta.

— Ir ji tave mėgo. Ji matė tave tokią, kokios Mikas su Seidi ir jų palaižūnai niekuomet nepamatys. Ji matė, kokia tu esi išties.

— Tu tikrai taip manai? Ar tik bandai iškrapštyti mane iš šitos fotobūdelės?

— Aš taip manau. Klausyk, gal važiuojam namo pas tavo mamą?

— O ar negalėtume čia dar truputį pasėdėti? Tiesiog ramiai pasėdėti?

— Kiek tik nori, Slyva.

Trisdešimt aštuntas skyrius

Regis, šiam sodininkui iš Naujosios Zelandijos mama krito į akį. Jei atvirai, man įdomu, ką šis Julijonas — iš kur tas imperatorius, jei nėra tokios imperijos? — mano, kai kalbasi su ja apie paukščių kontrolę arba lysvės pakraščių suvarpymą.

„Paukščių kontrolė ir pakraščių suvarpymas“, galvoju aš stebėdamas juos sode už namo.

Aš tave kiaurai matau, drauguži.

Jau vėlyvas pavasaris, vis labiau vasarop, o Julijonas tik giria mamos žinias apie sodą, jos patirtį mulčiuojant, jos sezoninių darbų išmanymą.

Tiesa, ji labai daug žino apie augalus, gėles ir visa tai. O Julijonas labai pagarbus. Tenka tai pripažinti. Jei mama virtuvėje su manimi arba Džoise geria arbatą, Julijonas niekada neįeis pirma nepabeldęs. Štai mes sėdime virtuvėje, ir pasigirsta tylus kuklus barbenimas į jau atvertas duris. Ir Julijonas stovi tarpduryje, jo įdegęs kūnas aptemptas juodais regbio marškinėliais, kvailokas veidas stebeilija į mano mamą.

— Ar šis vyrukas prie tavęs taiko? — paklausiu griežtai vieną dieną, kai liekam su mama. — Šis vyrukas Julijonas?

Mama nusikvatoja kaip paauglė.

— Julijonas? Prie manęs? Ką tai reiškia? Ar tą patį, ką žybsėti akimis?

— Tu puikiai supranti, ką tai reiškia, mama. Žinai daugiau paauglių žargono, nei aš kada nors suprasiu. Iš Nelsono Mandelos. Ir iš savo vaikų.

— Žinoma, kad jis prie nieko netaiko. Aš kalbuosi su juo ištisas valandas.

— Jis žiūri į tave.

— Ką? — Jai šis pokalbis patinka.

— Tarsi jis būtų tave įsižiūrėjęs ar ką.

Jaučiuosi ir išsigandęs, ir pradžiugęs. Džiaugiuosi, kad mama neužsisklendė nuo pasaulio. Tačiau negaliu apsimesti, kad tirpstu iš laimės nuo minties, jog ji vaikščios į pasimatymus arba kad koks šiurkštus zelandietis kiš savo pirštus į jos dirvą.

— Ar jis jau kvietė tave kur nors?

— Kvietė mane kur nors? Turi omeny, papietauti arba į kiną?

— Taip.

— Dar ne.

— Dar ne? Bet manai, kad gali pakviesti? Manai, jis gali iki to prieiti?

— Na gerai, aš nežinau.

— Tačiau, jei tu sakai dar ne, tai rodo, jog taip gali nutikti?

— Tikiuosi, mielasis.

— Aš mačiau, kaip jis stebeilija į tave, mama. Jėzau Kristau. — Ar tai kaplys to vyruko kelnėse, ar jis tiesiog džiaugiasi ją matydamas? — Aš neabejoju, kad jis tikrai rėžia sparną.

Mama ištiesia ranką per stalą, pasiekia manąją. Ji jau nebesijuokia. Tik labai švelniai šypsosi.

— Nesijaudink, mielasis, — sako ji. — Man visa tai jau praeitis.

Ji nenori pasakyti, kad praeitis — vakarienė restorane arba filmas kino teatre. Praeitis — seksas, romantika, santykiai. Bet aš nesu toks tikras. Metams bėgant vis dažniau apie tai galvodamas suvokiu, kad mums tai niekuomet nebūna praeitis.

Mažyčiame tėčio nuomojamame bute justi, kad tai vieta, kur gyvena vienas vyriškis. Nebeliko jokio dviejų bendrų gyvenimų jausmo. Lenos nebėra nė pėdsako.

Dabar lankau jį kartą per savaitę. Butas per mažas pasibūti, tad paprastai einame už kampo į nedidelį kinų restoraną, kur tikrai puikiai kepa Pekino antį, o padavėjai kalba ryškia Londono tartimi.

Žiūriu į tuos vaikus — veidus iš Kinijos, balsus iš Finelio, ir jaučiu, kad dabar pasaulis tikrai vienas.

Dabar mano tėčio butas nebėra toks liūdnas. Sykį jo paklausiau, kas galiausiai nepasisekė jiems su Lena. Jis atsakė, kad ji norėjo eiti į šokius, o jis norėjo žiūrėjo golfą per „Sky“. Dabar niekas nebegali sukliudyti jam pažiūrėti golfo per „Sky“. Tai ne kažin kas, ta galimybė žiūrėti golfą, galbūt ne tai, ko jis vylėsi, bet jau šis tas.

Dar gali klausytis mėgstamos muzikos taip garsiai, kaip tik įsigeis. Marviną Gei, Tami Terel, Smokį Robinsoną ir „Miracles“, Dajaną Ros ir „The Supremes“. Nebeliko nieko, kas jam pasakytų, jog jo laikas baigėsi. Miela mano, kurgi mūsų meilė dingo? Jam vis dar patinka visa tai.

Dabar jis praleidžia ištisas valandas rūšiuodamas nuotraukas iš dėžių, kurias radome močiutės bute.

Visos tos batų dėžutės, tie suskilinėję, apiplyšę nuotraukų albumai su penktojo ir šeštojo dešimtmečio Anglijos žvejų kaimeliais, septintojo ir aštuntojo pupyčių piešiniais ant viršelių.

Kai kuriuos veidus tose nuotraukose tebegaubia paslaptis. Kiti pažįstami puikiai, kaip savas veidas. Bet net ir anie, pažįstami, sklidini ypatingos paslapties. Ir jis ilgai į juos žiūri, svarstydamas apie tuos žmones, galvodamas, kaip jam pavyko iš tų tirštai apgyventų Ist Endo gatvių persikelti į šią tylią, žalią vietą šiauriniame Londone. Tylią, jei neskaitysime Smokio Robinsono ir „The Supremes“.

Jis nerašo. Jis dar neprisirengė to daryti. Tačiau kai žiūriu į jį, apsuptą visų savo tėvų prisiminimų ir namų, kuriuose jis užaugo, į seniai prabėgusio gyvenimo šukeles, kurios kažkaip jam limpa, gyvenimo, kuris niekada jo nepaliks, manau, kad tikriausiai jis vėl labai greitai imsis rašyti.

Nes mano tėtis suvokė, kad norėdamas judėti pirmyn, jis turi grįžti pačion pradžion.

Vos priėjęs parko pakraštį, matau Džordžą.

Jis vienut vienutėlis. Nėra apsimetėlių iš didžiųjų finansinių korporacijų Sityje, tarškančių apie streso sumažinimą, išlaisvintą mąstymą. Nėra hipių su tofu smegenims, plokštelėmis dviračio pedalams ir sandalais, kurie mano, kad gali išmokti tao per kelias lengvas pamokas. Nėra nei manęs. Mes visi jį palikome. Dideli rausvi parsėliai, kupini gerų norų. Jis visiškai vienas, kaip ir tą dieną, kai išvydau jį pirmą kartą.

Rankoje laiko dviašmenį kardą, nuo jo rankenos driekiasi raudoni ir balti kaspinai. Stoviu ir žiūriu, kaip Čangas daro figūras su ginklu.

Staiga jis atsistoja ant vienos kojos, už nugaros perima kardą iš vienos rankos į kitą, apsuka ratu neįmanomai greitai ir grakščiai, švysteli lanku aplink galvą — akimirką raudoni ir balti kaspinai apsiveja jam kaklą — parkrinta ant kelių, vėl pakyla, prikišęs kardą prie nematomo priešo gerklės — ir atrodo, visi jo judesiai susilieja į vieną sklandų judesį, o kardas virsta rankose besisukančiu sidabru.

Kaip norėčiau, kad Slyva tai pamatytų. Jaučiu, nors net pats nesuprantu kodėl, kad Džordžas Čangas yra tai, ko ji ieško visą gyvenimą.

Luitas, gavęs garbingą kraują ir kūną.

Kai jis baigia, prieinu prie jo. Jaučiuosi kaltas. Galbūt kiti gali ramia sąžine numuilinti savo tai či pamokas, bet aš jaučiuosi blogai.

— Atsiprašau, jau senokai nebuvau, Džordžai. Buvau toks užsiėmęs. Egzaminai ir visa kita.

Jis atžariai linkteli, bet šiame judesyje nėra nei kaltinimo, nei pasipiktinimo. Tarsi mano dingimas iš parko ir yra tai, ko galėtumei laukti iš didelio rausvo paršelio.

Žiūrėdamas, kaip jis kiša kardą į ilgą odinį dėklą — nes negali eiti šiaurinio Londono gatvėmis nešinas dviašmeniu kardu, aš staiga suvokiu, kodėl norėjau iš šio žmogaus išmokti tai či. Tai menkai susiję su streso slopinimu, svorio metimu arba taisyklingu kvėpavimu, tai net nebuvo susiję su mokymusi priimti pokyčius.

Aš norėjau būti kaip jis.

Visiškai paprastai.

Ramus nebūdamas savininkiškas. Stiprus nebūdamas agresyvus. Šeimos žmogus, bet ne sudribėlis, spoksantis į televizorių. Padorios širdies ir sveiko kūno. Tokių pamokų norėjau gauti iš Džordžo Čango, nes žinojau, kad niekada neišmoksiu jų iš savo tėčio.

— Man irgi dabar karštos dienos, — sako jis, lyg skaitytų mano mintis. — Mano sūnus su žmona išsikelia. Reikia daug ką sutvarkyti.

Negaliu patikėti tuo, ką girdžiu. Jeigu buvo kas nors, kuo dėl Čangų neabejojau, tai kad jų nedidelė šeima nedaloma. Ir visų labiausiai aš norėjau tokios šeimos. Nedalomos.

— Haroldas ir Dorisė palieka „Šanchajaus drakoną“?

Džordžas linkteli.

— Mano sūnaus žmona mano, kad čia aplink labai neaptašyti žmonės. Daug girtų. Tarpduriuose daro sisi ir mušasi. Daug gražių namų, daug pinigų, bet yra ir netikusių žmonių. Netinkama vieta vaikams auginti, mano sūnaus žmona. — Jis linkteli miglota kryptimi į užmiesčius. — Nori išsikelti į Musvel Hilą arba Kriklvudą. Atidaryti savo restoraną. Ten bus nauja gera mokykla Dianai ir Viljamui. Niekas nedarys sisi tarpduriuose, niekas negrasins užvažiuoti tau į srėbtuvę.

Aš suakmenėju.

— Ir Haroldas sutinka su visu tuo? Musvel Hilu ir naujomis mokyklomis vaikams? Sutinka palikti „Šanchajaus drakoną“? Jis tiesiog susitaiko su tokia dalia, ar ne?

— Ką jis gali padaryti? Ji jo žmona. Turi jos klausyti. Jau nebe Kinijoje.

— Tačiau tai labai sunku tau, Džordžai. Judviem su Džoise. Ne tik dėl papildomo darbo. Ne tik todėl, kad jums trūks vaikų. Jūsų šeima skyla.

— Šeimos keičiasi. Mudu su žmona turime tai suprasti. Mano sūnus, žmona, vaikai — tai nauja šeima. Šeima išsiskirsto, o paskui vėl susieina kaip kažkas kito. Musvel Hilas — aš nežinau. Niekuomet ten nebuvau. Girdėjau, kad tai graži vieta. Man visai patinka čia. O jie gal ir gerai sumanė.

Džordžas Čangas žvelgia pro medžius, tarsi galvodamas apie švarias Musvel Hilo gatves ir kinų restoranus, kur joks įkaušėlis tau nepasiūlys užvožti į marmūzę. Ateitis, kurios jis dar negali įsivaizduoti. Paskui jis atsigręžia į mane ir nusišypso.

— Tai ir keisčiausia dėl šeimos, — sako jis. — Net geriausia šeima nėra sumūryta amžiams.

Čerčilio karaokė vyksta mažame išnuomotame galiniame japoniško restorano Soho kambaryje. Visi mano studentai susispaudžia į tą mažą belangę dėžutę, o restorano šeimininkas, kuris visai ne japonas, o kantonietis, įjungia karaokės mašiną. Kinai ir japonai studentai ryte ryja dainų meniu — Jumi ir Hiroko, Genas ir Dzengas — visi renkasi dainas, kurias norės dainuoti, o kiti — Vitoldas ir Vanesa, Astruda ir Imranas, Hamišas, Lenis ar aš užsisakome gėrimų svarstydami, kaip galėtume visa tai prastumti be skausmo. Pažvelgiame į dainų meniu. Mes esame pasaulyje, kur „Take That“ priskirta senajam aukso fondui.

Jumi, Hiroko ir Genas apsvaigę nuo tokio meniu, nes tai mėgstamiausi japonų gabalai, bet Dzengas karčiai nusivylęs, nes nėra kiniškų etalonų, nors savininkas kantonietis. Jis tai priima kaip nacionalinį pažeminimą, prilygstantį Opiumo karui, bet paskui pralinksmėja ir sudainuoja gyvą „Do It To Me One More Time“ versiją, kurią mes vieningai pripažįstame geresne nei Britnės originalas.

Japonai, ta rafinuotai drovi gentis, dainuoti nėmaž nesidrovi, ir aš matau, kad Hamišas teisus: karaokė yra emocijų raiškos būdas visuomenėje, kur nepriimta kitaip taškytis jausmais, visuomenėje kitoje gaublio pusėje, kurios piliečiams vis dar dera laikytis pasitempus ir rimtai. Jumi balsas stiprus ir gražus, bet Hiroko, nors ir nedainuoja taip gerai, labai emocinga ir niekaip nenori paleisti mikrofono. Galiausiai jį tenka iš jos pačiupti. Jumi su Hiroko abi sudainuoja mielą Narni Amūro dainą „Can You Celebrate?“

— Japonų Madona, — paaiškina man Jumi.

— Ypač dažnai dainuoja vestuvėse, — priduria Hiroko.

Visi kiti, kurie nesame iš Japonijos ar Kinijos, nepajėgiame taip nesidrovėdami čiupti mikrofono kaip Rytų Azija, bet po „Abba“ ansamblio „Knowing Me, Knowing You“ ir mes šiek tiek atsipalaiduojame. Lenis atlieka liepsningą ir gal kiek groteskišką Rodo Stiuarto „Do Ya Think Tm Sexy?“ versiją, o Hamišas taip jaudinamai sudainuoja Bronski Bito „Small-town Boy“, kad net Lenis klauso pagarbiai nutilęs. Dabar mano eilė.

Karaokėje aš paprastai laikausi Elvio. Su Elviu gali pasislėpti tame tyčia virpinamame baritone ir nušlubuoti visą „Can’t Help Falling in Love With You“ arba „Always on My Mind“ arba „Love Me Tender“, nesijausdamas visiškas netikėlis. Elvį dainuoti nesunku. Tačiau šiandien noriu Sinatros — to gabalo, kur baras beveik užsidaro, o jam mirtinai prisireikia papasakoti savo istoriją. „One For My Baby“.

Nė nenumanytum, brolau,

bet esu šioks toks poetas.

Šios eilutės primena mano svajonę, tą svajonę, kurią turėjau aname gyvenime — pabandyti palikti nedidelį savo pėdsaką šiame gyvenime. Padaryti tai, ką prieš mane padarė tėtis. Būti rašytoju. Senais laikais, tolimam krašte tai būta mano svajonės.

Ne, manau sau, žvelgdamas į šviečiančius studentų veidus. Tai nebuvo svajonė.

Tai buvo planas.

Džekės egzaminas ėjosi lyg per sviestą. Aukščiausias balas. Ji gauna vietą universitete. Aš ja didžiuojuosi, bet sykiu ir liūdžiu. Manęs jai nebereikia. Ji nori pakviesti mane pietų ir atšvęsti, bet aš sakau, jog pakviesiu ją į „Šanchajaus drakoną“. Ji užsispiria, kad kviečia ji, ir nori švęsti kur nors centre, kokiame nors mažyčiame restoranėlyje Kovent Gardene, kur, ji girdėjusi, būna gyva muzika. Tiesa, mums ten nuėjus, gyva muzika ir pasirodo esanti bėda. Groja tik akordeonu, dviem gitaromis, dainuoja vienas pagyvenęs dainininkas, bet jų pasirodymas vyksta garsą atsukus iki vienuoliktos padalos.

Ansamblis vaikštinėja tarp staltiesėmis raudonais ir baltais langeliais dengtų stalų baubdamas „Volare“, „In Napoli“ ir „That’s Amore“, tad negirdi nė savo minčių.

Tačiau šis vakaras iš tų, kurio nesugadins nė tokios įkyrios smulkmenos.

Džeke išlaikė egzaminą. Jos svajonė nesudužo.

— Ir kas bus dabar? — klausiu. Tiksliau, šaukiu.

— Aš išjungiu savo Svajonių mašiną! — šaukia ji. — Man atrodo, praleidau užtektinai laiko ant kelių. Kai prasidės semestras, susirasiu darbą, kuris netrukdytų studijoms. Tada gausiu diplomą. — Ji pakelia taurę raudonojo vyno. — Ir ilgai ir laimingai gyvensiu.

— Kada aš vėl tave pamatysiu?

Ji purto galvą, ir iš pradžių pamanau, kad manęs neišgirdo.

Tačiau ji puikiausiai girdėjo.

Ansamblis prieina prie mūsų, nusilenkia ir išsyk ima bumbinti seną Dino Martino numerį „Return to Me“, nors dainininkas dainuoja „Ritorna me“. Mudu su Džeke tik žiūrime vienas į kitą. Kalbėtis nebeįmanoma. Tada ji prajunka, atmetusi gražią galvą juokiasi, kaip moka juoktis tik ji, netrukus imu kvatotis ir aš, bet vis tiek noriu, kad muzikantai liautųsi.

— Būkit geri, vaikinai, — sakau aš. — Ji mano studentė. Aš jos mokytojas. Prašom gerbti mokytojo ir mokinės santykių šventumą. Gana jau. Vaikinai?

Muzikantams nė motais. Jie toliau trenkia „Retum to Me“, tarsi mes būtume įsimylėjėliai. Ne, ne įsimylėjėliai. Tarsi mes būtume pora.

— KADA AŠ VĖL TAVE PAMATYSIU? — suriaumoju.

Tačiau muzikantai staiga liaujasi groję.

Ir aš šaukiu visomis išgalėmis, drebindamas restoraną, kuriame visiškai tylu.

Trisdešimt devintas skyrius

— Vynelis, mergelės ir žolelė, — atsidūsta Džošas laukiant, kada pradės sodinti skrydžiui į Amsterdamą. — Rudos kavinės. Raudonos lempelės. Žydrieji filmai. Paskutinis nuotykis, prieš man ramiai įsitaisant su savo nauja gražia žmona.

Prieš Džošo bernvakarį Amsterdame susitinkame prie „British Airways“ registravimo stalo penktadienio popietę, Džošas, aš ir koks tuzinas jo draugų iš darbo; šie visi dar kostiumuoti po darbo dienos kontoroje, susijaudinę nervingai vapa apie naktį, kurią praleis senajame Amsterdame.

Nuo Londono iki Amsterdamo Šipholo tėra keturiasdešimt minučių, ir netrukus mes, jau įsiregistravę viešbutyje, klajojame medžiais apsodintais kanalais su aukštais vandenyje atsispindinčiais miesto namais, siauromis gatvėmis, dūzgiančiomis dviračiais, skendinčiomis šlykščiai salsvuose hašišo ir marihuanos kvapuose, sklindančiuose iš kavinių.

Iš pradžių viskas gana ramu. Džošas užsakė stalą gerame indoneziečių restorane, mes vakarieniaujame. Jo draugai balsingi, bet draugiški, nėra besiseilėjantys agresyvūs silpnapročiai, kokių bijojau, ir nuotaika, kuria pradedame naktį, beveik, kaip sakytų olandai — gezelling. Jauki.

Tačiau po vakarienės viskas ima bjurti ir tampa visai nebejauku.

— Tu tik palauk, kol išvysi tą vietą, Alfi, — praneša man Džošas, kai mes susistabdom kelis taksi. — Šiąnakt mus iškruš per akis, vyruti.

— Tai gerai, ar ne? O kurgi mes vykstame? — imu nujausti kažką negero.

— Pamatysi, — juokiasi jis.

Mes atvykstame prie namo su šlaitiniu stogu tylioje tuopomis apaugusioje gatvelėje. Kanale prišvartuoti dideli namai laivai. Vieninteliai garsai — tolumoje talandžiuojantys dviračių varpeliai. Mes toli nuo žmonių gaudesio, merginų languose ir girtų raudonųjų lempelių rajono minių. Bet du stotingi vyrai juodais kaklaraiščiais prie šio namo durų liudija, kad nesame taip jau toli.

— Džentelmenai, — taria jie, regis, vienu žvilgsniu įvertindami mūsų drabužius, apsvaigimo lygį ir kreditinių kortelių galimybes. — Sveiki atvykę.

Sumokame 150 guldenų vien už įėjimą. Apie penkiasdešimt svarų. Namas didžiulis. Kadaise tai buvo šeimos namai. Dabar čia kažkas kito. Visai ne šeimos namai.

Meilus vidutinio amžiaus vyriškis, irgi juodu kaklaraiščiu, su įkvėpimu papasakoja, kiek mums kainuos pasikviesti vieną iš merginų į viršų.

— Džošai, — timpteliu jo rankovę. — Čia ne baras. Čia krušykla.

— Ak, nebūk toks puritonas, — atrėžia jis man. — Nesijaudink, Alfi. Aš sumokėsiu už tave.

— Bet aš nenoriu...

— Tik užsičiaupk ir smaginkis, dėl manęs, jei ne dėl savęs. Liaukis mane užknisinėti, Alfi. Aš kitą savaitę tuokiuosi. Būk smagus dėl manęs, gerai? Tai svarbiausia diena kiekvieno jauno vyro gyvenime. Mano bernvakaris.

Mes einame į patalpą, kuri atrodo kaip Viktorijos laikų svetainė. Daugybė činco. Sunkiom užuolaidom drapiruoti langai uždengti langinėmis. Daugybė didelių, minkštų sofų, kur verslininkai kalbasi su jaunomis moterimis itin trumpomis suknelėmis, ryškiu makiažu ir veidais, kurie, regis, iškalti iš granito.

Šis kambarys mažiau primena Viktorijos laikų saloną dėl tos priežasties, kad viename jo gale įrengtas baras, už jo mus abejingai stebi stambus juodaodis skustagalvis. Per įvadinę kalbą prie durų mums paaiškino, kad mums priklauso keli nemokami gėrimai. Dabar šie gėrimai išrikiuoti priešais mus, o merginos akmeniniais veidais šypsosi mūsų apgirtusiai kompanijai mesdamos meškeres. Mes irgi joms vyptelim, susidrovėję ir pamaloninti, tarsi su šiomis moterimis suvedė mūsų asmeninis žavesys, ir akimirksniu jos apninka mus kaip odos alergija, dauguma peroksidinės blondinės, bet su indišku ar Rytų Azijos akcentu, arba maišytos juodosios. Jos visos užsisako šampano. Šis nepagrįstai brangus ir šaltas. Kaip ir moterys.

Meniu parašyta, kad butelis šampano ir valanda viršuje su viena iš merginų kainuoja tiek pat. Penki šimtai penkiasdešimt guldenų. Daugiau negu 200 svarų. Džošo draugai ima traukti kreditines korteles. Šalia manęs sėdi jauna juodaodė, jos ilgos kojos sukryžiuotos, ji pučia cigaretės dūmus man į veidą ir vargsta stengdamasi palaikyti pokalbį.

— Kokiame viešbutyje jūs apsistojote? — sako ji, kekšių kalba tai reiškia: „Kelių žvaigždučių jūsų viešbutis?“

Aš mandagiai nusišypsau, atsigręžiu į Džošą.

— Aš nenoriu sugadinti vakaro, — sakau Džošui.

— Tai negadink.

— Bet tai tikrai ne man.

— Užmiršk savo apgailėtiną mokytojėlio atlygį, Alfi, — Džošas atsidūsta užsidegdamas cigarą, o ant jo rankos pakibusi blondinė akmeniniu veidu spokso į mane bereikšmiu žvilgsniu. — Aš sumokėsiu. — Jis pasilenkia pro mane ir kreipiasi į mano kompanionę. — Tu pasmaginsi mano bičiulį šįvakar, ar ne, širdute?

Juodaodė nusišypso be humoro ir be šilumos, tarsi galėtų suvalgyti Džošą pusryčiams, sukapotą ir pabarstytą ant sausų dribsnių. Jis to nepastebi. Arba jam nė motais. Įsikanda cigarą ir viena ranka apkabina mane, o kita savo kekšę antkapio veidu.

— Iš kur gali žinoti, jeigu tavo žmona mirusi, Alfi?

— Nežinau.

— Seksas toks pat, tik indų rietuvė neišplauta. Kaip tavo panelė Mazgotė?

— Žinai ką? Tu tikras pokštininkas.

— Ar ji — kaip čia pasakius — vis dar praleidžia daug laiko keturpėsčia? Purvinais pirštais? Eina, kur jokia normali moteris nedrįstų kojos kelti?

— Nesuprantu, kodėl tu jos taip nekenti.

— Aš jos ne nekenčiu, šaunuoli. Aš jos net nepažįstu. — Jis giliai patraukia cigaro. — Ir nuoširdžiai prisipažįstu, kad ir nenoriu pažinti. Tu juk neatsivesi jos į vestuves?

— Tačiau ji visai kaip tu, Džošai.

— Aš taip nemanau.

— Ji tenori pakeisti savo gyvenimą. Nori pasiekti ko nors geresnio. — Aš pakeliu savo alų sveikindamas.

— Kaip ir tu, seni.

Net prislopintoje Viktorijos laikų svetainės šviesoje jo veidas tarsi patamsėja.

— Ką tu turi omeny, senas niekšeli?

— Tu pakeitei savo gyvenimą, tiesa? Baigei grožio mokyklą. Pasikėlei į aukštumas ir prašmatnybes, kokių niekuomet neturėjai. Pasirodei kaip Princas Čarlzas. O ne kaip vienas iš daugelio tėčio neturinčių berniukų iš kažkokio mažo priemiesčio.

Jis pažvelgia į mane taip, kad, regis, trenks arba prapliups ašaromis. Arba primušęs pravirks.

— Klausyk, gal dink man iš akių, Alfi? Aš net nenutuokiu, kam tave čia pakviečiau. Juk Dievas mato, žinojau, kad teks už tave sumokėti.

— Tau nėra ko gėdytis, Džošai. Juk tu norėjai geriau. — Ir aš nuoširdžiai taip manau. Tai, ką aš labiausiai Džošo vertinu, jis pats labiausiai niekina. — Tu norėjai sukurti save geresnį. Pakeisti savo gyvenimą. Visai kaip Džeke.

— Tu žinai, kad aš ją dulkinau, ar ne?

Čia aš garsiai nusikvatoju.

— Netikiu, Džošai. Kada tai įvyko? Kai aš nuėjau į vonią tavo sužieduotuvių vakarą? Žinau, kad tu greitas, bet neperspausk.

Jis nekantriai mosteli galva. Dvi užkietėjusios prostitutės žiūri viena į kitą ir atrodo šiek tiek susirūpinusios.

— Ne Džekę. Rožę.

Akimirką aptemsta protas. Ir ta akimirka, regis, trunka ilgai. Aš vis dar negaliu susikaupti. Ką jis man nori pasakyti?

— Mano Rožę?

— Tavo Rožę, — suprunkščia jis. — Ji ne visada buvo tavo Rožė, suknistas kaimieti.

— Nejuokauk taip, Džošai. Tikrai.

— Aš nejuokauju, seni. Aš tau sakau, kad ją dulkinau. Ir nemažai kartų. Ji net nebuvo ypatinga. Visada per daug pasinešusi dėl širdžių ir mėnesienos, mūsų Rožė. Kaip tik prieš tai, kai pasirodei tu, pakabinęs akis, su gėlių puokštėmis ir romantiškais plaukiojimais tuo suknistu „Žvaigždžių“ keltu.

— Tu melagis.

— Aš netgi dulkinau ją tą dieną, kai tu ją sutikai. Savo bute. Midi Levelyje. Apie šeštą valandą. Tada mes pasiėmėme taksi į Centrinę išgerti „Mandarino“ viešbutyje. Tu šito nežinojai, tiesa? Ji tau niekada nepapasakojo? — Džošas užsitraukia cigaro, jo raudonas galiukas raudonai liepsnoja krušyklos prieblandoje. — Taip, mes šiek tiek kolegiškai pasiautėme prieš tau pasirodant. Neilgai. Gal mėnesį. Tiesą sakant, tu man padarei paslaugą išvaduodamas nuo jos.

Aš pakylu nuo baro kėdės ir, jam nespėjus išsiimti cigaro iš burnos, apsiveju rankomis Džošui kaklą.

Ir šaukiu jam, kad jis melagis, nors žinau, kad ne, ir jo veidas išrausta, akys žibina į mane kaip jo brangaus cigaro galiukas.

Tada stuomeningasis juododis nuo baro apkabina mane rankomis ir nuvelka šalin, patyrusiu judesiu atplėšęs nuo grindų, stumteli pro Džošo draugus apstulbusiais veidais, merginas granito šypsenomis ir verslininkus, šnekučiuojančius apie šį bei tą su moterimis, kurios matė tūkstančius tokių, kaip jie.

Mano kojos neliečia žemės, kol didysis juodasis neištrenkia manęs į tylią akmenimis grįstą gatvę — lauk iš didžiųjų miesto namų.

Aš grįžtu į viešbutį, išsiregistruoju, pasigaunu taksi į pustuštį oro uostą ir laukiu pirmo rytinio reiso namo, žinodamas, kad daugiau niekuomet nepamatysiu Džošo, ir jis visada manys apie mane neteisingai.

Man nerūpi, kad jis gulėjo su ja.

Tačiau nekenčiu už tai, kad jos nemylėjo.

Džeke pasikeitusi.

Dar labiau, negu tądien buvo pasikeitę Dzengas su Jumi. Ji ne tik užaugo. Ji tapo tuo, kuo visada siekė tapti.

Be makiažo. Tai nauja. Plaukai ilgesni, suimti į uodegėlę, dažytos sruogos atauga natūralios spalvos. Ir apsirengusi džinsais ir trumpais marškinėliais. Ji atrodo jaunesnė, laisvesnė, ne tokia susirūpinusi, kokią ją matys pasaulis. Tačiau vis tiek ta pati moteris. Atpažįstu ją tą pačią akimirką. Tai negali būti niekas kitas.

Sėdžiu ant medinio suolo priešais koledžą. Ji įsimaišo į būrį studentų, besileidžiančių akmeniniais laiptais, jie juokiasi, kalbasi, nešasi knygas, o paskui Džeke ir kažkoks jaunas liesas vaikinas ilgais plaukais atsiskiria nuo būrio.

Man širdis sudreba, kai jis apkabina ją per pečius, tarsi tai būtų daręs visada. Tada ji pamato mane. Ji prieina prie manęs, liesasis vaikinas ilgais plaukais vis dar ją apkabinęs, abejodamas pažvelgia į ją, paskui į mane. Galbūt ir jo širdis šiek tiek sudreba.

— Kaip sekasi? — klausiu.

— Sekasi puikiai, — atsako ji. Kurį laiką mes žiūrime vienas į kitą, abu nežinodami, ką sakyti, paskui ji atsigręžia į vaikiną. — J’arriverai plus tard, — sako jam.

— D’accord, j’y serai, — taria vaikinas nenorėdamas nueiti.

Tada ji jam nusišypso, ir jis atsitraukia, supratęs, kad mano buvimas — kad ir ką jis reikštų, — nekeičia jų santykių.

— Naujas draugas? — klausiu aš stengdamasis, kad balse nesigirdėtų nusivylimo.

— Tik bičiulis.

— Prancūzas?

— Na, nuo tavęs juk nieko nenuslėpsi, ar ne? Jis mano klasėje. Aš tau nesakiau, kad perėjau į kitą klasę?

— Ne, man tu nieko nesakei.

— Ketinau paskambinti. Atsiprašau, Alfi. Buvau labai, labai užsiėmusi.

— Suprantu.

— Aš studijuoju ne anglų. Perėjau į Europos studijas. Man pasirodė, kad bus įdomiau. Supranti, ką turiu omeny. Tai kita šalis. Beveik kitas amžius. Pasaulis visą laiką mažėja.

— Kaip Slyva?

— Gerai. Dabar jai smagiau mokykloje.

— Vis dar įsimylėjusi Luitą?

— Man regis, ji ima tai išaugti. Tokio amžiaus jie labai greitai keičiasi. Manau, netrukus Luitas keliaus paskui Keną ir Barbę. Kaip reikalai tavo kraštuose?

— Neblogai, krutu. Čerčilyje vis taip pat. Turiu visą būrį naujų studentų. Puikūs vaikai. Ir netgi aš dar nemiegojau nė su viena.

— O nori?

Aš palinguoju galva.

— Visa tai nukeliavo paskui Keną su Barbe. Paaiškėjo, kad netoli veda. Visą laiką baigiasi vienoje vietoje.

— Ir kur?

— Hitrou oro uoste.

— Aš džiaugiuosi.

— Na, tai ne visai tiesa. Jei atvirai, mano kraštuose gana vieniša.

— Vieniša?

— Taip. Man trūksta tavęs. Ir Slyvos. Ir to laiko, kai mes kasdien matydavomės.

— Oi, Alfi.

— Todėl aš čia. Aš nenoriu, kad tai pasikeistų. Aš žinau, kad šis tas turi keistis. Tačiau nenoriu prarasti visko. Nenoriu prarasti mūsų.

— Bet tu negali sustabdyti gyvenimo.

— Dabar tai suprantu. Tikrai. Tačiau ar neturėtume saugoti to, ką turime gero? Kuo ilgiau?

— Bet man ir tau — ar tai ne per vėlu? Juk negali prašyti manęs, kad viso to atsisakyčiau. Dabar, kai jau tiek padariau. Aš nebūčiau laiminga. Ir tu ne.

— Aš neprašau tavęs ko nors atsisakyti. Aš tik noriu paskutinio šanso, Džeke. Paskutinio šanso — ir galbūt pavyks. Ir aš noriu šeimos. Kokios nors šeimos. Tai nebūtinai turi būti tradicinė šeima, supranti? Tai gali būti naujoviška šeima. Gali būti bet kokia. Bet aš noriu pabandyti turėti savo šeimą. Aš manau, kad būtų liūdna, jeigu visi pasaulyje gyventų vieni. Per daug liūdna.

— O kaip Rožė? Tu staiga ją pamiršai?

— Aš niekada jos nepamiršiu ir niekada nepaliausiu jos mylėjęs. Aš supratau, kad mes galime gerbti praeitį ir ją prisiminti. Mes galime ją net mylėti. Bet negalime ja gyventi.

— Tai tu čia atėjai ieškoti ateities?

— Taip, tikrai.

— Tačiau taip nebūna.

— Nebūna?

— Ne. Gal tu ir pasirengęs rimtiems santykiams, bet aš ne. Jeigu žmogus tau tikrai svarbus, leisk jam siekti savo svajonės. Ir galbūt kada nors jis grįš. Jeigu tai tikra. Jeigu tai ką nors reiškia.

— Tai tu manai, kad galėtum grįžti pas mane?

— Tačiau mes niekada nebuvome kartu, tiesa?

— Kaip manai, kai gausi diplomą ir susitiksi įdomių žmonių, ir susidraugausi su karštais prancūzais vaikinais — galbūt tada manęs šiek tiek pasiilgsi?

— Aš tavęs jau pasiilgau.

— Tai kur bėda?

— Aš nežinau. Netikęs metas.

— Tik tiek? Netikęs metas?

— Man reikia eiti, Alfi.

Ir ji nueina. Aš žiūriu, kaip ji dingsta studentų minioje, tarp visų tų šviečiančių veidų, žvelgiančių į ateitį taip, tarsi ši būtų jų asmeninė nuosavybė.

Ji netgi neatsigręžia.

Bet aš nesijaučiu blogai. Keista. Mano širdies niekas neslegia. Jaučiuosi kaip senasis aš.

Nes žinau, kad net jeigu daugiau niekuomet jos nepamatysiu, Džeke sugrąžino man, ką maniausi praradęs visiems laikams.

Ji sugrąžino man tikėjimą savimi.

O žmogui juk reikia šiek tiek tikėjimo, tiesa?

Keturiasdešimtas skyrius

Praėjus maždaug metams, aš įkišu porą Honkongo dolerių į apsitrynusį plyšelį metalinėje dėžutėje ir einu pro užtvarą, įsilieju į minią, laukiančią „Žvaigždžių“ kelto. Susirinkusi visa senoji sudėtis, gal kiek pasikeitusi, tik negalėčiau apibūdinti kaip. Jauni kinai verslininkai iš Centrinės baltais marškiniais ir juodais kaklaraiščiais kalba Kantono tarme mažyčiais mobiliaisiais. Biurų merginos žvilgančiais juodais plaukais, mini sijonėliais ir „Prada“ rankinėmis. Seniai su lenktynių lentelėmis tikrina rezultatus iš Ša Tin ir Laimingojo Slėnio. Ir aš.

Honkongas irgi pasikeitė. Ne vaizdas, nes Honkongas visada keičiasi, vis daugiau atkovojama žemės, vieni pastatai nugriaunami, statomi nauji dangoraižiai. Bet kažkas justi atogrąžų ore. Ši vieta jau nebe britų. Honkongas dabar kinų miestas. Drąsus, pasitikintis, be praeities ilgesio. Jau nebe mano paveldas. Tarsi kada nors būtų buvęs.

Vis tiek jį myliu. Nors jis ir neskirtas mano meilei, myliu jį. Kitaip negaliu.

Einu į viršų, tamsią laukimo salę, ir žiūriu į senuką žalia ir balta spalvomis dažytą „Žvaigždžių“ keltą, kuriuo plauksiu, pukšintį į uostą ties Tsim Ša Tsui, o tolumoje — kylantį į dangų plieno ir stiklo Centrinės gatvės horizontą, už jo — žalias kalvas ir virš dangoraižių dunksančią Viktorijos viršūnę. Įeinu į „Žvaigždžių“ keltą, ir grįžta senasis jausmas — jaudulys sumišęs su liūdesiu. Tas senas jausmas, kad tu čia saviškis, ir žinojimas, kad niekad čia savas nebebūsi.

Jau tuoj pakels tiltelį, ir mane apima švelni panika. Žinau, kad tai kvaila, bet laukiu, ar Rožė suspės į keltą, ar ji atbėgs tilteliu vos prieš jį pakeliant, ir žinau, kad ji gaudys kvapą ir bus graži, neš dėžę teisinių dokumentų į įstaigą kažkuriame „Aleksandros“ pastato aukšte.

Bet, žinoma, Rožė paskutinę akimirką nepasirodo. To neįvyks. Pakelia tiltelį Rožei nepasirodžius, ir aš žinau — pirmą kartą visiškai aiškiai žinau, jog man teks likusį galą keliauti vienam.

Tada aš ją pamatau. Jauną moterį dviejų dalių kostiumėliu. Ji vos nulaiko didelę kartotinę dėžę — beviltiškai įrėmus ją į klubą, stengiasi neišmesti viduryje sausakimšo „Žvaigždžių“ kelto. Kovodama su dėže, ji palinksta į priekį, juodi plaukai užkrinta ant veido. Atsistoju ir jaučiuosi taip, lyg kreipčiausi į vaiduoklį.

— Atsiprašau. Panele?

Kai ji atsigręžia, suprantu, kad mergina kinė. Ir labai tikra. Jauna, apie dvidešimt penkerių, nors dabar aš jau pažįstu tiek azijiečių moterų, kad žinau, jog jų amžiaus kartais neįmanoma nuspėti. — Gal norėtumėt atsisėsti?

Kelias akimirkas ji žvelgia į mane pro akinius auksiniais rėmeliais, paskui staiga nusišypso, nusprendusi, kad aš nepavojingas.

— Ačiū, — atsako ji Amerikos vakarinės pakrantės tartimi.

Mokėsi Valstijose? Galbūt. Nors šią tartį galėjo įgyti nekeliaudama vakariau negu Kaulunas. Ji prisėda šalia. Mes telpame, kai aš šiek tiek pasislenku, o ji pritupia ant kraštelio prie praėjimo, jos didžiulė dėžė dabar padėta mums ant kelių. Prikimšta dokumentų, bylų, sąskaitų.

— Ar jūs teisininkė?

— Ne, — atsako ji vis šypsodamasi. — Aš buhalterė. Kitaip tariant, mokausi. O jūs? Turistas?

— Ne. Aš rašytojas.

— Tikrai?

— Na, bandau.

— Bandote?

— Noriu parašyti apsakymą apie šią vietą. Parduoti jį — nežinau kur — kur nors. Bet žinau, kad tai vieta, apie kurią noriu rašyti.

Ji nusišypso labiau didžiuodamasi kaip miestietė nei iš mandagumo.

— Tai jums patinka Honkongas?

— Nėra pasaulyje kitos tokios vietos. Niekada nebuvo. Niekada nebus. Juk čia susitinka visi pasauliai. Čia viskas susimaišo.

— Jūs čia pirmą kartą?

— Ne, esu buvęs čia anksčiau. Bet dabar atrodo, kad jau seniai.

Du pagyvenę jūreiviai kantoniečiai, išdžiūvę kaip skiedros ir abejingi, nesikeičiantys šimtmečiais, atriša virves, laikančias mus Kaulune, Kinijos žemės galiuke, ir „Žvaigždžių“ keltas išsistumia į uostą.

Septynios minutės. Tiek trunka nuplaukti iš Kauluno į Honkongo salą „Žvaigždžių“ keltu. Septynias minutes. Man visada šiek tiek neramu, toks nuostabus pasiplaukiojimas, bet trunka taip trumpai. Tik septynias minutes. Beveik nespėji visko aprėpti.

Matyt, reikia stengtis pagauti, kiek gali. Džiaugtis tomis minutėmis.

— Kam jūs paprastai rašote?

— Aš? Niekam. Manyčiau, sau. Dar nieko nepardaviau. Ir niekas manęs neprašė parašyti apie Honkongą. Tiesiog jaučiu, kad turiu tai padaryti. Ar kartais taip jaučiatės?

Ji juokiasi.

— Nuolat.

— Bet reikia šiek tiek tikėjimo, ar ne?

— O taip. Reikia šiek tiek tikėjimo.

Mes nutylame, ir aš pažvelgiu pro atdarą langą, — kepinantį atogrąžų karštį numaldė vėjas, kylantis nuo atviro vandens, ir aš stebiu eismą Honkongo uoste. Senąsias kinų džonkas ir jų basus jūreivius. Kruizinį laivą sulig mažu miesteliu. Vilkikus, dragas, motorinius policijos laivelius, naujesnius keltus, nudažytus ryškesnėmis spalvomis negu prislopintos baltos ir žalios spalvos „Žvaigždžių“ keltų livrėjos.

„Žvaigždžių“ keltai atrodo lyg dalis senojo Honkongo, kaip karalienės Viktorijos statulos, ekspatriantai, geriantys kokteilius ant „Kinijos“ klubo stogo, ir tos sekmadienio popietės, praleistos plaukiojant kompanijos džonka. Tai prarastoji vieta, mano senasis Honkongas, kuriam „Žvaigždžių“ keltas, regis, ir priklauso.

Bet gal ir ne taip, nes juk juos vis matai plaukant tarp Kauluno ir Honkongo, skubančius tarp poilsio ir darbo, tarp praeities ir ateities; juk jie tebėra, visi žaliai balti šio broliai, „Dienos žvaigždė“ ir „Ryto žvaigždė“, ir „Šviečianti žvaigždė“, ir visi kiti, visos šokančios Honkongo žvaigždės. Tebeplaukioja.

Ir aš galvoju apie močiutę, apie jos brangintus suvenyrus, kuriuos parvežė žmonės iš savo kelionių, apie Džordžą Čangą, vieną sau judantį kitoje pasaulio pusėje pagal tylią vidinę muziką, savo tėtį, gyvenantį vieną išsinuomotame bute, grįžtantį į pačią pradžią. Galvoju ir apie mamą, naują vyriškį jos gyvenime, tą imperatorių be imperijos, apie Džekę ir jos prancūziuką, kuris norėjo ją vesti, ir apie Slyvą, kuri dabar taikiau sugyvena su savo kūnu, — ko ir mes visi mokomės visą gyvenimą.

Žiūriu į tą jaudinantį Honkongo horizontą iš stiklo, sidabro ir aukso ir galvoju apie prarastą savo žmoną ir tą laiką, kuris nebegrįš, ir tada man tenka nusisukti nuo šalia sėdinčios merginos, kad ji nematytų, kas atsispindi mano veide.

Keista. Tu ką nors myli, ir staiga vieną dieną to nebelieka, pasikeičia, amžiams pradingsta. Bet, žiūrėk, tavo meilė tuo nesibaigia. Galbūt taip ir sužinai, kad ji — tikra. Kai nėra jokių išlygų ir nuolaidų, kai nėra galutinės suvartojimo datos. Kai duodi savo meilę ir negali sustoti, ir žinai, kad niekuomet negalėsi. Tada ji tikra. Ir tada jos niekas negali paliesti, pakeisti ar atimti.

Pernelyg greitai mes pasiekiame kitą pusę. Kaip greitai atplaukėme. Miela trumpa kelionė, ji visada baigiasi per anksti. Mergina pakyla lipti. Mes nusišypsome vienas kitam, man smalsu, ką ji veiks šįvakar. Žinau, kad kur nors mieste jos lauks jaunas dailus vyras, ir aš dėl jos džiaugiuosi.

— Sėkmės rašant, — palinki ji. — Laikysiu pirštus sukryžiavusi už jus.

— Būčiau dėkingas.

Mergina liesomis rankomis pakelia didžiulę kartono dėžę, atsisveikindama šypteli ir netrukus išnyksta nekantrioje tirštumoje.

Aš vėl atsigręžiu į atvirą langą. Ir staiga matau jas abi žingsniuojančias priešpiečių minioje Centrine gatve. Džekę ir Slyvą.

Jos apsikarsčiusios pirkinių krepšeliais, fotoaparatai ant kaklo, abi juokiasi.

Šypsausi pats sau. Kai matai jas tokiomis akimirkomis, kai jos nesijaučia stebimos, visad atrodo labiau seserys negu mama su dukra. Arba geriausios draugės. Štai dabar jos, Džeke ir Slyva, ateina sutikti manęs, kur „Žvaigždžių“ keltas prisišvartuoja jų pusėje. Jos manęs dar nepastebėjo. Tačiau greitai pamatys. Ir kai žiūriu į jų veidus, plaukiančius toje didelėje vienišoje minioje žmonių, kurių niekuomet nepažinosiu, kai žiūriu į Džekę ir Slyvą, kol jos dingsta kelto prieplaukoje, kur sutarėme susitikti, negaliu patikėti, jog kadaise maniau, kad žmogaus gyvenime gali būti per daug meilės.

„Žvaigždžių“ keltas siūbuoja man po kojomis, jis jau prikabintas prie Honkongo salos, aš su minia laukiu, kada nuleis tiltelį, ir visi nekantraujame eiti savo keliais, ore tvyro tylus nuojautos jausmas — taip būna, kai pasuki namų kryptimi arba kai kūdikis nekantrauja išvysti pasaulį.

Content

Парсонс Тони Be tavęs...