Парсонс Тони

Gyvenimas iš naujo

Iš anglų kalbos vertė

Regina Šeškuvienė

Turinys

Valgyklos narsuolis prieš nerūpestingąjį vaikėzą

Širdelės formos lašas

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Dzenas ir kiemo baseinų priežiūros menas

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Naktinių baseinų siaubėjų būrys

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

Dvidešimt trečias skyrius

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Dvidešimt penktas skyrius

Išnašos

Skiriu žmonai Juriko

Mergaitė Vende jo daugiau niekada nebematė. Kurį laiką dar stengėsi nepaisyti savo, augančio vaiko, skausmo — vien dėl jo, o kai gavo apdovanojimą už bendrojo lavinimo mokyklos žinias, pasijuto jį išdavusi. Metai bėgo, o nerūpestingasis berniukas nesirodė. Kai jiedu pagaliau vėl susitiko, Vende jau buvo ištekėjusi, ir Piteris jai pasirodė viso labo dulkelė senoje dėžėje, kur ji laikė savo žaislus. Vende užaugo. Ir nereikia jos gailėtis. Ji buvo iš tų žmonių, kuriems patinka augti.

J. M. Barrie „Piteris Penas ir Vende“

PIRMA DALIS Valgyklos narsuolis prieš nerūpestingąjį vaikėzą

Širdelės formos lašas

Jai nepatogu važiuoti šituo automobiliu. Per daug didelis, jai visai nepažįstamas, tikras vyriškas automobilis. O moters balsas, sklindantis iš GPS navigacijos imtuvo, nenutyla:

„Jei galite, pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal... Pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal“.

Per vėlu. Ji nepažįsta šitos vietovės. Didžiulis BMW X5 rieda pro nesibaigiančias eiles nušiurusių parduotuvėlių, bjaurių prekybos centrų, neapšviestų kiemų, aptvertų spygliuota viela. Ir visur pilna vaikų. Grupelėmis po tris, keturis ar daugiau jie stoviniuoja prie savo dviračių, sugniaužtuose kumšteliuose žybsi mobiliųjų telefonų švieselės, galvos paslėptos po striukių gobtuvais.

„Pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal...“

— Aš ir stengiuosi! — sušunka moteris ir staiga suvokia, kad tikriausiai šiek tiek padaugino vyno.

Ją seka akys. Bent jau jai taip atrodo. Nes ji per gerai apsirengusi, automobilis pernelyg brangus tokiems rajonams. Reikėjo jai sėsti į savo kasdienę nudrengtą mašinytę, bet vyras primygtinai reikalavo imti jo BMW X5, neva šitaip bus gerokai saugiau.

Kurgi ne!

Vietovė keičiasi. Staiga nebeliko nei apšliurusių parduotuvių, nei prekybos centrų, nei paniurusio jaunimėlio būrelių. Nebematyti jokių gyvybės ženklų. Šalia gatvių vien tik — kas čia tokie? — sandėliai. Seni sandėliai. Didžiuliai juodi pastatai su pailgais iškultais stoglangiais. Panašu, kad apleisti prieš daugelį metų, tarsi palikti supūti, laukiantys, kada bus nušluoti nuo žemės paviršiaus ir jų vietoje pastatys naujus namus. Didžiulė mašina rieda išmirusiomis gatvėmis. Iki namų tikriausiai vos kelios mylios, bet ši vietovė visai neprimena jos miesto.

„Pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal...“

— O tu pasistenk užčiaupti savo srėbtuvę! — surinka moteris.

Ir tuomet ji pamato jį.

Berniukas guli vidury kelio. Susirietęs į kamuoliuką lyg naujagimis, viena ranka ištiesta, o ant jos padėta galva. Moters koja paliečia stabdį, bet tik akimirksnį. Ištiesta vaiko ranka, atstojanti jam pagalvę, atrodo įtartinai ir moteriai dingteli, kad čia kažkas ne taip, kad labai negerai, lauk nelaimės.

Todėl ji nesustoja.

Iš visų jėgų užgula greičio pedalą ir, staigiai suktelėjusi vairą į šoną, paskutinę akimirką apvažiuoja berniuką. Galinio vaizdo veidrodėlyje mato, kad jis nė nekrustelėjo. Automobilis vos neužlėkė ant vaiko, o jis nė nesujudėjo. Ir tada topteli mintis, kad ji smarkiai apsigavo.

Šis vaikas jau sužeistas, pamano ji. Jam reikalinga jos pagalba.

Automobilis staigiai sustoja.

Moteris išsitraukia telefoną.

Ryšio nėra.

Galiausiai ji paklauso GPS moters patarimo ir apsisukusi grįžta, staigiai išsuka iš kelio ir važiuoja į seną apleistą degalinę, kurioje nebelikę kolonėlių, tik ant stogo matosi išblukęs naftos kompanijos pavadinimas. Degalinę juosia žema mūrinė tvora, o teritorija už jos jau virtusi šiukšlių sąvartynu. Aplink — vien atliekos. Moters akys mato juodus maišus, sudraskytus aštrių dantų, sudegusį automobilį, iki juodumo prikepusią orkaitę ir keletą senų kompiuterių išdaužytais ekranais. Staiga jai pasidingoja, lyg važiuotų Mėnulio paviršiumi.

BMW X5 šokteli, užlėkęs ant dievažin ko, ir ji dabar net apsidžiaugia, kad sėdi už šio automobilio vairo.

Ji privažiuoja prie duobės, kur kadaise stovėjo benzino siurblys, pasilenkia į priekį ir, varikliui tyliai burzgiant, žiūri į berniuką, gulintį vidury kelio, apšviestą jos automobilio žibintų.

Bet ir dabar ji dar nieko neišsiaiškino.

Dar nežino, ar jis tikrai sužeistas. Ji negali palikti jo gulėti čia, vidury kelio. Bet išlipti iš mašinos irgi nesaugu.

Tad perjungia greitį ir išvažiuoja iš sugriautos degalinės; automobilis šokinėja per duobes ir siūbuoja į šonus, o ji akylai stebi berniuką, apšviestą jos automobilio šviesų, paskui mato jį galinio vaizdo veidrodėlyje.

O jis nė nekrusteli.

Bet ji žino, kad išlipti iš automobilio nevalia, todėl išvairuoja mašiną į kelią ir grįžta ta pačia kryptimi, kuria atvažiavo, tik dabar moters balsas GPS navigacijos imtuve tyli, tarsi pagaliau būtų likęs patenkintas.

Policijos nuovadoje ją visi puikiai supranta. Sako, kad ji pasielgė teisingai. Tokiose apylinkėse iš automobilio geriau nelipti. Jaunas kostiumuotas rusvaplaukis policininkėlis nuveža ją į tą vietą, kur ji ant kelio matė berniuką.

Bet jo ten nebėra.

Policininkas ir moteris išlipa iš automobilio be skiriamųjų ženklų. Gal ne čia? Ne, tikrai čia. Ji atpažįsta degalinę su beveik išblukusiu pavadinimu. Neabejotinai čia, tvirtina ji.

Ir tada jie pamato kūną.

Jis tikriausiai slėpėsi už žemos mūrinės tvoros, juosiančios degalinę. Ir laukė, kada ji sustos. Kada išlips iš automobilio ir eis padėti jo draugui. Laukė, kada ji pasielgs teisingai, nors jai pačiai tai būtų pasibaigę labai negerai.

Ir kai moteris apgręžė savo automobilį, kai pagaliau apsisuko ir grįžo atgal, ji per jį pervažiavo... Per tą, kuris slėpėsi, kuris laukė.

Ji greitai nusuka akis į šalį, bet žvilgsnis vis tiek spėja užkliūti už jo veido, ant kurio likę automobilio padangų žymių. Koks jaunas, pamano ji. Dar visai paauglys. Toks jaunas, o kokia nelaimė.

Staiga jis išleidžia garsą, ir jie abu — policininkas ir moteris — surinka.

Vis dėlto jis gyvas.

Vis dėlto jis dar gyvas.

Bet nebeilgai.

Kai ligoninėje, skubios pagalbos skyriuje, konstatuojama neatpažinto jaunuolio mirtis, rusvaplaukis policininkas, stovintis šalia budinčios seselės, pasirašo ant dokumento, kuriame išvardytas mirusiojo kišenių turinys. Policininkas vieną po kito sumeta į plastikinį maišelį jo daiktus.

Keletas raktų. Elektroninė Oyster bilietų kortelė. Piniginė su mažo berniuko, gal kūdikio ar jau šliaužiojančio pyplio, nuotrauka. Berniukas, pagalvoja policininkas, bet tik todėl, kad vaiko drabužėliai — mėlynos spalvos. Vaiką laiko moteris. Matyti jos rankos, pirštai ir dalis besišypsančio veido.

Čia dar yra keletas kreditinių kortelių su skirtingomis pavardėmis. Hirošis Jamamotas, Dirdrė Smit, Elizabeta Kubler-Ros. Keli suglamžyti banknotai. Ir pigus mobilusis telefonas, neišjungtas. Staiga ekranėlis nušvinta ir jis pradeda skambėti. Kažkokia populiari melodija. Policininkas deda jį į šalį, ilgai spokso į ekranėlį, tarsi norėdamas prisiminti, kokia čia melodija.

Galiausiai paima mėlyną plastikinę kortelę. Ilgai į ją žiūri.

Ne kažin kas.

Tik paprasta mažulytė mėlyna plastikinė kortelė, ant kurios balta spalva užrašyti keli žodžiai ir nupieštas raudonas širdelės formos kraujo lašas.

O moteris jau namie, sveika ir gyva, bet visa drebanti. Jai prie šono — vyras, jo rankoje — stipraus gėrimo taurė. Vyras ramina ją, esą pasielgusi teisingai, ačiū Dievui, kad neišlipo iš automobilio.

Ji gurkšnoja gėrimą ir taip pat dėkoja Dievui.

Kadaise ji gal ir būtų išlipusi iš automobilio, būtų ištiesusi pagalbos ranką nelaimės ištiktam bičiuliui.

Bet dabar iš to amžiaus jau išaugo.

Pirmas skyrius

Laukiau grįžtančio sūnaus.

Pažiūrėjau vėlyvąsias žinias ir išjungiau televizorių. Perverčiau laikraštį ir nustūmiau į šalį. Nuėjau prie galinių namo durų ir surūkiau cigaretę, viena koja stovėdamas virtuvėje, o kita — sode, stebėdamas dūmus, kylančius į naktinį dangų, ir bandydamas juos išsklaidyti, kad neliktų įkalčių.

Ir visą laiką laukiau.

Mano galvoje sukosi bjauriausios mintys apie tai, kas negero gali nutikti septyniolikmečiui. Sugedo automobilis. Kažkas išsitraukė peilį. Į miltelius primaišyta nuodų. Už mano lango vaikai žudo vaikus, o mano sūnus yra ten, kartu su jais.

O aš galiu tik laukti.

Rufas — puikus vaikis, tik gerokai pasiutęs. Tiek ir tos bėdos. Čia kaltas ne išsiblaškymas ar kvailumas, o tiesiog jaunystė. Aš pasitikėjau juo, bet ne pasauliu. Kai esi tokio amžiaus, turi sektis viskas, pamaniau sau, todėl stovėjau prie lango ir laukiau, o jis vis nesirodė.

Mano sūnui septyniolika. Dažniausiai vakarais jis išvažiuoja savo senu suklypusiu Beetle automobiliu, kurį nusipirko pats už vasarą užsidirbtus pinigus. Mes nežinojom, kur jis važinėja. Nė nenumanydavom. Sulaukę tam tikro amžiaus, mes staiga netenkame savo vaikų ir jie pas mus daugiau nebegrįžta. Jie, visai kaip mes, pradeda savąjį gyvenimą, mums ištisus metus nepavyksta atsieti jų nuo savęs, bet galiausiai jie tampa žmonėmis, kuriuos vargiai beatpažįstame. Jaučiau, kad ir manęs šitai laukia.

Mudu su sūnumi dar nebuvome visiškai susvetimėję — aš vis dar įsivaizdavau mus kaip tėvą ir sūnų, kurie kartais lekia į parką su dviračiais, prisikabinę pagalbinius ratukus. Mus siejo ypatingas jausmas, tas nieko nežinojimas, nenumanymas, kad yra kitoks pasaulis, tas Didysis nežinios kanjonas, kuris, regis, vis augo ir platėjo, sūnui kaskart išėjus pro laukujės duris.

Kai išmušė vidurnaktį ir prasidėjo nauja diena, aš staiga pajutau, kad daugiau jo niekada nebepamatysiu. Jaučiau taip stipriai, kad net gerklę gniaužė ir surakino krūtinę. Žinojau, kaip viskas atrodys, kai pranešiu jo mamai ir seseriai, įsivaizdavau, kaip persimainys senelių veidai, kaip neteks amo jo draugai ir klasiokai, susirinkę į pirmąsias savo gyvenime laidotuves, dar tokie jauni ir žali, vilkintys juodais gedulo drabužiais. Aš puikiai įsivaizdavau, kaip viskas bus. Man tai būtų pasaulio pabaiga.

Ir tada išgirdau į kiemą įvažiuojančio jo automobilio garsą.

Pro langą sklido šviesa, variklis palengva nutilo, trinktelėjo durelės — septyniolikmečiai vaikėzai nemoka švelniai elgtis su daiktais; ir štai jis jau stovi šalia, aukštesnis už mane, man sunku atlaikyti jo žvilgsnį, kaip visada pasidaro nejauku ir sykiu lengva ant širdies nuo jo fizinio artumo. Aš laimingas, kad jis grįžo gyvas ir sveikas, bet jaučiuosi sutrikęs nuo jo pernelyg vaikiško vyriškumo.

Kas jis toks? Iš kur čia atsirado? Koks jo ryšys su tuo baltapūkiu trumpaplaukiu bambliu? Pasistiebęs ant pirštų galų — nors esu šešių pėdų ūgio, — pakštelėjau jam į šiurkštų skruostą, skutamą tik kartą per savaitę, o kai jis, atsakydamas, nelabai noriai ir šnairomis apkabinęs, mane spustelėjo, pajutau aštrius savo sūnaus kaulus.

Mes visada pabučiuojam vienas kitą, bet pastaruoju metu mūsų apsikabinimai tapo kažkokie santūrūs ir drovūs. Kažkodėl jaučiau, kad Rufui būtų daug mieliau, jeigu tas ritualas, seniai praradęs tikrąją savo paskirtį, pagaliau liautųsi gyvavęs. Tačiau jo numarinimas mums regėtųsi per daug sureikšmintas, tad ir toliau vyriškai pasibučiuojam, nors paskui jaučiamės nejaukiai.

Pajutau, kaip jis loštelėjo atgal.

— Na, tai ką gero nuveikei? — paklausiau kaip įmanydamas švelniau.

— Šiaip sau važinėjausi, — atsakė bosu. Koks sodrus, vyriškas mano mažojo berniuko balsas! Aš net pajutau, kaip nuo to balso ir žodžių krūptelėjau, susigūžiau nuo akivaizdaus ir tiesmuko jo melo.

Kad ir ką mano sūnus visą vakarą veikė, aš tvirtai žinojau, kad ne tik „šiaip sau“ važinėjosi.

— Supratau, — atsakiau rimtai ir ištiesiau ranką į alkotesterį, kuris gulėjo ant kavos staliuko.

Tai stačiakampio formos plastikinis daiktas, pilkos metalo spalvos, maždaug tokio dydžio, kaip ir šiuolaikiniai iš rankų neišleidžiami prietaisėliai, dėl kurių visas pasaulis dabar kraustosi iš proto ir nenuleidžia akių, užuot spoksoję vienas į kitą ar į žvaigždes. Viename jo gale kyšo kandiklis, maždaug cigaretės nuorūkos, kurią neseniai numečiau į rožių krūmą, dydžio.

— Aš nieko negėriau, — baritonu gynėsi Rufas, nors nuo jo trenkė nedidelės aludės kvapais.

— Puiku, — ramiai tariau. — Vadinasi, nieko blogo jis ir neparodys.

Nuspaudžiau jungiklį, ir alkotesterio ekrane ėmė mirgėti raudoni skaičiukai, bėgdami žemyn nuo 200 iki nulio. Tada padaviau jį Rufui. Jis giliai įkvėpė ir ėmė pūsti orą pro kandiklį tol, kol pasigirdo aštrus pyptelėjimas. Paskui atidavė alkotesterį ir mudu laukėme — nepratardami nė žodžio, nepakeldami akių vienas į kitą, o tarp mūsų aidėjo visa gaubiantis miesto triukšmas. Netrukus pasigirdo keli tylūs pyptelėjimai ir ekrane pasirodė rezultatas.

Pamačiau: trys nuliai, 000 — lyg žavus ornamentas ant sulčiaspaudės šono. Keista, pamaniau. Aš gi aiškiai užuodžiu svaigalų kvapą. Pakračiau alkotesterį ir vėl žvilgtelėjau į ekraną, bet jame vis tiek švietė trys nuliai, o tai reiškė, kad mano sūnaus organizme alkoholio nerasta. Per visą savo gyvenimą jis man nėra melavęs bent jau dėl vieno dalyko.

Parodžiau Rufui rezultatą ir, kai jis man mandagiai linktelėjo, panūdau jį apkabinti. Tas mandagus linktelėjimas buvo toks mielas ir gailestingas. Mano berniukas spinduliavo nepaprastu švelnumu, netgi dabar iš jo tryško toks švelnumas ir nuoširdumas, koks buvo būdingas tik jo mamai, bet ne man. Baisiai norėjau apkabinti savo vaiką. Tačiau neapkabinau. Tam tinkama akimirka praslydo neišnaudota.

Mudu palinkėjome vienas kitam labos nakties, bet vėl apsikabinti neberizikavome, o lipdamas laiptais į viršų girdėjau jį triukšmingai baladojantis virtuvėje — ieškojo ko nors užkąsti. Mano žmona jau miegojo. Bet kai įsliuogiau į savąją lovos pusę ir atsiguliau, pajutau, kaip ji sukrutėjo.

— Ar jis parėjo? — sumurmėjo mieguistu balsu, nusukusi veidą nuo manęs.

— Parėjo, — atsakiau. Kurį laiką klausiausi jos kvėpavimo. Jai tiek ir tereikėjo. Užteko išgirsti, kad grįžo. Larai daugiau niekas nerūpėjo.

— Bet kur jis valkiojasi? — paklausiau apimtas nevilties.

Ji giliai atsiduso tamsoje. Atodūsis priminė lyg žiovulį, lyg dejonę.

— Jis puikus vaikis, Džordžai, — pasakė grimzdama į miegą. — Viskas gerai. Jis jau namie. Sveikas ir gyvas. Argi svarbu, kur buvo? — Paskui, kažką prisiminusi, šastelėjo pusiausėdom. — Tu ir vėl jam liepei pūsti, ar ne?

— Įdomu, kur jis bastėsi? — nerimau aš.

Apsiverčiau ant kito šono savo pusėje ir mudu gulėjome vienas į kitą nugaromis, laukinių gyvūnų, seniai suradusių savuosius namus, poza. Ant savo blauzdų pajutau mažas Laros pėdas, o pro nuskalbtą medvilninę pižamą — užpakaliuko apvalumus ir aštrią mentę.

— Aš tik nenoriu, kad jam atsitiktų kas negero, — tyliai sumurmėjau, nors ji jau miegojo.

Jaučiau, kad šiąnakt tikriausiai nesumerksiu akių. Bet netrukus Laros kūnas ėmė meiliai glaustis prie manęs, ir aš supratau, kad vis dėlto užmigsiu, jeigu apie tai per daug negalvosiu.

Žinojau, kad savo sūnui trokštu kažko daugiau, kažko svarbesnio — ne tik kad turėtų sveiką nuovoką ar būtų budrus, gal dar — blaivaus proto ir šiek tiek lydimas sėkmės, kurios reikia sulaukus septyniolikos, o kartais galbūt ir mažiau melo, skirto tiesiog paįvairinti gyvenimui.

Ir tai yra viskas, ko kiekvienas tėvas trokšta savo ištįsėliui paaugliui, staiga beprotišku greičiu neriančiam į suaugusiųjų gyvenimą be jokio šalmo ar saugos diržo ir įsivaizduojančiam, kad viskas — jo rankose.

Tai nebyli išsigandusio tėvo malda.

Man norėjosi sustabdyti laiką.

Per pusryčius Rufą matydavome retai. Rytais jis elgdavosi tarytum mistinė būtybė, vengianti žmonių ir kažkokia gremėzdiška. Kartais jo milžinišką figūrą būdavo galima pamatyti triukšmingai įvirstančią pro duris, su per petį permesta kuprine, prigrūsta knygų, lyg kokio trylikamečio Yeti dviratininko ar kaip ten dabar vadina šiuolaikinius šeštokus.

Virtuvėje aiškiai matėsi, kad jo būta — grįžo ir vėl išėjo. Jo kėdė netvarkingai atstumta nuo stalo. Ant grindų mėtosi vienišas Coco Pop dribsnis. Pusryčių dubenėlis numestas į kriauklę ir paliktas išplauti kažkam kitam.

Mane apėmė susierzinimas. Žinojau, ką visa tai reiškia. Jis troško pabėgti nuo mano košės.

Rytais aš savo šeimai kasdien ruošdavau pusryčius — gardžią, maistingą Scott’s avižinę košę. Maniau, kad sveikai pradėtas rytas kompensuoja nesveikai praleistą likusią dienos dalį — mano slapčia rūkomos cigaretės, greitas maistas, kurį šlamšdavau darbe, šokinėjantis kraujospūdis. Kas rytą aš statydavau kliūtis ankstyvai mirčiai. Ręsdavau košės sieną. Bet mano sūnus niekada jos nesulaukdavo.

Kai šluosčiau jo dribsnių dubenėlį, į virtuvę nusileido Lara.

Jis mane siutina, — tariau jai.

Ji pabučiavo man į skruostą ir patapšnojo per šonus.

— Tave viskas siutina, mielasis. — Ji pakėlė akis į lubas. — Rūbe! — Jokio garso. Paėmė man iš rankų dubenėlį ir padėjo į šalį, kraipydama galvą. — Ji ir vėl pavėluos. Eik ir atitempk ją čia, gerai?

Pasirūpinau, kad košė gražiai virtų ant nedidelės ugnies, ir užlipau laiptais į viršų. Durys į mūsų dukters kambarį buvo neuždarytos. Ji sėdėjo prie kompiuterio jau su uniforma ir rišosi plaukus į arklio uodegą ant pakaušio. Šyptelėjau išvydęs begalinį susikaupimą penkiolikmečio vaiko veide — tobuloje mano žmonos veido versijoje.

Netiesa, kad mane viskas siutina.

Aš niekada nepykdavau ant savo dukters.

Negalėdavau žiūrėti į ją ir nesišypsoti.

Taip buvo visą laiką.

Jos kompiuterio ekrane mirgėjo apokaliptiniai vaizdai. Iš gamyklų virsta pramoninės atliekos. Užterštose upėse plūduriuoja negyvos žuvys. Greitkeliai užkimšti stovinčiomis mašinomis.

— Ar kas nors valgys košę? — paklausiau belsdamas į duris.

— Aš tuoj, tik... — jos balsas nutilo, o akys įsmigo į tirpstančias ledynų keteras, kunkuliuojančią Žemės plutą, dangų temdančias maro ir epidemijų bangas. — Aš dar noriu pažiūrėti, kaip...

— Rūbe, nesuk sau galvos dėl šitų dalykų, — tariau aš. — Dar ne pasaulio pabaiga.

Ji žvilgtelėjo į mane ir piktai vyptelėjo:

— Visai nejuokinga, tėti.

Bet mane tai prajuokino.

Kai mudu nulipome žemyn, košė sau tyliai burbuliavo, įgavusi tokią tiršto kremo konsistenciją, kokia man labiausiai patinka.

Lara grįžo iš sodo, kažką laikydama dešinėje rankoje. Cigaretės nuorūką. Sviedė ją man. Nuorūka pataikė tiesiai į krūtinę, kaip tik ten, kur man nuolatos mausdavo. Karštakošė pikčiurna, pasakytų mano tėvas. Tikra karštakošė pikčiurna.

— Ar žinai, kas čia, Džordžai? — paklausė žaibuodama akimis. — Ogi dar viena vinis į tavo karstą. — Atsisėdo prie pusryčių stalo ir užsidengė veidą rankomis. Mudu su Rūbe susižvalgėme, paskui pasižiūrėjome į Larą. — Labai tau ačiū, Džordžai, — pro suspaustus delnus neaiškiai suburbėjo mano žmona. — Šimtąkart ačiū.

Tada mes visi valgėme košę.

Rufas tebestovėjo autobusų stotelėje.

Sustabdžiau automobilį kitoje gatvės pusėje ir atidariau langą. Jis pažvelgė į mašiną, kurioje sėdėjo jo tėvas, mama ir sesuo, ir, regis, net susigūžė, o paskui nusuko akis į šalį. Stotelėje laukė dar keli vaikai iš jo mokyklos, tačiau jis su jais nebendravo.

— Gal pavežėt? — šūktelėjau jam pro gaudžiantį mus skiriančios spūsties valandos triukšmą.

Jis atplėšė akis nuo šaligatvio ir susiraukė.

— Ką sakai? Nieko negirdžiu! — sušuko. Kiti vaikai sužiuro į mus.

Pažvelgiau į Larą, sėdinčią šalia ant keleivio sėdynės.

— Ko dar galėčiau jo klausti? Ko dar galima būtų klausti savo vaiko?

Rubė pasilenkė į priekį.

— Kas yra Peru sostinė? Jeigu yra Dievas, kodėl tuomet pasaulyje tiek daug skausmo ir sielvarto? — Prunkštelėjusi atsilošė į sėdynės atkaltę ir liūdnai nusišypsojo savo vyresniajam broliui, besidairančiam į gatvę. — Jis nori važiuoti autobusu, tėti.

Ji teisi.

Taigi mes palikome jį laukti autobusų stotelėje, o patys nuvežėme Rubę į mokyklą, iki pat kiemo vartų. Mes vis dar galėjome tą daryti. Ji netgi pakštelėjo mums abiem į skruostą ir nė neapsidairė, ar niekas nemato.

Ji iš tiesų mokėjo priversti mane nuolat šypsotis.

Mano šypsena išblėso tik tada, kai ji susigretino su viena iš savo bendraklasių, ir aš pamačiau, kaip dukra ėmė kraipyti savo liesus klubus, siūbuoti pilką sijonėlį. Ji pradėjo nešioti baltas mokyklines kojines virš kelių ir man tai neatrodė gražu.

— Panelyte! — šūktelėjau pavymui.

Ji atsigrįžo, kilstelėjo išpešiotus antakius ir pamojo mums, kas galėjo reikšti bet ką: Gerai. Likite sueiki. Važiuokit sau. Tačiau apatinis pilkojo sijonėlio kraštas nepakilo aukščiau, nei tikėjausi, todėl daugiau iš jos nieko ir nenorėjau.

Kai vėl įsiliejome į lėtą rytinį automobilių srautą, Lara palietė savo laikroduką.

— Pavėluosiu, — tarė.

Nuspaudžiau mygtuką prietaisų skydelyje.

— Ne, nepavėluosi, — atsakiau.

Kai užkaukė sirena, staigiai pasukau automobilį į priešingą kelio juostą ir pamačiau, kaip iš priekio atvažiuojančios mašinos, išvydusios ant mano automobilio žybsinčias dvi mėlynas šviesas, sumažina greitį ir traukiasi iš kelio, o kitos tą patį daro dar nespėjusios manęs nė pamatyti, o tik išgirdusios.

Va kaip reikia gyventi.

— Juk žinai, kad taip negalima, — pyktelėjo Lara ir sutrikusi atsilošė sėdynėje, nors tuo pat metu ir tyliai juokėsi.

Aš nusišypsojau, nes buvau patenkintas, kad mano žmona laiminga, didžiavausi, jog galiu laiku nuvežti ją į darbą, ir nekantriai laukiau tos akimirkos, kada vėl būsiu vienas ir galėsiu prisidegti pirmąją šios dienos cigaretę.

Antras skyrius

Eskimai turi gal penkiasdešimt skirtingų žodžių, reiškiančių „sniegas“, o policininkai — gyvą galybę terminų apibūdinti pareigūnui, kuris visą laiką dirba nuovadoje.

Nuovados katinas. Valgyklos kaubojus. Nuzulinta subinė. Drabužių kabykla. Uniformos nešiotojas. Knygagraužys. Nutukęs tinginys. Ir olimpinis fakelas (tas, kuris niekada neužgęsta).

Nepaisant trumpo mano pasipuikavimo prieš Larą, aš kaip tik toks ir buvau — valgyklos kaubojus su nuzulinta subine. Ar bent jau toks ilgainiui tapau.

Aš esu trečios kartos atstovas. Mano tėvas ir senelis taip pat buvo policininkai. Deja, mūsų šeimoje paveldimas ne tik darbas policijoje, bet ir širdies ligos. „Krūvio išdava“, kaip tai įvardijo vienas akiniuotas gydytojas. Tokio pasakymo nebuvo girdėjęs nei mano tėvas, nei senelis. Taigi, nepaisant paveldimų nesklandumų dėl krūtinėje plakančio „aparačiuko“, mano pirmtakams neteko užsitarnauti žeminančios nuovados katino nuzulinta subine pravardės.

Tačiau anuomet buvo kiti laikai.

Kai nuvažiavau į nuovadą, patekau tiesiai į paradą. Tai metas, kai visi policininkai susirenka viešam pasirodymui — salė pilna vyrų, tarp kurių įsimaišiusios tik kelios moterys, dauguma uniformuoti, visi gurkšnoja pirmąsias dienos kofeino dozes ir klausosi Svogūno — plikagalvio seržančioko, dar vadinamo Nuovados Kapitonu, — pasakojančio apie būsimus pamainos darbus. Pajutau, kad kažkas iš salės galo mane stebi. Tai dramblotas vyras, netoli keturiasdešimties, vilkįs pigia eilute, nelygintais baltais marškiniais, su išblukusiu kaklaraiščiu, primenančiu nudvėsusią gyvatę. Senas mano porininkas Kytas, dabar jau dirbantis poroje su jaunu žvitriaakiu vaikinuku, kuris stovi šalia jo ir konspektuoja. Kytas išsišiepė ir sveikindamasis kilstelėjo vienkartinį polistireno puodelį, apsiliejo smakrą arbata, nusikeikė, paskui nusišluostė atgalia ranka. O tada, vos nulaikydamas žiovulį, vėl pasisuko į Svogūną.

— Gal dar ir toli, bet jau reikia pradėti galvoti apie karnavalinį savaitgalį. Štai priešais save turiu oficialius duomenis, — kalbėjo Svogūnas, vartydamas savo užrašus. — Žinau, kad jums bus malonu išgirsti, jog pagal mano statistiką pernykštis karnavalas praėjo be didesnių incidentų.

Minioje pasigirdo nepatiklus pašaipus kikenimas. Svogūnas piktai dėbtelėjo iš po tankių antakių ir toliau varė savo.

— Užregistruoti šeši nudūrimai peiliu, keturiasdešimt aštuoni apiplėšimai ir vienos vidutinio masto muštynės prie klubo „Boombastic“ su stereogarso šokių sale, kilusios dėl to, kad be penkiolikos ketvirtą nakties buvo paprašyta pritildyti garsą. Laimei, viešosios tvarkos sveikatos skyriaus pareigūnas, paprašęs pritildyti Bobo Marlio muziką, — keli jaunesni policininkai pašaipiai šūktelėjo, — iš ligoninės bus išleistas gal po mėnesio. Gydytojų taryba tikina, kad jis ir be blužnies sugebės tinkamai vykdyti savo pareigas. Džiugu, o sykiu ir ganėtinai keista, kad nė vienas iš šių incidentų nėra tiesiogiai susijęs su karnavalu, tad miestiečiai gali drąsiai vestis žmonas ir vaikus į šių metų linksmybių fejeriją.

Naujasis Kyto porininkas rūpestingai viską užsirašinėjo. Klausiausi Svogūno instruktažo, o jaučiausi taip, lyg būčiau iškritęs iš mėnulio.

Nesuprantu, ko aš čia einu kiekvieną rytą? Ne, netiesa, aš puikiai žinojau, kodėl. Kol seržantas vardijo ilgiausią automobilių vagysčių, įsilaužimų, apiplėšimų ir užpuolimų su peiliu sąrašą, man dingojosi, kad vis dar gaudau nusikaltėlius kaip kovos su nusikalstamumu dalyvis ir tebesu toks, koks noriu būti.

Tačiau paradui pasibaigus patraukiau prie savo darbo stalo. Pakeliui neleidau sau žvilgtelėti į laikrodį — jeigu nežiūrėsiu, laikas slinks greičiau. Įnikau skaitinėti MG3 pranešimus, kuriuos policijos pareigūnai rengia Karališkajai prokuratūrai, o ši vėliau nusprendžia, kuriems pažeidėjams kelti bylas, o kuriems patapšnoti per pakaušį ir paleisti.

Kai atplėšiau akis nuo kompiuterio monitoriaus ir pažvelgiau pro jo viršų, pamačiau Kytą, stovintį prie mano stalo ir valantį arbatos dėmę ant marškinių.

— Gal norėtum palakstyt per raudoną? — paklausė.

Jaunasis Kyto porininkas jau sėdėjo mašinoje ant keleivio sėdynės ir laukė. Kai Kytas įkišo galvą pro langą, vaikinukas pakėlė akis nuo savo užrašų ir droviai šyptelėjo.

— Mudu su viršininko pavaduotoju Beiliu visą dieną dalyvausime slaptoje operacijoje, — pranešė jam Kytas. — Tad gali vynioti meškeres.

Nusiminęs jaunuolis išlipo iš mašinos.

— O ką man veikti, kol judu su viršininko pavaduotoju Beiliu vykdysite tą slaptą operaciją?

— Ką aš žinau, — pratrūko suirzęs Kytas. — Eik ir išsipaišyk veidą ar ką. Užsiimk, kuo sau nori.

Įsliuogiau į automobilį ir patogiai įsitaisiau ant keleivio sėdynės. Buvo puiku. Kytas įsispraudė prie automobilio vairo, visas išraudęs ir burbėdamas, kad šių laikų jaunimas nerodo jokios iniciatyvos. Palikome vaikėzą stovintį automobilių aikštelėje, nulydintį mus ilgesingu žvilgsniu.

Išvažiavus į kelią, iš daiktadėklės Kytas išsitraukė porą vaistų pakelių. Zestoretikas. Amlodipinas1. Išspaudė iš abiejų po tabletę ir prarijo, užgėręs dideliu gurkšniu Red Bull tiesiai iš skardinėlės.

— Labai tinka prie kraujospūdį reguliuojančių vaistų, — paaiškino šypsodamasis.

— Senstam, — tariau aš. Kytui keturiasdešimt dveji, penkeriais metais jaunesnis už mane, nors iš šono atrodė, kad jo gyvenimo krepšy metelių gerokai daugiau. — Iš tiesų tai jau pasenom.

Kytas nusijuokė ir išsitraukė cigarečių pakelį, ant kurio juodavo kaukolė. Viena ranka traukdamas nikotino tūtą, kita laikė vairą, išsuko automobilį į priešingo eismo juostą ir iš visų jėgų nuspaudė pedalą, tarsi ketintų kažką vytis.

Pamatėme raudančią moterį.

— Mano vaikų nuotraukos, — kūkčiojo ji. — Ten buvo visos mano vaikų nuotraukos.

— Kažkas nušvilpė telefoną? — paklausė Kytas, o kai moteris linktelėjo, jis pakvietė ją sėsti į mašinos galą. — Šok vidun, brangute, — linksmai ištarė. — Rasime tavo telefoną.

Šitai Kytui sekėsi puikiai. Čia jis buvo neprilygstamas. Nuliūdusi moteris kiūtojo ant galinės sėdynės, o mes lėtai sukome ratus, kol privažiavome metro stotelę, kur keletas vaikų, vilkinčių mokyklinėmis uniformomis, kalbėjosi su sudžiūvusiu vaikinuku, gerokai persiritusiu per dvidešimt. Jo oda buvo liguistai išblyškusi, o tai liudijo apie priklausomybę nuo heroino.

— Jis mažai valgo daržovių, ar ne? — pastebėjo Kytas ir sustojo prie dvigubos geltonos linijos. Kai išlipę iš mašinos patraukėme prie būrelio, pamačiau, kaip persigando mokyklinukai. Įtariamasis vieną ranką buvo įbrukęs į nušiurusios skrandos su gobtuvu kišenę, o kitą laikė atkišęs delnu į viršų. Vienas vaikas jau ruošėsi atiduoti savo iPod grotuvą. Kytas apkabino įtariamąjį per pečius ir caktelėjo liežuviu.

— Kas čia vyksta, a? — paklausė.

Įtariamasis išsigandęs pakėlė į jį akis.

— Klausomės muzikos, pareigūne. — Jis atidavė vaikui iPod grotuvą ir jau norėjo dėti į kojas, bet draugiška Kyto ranka neleido jam pajudėti iš vietos.

Kytas liūdnai palingavo galvą.

— Bandom parsisiųsti keletą gerų gabalų, ar ne? — linktelėjo iPod grotuvo pusėn. — Ko ten turit įsirašę? Garažinės muzikos? Gal Širli Beisi? Aš pats dievinu Klešus. — Apžvelgė susiraukusius mokyklinukų veidus. — Negirdėjote Klešų? Ir ko jus toj mokykloj moko? — Atsainiai linktelėjo galva į šoną. — Verčiau drožkit ruošti pamokų.

Vaikai išsilakstė į šalis. Sulaikytasis vėl pamėgino sprukti. Kytas apglemžė jį dar stipriau.

— Na jau ne, bernužėli, — apramino. — Tu sulaikytas.

Jis įkišo ranką į vaikinuko skrandos kišenę ir iš ten ištraukė atsuktuvą. Metalinis jo galas buvo nusmailintas iki adatos aštrumo.

— Su šituo jis man mojavo palei veidą, — pasakė moteris. Ji jau nebeverkė.

Kytas atidžiai apžiūrėjo atsuktuvą.

— Ketinam imtis staliaus amato, ar ne? Norim pakrapštinėti medines lentukes?

Aš iškrėčiau kitas jo kišenes. Kiekvienoje radau po mobilųjį telefoną. Kai moteris pamatė savąjį, Kytas liepė eiti jai į mūsų mašiną ir ten palaukti. Bet ji nesijudino iš vietos.

Kytas nusitempė vagį prie užrašo „Eiti draudžiama“ ir pasuko į metro. Mudu su moterimi nusekėme paskui. Apačioje girdėjosi traukinių dundesys. Kytas prispaudė vaikiną prie sienos ir tėkštelėjo jam per veidą.

— Vagi nekaltų žmonių vaikų nuotraukas? — tarė jis. — Nesakyčiau, kad tai gerai.

— Jūs negalite šitaip, — prabilo sulaikytasis. — Tai brutalu.

— Jeigu priešinsiesi sulaikomas, aš galiu elgtis kaip tinkamas, — paaiškino jam Kytas. — Ar matėte, kaip jis priešinosi sulaikomas, atsargos pareigūne Smitai?

— Pasibaisėtinai akivaizdu, atsargos pareigūne Džonsai, — atsakiau.

— Aš žinau savo teises, — pareiškė sulaikytasis. — Man reikia advokato.

Gerai, kvieskis savo advokatą, — sutiko Kytas. — Išsikviesk advokatą iš Europos Sąjungos Žmogaus teisių teismo. — Kyto veidas išraudo. — Aš jam gerai paspardysiu užpakalį. — Paskui kažką prisiminęs pridūrė: — Betgi dabar negalėsi paskambinti savo advokatui, tiesa? Juk nebeturi nė vieno vogto telefono.

Moteris stovėjo šalia.

— Ar man galima jam užvožti? — paklausė.

— Mielai prašom! — piktai atšovė Kytas.

Jis laikė įtariamąjį už apykaklės, o moteris šniojo vaikinukui per neskustą žandą. Ir pirmą kartą nusišypsojo.

— Koks jausmas? — paklausė Kytas. — Man atrodo, kad buvo labai gera.

— Nepaprastai, — patvirtino moteris. — Labai jums ačiū.

— Et, nėr už ką, — mandagiai atsakė Kytas. Jis ėmė tempti sulaikytąjį prie automobilio. Moteris ketino pulti jį dar sykelį, bet aš švelniai ją sulaikiau. Jau įsivaizdavau mūsų laukiančius popierizmo kalnus, bet, vos tik išėjom į gatvę, Kytas sulaikytąjį paleido — tarytum žvejys išmetė į upę menkavertį laimikį. Ir caktelėjo liežuviu, kai sulaikytasis nėrė į minią.

— Neveši jo į skyrių? — paklausiau.

Kytas papurtė galvą.

— Kokia prasmė? Kad po pusės metų koks nors teisėjas skirtų jam viešųjų darbų? Neverta tiek laukti. — Jis atsidarė dureles iš vairuotojo pusės, o aš užėjau iš kito šono. — Daugiau jo čia nė kvapo nebebus, — pasakė Kytas per mašinos stogą. — Tikriausiai pats susipras imtis geresnių darbų.

Kai įsėdome į automobilį, moteris atvožė telefono dangtelį ir parodė mums savo vaikų nuotraukas.

Įpusėjus dienai aš vis dar apgaudinėjau save. Įpusėjus dienai aš vėl įsivaizdavau esąs tikras policininkas. Kaip tik tada mes ir pamatėme patrulinę mašiną.

Ji stovėjo prie apleisto namo, o geltoni ir mėlyni Batenburgo ženklai ant jos šono buvo vienintelis ryškesnis akcentas visoje gatvėje. Atpažinau BMW 530iD — šarvuotą policijos automobilį. Už jo susigūžę slėpėsi trys policijos pareigūnai ir pakėlę galvas žiūrėjo į namą. Kytas sustabdė automobilį ir mudu nuėjome prie jų.

Tarp pareigūnų buvo du konstebliai, mergina ir inspektorius, ant kurio epoletų žvilgėjo po dvi žvaigždutes. Jis dėbtelėjo į mus ir nepatenkintas nusuko akis į šalį. Mudu su Kytu nusišypsojome vienas kitam.

Vyrauja klaidinga nuomonė, neva policininkai be uniformos yra aukštesnės pagal rangą kategorijos negu uniformuoti. Iš tiesų mes veikiame pagal tas pačias taisykles kaip ir uniformuotieji. Na, mudu su Kytu gal ir pranašesni už jauniklius policininkėlius, bet mūsų kiaušiai tikrai nebuvo didesni už to uniformuoto inspektoriaus. Bet jis nenorėjo to pripažinti.

— Tikiuosi, jis savo amatą išmano, — tarė Kytas, nė kiek nesistengdamas prislopinti balso. — Prakeikti nezgrabailos. — Nezgrabailomis vadindavome policininkus, kurie susimaudavo praktiškai per kiekvieną operaciją. — Kaip manai, ar tas nezgrabaila turi bent jau nuosavą rašiklį? — garsiai karksėjo Kytas.

— Šitame pastate kiūto vyras su šaunamuoju ginklu, — neatsigręždamas paaiškino mums inspektorius, — pravarde Ronas Vaivorykštė. Verčiau slėpkit savo galvas, kol jis neištaškė jums smegenų.

— O kas yra tas Ronas Vaivorykštė? — pasiteiravo Kytas.

Pažvelgiau į uniformuotąjį inspektorių. Jis tikriausiai ir mokslinį laipsnį turi. Aš savo mokykloje gavau tik menką įvertinimą — penkis žemiausius balus, Kytas gal irgi turi kokį nors pažymėjimą už pasiektas mokslo aukštumas, nors labai tuo abejočiau. Išsikrenkštęs išsitraukiau cigaretes. Mudu su Kytu jau ketinome užsirūkyti, bet staiga pliūptelėjo šūvių salvė. Abu sukritome už patrulinės mašinos. Inspektorius ėmė garsiai šaukti:

— Jis ginkluotas! Jis ginkluotas!

— Traukis šalin, Šerlokai, — sumurmėjo Kytas.

Išvydęs mus pasislėpusius už BMW, kažkoks jaunuolis kitapus gatvės pratrūko keiksmais. Esą, paršai šiokie ir anokie. Įprasti keiksmažodžiai. Vaikėzas buvo vienas iš tų, kuriuos mes darbe vadiname „šimto jardų narsuoliais“: tai pilietis, mėgstantis garsiai vainoti policininkus per saugų atstumą. Mudu su Kytu kurį laiką žiūrėjome į jį, paskui aš pastebėjau nutekamajame griovelyje kažką blizgant. Prišliaužiau prie to daikto ir paėmiau į ranką. Radinys buvo panašus į mažą grybuką. Padaviau jį Kytui, o šis pradėjo juoktis.

— Čia dvidešimt antro kalibro orinio šautuvo kulka, — pasakiau.

Kytas nusišluostė juoko ašaras.

— Vadinasi, Al Kaidą galima išbraukti?

Visi pašokome ant kojų. Kytas padavė kulką uniformuotam inspektoriui.

— Suvenyras iš jūsų pirmojo susišaudymo, — tarė jis.

Pajudėjome apleisto namo link.

— Prašau išeiti pakeltomis rankomis, — sušukau aš visai ne kaip policijos valgyklos kaubojus. — O tai pačiam sugrūsiu šautuvo tūtą į subinę.

Tarpduryje pasirodė barzdotas vyras su oriniu šautuvu rankoje, kurį laikė už buožės. Jis sustojo ant viršutinio laiptelio ir žiūrėjo į mus. Jo plaukai buvo ilgi ir susivėlę, vilkėjo seną impregnuotą apsiaustą. Mes sustojome.

— Ronai Vaivorykšte, — pašaukė Kytas, — čia turbūt tavo pravardė. Mesk žemėn savo vandens šautuvėlį, sūnau.

Vyras buvo panašus į valkatą ar pabėgėlį iš beprotnamio. Šiaip ar taip, neatrodė, kad turėtų ką prarasti. Staiga pajutau kylančią baimę, bet tuo metu jis sviedė šautuvą žemyn. Kytas pasilenkė pakelti ginklo. Aš nenuleidau akių nuo Rono Vaivorykštės. Pastebėjau, kaip jo žvilgsnis slystelėjo gatve ir į kažką įsmigo. Pasisukau pažiūrėti, ką gi jis ten mato. Gatve ėjo senučiukė — tikriausiai į parduotuvę išleisti savo pensijos ir parsinešti namo porą skardinėlių kačių ėdalo. Ronas Vaivorykštė ėmė leistis laiptais žemyn. Skubiai žvilgtelėjau per petį; uniformuotieji pareigūnai vis dar tūnojo už savo automobilio ir slapčia dirsčiojo stebėdami, kas čia vyksta. Senutė artėjo prie mūsų, kažką tyliai bumbėdama sau po nosimi. Aš pakėliau ranką. Bet ji manęs nepamatė ir ėjo kaip ėjusi. Kilstelėjau ranką dar aukščiau, šūktelėjau, kad sustotų. Tačiau senoji neišgirdo — regis, buvo gerokai prisukusi savo klausos aparatą. Ronas Vaivorykštė lėtai nusileido laiptais. Kytas iš lėto atsitiesė, nenuleisdamas akių nuo ginklo savo rankoje, bet tuo metu senutė atsidūrė tarp mūsų. Pamačiau, kaip Ronas Vaivorykštė įkišo ranką į savo apsiaustą.

Pagalvojau: peilis.

— Ei, čia ne šautuvas, — šypsodamasis pareiškė Kytas, kilstelėjo galvą ir išvydo bukanosį pistoletą, kurį Ronas Vaivorykštė žaibiškai išsitraukė iš apsiausto. — Kad mane kur... — aiktelėjo nerdamas į šalį. — Šitas tai tikras.

Ronas Vaivorykštė čiupo senutę už dirbtinio kailio apykaklės ir, mosuodamas juodu pistoletu jai prieš nosį, sušuko, kad nesiartintume. Mudu su Kytu iškėlėme rankas virš galvos ir liepėme jam nusiraminti. Girdėjau, kaip jaunasis uniformuotas inspektorius už mūsų nugarų per raciją kvietė pastiprinimą, kaip mus isteriškai koneveikė šimto jardų narsuolis.

Pažvelgiau į Rono Vaivorykštės akis — iš po neplautų plaukų kuokšto į mus spitrijo Čarlzo Mensono antrininkų konkurso nugalėtojo žvilgsnis.

Atrodė, jis buvo apsirūpinęs viskuo, kas reikalinga, pasiruošęs sėsti į cypę be jokių išpirkų, ir dėl to buvo labai pavojingas. Žengiau žingsnį atgal. Staiga jis pastūmė senutę, ši šlumštelėjo ant žemės ir išsitiesė visu ūgiu, o aš pajutau, kaip man užvirė kraujas.

Ronas Vaivorykštė užlėkė laiptais į viršų ir dingo name. Mes puolėme vytis. Jis kopė laiptais neketindamas sustoti, o mes sekėme iš paskos. Bet pasiekus antrą aukštą Kytas atsiliko, prispaudė ranką sau prie šono ir ėmė žiopčioti gaudydamas orą.

— Man reikia užsirūkyti, — išgirdau jį tariant.

Ronas Vaivorykštė mynė laiptais kaip pasiutęs beprotis. Dabar aš sekiau jį vienas, iki pat pastato viršaus. Vienas stoglangis buvo neuždarytas. Užšokau ant stogo. Po mano kojomis gaudė miestas. Staiga tas valkata išdygo priešais, jo pistoletas buvo nutaikytas man į galvą.

Akimirksniu dingo visas pyktis. Išgaravo kaip dūmas. Aš jaučiau tik begalinę baimę. Nenorėjau mirti ant šito stogo. Kai pabandžiau prasižioti, bemaž išsinarinęs akis nuo spoksojimo į trumpą juodą vamzdį, nieko neišstenėjau.

Ginklas atrodė kaip žaisliukas. Žiaurus, bjaurus žaisliukas. Pigi, niekinga, banali tikro daikto kopija. Šitą aš pastebėjau. Pragaro žaislas. Bukas, stačiakampis juodo metalo daiktas, laikomas prakaituotame delne. Man pasirodė, kad artinasi pasaulio pabaiga.

Ginklas buvo nukreiptas man į veidą.

Ronas Vaivorykštė žengė į priekį, visiškai pasitikėdamas savo jėgomis. Išvydęs mano baimę, kuri tarsi bylojo, kad visi jo veiksmai teisingi, įrėmė pistoleto vamzdį man į tarpuakį. Ginklas atrodė kaip žaisliukas, tačiau aš žinojau, kad jis tikras.

Jis atlaužė gaiduką, o aš tą akimirką pajutau stiprų dūrį krūtinėje.

Skausmas buvo nepakeliamas, slopinantis visus jausmus, kylantis iš pačių gelmių ir plintantis į visas puses, žudantis, netikėtas ir visai nepažįstamas — toks, kuris numarina visa, kas žmogiška. Atrodė, kad aplink mane susiglaudė pasaulis. Prislėgė nežmoniškai stipriai ir su kiekviena sekunde spaudė vis labiau, o skausmas sukaustė visą kūną. Regis, krūtinę traiškė milžiniški gniaužtai, tarsi kas ketintų išspausti iš manęs paskutinį gyvybės atodūsį, tarsi tas skausmas norėtų nuvaryti mane į kapus. Staiga supratau, kad jau galas — galas viskam. Ir praradau sąmonę.

Kai atsipeikėjau, rūpestingos rankos kėlė mane ant neštuvų. Ronas Vaivorykštė gulėjo kniūbsčias, o moteris konsteblė antrankiais rakino jam už nugaros rankas. Tada mes pajudėjome. Pro stoglangį, laiptais žemyn. Man vis dar gniaužė krūtinę, tačiau baimė buvo stipresnė už skausmą.

Prisiminiau savo žmoną. Prisiminiau savo sūnų ir dukrą. Aš jiems reikalingas. Aš nenoriu mirti. Akis gėlė nuo ašarų. Kai įstūmė vežimėlį į greitosios pagalbos mašiną, iš karto pajudėjome. Pro ašaras lyg pro miglą pamačiau Kyto veidą.

— Ten buvo tiksli kopija, — tarė jis. — Ar girdi mane, Džordžai? Paprasčiausia klastotė. Jis nebūtų iššovęs. Ar supranti, ką tau sakau?

Nelabai.

Kytas kalbėjo apie pistoletą.

O aš maniau, kad apie mano širdį.

Trečias skyrius

Galvok apie mirtį kaip apie nesibaigiantį poilsį. Galvok apie mirtį šitaip. Tai tingus sekmadienio rytas, kuris tęsiasi amžinybę, o tu snūduriuoji iki gyvenimo pabaigos. Visai neblogai būtų šitaip galvoti apie mirtį. Pripažinkit, juk iš tiesų neblogai.

Kas neleidžia mums šitaip galvoti? Atsimerkiau ir iš karto tai supratau.

Mano šeima buvo susibūrusi prie ligoninės lovos galvūgalio. Atrodė, pralėkė marios laiko, bet jie buvo nemiegoję ar tik sudėję bluostą, nes reikalai krypo blogyn. Mano žmona, mūsų sūnus ir duktė.

Išstypęs, nerangus Rufas, šitaip be saiko išaugęs ir tebeaugantis toliau. Rubė, mano mieloji dukrytė. Jos veidelis keičiasi neįtikėtinai tobulai — vaikiškas, kuriuo neseniai visi taip džiaugėsi, veikiai taps moteriškas. Ir Lara, mano žmona, su kuria aš ketinau pasenti, nes ko gi man daugiau trokšti? Bet dabar to jau nebus, nes negalės būti.

Šie trys žmonės sukliudė man galvoti apie mirtį kaip apie nesibaigiantį sekmadienio rytą, iš kurio aš niekada nepabusiu. Lara, Rufas, Rubė. Tie, kuriuos man teks palikti. Jie viską pakeitė, sugriovė svajones ir privertė mane verkti dėl jų ir dėl savęs, nes aš juos mylėjau visa savo suklypusia, visiškai išgverusia, pasigailėjimo verta širdimi.

Į palatą atėjo gydytojas ir ėmė sukiotis prie mano lovos. Dirstelėjo į ligos kortelę, dėbtelėjo į mane pro skaitymui skirtų akinių viršų. Atidžiau įsižiūrėjęs pastebėjau, kad su juo atkako ir visa komanda daktarų. Praktikantų, besimokančių savo amato, žvelgiančių į jį kaip į medicinos išminties dievą, o į mane — kaip į bandomąjį triušį.

— Keturiasdešimt septynerių vyras, paveldima širdies liga, ištiko miokardo infarktas.

— Kada?

— Prieš tris dienas.

Tris dienas? Negi jau prabėgo trys dienos? Gydytojas iškėlė dėmėtą nespalvotą nuotrauką ir parodė joje keletą vaiduokliškų vietų. Praktikantai susidomėję įbedė į nuotrauką nosis.

— Matot? Vainikinė arterija jau anksčiau buvo pažeista ateromos. Ar visi gerai matote? Kraujo trombai ant sveikų sienelių nesusidaro. Atrodo taip, lyg į virdulį būtų įmesta kailio skiautė, ar ne? — Praktikantai vienbalsiai jam pritarė. — Trombas atsirado dėl sutirštėjusio kraujo, jis ir užkimšo arteriją, dėl to dalis širdies raumens nebuvo aprūpinta deguonimi ir, paprastai tariant, užduso. — Jis nuleido rentgeno nuotrauką. — Tai ir buvo širdies priepuolis.

Jis kalbėjo apie mane.

Nežinia kodėl aš klausiausi jo visiškai abejingai. Tikriausiai čia kalti vaistai. Gydytojas pro skaitymui skirtų akinių viršų pažvelgė į Larą.

— Ar seniai jis įtrauktas į NTDB? — pasiteiravo, ir ji aki“ vaizdžiai sutriko. — Nacionalinę transplantacijos duomenų bazę, — paaiškino jis, ir Laros akys nušvito išgąstingi ugnele. Aišku, kad ji puikiai suprato, apie ką daktarai kalba. Tai jau buvo tapę didžiuliu juodu akmeniu mūsų gyvenimo kelyje.

— Trys mėnesiai, — atsakė ji. — Širdis — sena jo bėda, — kalbėjo labai greitai, tiesiog berte bėrė žodžius. Lara laikė mane už rankos, tarsi nuo to visiems būtų geriau. Keista, bet taip ir buvo. — Negalavimais jis skundžiasi jau kelete metų, — pridūrė ji.

Pažiūrėjau į Rufą su Rūbe, kurie, daktarams įėjus, pasitraukė prie sienos. Jie sėdėjo ant kėdžių, nustumtų į mažos palatos kampą, išsigandę ir sutrikę, ir aš pastebėjau, kad septyniolikmetis ir penkiolikmetė vėl atrodė kaip maži vaikai. Dabar jie nebebuvo panašūs į paauglius.

Ligoninės palatoje dingo visas piktas jų pranašumas.

Nebeliko supratingų pašaipėlių.

— Kokios pasekmės? — paklausė Lara gydytojo, o vienas iš mūsų vaikų, išgirdęs klausimą, tyliai sukūkčiojo.

Berniukas.

— Kuo ilgiau jis tvers, tuo pasekmės bus geresnės, — atsakė jai gydytojas, sukdamasis išeiti. Dabar jis šypsojosi Larai, nors pamažu ir traukėsi prie durų. — Tūkstančiai žmonių numiršta nė nespėję pakliūti į sąrašą. Kas dešimtas, laukiantis transplantacijos, neišgyvena, nes neatsiranda donoro. — Jis jai nusišypsojo, tačiau šypsena buvo dirbtinė; bet aš pamačiau, kad jis vis dėlto nėra blogas žmogui o tai, kas mums atrodė pasaulio pabaiga, jam buvo viso labo tik dar viena darbo diena. Mano žmonai pakako tos šypsenos — ji suteikė jai pasitikėjimo, ir aš pamačiau, kad Lara už tai pajuto daktarui dėkingumą. Keletas gydytojų praktikantų jau buvo išėję iš palatos. Vyriausiasis gydytojas buvo pasirengęs atsisveikinti.

— Kuo ilgiau jis ištemps, — aiškino jis Larai, tarsi manęs čia nebūtų, gulėčiau ištiktas komos ar būčiau nematomas, — tuo geresnės bus pasekmės.

Puiki naujiena.

Iš dalies puiki.

Bet aš niekaip nesupratau, kodėl Lara išskydo. Ji apkabino mane taip stipriai, kad vos neapvertė lašinės, ir pasakė tokį dalyką, kuris visada buvo mums žinomas, tik garsiai neištartas. Gailėjausi, kad šitiek metų nepasakėme to balsu, kad nekartojau jai tų žodžių kaip galima dažniau, ir dabar man atrodė kvaila, jog buvau tai pamiršęs. Kokia nesąmonė.

— Myliu tave, — sušnabždėjo ji, glostydama man galvą. — Nieko tokio, — pridūrė, — gali neatsakyti.

Tada ji atsitiesė. Mano žmona stipri. Ir drąsi.

— Pasakykit ką nors savo tėčiui, — paragino ji vaikus, ir Rubė pripuolė prie manęs šaukdama:

— Tėveli!

Tai nuskambėjo kaip gili rauda, ir man trumpam atėmė amą. Apkabinau ją laisva ranka, kurioje nebuvo įbesta lašinės adata, traukiau į save šampūno kvapą, sklindantį nuo jos rudų, švariai išplautų plaukų.

Paskui atėjo eilė jos broliui.

Rufas nenoriai atšlepsėjo prie mano lovos, nejaukiai jausdamasis šioje ligoninės palatoje, savam kaily ir apskritai šioje situacijoje. Jis nenorėjo to daryti, netgi susigūžė nuo šitos aplinkos, jam tikriausiai magėjo sprukti iš čia ir pasislėpti savo kambary. Bet Lara švelniai atvedė jį prie lovos, jis pasilenkė, suėmė rankomis užtiesalą ir priglaudęs prie burnos pravirko. Jis nutraukė nuo manęs antklodę, lovūgaly styrojo plikos mano pėdos ir aš netrukus pajutau, kaip nuo kondicionuojamo palatos oro šąla pirštai.

Negalėjau pakęsti jo ašarų. Jis jau seniai nebe vaikas, bet žliumbė kaip pyplys, ir aš nejučia prisiminiau nelaimingą atsitikimą žaidimų aikštelėje, praskeltą galvą, krauju išteptas ryškiaspalves vaikiškas karstykles, o paskui beprotišką lėkimą į ligoninės priėmimo skyrių. Tai pats baisiausias dalykas, kai augini vaikus. Norisi apsaugoti juos nuo visko, bet neišeina. Norisi užmiršti šią realią tiesą, bet nepavyksta. Ji visur tave persekioja.

Patapšnojau jam per plaštaką ir nustebau, kiek daug plaukų ant jos prižėlę. Gyvas miškas. Turbūt daugybę metų neliečiau jo rankų.

— Rufai, kada spėjai taip apaugti plaukais? — nustebęs paklausiau.

Jis greitai patraukė ranką, tarsi būtų nusiplikęs verdančiu vandeniu. Pajutau, kad man reikia pailsėti. Turiu užsimerkti, nes skausmas jau pramušė morfijuje didžiulę skylę. Užsimerkiau — ir tuoj pat užmigau.

Kaip Džordžas sutiko Larą.

Sykį, prieš dvidešimt metų, ėjau Saftsberio aveniu, vedančiu į pietus, Pikadilio cirko link. Ankstyvą pavakarę žmonių minia aplink mane prasiskyrė tiek, kiek suteikiama erdvės uniformuotam policijos pareigūnui, tegu vos prieš metus baigusiam specialiuosius mokslus, bet vis dar žaliam kaip tas sušis. Staiga išgirdau moters balsą.

— Atsiprašau! Ei, ar girdite? Labai atsiprašau!

Atsisukęs išvydau neaukštą blondinę vilnijančiais plaukais, kurie man staiga smarkiai krito į akį. Vilnijantys plaukai, įsivaizduojate, ką turiu omeny? Plaukai ne šiaip krinta ant pečių, o nevaržomai vilnija. Tokie buvo jos plaukai. Nei ilgi, nei trumpi — tiesiog truputėlį žemiau pečių. Ir vilnijantys. Juk iš tokių smulkmenų ir susideda gyvenimas.

O po sportine apranga — negalėjau to nepastebėti — slėpėsi tvirtas kūnas. Ji buvo palyginti mažo ūgio, bet labai sportiška, be to, spinduliavo tokiu seksualumu, kurį sunku nusakyti. Turiu omeny, žmogaus ne per daugiausiai, bet viskas — labai tobula. Tiesą pasakius, man — gal net per gerai, todėl pagalvojau, kad ji tikriausiai kreipiasi į kažką kitą. Gal į vaikiną, kuris pražioplino jų susitikimo vietą. Ar į draugą, kurį ji pastebėjo tarp žmonių. Užteko tik žvilgtelėti, ir aš supratau, kad ji — ne mano nosiai. Be to, neatrodė, kad būtų sutrikusi ar nežinia dėl ko nepatenkinta. Dauguma žmonių — praktiškai visi — lekia prie uniformuoto policininko tikėdamiesi sulaukti pagalbos.

Bet Larai jokios pagalbos nereikėjo. Ji norėjo man kažką duoti. Stovėjo sau, juokėsi ir gaudė orą. Kai man padavė bilietus, iš karto ją atpažinau. Šokėja.

Neseniai visą valandą praleidau teatre, kur ji dirbo. Į persirengimo kambarius — tiek vyrų, tiek moterų — buvo įsisukęs vagis. Man prireikė poros valandų ir absoliučiai visų detektyvinio darbo įgūdžių, kad netrukus suvokčiau, jog įtarimas krinta ant valytojo, kurio spintelėje buvo rasta septyniolika Prada rankinių, keletas brangių laikrodžių ir dvidešimt kreditinių kortelių su skirtingomis pavardėmis. Jį suraitė kaip šiltą vilną, o šokėjai liko man dėkingi. Tie gražuoliai vaikinai ir merginos, trykštantys būsimų žvaigždžių spindesiu. Žvelgiau į lapelius savo rankoje, tarsi niekada anksčiau nebūčiau regėjęs teatro bilietų.

— Šiam vakarui, — tarė ji. — Atsiveskite ir savo merginą.

Aš pasiėmiau Kytą. Policijos konsteblį Kytą Runį — tuo metu jo pareigos buvo būtent tokios. Mes vilkėjome uniformomis, o sėdėjome pirmoje beletažo eilėje, tačiau iš pradžių aš jos nepastebėjau. Ji buvo viena iš valstiečių moterų, norėjusių nulinčiuoti Žaną Valžaną, kai tas buvo sučiuptas vagiantis senojo kunigo žvakides, ir po to aš jos nebemačiau — tol, kol vėl neišėjo į sceną su žaviosiomis damomis, įkalbinėjusiomis Fantiną išspręsti savo problemas pasirenkant prostitutės kelią. Kol Kytas linksmai sau traukė iš maišelio ir čiaumojo sausainius, aš pagaliau gerai į ją įsižiūrėjau. Nes niekas visoje trupėje nešoko taip šauniai kaip Lara.

Ji buvo šokėja. Dauguma artistų buvo gabūs viskam — ir darė tai puikiai. Bet, kaip vėliau sužinojau, ji neturėjo balso ir nedrįso dainuoti viena, o tik pasislėpusi už grupelės septyniolikto amžiaus prancūzių valstiečių ir prostitučių. Tačiau ji mokėjo šokti. Lanksčiai, plastiškai ir natūraliai gracingai. Nežinau kodėl, bet man atrodė, kad niekada nieko panašaus nebuvau regėjęs.

Žinoma, miuzikle „Vargdieniai“ tų šokių ne kažin kiek, nebent per Kozetės ir Marijaus vestuves, nes šiaip čia daugiau tragiškų mirčių, o išgyvenusieji tik rauda ir aimanuoja. Tačiau mane pakerėjo jos judesiai. Po scenos, kur žiauriai susidorojama su studentais, ji kartu su kitomis dainuojančiomis moterimis traukė apie tai, kad niekas nesikeičia ir dar ilgai nesikeis, ir tada aš jau nebegalėjau atplėšti nuo jos akių. Miuziklo pabaigoje, kai Lara ant scenos krašto kaip angelas plazdeno baltu, šviežiai išskalbtu drabužiu, o Žanas Valžanas merdėjo ant savo mylimos palūžusios dukters rankų, Kytas man prie šono graudžiai sriūbavo į maišelį nuo sausainių.

Atsibudau tamsoje, pažadintas alkoholio kvapo. Sudejavau ir pabandžiau pajudėti lovoje, bet pajutau lašinės adatos dūrį.

Buvo vidurnaktis, o televizorius tebeplieskė, tik garsas kiek prisuktas. Iš pradžių pamaniau, kad guliu vienas. Bet paskui išvydau Kytą — apšviestas sporto kanalo, jis sėdėjo sudribęs ant kėdės, su degtinės buteliu, lyg kelnių kilpinė kyšančiu iš tarpkojo.

Mano žvilgsnis nukrypo į televizorių. Rodė svarbiausius sporto įvykius. Daugiausiai — įvarčius. Visa, kas nuobodu ir neįdomu, buvo iškirpta. Neatpažinau nė vieno žaidėjo ar komandos. Transliavo kažkokį trečiojo pasaulio šalių čempionatą. Mačiau, kaip kažkoks jaunas ilgšis puolėjas permetė kamuolį per besiskeryčiojantį vartininką ir pasileido bėgti tiesiai į kamerą. Bet, nespėjus džiūgaujantiems komandos draugams prišokti jo pasveikinti, jis stryktelėjo ir atbulas ore virto kūliais, tada dar kartą ir dar. Jo kūnas tryško sveikata, energija ir jaunyste. Plačiai besišypsančiame veide švietė balti kaip sniegas dantys.

Jis šaipėsi iš manęs.

Šaipėsi iš manęs.

Šaipėsi iš manęs.

Kai vėl atsibudau, jau degė šviesa, bet aš nesupratau, kas vyksta. Nesusigaudžiau, ar tai vizija, sukelta milijonų mirštančių smegenų ląstelių, ar cheminė haliucinacija, ar dar nežinia kas. Nežinojau, ar čia dėl to kalta mano vaistų pripumpuota vaizduotė, ar kažkokia nauja nesuvokiama realybė. Nesupratau, kas čia — vaistai ar rojus.

Mane privertė suklusti Laros balsas.

— Gali man nieko nesakyti, — kalbėjo ji, ir dabar mes visi verkėme, netgi aš, nors jau buvau bepriprantąs prie ašarų; bet man tas ašarojimas pasirodė labai keistas, mat kaip tik tada į palatą įpuolė gydytojas, juokdamasis lyg koks beprotis, o jo veidas net švietė iš džiaugsmo.

— Turim! — sušuko jis.

Ketvirtas skyrius

Sapnavau, kad vaikštau po pievą.

Mano sapnų pieva buvo nerealiai lygi ir žalia kaip biliardo stalas, o brisdamas per ją visą laiką jaučiau, kad esu stebimas minios žmonių. Jie džiūgavo, tarsi žinotų, kas tuoj nutiks, apie ką aš pats dar nenumaniau.

Nusišypsojau, nes staiga ir aš supratau, kas bus. Staiga pašokau į orą ir apsiverčiau kūliais — darydamas salto, tą stebuklingą šimtąją sekundės dalį pakibau ore, kai pakaušis atsiduria virš žemės vos per kelis colius, o kojos styro į dangų. Pasaulis tada irgi apvirsta aukštyn kojomis.

Sykį teko matyti nuotrauką, kur vienas šeštojo dešimtmečio aktorius, vaikštinėdamas Niujorko gatvėmis kartu su savo drauge, buvo nufotografuotas kaip tik tokioj salto pozoj — pakibęs ore žemyn galva; šviesios jo garbanos bemaž braukia per šaligatvį, o draugė, stovėdama kiek atokiau, jam iš dešinės, plačiai šypsosi į objektyvą, tokia graži ir išdidi. To aktoriaus pavardė buvo Rasas Temblinas. Jis vaidino „Vestsaido istorijoje“. Gal dar nebuvo nusifilmavęs, gal tai dar turėjo įvykti ateityje. Bet jis irgi buvo šokėjas, kaip ir mano žmona. Ji man ir parodė tą nuotrauką.

Paskui aš nusileidau ant žemės ir minia aiktelėjo iš nuostabos. Buvo akivaizdu, kad jiems dar niekada neteko regėti taip tobulai atlikto salto. Todėl padariau jiems dar vieną salto. Ir dar. Ir po kiekvieno šuolio jie reaguodavo vis audringiau, imdavo smarkiau ploti ir beprotiškai šėlti.

Aš moku daryti salto, pagalvojau. Ir visai neblogai. Lygiai kaip Rasas Temblinas šeštajame dešimtmetyje. Jis vaidino „Vestsaido istorijoje“. Kad jį kur velniai.

Staiga minioje išvydau veidą. Aplink buvo daugybė veidų, bet šitas — pats ryškiausias. Pasileidau bėgti link to veido, paskui pasijutau žalia veja bečiuožiąs ant savo sveikų ir lanksčių kelių ir puoląs į išskėstą Laros glėbį, o susižavėjusi minia pritardama garsiai šaukia.

Kai kitą rytą atsibudau, gulėjau su prijungtu kvėpavimo aparatu, o Lara laikė mane už rankos. Buvome intensyvios priežiūros palatoje, ji — su kauke ant veido, mūvėjo pirštines, vilkėjo chalatą ir atrodė truputį panaši į superheroję. Šiame skyriuje visi vaikščiojo taip apsirengę, bet aš iš karto ją pažinau.

Kas gi kitas galėjo čia būti.

— Gali man nieko nesakyti, — kartojo ji.

Norėjau jai pasakyti, kad ji atrodo kaip superherojė, bet neįstengiau, nes tuoj pat vėl nugrimzdau į miegą spėliodamas, ar dar kada nors atsibusiu. Net ir stipriai paveiktas vaistų supratau, kad mano būklė šuniškai rizikinga.

Aš buvau prifarširuotas imunodepresantų, todėl mano imuninė sistema nusilpo — to reikėjo, kad mano naujoji širdis galėtų ramiai apsiprasti mano senajame kūne ir nebūtų atmesta. Tikslingai „nukenksminę“ imuninę sistemą, išsiurbę gyvastį iš kraujo ir raumenų, taip pat viską, kas kovoja su virusais ir bakterijomis, daktarai man mestelėjo puikią progą pasigauti mirtiną infekciją. Taigi, čia kaip užburtam rate, tik dar blogiau.

Pirmoji antidepresantų dozė man buvo suleista tada, kai dar gulėjau operacinėje be sąmonės, naktį, kada atliekamos visos persodinimo operacijos. Dabar man jau teks tuos vaistus gerti iki gyvenimo pabaigos, kad ir koks ilgas žada būti tas gyvenimas.

Pamiegojau. Atsibudau. Lara tebebuvo palatoje, vis dar apsirengusi kaip superherojė. Tai tęsėsi kurį laiką. Pamiegojau. Atsibudau. Norėjau paklausti: ar tu neturi kur eiti? Neturi namų? Norėjau atsiprašyti jos dėl visko, kas įvyko, nes supratau, kad jai velniškai skaudu. Norėjau pagirti, kad gražiai atrodo, kad man ji patinka.

Bet neįstengiau, nes vis miegojau. O ką sapnavau, neprisimenu.

Intensyvios priežiūros palatoje išgulėjau tris paras, paskui mane perkėlė į ankstesniąją, kaip jie vadina, laipsniu žemesnę, palačiukę. Kvėpavimo aparato nebeprijungė, ir Larai jau nebereikėjo rengtis kaip superherojei, ji nebekartojo, kad galiu jai nieko nesakyti, ir aš kažkodėl ėmiau to ilgėtis.

Nes tai reiškė viena: ji buvo tikra, kad išgyvensiu.

Kai tau persodina širdį, kūnas bando ją sunaikinti.

Sakyčiau, kvaila.

Tačiau kūnas iš tiesų ima pašėlusiai stengtis sunaikinti tai, kas jam atrodo svetima. Tai vadinama atmetimu, tačiau iš tiesų viskas kur kas sudėtingiau. Atmetimas reiškia, kad kūnas ignoruoja naująją širdį, nepripažįsta jos buvimo, nenori įsileisti į savo aplinką ir dalytis bendra veikla.

Dar baisiau — kūnas tiesiog siekia ją nužudyti.

Panašiai, kaip kad atsibustum vidury nakties ir savo namuose išvystum įsibrovėlį. Tada tu pradedi gaudyti tą nepažįstamąjį tamsoje, mosuoji virtuviniu peiliu ir nudaužtais pieno buteliais, griebiesi visko, kas pakliūva po ranka. Atrodo, kad kauniesi už savo gyvybę. Tuomet dingojasi, kad tavo gyvybė bus išgelbėta tik tada, kai žus įsibrovėlis.

Paskui įjungi šviesą.

Ogi tas nepažįstamasis — tai tu pats.

Kai atsibudau, palatoje sėdėjo mano tėvas.

Automatiškai apžvelgiau kambarį ieškodamas mamos — tylios, ramios, besišypsančios arbatos virėjos bei tarpininkės tarp manęs ir mano tėvo per visus pastaruosius keturiasdešimt septynerius metus, — tačiau jos niekur nesimatė. Tas mūsų galingasis penkių pėdų „buferis“ neabejotinai buvo išėjęs parnešti arbatos, tad mudu su tėvu sužiurom vienas į kitą.

— Jautiesi gerai, — prašneko pažįstamu, ramiu, kiek šiurkštoku balsu. Tai nebuvo klausimas, ir aš pajutau, kad esu patetiškai dėkingas už tokią optimistinę prognozę, nors ją ištarė tik pensijon išėjęs policininkas, neturintis jokio širdies chirurgo išsilavinimo.

Kaskart įkvėpus, man skaudžiai nudiegdavo krūtinę.

— Skauda, — tariau ir iškvėpdamas nuo skausmo net krūptelėjau. Išriečiau nugarą, bet rankon įbesta lašinė neleido pajudėti, tarsi ragintų gulėti ramiai. Aš vėl susmegau ant pagalvės, kuri pasirodė per daug minkšta, lyg milžiniško moliūgo vidus.

Tėvas prisitraukė kėdę arčiau ir paėmė mano ranką. Tą, kuri buvo be lašinės. Jo prisilietimas man pasirodė keistas. Tuo pat metu ir švelnus, ir šiurkštus. Kaip ir jo balsas.

— Užsimerk, — paliepė jis. — Snūstelėk. Gali truputį pamiegoti.

Aš tikrai norėjau miego. Vien nuo atsibudimo pasijutau išsekęs. Tačiau, užuot miegojęs, spoksojau į tėvo ranką. Tikriausiai jis ir anksčiau buvo laikęs mane už rankos, kai lydėdavo į mokyklą. Kai vesdavosi į parką pasivaikščioti. Ar jis kada nors tikrai tai darė? Labai seniai? Nieko neprisimenu. O gal ir ne, nes dirbo. Dabar man atrodė, kad jis laiko mane už rankos pirmą kartą gyvenime.

— Skausmas atlėgs, — ramino ir spustelėjo man pirštus, o paskui švelniai pakratė, lyg padrąsindamas: laikykis. Šitai jis man sako jau tikrai nebe pirmą kartą.

Užsimerkiau, o tėvas ir toliau laikė mane už rankos. Pajutau, kaip pamažu apsunkstu ir suima miegas, o tėvas vis dar laiko man ranką.

Kiek vėliau į palatą atėjo Lara su mama, nešinos puodeliais su kava ir arbata, ir aš atsimerkiau.

— Štai kur jis, — pasakė mano mama, tarsi būčiau trumpam išlėkęs, kad sykelį su guma šoktelčiau žemyn galva, kol jos sukiojosi prie gėrimų aparato.

Ir tada pajutau, kaip tėvas paleido mano ranką.

Mane vertė mankštintis. Daktarai. Seselės. Liepė keltis ir mankštintis. Jie suprato, kad man patinka kiurksoti peršildytoje palatoje kaip muilo burbule, reguliariai maitintis ir mėgautis dėmesiu, kurį žmonės prie mano lovos rodė tarsi kokiam naujagimiui. Turiu prisipažinti, iš tiesų taip ir buvo. Vien tik faktas, kad guliu ligoninėje, vertė mane garsiai nusijuokti.

Nes jau seniai turėjau būti po velėna.

Deja, aš per daug prijunkau prie dienos metu teikiamų televizijos malonumų. Kulinarinių receptų, besikartojančių žinių ir triukšmingų šeimyninių barnių. Ligoninės muilo operų ir gandų iš garsenybių gyvenimo. Sufabrikuotos sporto dramos.

Laikas iš viso šito atsibusti. Laikas susimąstyti apie reabilitacijos programą ir fizioterapijos kursą.

Laikas žengti pirmuosius žingsnius.

Po kelių bandomųjų pasivaikščiojimų po palatą man buvo suteikta laisvė nevaržomai vaikštinėti po visą ligoninę. Daktarai neturėjo nei laiko, nei noro sekti mano veiksmų. Jiems reikėjo rūpintis kitais ligoniais. O mane tiesiog išvertė iš lovos ir privertė varinėti kraują. O paskui paliko ramybėje.

Ir tada aš atradau ligoninės stogą.

Kartą žingsniavau ligoninės koridoriumi ir veržiausi chalato diržą, kad geriau apspaustų liemenį ir nepasimatytų dryžuota M&S pižama. Praėjau pro budinčios seselės postą ir patraukiau į patį koridoriaus galą, kur galima išsikviesti liftą ir pakilti į viršutinį aukštą. Lifte pagalbiniai darbininkai su didžiuliais šiukšlių maišais ir prasta anglų kalba buvo užsiėmę savo reikalais, todėl mano buvimą šalia mandagiai ignoravo. Kai pakilau į viršutinį aukštą ir atsisveikinau su kažkokiu darbininku, stumdančiu po lifto kabiną savo šiukšlių maišus, užlipau kelis stačius laiptelius iki durelių, kurios niekada nebūna užrakintos — tai tarsi atsarginis išėjimas, jeigu kartais kiltų gaisras. Žengiau pro tas duris ir atsidūriau ant stogo.

Prieš mane plytėjo miestas, o gal ir visas pasaulis. Tyla ir nesiliaujantis miesto šurmulys. Grynas oras ir išmetamosios automobilių dujos. Ramybė ir verdantis gyvenimas, kurio aš niekada iki galo nepažinsiu.

Metalinė tvorelė aplink stogą buvo tokia žema, kad man net kvapą užgniaužė, ėmė svaigti galva ir aš atšokau kelis žingsnius atgal, šlepsėdamas kambarinėmis šlepetėmis. Šešiais aukštais žemiau Merilbouno keliu upe tvino automobilių srautas. Giliai įkvėpiau, nusišypsojau ir staiga pajutau, kad už manęs kažkas stovi.

— Tėti!

Rufas. Jo akys buvo paraudusios, pečiai nukarę. Jeigu su ligoninės chalatu ir dryžuota pižama būčiau ne aš, o jis, galėtum pamanyti, kad tai aš atėjau lankyti jo, o ne jis manęs.

— Naršiau internete, — prabilo jis, bet užsikirto. Užsimerkė ir pabandė susiimti. Kažkur giliai krūtinėje tūnojo užspausta rauda.

— Mudu su Rūbe. Skaitinėjom... na, pats supranti, apie tai, kas tau atsitiko. — Jis ir vėl užsimerkė. Mėgino sutramdyti nelygų kvėpavimą. Paskui pažiūrėjo į mane. — Pusė tokių kaip tu pacientų po dešimties metų atsisveikina su šiuo pasauliu.

Nusišypsojau jam.

— Išeina, kad kita pusė lieka gyventi.

Jis nejaukiai pasimuistė.

— Taip, bet...

— Nebūk šitoks, — subariau šiek tiek šiurkščiau, nei norėjau. — Nebūk tas, kuris be pagrindo praranda viltį.

Kurį laiką mudu stovėjome vienas šalia kito, mums buvo nejauku, o žemai virė miesto gyvenimas. Paskui jis pareiškė norįs grįžti vidun, patariau jam taip ir padaryti. Pažadėjau netrukus ir pats nusileisti žemyn. Mudu kalbėjomės vengdami akių kontakto.

Žiūrėjau, kaip jis nueina, ir gailėjausi, kad nerandu meilesnių žodžių, negaliu jam paaiškinti, jog įvykus tokiam stebuklui nevalia inkšti ir aimanuoti ar lįsti į internetą.

Kaip man jam tai paaiškinti? Aš jaučiausi stiprus, sveikas. Jaučiausi laimingas, gerokai atjaunėjęs.

Jaučiausi... Kaip ten sakoma?

Sugrįžęs į gyvenimą.

— Dėde Kytai, — sušuko Rubė, pašoko nuo kėdės ir puolė jam į glėbį, vos tik šis spėjo įžengti į palatą.

Man buvo smagu, kad ji vis dar vadina jį dėde Kytu. Nors jis jai nebuvo nei dėdė, nei apskritai joks giminė. Man patiko, kad ji nesigėdi jo taip vadinti ir nesideda užaugusi.

— Sveika, gražuolėle, — pasilabino jis. — Kaip ligonis?

Abu nusišypsojo man, sėdinčiam lovoje ir atsirėmusiam į pagalves.

— Visai neblogai, — atsakė ji. — Paliksiu judu vienus. — Jos mielame veidely šmėstelėjo nerimas. — Pasėdėsiu kavinėje, — pasakė man.

Linktelėjau. Tegu eina. Nenorėjau, kad ji jaudintųsi, nors ir jaučiau, kad prašau neįmanomo dalyko. Kai Rubė išėjo, Kytas prisitraukė prie mano lovos kėdę ir pradėjo valgyti atsineštas vynuoges.

— Tai dar nenumirei? — paklausė.

Žvilgtelėjau į laikrodį ant savo rankos.

— Dar ankstoka.

Jis šyptelėjo.

— Reik išsiaiškinti vieną dalyką.

— Vieną dalyką? — nustebau.

Kytas linktelėjo savo didžiulę galvą.

— Ko beldeisi ant to stogo? Kam valgyklos kaubojui prireikė stogais vaikytis nusikaltėlį? Kodėl mašinoje važiavai tu, o ne mano dvylikametis partneris?

Susimąsčiau.

— Mes važiavome pietauti ir pakeliui pamatėme pareigūnus, kuriems reikėjo profesionalios pagalbos.

Jis palinko į priekį. Nuo jo svorio kėdė protestuodama sugirgždėjo, nes buvo sukalta ne tokiems kaip Kytas.

— Taip, gal ir patikėtų, — nusižiovavo jis. Susigrūdo burnon visą saują vynuogių ir liūdnai dėbtelėjo į mane.

— Skanios vynuogės? — paklausiau.

— Neblogos, — atsakė jis. — Atleisk, vyruti. Gal ir tu nori?

— Ne, valgyk vienas.

Tada jis klastingai šyptelėjo ir ištraukė iš maišelio neatplėštą pakelį silpnų cigarečių Low Tars.

— Ypatingiems atvejams, — pasakė. Aš atsidėkodamas linktelėjau ir susigrūdau pakelį į chalato kišenę. Tada jis man ištiesė vynuogių.

— Na, tai kaip jautiesi?

Sukramčiau vieną vynuogę, bet dėl vaistų nepajutau jokio skonio. Jaučiau, kaip po dryžuota pižama ant krūtinės tvinkčioja žaizda. Skaudėjo ne širdį. Pamanytum, kad turėtų skaudėti širdį, bet iš tiesų skaudėjo susiūtą vietą.

— Kaip niekada puikiai, — atsakiau.

Kytas nusijuokė ir palingavo galvą.

— Kietas, ar ne?

Šyptelėjau.

— Už tave tikrai kietesnis, — atšoviau.

Jis prunkštelėjo.

— Na, na, kurgi ne.

Negana to, kad sušveitė man atneštas vynuoges, dar ir nemandagiai elgėsi. Vis dėlto buvau dėkingas, kad jis atėjo. Supratau, kad ne tik dėl to, jog norėjo išsiaiškinti, kodėl taip atsitiko. Iš tiesų man jau seniai nusibodo matyti vien manęs besigailinčius žmones. Atsiraitojau dešinę pižamos rankovę. Kytas prisimerkė.

— Neprovokuok, blizgasubini, — subarė mane.

Nusijuokiau ir pradėjau leisti rankovę žemyn.

— Tu bailesnis net už pulkininką Sandersą...

Jis pašoko ant kojų ir ėmė raitotis rankovę, užsmaukė ją iki pat peties. Aš juk ištariau žodį su garsu „p“. Ant jo rankos aplink bicepsą raitėsi nuo metų išblukusi tatuiruotė — spygliuotos vielos piešinys. Prisitraukėme staliuką, kuris stovėjo prie mano lovos, ir pasistatėme tarp mūsų. Kai atrėmėme į jį alkūnes, pajutome, kad nuo svorio net sulinko. Juk buvo skirtas ne riešams lenkti.

— Per daug juda, — pastebėjo Kytas.

— Baik inkšti, — subariau. — Trys raundai?

Jis jau buvo belaimįs antrą raundą, kai į palatą įėjo Lara, nešina puokšte gėlių ir nešiojamuoju vaizdo leistuvu. Kaip tik tuo metu Kytas stipriai užlaužė man riešą ir triumfuodamas garsiai suriko, o aš tyliai aiktelėjau iš skausmo ir dėl patirto pralaimėjimo. Laros šypsena kaipmat išblėso, o Kytas liovėsi juoktis tik tada, kai pamatė mano žmoną.

Lara stovėjo sustingusi palatos tarpdury, rankose laikydama gėles ir vaizdo leistuvą, ir spoksojo į mus lyg į du didelius kvailus vaikus. Dirstelėjau į Kytą. Jis sėdėjo nunarinęs mėsingą galvą, ir man panūdo pasiūlyti jam: „Kertam penkis raundus, dieduk?“

Bet užgniaužiau savo anarchinį juoką ir nieko jam nepasakiau.

Penktas skyrius

Pasigirdo švelnus beldimas į miegamojo duris ir į kambarį įėjo Rubė — patenkinta, droviai šypsodamasi, nešina padėklu su pusryčiais.

Kelis kartus sumirksėjau, norėdamas nuvyti šalin mieguistumą, nes kambary pasklido gardus keptos šoninės kvapas. Galvą guldau, kad visą naktį nesumerkiau akių svarstydamas, kiek dar gyvenimo metų man prognozuoja gydytojai, bet paryčiais tikriausiai užsnūdau. Rubė pastatė padėklą ant tuščios lovos pusės, kur ką tik miegojo jos motina. Apelsinų sultys. Puodelis karštos garuojančios arbatos. Kepta šoninė. Su dviem kiaušiniais. Apskrudusi dešrelė.

— Sveikas sugrįžęs namo. Paruošiau tavo mėgstamiausius pusryčius, — ir nusišypsojo.

Į kambarį atskubėjo Lara, jau apsirengusi, tepdamasi rankas kažkokiu kremu. Žmonos rankų kremo kvapas susimaišė su dukros paruoštų pusryčių aromatu. Derinys nebuvo itin malonus. Visi sužiurome į padėklą. Rubės šypsena pamažu išblėso.

— Atrodo labai gardžiai, širdele, — žvaliai pagyrė Lara. — Bet tavo tėčiui nevalia valgyti tokių...

— Nepradėk, viskas gerai, — nukirtau ją pusiau žodžio ir čiupau peilį su šakute. Plačiai nusišypsojau dukrai ir jos veidas prašviesėjo. — Tu teisi. Mano mėgstamiausi. Sočiausias dienos valgis.

Rubė pasižiūrėjo į lėkštę ir susiraukė.

— Dešrelė kiek per daug apskrudo...

— Atrodo, pats tas, — atsakiau jai ir įnikau pjaustyti.

— Sunku kepti dešreles, — kalbėjo Rubė, — jos tokios storos.

Linktelėjau nepakeldamas akių į Larą. Bet puikiai jaučiau, kaip ji suneria ant krūtinės rankas, kaip mintyse dėlioja žodžius, ruošdamasi atstatyti senąją tvarką. Man nereikėjo žiūrėti jai į veidą, kad pamatyčiau jos išraišką. Žinoma, ji teisi. Bet, kita vertus, ir neapsakomai klydo.

— Ar nėra aštraus padažo? — paklausiau durdamas šakute į gabalėlį suskrudusio fejerverko.

— Ai, — nusijuokė Rubė. — Jaučiau, kad kažką pamiršau. — Ir nulėkė atnešti HP padažo. „Tėvelio padažiuko“, — taip kadaise sakydavo man, kai buvau jos metų.

Kramčiau dešrelę ir žiūrėjau į Larą. Ji liūdnai šypsojosi. Jai tai buvo nepakeliama. Žinau, kad širdyje gynė pačius geriausius mano interesus. Kai prabilo, jos balsas skambėjo lyg išminčiaus šurmuliuojančiame beprotnamyje. Ramiai, racionaliai, piktokai ir tyliai.

— Ar tau visai nusispjauti į gydytojų nurodymus? Ar bent ką įsidėmėjai iš to, ką jie tau sakė? Ar tikrai nori vėl užkimšti arterijas tuo šlamštu, kurį iki šiolei...

— Viskas gerai, — nutraukiau ją, sunkiai rydamas apdegusią dešrelę. Burnoje jaučiau pelenų skonį. Tačiau šoninė buvo gardi. Minkšta, sultinga.

— Nieko čia gero. Netgi kvaila. Tu lyg savižudis. Aš tiesiog... — Ji liūdnai palingavo galvą, tarsi būčiau visai beviltiškas. Bet žinojau, kad manęs bėdoje ji nepaliks. — Ar dėl to, kad bijai užgauti jos jausmus? Jos jausmai bus užgauti stipriau, kai tu...

Ji nusisuko į šoną.

— Lara, nusiramink, — paprašiau. Ji tylėjo, o aš toliau niūriai pjausčiau šoninę. Rubė sugrįžo į kambarį su aštriuoju padažu ir dviem stikliniais prieskonių indeliais.

— Druska ir pipirai, — tarė ji. — Ir juos buvau pamiršusi.

Lara atsisuko į mus abu. Ji apkabino Rubę per pečius.

— Tavo tėčiui nevalia valgyti šitų dalykų, Rūbe. — Balsas skambėjo švelniai, bet kartu ir reikliai. — Jam negalima berti į valgį druskos. Niekada. Supratai? Tai tolygu įsiberti sau į lėkštę žiurkių nuodų.

— Liaukis, — pasakiau. Šito jau per daug. — Druska — ne kokie žiurkių nuodai.

Ji metė į mane ledinį žvilgsnį.

— Tu teisus, Džordžai. Žiurkų nuodai gal būtų ir sveikiau. Juose daugiau skaidulų. — Ji švelniai papurtė Rubę už peties. — Šaunu, kad paruošei tėčiui pusryčius jo grįžimo namo proga. Puikus sumanymas. Bet, mieloji, turi suprasti, kad dabar viskas pasikeitė. — Ji pažiūrėjo į mano lėkštę ir atsiduso. — Daugiau jam nebebus galima valgyti tokio maisto. — Ranka, kuria laikė apkabinusi dukrą, nusviro prie šono. — Jį tai nužudys, — tyliai užbaigė.

Aš ėmiau juoktis. Kurį laiką buvau sustojęs valgyti, bet dabar vėl įnikau. Maistas jau buvo ataušęs, o kai padažiau į aštrų padažą, tai ir visai atšalo.

— Nuo vienų sočių pusryčių galo tikrai negausiu, — atšoviau ir kibau į lėkštę.

— Spėju, kad druskos neprireiks, — tarė Rubė, spausdama prie krūtinės abu stiklinius indelius, tarsi ketinčiau juos iš jos atimti.

— Turbūt ne, — atsakiau jai, imdamas gabalėlį skrudintos duonos. Pajutau, kaip per riešą nutekėjo storai užtepto sviesto srovelė.

Žmona su dukra nenuleisdamos akių žiūrėjo, kaip aš godžiai ryju sočius pusryčius. Tarsi kas jas būtų vertęs stebėti šį ritualą. Tarsi tai būtų nepaprastai svarbu.

Tarsi jos abi liudytų paskutiniąją pasmerktojo vakarienę.

Rubė buvo savo kambaryje.

Aš, žinoma, pasibeldžiau, paskui dar kartą ir dar, kol ne visai maloniai buvau pakviestas užeiti. Ji sėdėjo prie savo darbo stalo, palenkusi galvą prie kompiuterio ekrano, tarsi melstųsi.

— Ačiū už pusrytį, — padėkojau.

Ji linktelėjo, bet akių į mane nepakėlė. Apsidairiau, kur galėčiau prisėsti. Kambaryje buvo tik jos viengulė lova ir kėdė.

— Kaip tu? Viskas gerai? — paklausiau.

Ji vėl linktelėjo. Ilgi rudi palaidi plaukai it širma dengė jai veidą.

— Gal gali truputėlį pasislinkti? — paprašiau, ir ji automatiškai krustelėjo, patraukdama savo užpakaliuką ant kėdės krašto. Aš esu stambokas, o ji nuo mažens smulkutė, todėl mudu visada sutūpdavome ant vienos kėdės. Laimei, ji sudėta kaip ir jos mama, liekna šokėja, o ne kaip tėvas, nutukėlis niekadėjas.

— Sulauksime didelės bėdos, — ištarė tyliai, lyg kalbėtų pati sau. Bet ir toliau nežiūrėjo į mane.

Paliečiau jai petį, patapšnojau pirštais. Mudu sėdėjome taip arti vienas kito, kad užuodžiau jos šampūno, kuriuo šįryt prausėsi duše, kvapą.

— Nebus jokios bėdos, prisiekiu tau, Rūbe, — bandžiau ją nuraminti.

Ji papurtė galvą, netikėdama nė vienu mano žodžiu.

— Didelės bėdos. Netgi labai didelės. Ir labai greitai.

— Klausyk, — prabilau trokšdamas, kad ji manim patikėtų. — Aš turiu puikius gydytojus. Jie man skiria pačius geriausius vaistus. Ir jaučiuosi puikiai. — Pasilenkiau arčiau jos ir pažiūrėjau iš šono. Veidelis mamos, bet yra ir keletas mano bruožų — didelė kakta, putli viršutinė lūpa. Šie bruožai kažkodėl jai tiko labiau nei man. — Man nieko blogo neatsitiks, angele.

Ji pakėlė į mane akis.

— Ne tau, tėti, o planetai.

Kai namai pagaliau ištuštėjo, nuėjau į svetainę pasiimti pakelio cigarečių, kurį ten buvau paslėpęs.

Šypsojausi kaip maniakas, patenkintas savo išmone, nes pagaliau galėsiu patenkinti aistrą, kuri mane ėdė, ir dar dėl to, kad pakelis buvo taip gudriai paslėptas — už dirbtinių anglių netikram židiny, kurį buvome įsirengę kamino apačioje. Niekas ten nesugalvotų kišti nosies.

Mano šypsena veide plieskė tol, kol grabaliojau už anglių, čiupinėjau aplink metalinę kamino angą, ir iškart išblėso, kai ištraukęs cigaretes pamačiau mažas skylutes, kurias kažkas buvo pradūręs pakelyje ir sugadinęs visa, kas jame buvo.

Tas, kas tai padarė, nė nepasivargino išimti cigarečių. Tiesiog paėmė didelę adatą ar virbalą ir po kelis kartus smeigė į visus keturis pakelio kampus, kaip daro fokusininkas, kai azarto pagautas ima kruopščiai smaigyti kardais savo stebuklingąją dėžę.

Maniškiai juk nenori, kad numirčiau.

Išsitraukiau iš pakelio vieną sugadintą cigaretę ir atidžiai apžiūrėjau. Tarsi kapituliuodama, ji ėmė ir susmego man tarp pirštų, o pro subadytą ploną baltą popierių pabiro kvapnus auksinis tabakas. Nusviedžiau pakelį į šiukšlių dėžę ir užlipau į viršų, sukdamas galvą, kas galėjo tai padaryti.

Rubės kambario grindys buvo nuklotos išmėtytais drabužiais, mokykliniais vadovėliais ir įvairiausiais elektroniniais prietaisais. Miniatiūrinės ausinės. Telefono įkroviklis. Elektrinis dantų šepetėlis, dar tebesisukantis. Pakėliau jį nuo grindų, išjungiau ir padėjau ant rašomojo stalo. Nuo mano prisilietimo į stalą atgijo kompiuteris, o jo ekrane nušvito užsklandėlė su mūsų planetos vaizdu iš kosmoso.

Ant kambario sienų vis dar galėjai pamatyti įvairių jos vaikystės etapų nuotraukų. Plakatų iškarpos su plačiai besišypsančių aktorių veidais ar seniai iširusių vyriškų muzikinių grupių nuotraukomis bailiai slėpėsi po neseniai užklijuotais plakatais su mūsų planeta, skendinčia liepsnose ar sukaustyta amžinojo ledo. „IR TU PAREIKŠK SAVO NUOMONĘ“, buvo raginama viename plakate. Ilgokai negalėjau atplėšti akių nuo šio kvietimo.

Paskui paskubomis apžiūrėjau jos rašomąjį stalą. Tačiau čia reikėjo tikro archeologo įgūdžių. Ji tebesaugo savo mokyklos muzikinę ruletę ir Barbie pieštukų drožtuką? Galbūt iš nostalgijos praeičiai, o gal tiesiog neturėjo laiko išmesti? Ilgai rausiausi po jos daiktus, bet taip ir nepavyko užčiuopti nieko, kas galėtų pasitarnauti kaip jos tėvo slaptųjų cigarečių naikinimo įrankis.

Tad pamaniau, kad gal čia pasidarbavo mano žmona.

Su plaukų segtuku, spėliojau sau. Ar sage. Kuo nors labai aštriu. Savo brangenybes ji laikė spintelėje šalia lovos. Ne tiek jau jų ir daug. Mažutė mėlyna Tiffani dėžutė su keliais daikčiukais, kuriuos jai nupirkau per keletą metų. Auksinė apyrankė su dviem vienišais širdelės formos amuletais — ant vieno buvo užrašyta „BERNIUKAS“, ant kito — „MERGAITĖ“. Dar perlų vėrinys su sulūžusia sagtele. Ir sidabrinė grandinėlė su širdele. Tad nieko tinkamo.

Bet čia buvo dar viena papuošalų dėžutė, kuri priklausė jos mamai. Jaučiausi kiek nejaukiai, bet vis tiek įkišau nosį vildamasis, kad „žygdarbis“ galėjo būti atliktas su senovinės segės, kokias anksčiau segėdavo moterys, adatėle.

Tai buvo raudona plastikinė dėžutė su kažkokiu kiliminiu ornamentu ir rožių piešiniu ant viršaus. Net man ji atrodė klaiki. Dangtelis skilęs pusiau, o viduje — iš tiesų gyvas velnias visokių senovinių segių. Viena — drugelio formos, kita padaryta iš kažkokio papilkėjusio metalo, galbūt iš alavo, su nupieštu elniu, žvelgiančiu atgal sau pro šoną, dar kita — su auksine miniatiūrine lėktuvo Concord kopija. Pastaroji turėjo ilgą aštrų smeigtuką, tačiau vargu ar Lara naudotų savo mamos papuošalus gadinti mano cigaretėms. Čia gulėjo ir trys žiedai. Sužieduotuvių su vos įžiūrimu deimančiuku. Paprastas auksinis vestuvinis žiedas. Ir dar vienas, kaip anksčiau vadindavo, — amžinosios priesaikos.

Atsargiai uždengiau sulūžusį dangtelį ir padėjau dėžutę atgal į vietą, jausdamas į nugarą įremtus mirusių mano žmonos tėvų žvilgsnius. Tada nuėjau į sūnaus kambarį.

Jo kambarys nebuvo panašus į paauglio. Veikiau į keturiasdešimt devynerių metų finansininko. Nė vieno daiktelio ant grindų. Ant stalo tvarkingai sukrautų vadovėlių šūsnis. Kompiuteris išjungtas. Ant drabužių spintos rankenos — rytdienai paruošti išskalbti balti marškiniai ant metalinės pakabėlės. Lova paklota su kareivišku pedantiškumu. Nedidelė knygų spinta su tvarkingai eilėmis surikiuotomis knygomis. Išsitraukiau vieną ir paskubomis perverčiau. Užmečiau akį į vieną frazę ir sustingau it žaibo trenktas. Nykus ir svaigus džiaugsmas būti gyvam. Pažiūrėjau į viršelį. Žydras dangus. Šeštojo dešimtmečio automobilis. Du besišypsantys vyrai, jų veidai pridengti šešėlio. Džeko Keruako „Kelyje“. Dėdamas knygą atgal į vietą pastebėjau šveicarišką lenktinį kareivišką peiliuką, gulintį ant knygų. Pamėginau atlenkti.

Čia buvo miniatiūrinis atsuktuvas bei keletas įvairiausio pločio peiliukų aštriais galais, kuriais galima būtų iškrapštyti akmenį iš arklio kanopos ar subadyti kieno nors paslėptas cigaretes.

Jis iš tiesų mane labai myli.

Mažas niekšelis.

Paskui pamačiau kepuraitę. Ji kabėjo ant durų kartu su odine striuke, kurią Rufas dėvėjo ant mokyklinės uniformos švarkelio. Kepuraitė buvo vilnonė, su nedideliu apvadeliu iš priekio, labai panaši į įprastinę žokėjaus kepurę. Tik šita buvo vilnonė, tad nukritus nuo žirgo — mažai naudos.

Užsidėjau kepuraitę ir pasižiūrėjau į veidrodį.

Atrodžiau gana neblogai.

Vėjavaikiškai. Valiūkiškai. Ir jaunatviškai. Su ja iš tiesų atrodžiau gerokai jaunesnis. Visai jaunas.

Mano drabužiai dabar visai netiko prie šitos žokėjaus kepurės. Nutrinti polo marškinėliai. Nežinia kokio senumo rusvai žalsvos spalvos kelnės. Suskalbtos alavo spalvos kojinės. Prie šios kepurės visa tai dar labiau sumenko. Kepuraitė paniekinamai juos nuvertino. Drabužiai atrodė seni ir nunešioti. Užskalbti ir nudrengti. Seniai laikas juos išmesti. Mano drabužių spintoje teks daryti tvarką.

Staiga išgirdau, kaip sugirgždėjo lauko durų spyna, ir mikliai nėriau laiptais į apačią. Nekaltai šypsodamasi į namus įžengė Lara. Padėjau jai nunešti į virtuvę krepšius su pirkiniais. Ji mane apkabino, pabučiavo, išvirė puodelį arbatos.

— Kam čia užsimaukšlinai tą kvailą kepurę? — paklausė.

Kai baigėme gerti arbatą, ji išsivedė mane į parką lėtai, neskubriai pasivaikščioti. Tarsi būčiau koks bamblys ar šuo.

Arba ruoščiausi imti ir pakratyti kojas.

Sapnavau, kad miegu šalia moters, kurios geidžia milijonai vyrų. Ji tokia fenomenali, tokia pasakiškai nuostabi, tarsi Dievo dovana.

Kai atsibudau, pamačiau, kad taip ir yra.

— Džordžai, — prakalbo Lara, — nereikia, Džordžai.

Bet man niekas negali atsakyti. Ji pažįsta mano žvilgsnį. Net gilioje vidurnakčio tamsoje, kai pro užtrauktas užuolaidas vos prasiskverbia mėnulio šviesa, ji iš karto suprato šitą mano žvilgsnį.

Klastingą, linksmą, truputį drovų.

Meilės žvilgsnį.

Pasislinkau lovoje į jos pusę ir apkabinau ją. Pabučiavau į lūpas. Puikiai pažinojau šitas lūpas ir baisiai jų pasiilgau. Dabar supratau, kad pasiilgau visų su jomis susijusių dalykų. Mūsų lūpos nenorėjo atsiplėšti. Jos puikiai tiko. Netrukus įsijungė Laros pasąmonėje glūdintis motiniškas radaras ir ėmė gaudyti vaikų signalus.

Bet Rufas buvo išėjęs, o Rubė miegojo.

— Džordžai, Džordžai, — šnibždėjo ji, mėgindama duoti man paskutinį šansą ataušti. — Ar tu tikrai manai, kad jau galima tai daryti?

Aš tuo neabejojau.

Daugiau ji nieko nebekalbėjo, neištarė nė mano vardo, ir mes mylėjomės pirmą kartą po kelių mėnesių pertraukos. Viskas būtų buvę gerai, būtų buvę nuostabu, būtų puikiausiai to užtekę, bet po kiek laiko mudu atsibudome ar, tikriau tariant, sukrutėjome pro miegus ir vėl susijungėme, tik dabar lėčiau, lengviau ir nebe taip aistringai.

O paskui — įgnybkite man kas nors — prieš pat rytą mes mylėjomės dar kartą, kai kambaryje tebebuvo visiškai tamsu, ir šįsyk — su pirmuoju ankstesniuoju užsidegimu ir karščiu, turiu omeny mūsų pirmąjį kartą šią naktį ir apskritai pirmąjį kartą mūsų gyvenime. Taip būna pačioj pradžioj, kai negali viens kitu pasisotinti, kai negali patikėti savo sėkme, o naktis prabėga lyg viena ilga akimirka, kupina karščio, gilaus miego ir brėkštančio ryto.

Kai ji atsikėlė ir nuėjo į vonios kambarį, pasijutau gulįs jos lovos pusėje. Už lango girdėjau čiulbaujant paukščius, o pro užuolaidų tarpus mačiau besiliejančią ryto aušrą. Man reikia pamiegoti. Man iš tiesų reikia dar pamiegoti. Buvau išsekęs kaip lapas. Kai Lara sugrįžo prie lovos ir uždegė stalinę lemputę, pramerkiau vieną akį.

— Kas yra? — paklausiau.

Ji palietė ranka man veidą.

— Nieko, tik norėjau pažiūrėti, — pasakė šypsodamasi. Nusiritau į savąją lovos pusę ir užsimerkiau.

— Ką pažiūrėti? — paklausiau įsikniaubęs veidu į pagalvę. Tai ją prajuokino.

— Ar čia tikrai tu, — atsakė.

Šeštas skyrius

Įžengus į senelių namų „Rudeninis sodas“ kiemą, į mus sužiuro kelios poros akių — senos moteriškės neįgaliųjų vežimėlyje, kurią šią sekmadienio popietę buvo išvežę į parką pasivažinėti, jos pagyvenusio sūnaus ir dviejų jo paauglių atžalų. Ir durininko, kurio aš nepažinojau.

Paskui su mumis pasisveikino moteris, sėdinti prie registracijos stalo, ir visų akys nukrypo į šoną. Bet taip mums nutikdavo visada. Mudu su žmona buvome iš tų, į kuriuos žmonės mėgsta paspoksoti, nors patys nežino, kodėl. Bet aš žinojau.

Nes mes čia visai netikome.

Lara buvo mažutė ir smulkutė, išlaikė šokėjos graciją, laikysena buvo lengva ir laisva. O aš — didelis ir dramblotas, na, ne visai bjaurus, bet mano nosis buvo porą sykių sugurinta — pirmąjį kartą vienas vyriokas, prisilakęs po ilgos darbo savaitės, švystelėjo man į veidą apsauginį gatvės stulpelį, o antrą kartą — kai mudu su tuo pačiu nenaudėliu voliojomės ant žemės, nes norėjau jį suimti. Po to mano veidas atrodė persikreipęs, sugadintas, tarsi per savo gyvenimą būčiau sukoręs ne vieną tūkstantį mylių.

Vargu ar medikų būčiau pripažintas sveiku. Tiesą pasakius, kai dabar pagalvoju, žodis „bjaurus“ man labiausiai ir tiktų.

O Lara nuo šokėjos dienų buvo išlaikiusi neapsakomą orumą. Kadaise žmonės klojo pinigus, kad pamatytų šitą moterį vaidinančią, šokančią, švytinčią iš laimės. Per kitą gimtadienį jai sukaks keturiasdešimt, ji yra dirbanti dviejų paauglių mama, tačiau vis vien trykšta pramogų verslo spindesiu. O aš buvau bejausmis, santūrus. Nė iš tolo nepanašus į tuos vyrus, kuriuos ji pažinojo. Nė iš tolo nepriminiau to, su kuriuo ji draugavo iki manęs. Jos buvusiojo kavalieriaus. Aš nebuvau iš tų žavių mergišių, kurie po varžybų su Prince lekia iš Stratfordo namo paskaityti atsiliepimų apie rungtynes. Buvau iš kitokio Vest Endo — laksčiau paskui klijų uostytojus ir rankinių vagis bei triukšmingus girtuoklius, gąsdinančius atitvarų stulpeliais, ir juos sodinau, o konsteblis Kytas Runis plekšnodavo jiems per petį ir, subaręs, kad daugiau neišdykautų, paleisdavo. Aš buvau didelis it milžinas, žmogus be kompleksų, su sumaltu šnobeliu ir nė trupučio nebijantis fizinio pasaulio. Tuo jai ir patikau. Neatsiejama priklausomybė, kaip mėsa su bulvėmis, priblokšdavusi kitas merginas. Turiu omeny moteris. Ji žinojo, kad mylėsiu ją visą gyvenimą. Ji žinojo, kad man niekada nešaus galvon jaustis jai dėkingam, nes ji — iš tiesų ne mano nosiai. Labiausiai nuo mūsų nenuleisdavo akių vyrai. O jų žvilgsniuose galėjai išskaityti: „Oho, jei kartelė nuleista taip žemai...“ Bet aš irgi įremdavau į juos žvilgsnį ir jie nusisukdavo. Nes iš karto pastebėdavo, kad esu kitoks nei visi. Ir ne dėl to, kad policininkas. Ne dėl savo ūgio. Ir netgi ne todėl, kad elgesiu stengdavausi pamėgdžioti savo tėvą. Vyrai pajusdavo, kad kelia koją į uždraustą žemę. Nes man ta moteris buvo viskas. Tad atšokdavo nuo jos per gerą žingsnį.

Gal viskas būtų susiklostę ir kitaip, jeigu jos tėvai nebūtų žuvę automobilio avarijoje, kai jai tebuvo dvylika. Jie skubėjo į oro uostą pasitikti jos grįžtančios iš atostogų kalnuose, kur ilsėjosi su visa klase — septynios dienos slidinėjimo, juoko ir klegesio ant kažkokio Prancūzijos kalno; kelias buvo šlapias po lietaus ir slidus, ir jie rėžėsi į sunkvežimio galą — nuleidus ratui, jis kėpsojo greitojoje juostoje.

Jeigu būtų likę gyvi...

Bet jie žuvo.

Žmogus niekada neįvertina kitos romantiško žavesio pusės — namų židinio ir šeimos teikiamo džiaugsmo, kol gyvenimas iš mūsų šito neatima.

— Ar atnešei knygą? — paklausė Laros močiutė, kai padėjau jai nuo lovos persėsti ant kėdės. Sakydama knygą, ji turėjo omeny žurnalą, o tas žurnalas buvo jos mėgstamiausių televizijos laidų bei programų priedas.

— Štai čia, močiute, — pasakė Lara ir padėjo jai į skreitą žurnalą, prieš tai atvertusi šios dienos programą su raudonai — tarsi skiriamąja tvora nuo jos vienatvės — apibrauktomis televizijos laidomis. Lara prisėdo ant lovos krašto ir nusišypsojo.

— Ką įdomaus šiandien rodo?

— „Amerikietį Paryžiuje“, — atsakė močiutė. Pro akinių stiklus sublizgėjo jos pavandenijusios akys.

Larai iš tiesų buvo įdomu. Ji pasiteiravo ne vien iš mandagumo.

— Džinas Kelis ir kas ten dar? — paklausė.

— Leslė Karon, — atsakė močiutė, abiem rankom glostydama atverstą puslapį. — Geršvino muzika. — Paskui entuziastingai linktelėjo. — Man jis patinka. Geršvinas, — pakartojo ji, tarsi Džordžas Geršvinas būtų daug žadantis muzikos naujokas, jos atspirties taškas į šlovę.

Lara ir močiutė nusišypsojo viena kitai, net apsalusios nuo pavadinimo „Amerikietis Paryžiuje“. Mano žmonai šokis vis dar buvo nepaprastai svarbus. Jis liko jos kraujyje. Šokis visiems laikams išlieka žmogaus sieloje. Jau nuo seno jis tapo jos gyvenimo tikslu. Kai ji neteko tėvų ir kol susikūrė savąją šeimą, šokis jai buvo visas gyvenimas. Ji tai paveldėjo iš močiutės. Ši, kitaip nei motina, kuri tik tampė mažąją Larą po šokių pamokas ir peržiūras, išmokė vaikaitę suprasti, kad šokyje galima užsimiršti — jeigu reikia ar pats trokšti, šokdamas gali pamiršti viską pasaulyje. Daugelį metų Larai būtent to labiausiai ir reikėjo.

Dukart per savaitę ji važiuodavo į „Rudeninį sodą“ aplankyti močiutės. Dažniausiai be manęs. Jai atrodė, kad reiktų tai daryti gerokai dažniau. Žiūrėjau, kaip Lara sodina močiutę priešais televizorių, paduoda jai gerti, palaiko stiklinę, kol senoji siurbčioja mažais it žvirblio gurkšneliais, ir mačiau, kaip karštai mano žmona myli savo mamaitę. Tai nebuvo šiaip meilė artimai senutei. Močiutė buvo tiek daug dėl jos padariusi. Ji buvo viena iš tų nepaprastųjų moterų, kurios užaugina dvi kartas. Laros nuo mažens ji neaugino, bet vis tiek nemažai prisidėjo. Stengėsi kaip ir jos tėvai, kaip pati sakydavo.

Tai, kas atsitiko Laros tėčiui ir mamai, neįtikėtinai įprasta. Pažinojau keletą žmonių, automobilio avarijose netekusių abiejų tėvų. Susituokusios poros visada ir visur važinėja kartu, dažnai kartu ir žūva. Tad likimas nuskriaudė ne vienintelę Larą. Nors gana ilgai ji manė, kad tik ją. Ir dabar taip galvoja, ypač užklupta nevilties. Sykį ji man prasitarė, ne ašarojo, o visiškai rimtai pasakė: „Neįsivaizduoju, kaip būtų susiklostęs mano gyvenimas, jeigu ne močiutė. Ji mane priglobė. Mylėjo. Padėjo atsistoti ant kojų. Nepaslysti ir neparklupti.“

Močiutei patiko MGM miuziklai. Fredas ir Džindžer užkariauja Ricą. Džinas Kelis barasi su Debe Reinolds. Kai Lara pradėjo gyventi su močiute, buvo aštuntojo dešimtmečio pradžia, prasidėjo vaizdajuosčių nuomos era. Pirmą kartą kino istorijoje galėjai kada tik užsigeidęs žiūrėti „Dainuojančius lietuje“, „Vestsaido istoriją“ ar „Oklahoma!“.

Močiutė su mažąja Lara nesiliovė jų žiūrėjusios.

Joms patiko Džinas, Džindžer, Fredas, Debė ir visi kiti, tačiau labiausiai iš visų jos įsimylėjo Sidę Čaris. Joms patiko, kaip ji šoka su Džinu Keliu Brodvėjaus teatre ilgokai rodytame epizode iš „Dainuojančių lietuje“ — kur Kelis klūpo priešais Sidę, gangsterio meilužę su žalia suknele. Dar joms labai patiko Sidė ir Fredas Asteras „Muzikiniame vagone“, kur jiedu šoka prirūkytame bare, o jų šokis išprovokuoja muštynes.

Ji jau seniai buvo užbaigusi reikalus su vaikišku baletu ir trepsiuku, o nuo tų vaizdajuosčių prasidėjo tikroji pažintis su šokiu, todėl sekmadienių popietėmis mielai žiūrėdavo MGM miuziklus kartu su močiute. Vėliau prisimindavo tuos sekmadienius — ryškesnių spalvų ir tikresnius nei realus gyvenimas. Kai matydavau Larą ir močiutę žiūrinčias tuos senus filmus, imdavau svarstyti: gal niekas nepasikeitė? Man atrodydavo, kad šokis tebėra užvaldęs visas jos svajones.

— Kada nors aš vis tiek sušoksiu tango Buenos Airėse, — pasakė Lara, sėdėdama ant močiutės krėslo ranktūrio, viena ranka lengvai apkabinusi gležnus senutės pečius; neatplėšdamos akių nuo ekrano, abi spoksojo į Džiną Kelį. — Tenai galima imti šokio pamokas. Turiu omeny BA. Buenos Aires. Skaičiau internete. — Ji nusijuokė ir žvilgtelėjo į mane. — Tai paskutinė MGM miuziklų gerbėjos svajonė, — kalbėjo. — Sušokti tango su savo vyru kokiame nors mažame tango klube Argentinoje, kur liejasi muzika, prakaitas ir krykštauja žmonės, kur spalvos gerokai ryškesnės nei realiame gyvenime.

Pernelyg dideli užmojai, pamaniau sau. Kai pradėjome draugauti, avėjau šokiams skirtus batus, bet dabar Lara gerokai privargdavo, kol priversdavo mane šokti — net per vestuves.

Kai Lara nuėjo užsakyti močiutei vakarienės, ši pamojo man prieiti arčiau. Pamaniau, kad nori ką nors pasakyti apie Džordžą Geršviną ar Džiną Kelį. Bet ji tik sušnypštė man į ausį.

— Nedrįsk susenti, — įsakė griežtai.

Savigynos treniruotėje mano tėvai vilkėjo vienoda apranga. Tai buvo tvarkinga aštuntą dešimtį įpusėjusių senukų porelė su Adidas sportiniais kostiumais, jos — raudonos, o jo — juodos spalvos, žvilgančiais lyg iš reklaminio žurnalo. Kartu su beveik tuzinu kitų pensininkų, daugiausiai moterų, jie, apsimestinio pykčio surauktais veidais, strikinėjo po sporto salę, klausydami trenerio nurodymų.

— Šunys nemoka kung fu, — aiškino jiems instruktorius. — Nei karatė, nei tekvondo. Bet kiekvienas šuo moka apsiginti.

Užsiėmimo dalyviai geranoriškai šypsojosi. Jų avalynė buvo tokia pat balta kaip ir jų plaukai. Atrodė naujutėlė, lyg tiesiai iš dėžutės. Tarytum niekada neavėta. Instruktorius sugniaužė kumščius ir sukando dantis.

— Ką jis sako, mieloji? — mano mamos paklausė kažkuri gana sena moteris.

— Jis sako, kad šunys nemoka kung fu, mieloji, — paaiškino jai mama ir patenkinta nusišypsojo man. Ji džiaugėsi, kad atėjau. Mes retai matydavomės. Per daug būdavau užsiėmęs.

— Kai kalbame apie meškos apkabinimą iš priekio, — toliau pasakojo instruktorius ir pamojo mano tėvui prieiti, — turime galvoje apkabinimą per rankas ir liemenį. — Ir jis apkabino mano tėvą taip, kaip aš niekada gyvenime nebuvau jo apkabinęs. Mama turbūt irgi nebuvo.

— Pirmiausia keliu spirkite savo oponentui į sėklides, — mokė instruktorius.

— Kas tai yra? — paklausė ta pati senyva moteris.

— Kiaušiai, brangute, — paaiškino mano mama. — Spirk savo oponentui į kiaušius.

Mano tėvas žvaliai pakėlė koją kelis colius nuo grindų ir suvaidino spiriąs instruktoriui į sėklides.

— Tada, — toliau kalbėjo instruktorius, — vidine pėdos dalimi stipriai perbraukite jam per blauzdikaulį nuo kelio iki kulkšnies.

Mano tėvas lėtai imitavo pasikėsinimą.

— Paskui stipriai užminkite jam ant kojos, — mokė instruktorius, o mano tėvas, kaip visada ieškodamas pigaus populiarumo, apsimetė stipriai minąs kulnimi instruktoriui ant kojos.

Visi pensininkai linksmai suklegėjo. Kažkas tyliai paplojo. Mama švytėjo iš džiaugsmo ir pasididžiavimo. Tėvas atrodė patenkintas savimi.

— Jeigu užpuolikas dar nesusivokė, — tęsė instruktorius, lengvai krestelėjęs galvą, — iš visų jėgų kakta kirskite jam į tarpuakį. Tada jau tikrai — labanakt, Viena. O dabar pakartokime tai poromis.

Sėdėjau ant suolo ir stebėjau savo tėvus ir jų draugus, žavėjausi jų drąsa ir gyvybingumu, bet labiausiai mane pribloškė širdį gniaužiantis naivumas ir tikėjimas pasauliu.

Kodėl jie mano, kad puls tik vienas prieš vieną?

Po užsiėmimo tėvai priėjo prie manęs. Mama mane pabučiavo ir ėmė garsiai aikčioti, sklaidydama naujausias mano vaikų nuotraukas, kurias padariau vos grįžęs iš ligoninės. Sakė negalinti patikėti, kad Rufas šitaip užaugo ir tapo patrauklus jaunuolis, o Rubė, ta mažoji Rubė — jau visa panelė.

Mama labai nudžiugo išgirdusi, kad artimiausią sekmadienį kviečiame juos pietų. Bet tėvas mane kiaurai permatė. Mano tėvas, pensijon išėjęs policininkas, matė mane kiaurai. Palaukė, kol mama nueis persirengti, ir tarė:

— Tai vis dar nedirbi, ar ne?

Kartais man sugesdavo nuotaika.

Tai buvo ne tiek nuotaikos svyravimai — širdies chirurgas buvo įspėjęs to laukti, — kiek suvokimo pakitimai. Staiga viską supratau. Koks trapus pasaulis. Ypač aš pats.

Ir mūsų vandens katilas. Girdėjau, kaip jis it pašėlęs burbuliuoja vonioje. Turbūt reikės kviesti santechniką, pagalvojau ir tyliai pratisai atsidusau. Paskui susimąsčiau, kada mano gyvenimas susitraukė iki buitinių rūpesčių lygio.

— Ar nenorėtum pasikalbėti? — paklausė Lara, apkabindama mane.

Bet aš neišmaniau, nei nuo ko pradėti, nei kur pabaigti, ir apskritai, ką jai pasakyti.

— Aš dar neisiu gulti, — pasakiau jai, ir ji atitraukė ranką, linktelėjo ir netrukus išgirdau šlepsinčią po mūsų miegamąjį. Po kiek laiko girdėjau tik naktinį šaldytuvo burzgimą ir grėsmingą netvarkingo vandens katilo šnypštimą bei kliuksėjimą.

Kai Rufas grįžo namo, jau buvau ištuštinęs pusę butelio raudonojo vyno. Rufas atrodė negražiai. Nuo jo trenkė alumi. Tarsi katė būtų atvilkusi į namus kokį prismirdusį daiktą. Sūnus žvilgtelėjo į alkotesterį, gulintį ant kavos staliuko.

— Dėl to gali nesijaudinti, — nuraminau staiga suvokęs, kad tai tik juokingai kvailas plastikinis prietaisėlis. — Manau, šįvakar galim apsieiti ir be jo.

— Aš nieko prieš, — atsakė jis ir pasilenkė — visas toks gremėzdiškas — jo paimti. Pasižiūrėjo į blizgantį pilką prietaisą savo rankoje. Paskui pakėlė į mane akis ir pareiškė:

— Aš negėriau.

Aš šypsojausi.

— Supratau, — tariau jam. Tai buvo tokia akis draskanti netiesa, kad net ėmiau žavėtis jo akiplėšiškumu. — Pasistenk kitąsyk nuryti nors gurkšnelį.

Staiga jis užsiplieskė įsižeidęs, jo įniršis pratrūko taip lengvai, kaip būdinga tik paaugliams.

— Tu netiki nė vienu mano žodžiu, ar ne?

— Nuleisk balsą, — paprašiau. — Mama su sese miega.

— Nė vienu mano žodžiu, — pakartojo jis ir linktelėjo į alkotesterį. — Nė vienu sumautu mano žodeliu.

Atsidusau.

— Betgi, Rufai, aš puikiausiai užuodžiu, — atkirtau jam. Dabar jau aš kraipiau galvą iš nuostabos, kad jis drįsta stovėti priešais mane visas dvokiantis alumi ir meluoti į akis.

— Aš nieko negėriau, — teisinosi jis. — Mane apipylė. Mane apliejo alumi, tėti.

Jis manęs nesuprato.

— Ką tau padarė? Ką čia paistai? Kas tave apipylė?

— Nesvarbu, — atsakė, nors mačiau, kad jam tai nepaprastai svarbu.

Žiūrėjau į savo sūnų, šitą didelį nerangų siaubūną, išstypėlį prašalaitį, ir mintyse troškau vėl regėti savo mažąjį suveltagalvį, koks buvo kadaise, kurį galėdavau apkabinti ir kuris galėdavo apkabinti mane, kuris nesitraukdavo nuo manęs atbulas.

— Kas mums pasidarė, Rufai? Juk buvome draugai, tiesa? Pameni, kai buvai mažas, mudu eidavome į parką pasivaikščioti? Žiūrėdavom futbolo varžybas. Sykį važiavome į Legolendą. Ar prisimeni Legolendą?

— Legolendą? O taip, visą kelią mane baisiai pykino. Lupau ožius iki pat Vindzoro.

— Bet kai nuvažiavom, tau ten labai patiko. Prisimeni? Mes švariai tave nuprausėme. O kas dabar atsitiko?

Jis prunkštelėjo ir nudūrė akis į šalį.

— Na, kaip matai, aš užaugau.

Ar tikrai? Ar tik dėl to, kad užaugai? Nejaugi? Metams bėgant atsirado plyšys tarp tėvo ir sūnaus? Argi tai natūralu? Negalėjau tuo patikėti. Man atrodė, kad kažką padariau ne taip, pasukau ne į tą pusę, todėl ir praradau jį.

— Nėra paprasta, kai tavo tėvas policininkas, — tarė jis. — Visi tave pažįsta. Ir lygina su tėvu. Visada matuoja tėvo masteliu. Esi tik savo tėvo sūnus ir niekas daugiau. Kitokio tavęs ir nemato. — Jis karčiai šyptelėjo. — Gyveni savo tėvo šlovės šešėlyje.

Papurčiau galvą.

— Aš nesu toks garsus. Garsūs yra Bilas Geitsas ir Bradas Pitas, dar Dalai Lama... Turėtum džiaugtis, kad tavo tėvas — ne Dalai Lama. Aš tikrai nesu garsus.

— Oi, kurgi ne, — paprieštaravo jis. — Pas mus čia esi dar ir koks garsus. Visi tave puikiausiai pažįsta. Ar bent jau pažinojo, kol nesusirgai. Tu esi garsus ir visiems mūsų mikroaplinkoje žinomas.

— Esi nepaprastai mielas. — Įsipyliau didelę taurę raudonvynio. Staiga jo veide išvydau susirūpinimą.

— Kas yra? — paklausė jis.

— Nieko, — atsakiau. — Sumautas vakaras. Tikriausiai nuo vaistų. Nuo jų man staigiai keičiasi nuotaika. Nesijaudink, tiesiog šlykštus vakaras, ir tiek. Kaip ir tau. O gal manai, kad sumauti vakarai būna tik tau vienam?

Jis vis dar laikė rankoje alkotesterį. Mostelėjau jam į raudonojo vyno likutį.

— Gal norėtum šlakelio? Daktarai uždraudė gerti, bet man jau nusibodo klausytis jų nurodymų. Ar tau niekada taip nebūna?

Rufas papurtė galvą.

— Aš negeriu, tėti. Čia ne mano sritis.

Jis padėjo ant stalo alkotesterį. Ilgai žiūrėjau į sūnų.

— Tai kur tuomet tu bastaisi? — paklausiau.

Ir jis man papasakojo.

Kai baigė, nerangiai apkabinau jį ir jis man atsakė tuo pačiu, apkabinęs nedrąsiai spustelėjo. Paskui palikau jį virtuvėje besirausiantį po spinteles, ieškantį ko nors užkąsti ir besibaladojantį.

Miegamajame visos šviesos buvo užgesintos, bet žmona dar nemiegojo, laukė manęs.

Pabudau gerokai prieš auštant.

Čia ne aš. Aš visada miegu kaip kūdikis. Na, ne kaip tikras kūdikis — tas, kuris atsikelia apsisisiojęs ir bliauna kas dvi valandas, bet kaip tas mitinis kūdikis, giliai pučiantis į ūsą iki pat pusryčių, nepaisydamas jokios šviesos. Juolab po gero sekso. Bet ne šiąnakt. Šiąnakt to nebuvo. Ir nebebus. Aš supratau, kad niekada daugiau to nebebus.

Pagulėjau kurį laiką atmerktomis akimis, išdžiūvusia po vakarykščio raudonvynio gerkle, klausydamasis Laros alsavimo, o paskui supratęs, kad nebeužmigsiu, tyliai nulipau laiptais į apačią.

Palinkęs prie žmonos nešiojamojo kompiuterio, stovinčio virtuvėje ant stalo, vienintelei šviesai sklindant iš kompiuterio ekrano, prisijungiau prie savo brolių ir seserų. Prie tų, kurie neseniai dar svečiavosi mirties laukimo salėje, o paskui, prieš pat lėktuvui pakylant, jų reisas buvo atšauktas. Dievas į mano laužą mestelėjo dar vieną pliauską, rašė vienas vyras.

Vyrai ir moterys, suaugę ir vaikai iš įvairiausių pasaulio kampelių. Blausioje šviesoje pasilenkęs prie kompiuterio ekrano supratau, kad mus visus jungia tai, jog esame išgelbėti ir likę gyvi vien dėl nesuvokiamai didelio kelių nepažįstamų žmonių gerumo. Mus jungė ir dar kai kas. Mes ne tik buvome išgelbėti. Mus pakeitė. Oi, kaip stipriai pakeitė.

Visais įmanomais, kokius tik galima įsivaizduoti, būdais. Ir neįmanomais, kurių nė neįstengtumei suvokti.

— Aš Frankenšteinas, — šaukė po operacijos atsibudęs Luisas Vaškanskis, kuriam 1967-ųjų gruodį Keiptaune, Pietų Afrikoje, buvo pirmą kartą pasaulyje persodinta žmogaus širdis. — Aš esu Frankenšteinas.

— Ne Frankenšteinas, o angelas, — atšovė jam seselė.

Išjungiau kompiuterį. Kai užlipau į viršų ir ruošiausi vėl gultis, pasaulis tebeskendėjo visiškoje tamsoje. Mano šeima miegojo. Einant pro vonios kambarį man iš siaubo net širdis nusirito į kulnis, kai veidrodyje pamačiau jį — plaukai nenukirpti, susivėlę, akys paklaikusiai dega, apžėlusiam veide nė gramo riebalų, oda visa sudribusi. Vidurnaktį išvydus tokį veidą galima ir kojas užversti.

Prabėgo net kelios sekundės, kol suvokiau, kad spoksau į save.

Septintas skyrius

Dtovėjau miegamajame priešais veidrodį atsegtais marškiniais ir vėl apžiūrinėjau savo randą ant krūtinės. Ilgas, platus raudonas pjūvis, tarsi kažkas būtų norėjęs perskrosti mane pusiau nuo gerklės iki apačios. Pirštai lėtai judėjo randu ir aš nejučia prisiminiau, kaip liesdavau savo žmonos randą ant pilvo po mūsų sūnaus gimimo. Likimas pažymėjo ir mane, lygiai kaip ir ją, tarsi duodamas ženklą, kad vienas gyvenimas pasibaigė ir dabar prasideda kitas. Ėmiau segiotis marškinius, kai tarpduryje pasirodė Lara.

— Taksi jau čia? — paklausiau.

— Važiuosime ne taksi, — atsakė ji ir paslaptingai nusišypsojo.

Koridoriuje, atremti į sieną, mūsų laukė du dviračiai. Plentinis rožinis Rubės dviratis, aplipęs dar nenudžiūvusiu purvu, ir didelis juodas Rufo Saracen Dirtrax, trejų metų, bet visas švytintis, lyg ką tik iš parduotuvės. Kartais padovanoji vaikui dovaną, o jis išauga jos nė nespėjęs išpakuoti.

Dėbtelėjau į dviračius, paskui į žmoną.

— Eik sau, turbūt iš manęs tyčiojiesi, — tariau.

— Tau tik į naudą, — pasakė ji ir spustelėjo man ranką virš alkūnės. — Be to, esi jau pasirengęs. — Mirktelėjo. — Juk supranti, ką turiu omeny, ar ne, dički?

— Jeigu galiu... dar nereiškia, kad galiu ir...

— Čiupk rožinį, jį lengviau minti, — patarė ji.

— Kad nežinau, — ėmiau abejoti stebėdamas, kaip Lara pro priekines namų duris išsivaro didelį juodą dviratį. Kraipydamas galvą paėmiau už vairo rožinį ir nusekiau paskui. Ji nešėsi du šalmus. Vieną uždėjo man ant galvos ir pradėjo segti dirželį.

— Viskas bus gerai, — patikino.

Diena buvo šilta ir giedra, rodėsi, visas miestas skęsta saulės šviesoje. Vienas paskui kitą išvažiavome iš Raktažolių kalvos ir patraukėme pro didžiulius nuosavus namus Šv. Jono miške. Tiksliau, Lara važiavo, o aš svirdinėjau iš šono į šoną. Retkarčiais ji atsigręždavo pasižiūrėti, kaip man sekasi. O man sekėsi blogai. Aš labai bijojau. Bijojau numirti. Bijojau, kad reikės su visais atsisveikinti. Bijojau nukristi nuo dviračio.

Kai privažiavome Regento parką, nulipau nuo dviračio ir ėmiau jį varytis. Lara taip pat nušoko nuo dviračio ir ėjo greta manęs, o aš būgštavau, kad ji gali išgirsti mano alsavimą — trumpus, skubius įkvėpimus ir iškvėpimus, kurie daugiau bylojo apie užslėptą paniką nei apie fizinį nuovargį. Kaip galėdamas stengiausi sutvardyti savo kvėpavimą. Kai ji palietė man ranką, išsigandęs net pašokau.

— Džordžai?

— Ką?

Ji pakėlė smakrą ir nusišypsojo.

— Juk nuostabu, tiesa? Šitas parkas. Ir šitie mieli namukai.

Ji žvelgė į Regento parką juosiančius Nešo architektūros statinius, panašius į baltų kalnų virtinę Rojuje, kurių fone skrajoja angeliukai. Aš suniurnėjau. Tas niurnėjimas turėjo reikšti: Taip, iš tiesų čia nuostabu, tačiau galvoje sukosi visai kitos mintys.

— Kodėl tu subadei mano cigaretes? — paklausiau.

— Todėl, kad myliu tave, — atsakė Lara. — Gal sustokim ir nupirkim tau porą pakelių? Kad ir toliau galėtum save pamažu žudyti?

— Nereikia, tu teisi, — sutikau ir toliau stūmiau savo dukters dviratį per Regento parką.

— Nieko blogo tau neatsitiks, — ramino mane Lara. Mudu stovėjome ir žiūrėjome vienas į kitą. — Nes aš neleisiu. — Ji įrėmė į mane aštrų žvilgsnį. — Prisiekiu, supratai?

Nė pats nepajutau, kaip užlipau ant rožinio dviračio. Bet dabar mano lygsvaros pojūtis ar tiksliau — pasitikėjimo, o gal viskas kartu, buvo sugriauti. Užkėliau užpakalį ant mažos rausvos dviračio sėdynės ir tuojau pat nuo jos nuslydau. Dviratis pakrypo ant šono ir aš skubiai atsirėmiau koja į žemę, kad nepargriūčiau, bet į pedalą smarkiai susimušiau blauzdą.

— Negaliu...

Ji suėmė delnais man veidą. Akys karštligiškai blizgėjo. Nepratarė nė žodžio. Giliai įkvėpiau oro, nurijau skausmą ir vėl užsėdau ant dviračio, bet dabar Lara prilaikė jį už vairo ir sėdynės tarsi kokį šuoliui besiruošiantį eržilą. Pradėjau minti, o ji ir toliau laikė už vairo ir sėdynės ir nepaleido.

Iš pradžių dviratis po manimi nepatikimai sverdinėjo, jaučiau, kad Larai reikia daug jėgos mane nulaikyti, bet paskui pasidarė lengviau ir aš vėl pajutau sugrįžtant lygs varą, o vėliau buvo dar lengviau, nes jaučiausi saugus, su ja man buvo ramu. Atrodė, kad su savo sūnumi ir dukra važinėjuosi po parką ir prisimenu tą dieną, kai nuėmiau nuo jų dviračių pagalbinius ratukus. Važiavome negreitai. Judėjome sraigės tempu, todėl Larai nebuvo sunku su manim suspėti. Bet staiga ji ėmė bėgti šalia ristele, nepaleisdama iš rankų mano dviračio.

— Aš laikau tave! — sušuko, o aš tą pačią akimirką patikėjau stebuklinga šio dviračio galia ir mano kojos ėmė stipriai minti pedalus, energingai atsiplėšiau nuo Laros ir nulėkiau tolyn taip gracingai ir lengvai, lyg tą lengvumą būčiau iš kažko pasiskolinęs.

Ėmiau juoktis. Atrodė, kad taip juokiuosi pirmą kartą gyvenime — iš visos širdies, neslėpdamas jokių blogų minčių. Jau seniai taip nebuvo. Atsiplėšiau ir nukūriau — lėkiau vis greičiau ir greičiau, o vėjas pūtė į veidą. Išvažiavau iš parko ir pasukau į pievą, paskui į Albanio gatvę, galų gale iššokau prieš pat automobilio, kuriame klegėjo jaunimėlis, o pro atlapotus langus plyšavo muzika, nosį. Mašina staigiai suktelėjo į šoną ir vos neužlėkė ant manęs. Pro langus sužiuro pikti veidai. Kažkuris iš vaikinų sviedė į mane popierinį kavos puodelį, bet nepataikė. Aš juokiausi it išprotėjęs.

— Gera muzika! — surikau jiems pavymui, tada paleidau vairą, rankos nusviro prie šonų, ir lėkiau laimingas kaip dvylikametis pasiuntinukas, šeštadienį užbaigęs savo darbus. Paskui išgirdau kažką piktai šūktelint, nes pramoviau pro raudoną, nėriau skersai stebuklingai tuščios Merilbouno gatvės ir atsidūriau Vest Ende. Sulenkiau rankas per alkūnes, smarkiai truktelėjau dviratį į save ir pakėliau jį ant užpakalinio rato. Man už nugaros kažkas tyliai šaukė. Vos supratau, ką.

— Aš laikau tave! — rėkė tas balsas.

— Hmmm, — numykė mano kardiologas ponas Karvelis, skaitinėdamas patologijos rezultatus, lyg iš puikiausių vynų sąrašo rinktųsi, ką čia užsisakius prie keptos anties. — Man patiktų ciklosporinas su prednizolonu, bet norėčiau pridėti ir azatiopriną.

— Ir vėl tie prakeikti vaistai, — neištvėrė Lara, sėdėdama priešais tuščią širdies specialisto darbo stalą. — Jų vis daugėja. Ar nebus kokio neigiamo šalutinio poveikio?

Mano žmona nė kiek nesibaimino jam prieštaraudama. Pro pusmėnulinių skaitymui skirtų akinių viršų daktaras įrėmė į ją šaltą kaip ledas žvilgsnį.

— Tiesą pasakius, — prabilo jis ir atsistojo, — neigiamas šių vaistų — šitų imunodepresantų kokteilio — šalutinis poveikis yra tas, kad jie padeda palaikyti jūsų vyro gyvybę.

Aš irgi atsistojau ir atsisegiojau marškinius, o mano mintys klaidžiojo nežinia kur. Jos nuklydo į Harlio gatvę ir mano ausis pasiekė duslus juodųjų taksi dyzelinių variklių gausmas. Paskui — į žaliąsias Regento parko platybes. Net kvapą užėmė, kai ant krūtinės pajutau šaltus daktaro pirštus.

— Gerą širdelę mes jums įsodinom, — tarė jis, apžiūrinėdamas mano randą. — Stiprią. Sveiką. Jauną. Jaunuolio širdį.

Jis prisėdo ant stalo krašto ir įdėmiai pažvelgė į mane.

— Norėčiau jiems padėkoti, — tariau. — Donoro artimiesiems. Internete skaičiau daugybę istorijų. Žmonės susirašinėja su savo donorų šeimomis. Kartais tai tęsiasi visą gyvenimą. Kiti netgi susipažįsta ir susitinka.

— Tikrai taip, — patvirtino ponas Karvelis. — Beje, tai stiprūs emociniai išgyvenimai. Padovanoji žmogui gyvybę. Jis tą dovaną priima. O tu žinai, kad miręs tavo mylimas, artimas žmogus kažkam suteikė galimybę gyventi. — Plonais ilgais pirštais jis nubraukė nuo tuščio stalo nematomą dulkelę. — Bet jūsų donoro šeima reikalavo anonimiškumo. Taip irgi kartais atsitinka. Tad tiesiog priimkite dovaną, kurią gavote.

— Aš noriu atsidėkoti, — neatlyžau.

— Be abejo, — sutiko daktaras. — Juk tai natūralu. Tačiau donoro šeima turi teisę į anonimiškumą. Galiu pasakyti tik tiek, kad jūsų donoras buvo devyniolikos metų jaunuolis, kurio gyvybė užgeso vienoje Londono ligoninėje. Jis buvo užregistruotas kaip organų donoras, ir dar galiu jums pasakyti, kad paaukojo savo plaučius, kasą, plonąjį žarnyną, kraują, audinius ir kaulų čiulpus.

Man kilo klausimas: kodėl žmogus su sveika širdimi staiga ėmė ir numirė?

Čia pat buvo ir atsakymas: nelaimingas atsitikimas.

— Kartais jaučiuosi keistai, — pasakiau daktarui.

— Tarsi būtumėt kitas žmogus? — šyptelėjo Karveris.

Linktelėjau.

— Tarytum... tiesiog nežinau... tarytum gyvenčiau svetimą gyvenimą.

— Natūralus pokytis, — ėmė aiškinti ponas Karveris. — Pokyčių ir reikėjo tikėtis. Dauguma pacientų kenčia dėl nuotaikos svyravimų, nes po operacijos jiems duodama didelė dozė steroidų. Po šių maksimalių išgyvenimų pasikeičia bemaž visi. Nutukėliai pradeda bėgioti maratonus. Nepaliaujami rūkaliai užsimano kopti į Everestą. — Jis apdovanojo mane ypatinga Harlio gatvės gyventojų šypsena. Ramia, įtikinama, išmintinga, verta 450 svarų už valandą. — Kiekvienas žmogus, atsidūręs taip arti mirties, paskui smarkiai pasikeičia.

— Negana to, — tęsiau aš, — skaičiau apie vieną moterį, kuriai nuolat svaigo galva, o po transplantacijos ji tapo užkietėjusia alpiniste. O viena maža mergaitė naktimis pradėjo sapnuoti košmarus, nes jai buvo įsodinta nužudyto vaiko širdis. Dar viena moteris metė bulvarinius skaitalus ir kibo į Dostojevskį ir Džeinę Ostin. O...

Karveris iškėlė ranką.

— Jūs kalbate apie ląstelinės atminties reiškinį, — saldžiu lyg medus ir profesionaliai ramiu balsu nutraukė mane. — Transplantų recipientai kartais perima ir savo donorų charakterio savybes.

— Internete pilna tokių atvejų, — pritariau.

— Internete pilna ir tokių atvejų, kur ateiviai grobia ir luošina Žemės gyventojus, — šyptelėjo jis. — Medicinos ir mokslo pasaulyje žinomas tik vienas nepaaiškinamas atvejis — penkiolikmetės mergaitės iš Australijos, kuriai buvo persodintos kepenys.

— Ir kas jai atsitiko? — pasidomėjo Lara.

Karveris dėbtelėjo į ją ir sugrįžo į savo vietą už stalo. Paskui nusuko akis į šalį.

— Pasikeitė jos kraujo grupė, — pasakė, ir kurį laiką mes visi nepratarėme nė žodžio. Paskui gydytojas caktelėjo liežuviu.

— Klausykit, kai kurie žmonės iki mirties gyvena su transplantų. Jiems būna labai sunku priimti gautą dovaną. O kiti prisitaiko. Grįžta į seną, normalų gyvenimą. Arba viską pradeda iš naujo. Nuoširdžiai jums patariu: padėkokit likimui ir labai pasistenkit kuo greičiau pasveikti. — Ant tuščio stalo jo plaštakos atrodė kaip du didžiuliai balti vorai. — Jūs gavote tai, apie ką žmonės svajoja jau keletą šimtmečių. Galimybę pradėti gyvenimą iš naujo.

Pamačiau, kad jis man pavydi. Aš jį sužavėjau. Jis aiškiai norėjo paklausti, kaip jaučiasi žmogus, gavęs progą pradėti gyvenimą iš naujo. Tačiau aš jau nebesiklausiau, ką jis kalba. Mano mintys skriejo tolyn — tolyn į šią nuostabią dieną.

O kai sugrįžau į kasdienybę, kai vėl sėdau ant dviračio, myniau pedalus taip, tarsi šis nuostabus rytas būtų mano nuosavybė, lėkiau taip, kad net vėjas švilpė pro ausis ir saulė spigino į akis, myniau lyg išprotėjęs pamišėlis, iki kaulų smegenų įsitikinęs, kad niekada nereikės mirti.

Dievas užmetė dar vieną pliauską ant mano laužo. Kuo greičiau myniau pedalus, tuo karščiau, man atrodė, jis degė.

Tikėjausi išvysti kažką panašaus į naktinį klubą. Nežinau — su staliukais ir mažais šviestuvėliais, padavėjomis su kokteiline apranga. Gal dar šokių salę. Bet čia buvo paprasčiausias Ist Endo baras, viskas aplinkui parudavę nuo įsisenėjusio nikotino ir išlaistyto alaus, su nedidele scena, kurios vidury riogsojo striptizo stulpas, skirtas trečiadienio ir šeštadienio pasirodymams, kai scena būdavo užleidžiamą striptizo šokėjoms, o ne komikų vaidinimams.

Šiandien vyko atviro mikrofono vakaras, todėl baras buvo sausakimšas. Mane tai nustebino. Norinčiųjų sąraše nemačiau nė vienos garsios pavardės. Kiek supratau, neužsirašė nė vienas bent sykį pasirodęs per televiziją, o šiais laikais pakliūti į televiziją gali kiekvienas mulkis.

Salėje knibždėjo jaunuolių ir merginų su alaus buteliais rankose, plačiai besišypsančių, šūkaliojančių ir pusiau apgirtusių. Jie visi stovėjo atsisukę į sceną ir stebėjo savanorių nukryžiuotųjų paradą.

Nuo scenos krašto į dalyvius klastingai žvairakiavo konferansjė. Tamsiaodis jaunuolis iš Artimųjų Rytų, vilkintis baltais medvilniniais marškinėliais su užrašu ant priekio: „Nebijok — aš ne sikhas“, o ant nugaros: „Nepanikuok — aš ne musulmonas.“ Kai publika per daug įsiaudrindavo, jis išjungdavo mikrofoną ir įleisdavo naują kalbėtoją.

Ant scenos stovėjo apvalainas dručkis su švytinčia eilute. Jis šypsojosi ir prakaitavo.

— Velniškai nekenčiu Londono, — porino jis dainingu dzordi dialektu. — Pasiutiškai nekenčiu, tikrai. Jūs, Londono kokniai2, esate baisiai nemandagūs. Paskambini 999, o tau operatorė rėžia į ausį: „Varyk, kas gero, kekšiuk.“

Kažkas paleido jam į galvą kebabą.

Konferansjė išjungė mikrofoną, ir dručkis gėdingai pasitraukė nuo scenos, vis dar šypsodamasis ir prakaituodamas, su pomidorų ir salotų griežinėliais ant žvilgančių švarko atlapų.

Staiga mano širdis nusirito į kulnis, nes ant scenos užlipo Rufas. Jo šypsena buvo tokia šalta, kokią buvau matęs tik kai pirmą kartą nuvedžiau į naują mokyklą ir kai sykį į savo amžiaus pyplio gimtadienį atėjo paskutinis ir labai stengėsi sutramdyti ašaras. Šypsena su išgąsčio prieskoniu.

Ėmiau ploti, bet buvau vienintelis, pasitikęs jį aplodismentais. Pasigirdo keletas sarkastiškų šūksnių — kiek mūsų pasaulyje sarkazmo, iš kur jis ir atsiranda? — ir vos keli pusiau nuoširdūs paskatinimai. Pajutau, kaip šalia manęs įsitempė Rufo motina. Suėmiau jos ranką ir tvirtai suspaudžiau.

— Šiais laikais norima, kad viskas būtų patogu, viskas eitųsi kaip iš pypkės, — prabilo Rufas. Jo balsas skambėjo per garsiai, jis stovėjo per arti mikrofono. Per nedidelį barą nuvilnijo pritarimo šūksniai. Kažkas triukšmingai nusijuokė, nors tas juokas galėjo būti ir nesusijęs su Rufo kalba, o gal tik man pasirodė ironiškas. Na, štai ir vėl — tas niekšiškas noras viską sumažinti iki minimumo, sugrąžinti į įprastines vėžes. Mano sūnus, pagalvojau, tūno savo negailestingame pasauly prisidengęs bejausme šypsena ir įsivaizduoja, kad to visiškai pakanka stumti dienas.

— Greitasis numerio rinkimas — kas čia per monai? — toliau kalbėjo Rufas. — Negi mes tokie užsiėmę ar tokie svarbūs, kad nebeturime laiko surinkti viso numerio?

— Ei, gana jau! — suriko kažkas, staiga ir be pagrindo įsiutęs, o iš visų kampų jam pavymui pasigirdo pataikūniški, pritariantys balsai.

— Visai nejuokinga! — suriko dar kažkas. Šita klaiki minia atrodė pernelyg savimi pasitikinti. Tarsi jie patys dalyvautų perklausoje ir iš paskutiniųjų stengtųsi įtikti. Man norėjosi juos visus išgalabyti.

Tačiau Rufas šypsojosi, tarsi jų juokas būtų nepiktas, ir toliau varė savo. Pajutau sūnui begalinę meilę, kai kažkas jam ant blauzdų šliūkštelėjo bokalą alaus.

Pasipylė dar garsesni šūksniai, aplink mačiau tik iškeltas galvas, lyg minia uostų padvisusį orą, tykodama grobio.

— Aš turiu įsivedęs, — mikčiojo Rufas, — turiu įsivedęs tik du greito rinkimo numerius — karštosios gerųjų samariečių pagalbos linijos ir Domino picos... Jau ir skaičių pamečiau, kiek sykių teko skambinti karštąja linija, lieti širdį ir prisipažinti, kad ketinu pasidaryti sau galą, bet vis išgirstu malonų lenkaitės balsą: „Ar norėsite ko nors išgerti, o gal deserto?“

Pasižiūrėjau į Larą ir ėmiau juoktis. Jos veidas buvo it kaukė, ji nė sekundės neatplėšė akių nuo mūsų vaiko.

Rufas nesustodamas toliau varė savo giesmę, kad miniai neliktų laiko užgauliojimams.

— Prisipažinsiu, nepamenu, kiek kartų paskambinus karštąja linija išporindavau: „Atleiskite, jūs pamiršote įdėti vištienos gabaliukų...“

Staiga sceną ir mūsų sūnų užgriuvo tikras alaus cunamis. Rufas susigriebė kalbąs į išjungtą mikrofoną. Man net gerklę surakino žiūrint į jį ir regint tą jo naivuolišką „mylėk mane, žiaurus pasauli“ šypseną. Šalia manęs vyras su alaus buteliu rankoje juokėsi net susiriesdamas, aš pasisukau į jį, bet pajutau, kaip Lara truktelėjo man už rankos.

— Eime, — paragino ji, kai Rufas nusliūkino nuo scenos. Mes prasiskynėme kelią pro minią ir patraukėme už kulisų, nors šis pavadinimas buvo per skambus įvardyti paprastai, apiplyšusiai užuolaidai už scenos. Tai buvo siauras koridorius su palei sieną išrikiuotomis metalinėmis alaus statinėmis, tirštai apgultas jaunų vyrukų ir keleto susijaudinusių merginų. Jie visi kalbėjo patys su savimi, nervingai repetuodami lemtingus, seniai išmoktus žodžius.

Rufą radome kambaryje, savo dydžiu primenančiame karstą. Sienos išpaišytos grafitu, be langų, be tyro oro.

Nuo prakaito ir baimės tvaiko vos neapsivėmiau. Kai įėjome, jis pakėlė į mus galvą, plaukai šlapi ir sulipę nuo alaus, kuriuo buvo apipiltas. Lara paglostė jam plaukus ir tarė:

— Ak, tu tik pasižiūrėk į save.

Kai apkabinau, jis neatsitraukė.

— Didžiuojuosi tavimi, — sušnibždėjau.

— Ačiū, tėti, — pasakė.

Užsimaniau namo. Norėjau, kad visi drauge nuvažiuotume kur nors išgerti — jis galėtų pasiimti mineralinio vandens. Tiesiog norėjau, kad visi pabūtume kartu. Nesvarbu kur. Tačiau tarpduryje mindžikavo lieknutė mergina su gėlėtais džinsais ir žiūrėjo į Rufą, tad suvokiau, kad jis, ko gero, šiam vakarui turi kitų planų. Sūnus nesupažindino mūsų su ta mergina. Vis dėlto padėkojo, kad atėjome, ir aš supratau, jog mūsų buvimas jam buvo labai svarbus, todėl apkabinau taip stipriai, kad net suvaitojo, ir abu nusijuokėme, o jis droviai paplekšnojo man per nugarą.

Paskui mes jį palikome ir išėjome. Su Lara nepratarėme nė žodžio tol, kol įsėdome į mašiną ir ji patikrino, ar gerai užrakintos durelės.

— Nemanau, kad tau reikėtų skatinti jį tokiam žingsniui, — pasakė.

Atsidusau — negeras atsidūsėjimas, reiškiantis, kad ji ir vėl sugadino man nuotaiką.

— Et, liaukis, — tariau. — Jo metuose tu rengeisi kaip katė ir strikinėjai pagal Endriu Loido Vėberio muziką.

— Bet man puikiai sekėsi, — atkirto ji tyliai. — Kai užsivilkau katės kostiumą, jau turėjau kelerių metų patirtį. Šokau, mokiausi, mankštinausi. Mama ir senelė tampė mane po privačias pamokas ir perklausas. Baleto, trepsiuko, džiazo. Metai iš metų. Du dešimtmečius dariau špagatą. — Dabar atėjo jos eilė dūsauti. — Ne taip lengva buvo nuspręsti, kad šokis man taps... Nežinau. Išleisk mane.

Visas paniuręs važiavau tamsiomis Ist Endo gatvėmis. Naktiniame danguje tviskėjo Canary Wharf rajono bokštai. Norėjau, kad ji mane suprastų. Reikėjo, kad suprastų.

— Jam dabar toks amžius, kai atrodo, jog yra neprilygstamas. Kai galvoje kirba įvairiausių svajonių. Kaip gera šitaip jaustis, Lara. — Pasižiūrėjau į ją ir nusišypsojau, norėjau, kad ji man pritartų. — Kaip nuostabu šitaip žvelgti į pasaulį. Tikėti ir žinoti, kad jis visas — tavo.

Ji ėmė juoktis.

— Betgi tai nerealu, — tarė. — Pasaulis negali būti tavo. Gyvenime juk taip nėra, ar ne?

— Ne, tikrai taip nėra, — karčiai pritariau. — Netrukus jis ir pats tai supras, tiesa? Ilgai tokiomis mintimis negyvenama. Iki dvidešimties vis manai, kad gali kalnus nuversti, bet vis dar kažko lauki. O artėdamas prie keturiasdešimties pradedi suvokti, kad pasaulis gana sėkmingai suksis ir be tavęs. Nes tada jau būni supančiotas santuokos, mokesčių už namą ir poros vaikų.

— Tikrai, atsiprašau, Džordžai. Atsiprašau, kad tave taip supančiojau.

Papurčiau galvą.

— Kalbu ne apie save.

— Neatrodo.

— Norėjau pasakyti, kad ateina laikas, kai staiga suvoki, jog niekada nebebūsi toks, koks svajojai tapti... Netrukus užgriūva bėdos dėl sveikatos, bet tu rimtai į jas nežiūri. Paskui jos pasikartoja dar kartą ir tada jau susirūpini. O kiek vėliau — po dešimties, dvidešimties metų — ir numiršti. Kas atsitiko? Kas čia buvo? A, tai juk pasibaigė tavo gyvenimas, vyruti. Čia buvo mano gyvenimas? Apgailestauju, vyruti, — jokių kompensacijų, jokių skundų ar pakartotinio šanso. — Kumščiu padaužiau per automobilio vairą. — Štai todėl niekad neleisiu, kad kas nors sužlugdytų jo svajones. Nes pats gyvenimas tai netrukus padarys. — Pajutau nuo mūsų sklindantį alaus dvoką. — Jis turi siekti savo svajonių, — pareiškiau. Pažvelgiau į žmoną, o paskui vėl nudūriau akis į langą. — Ką daugiau jam daryti?

— O jeigu tos svajonės pastūmės jį stačia galva nuo skardžio? — paklausė Lara, bet aš nesistengiau jai atsakyti, o tik sėdėjau įbedęs akis į vos judantį automobilių kamštį kelyje ir kietai sučiaupiau lūpas.

Jau matėsi mūsų namų, Kentišo miestelio, žiburiai, kai staiga man ėmė velniškai diegti operuotą vietą. Pasitikau skausmą kaip seną draugą. Jis mane atitraukia nuo visų kitų minčių ir darbų: nuo mūsų nenoro regėti savo vaikų, krykštaujančių ant paties karstyklių viršaus, nuo rūpesčių dėl senkančių pinigų ir senstančio kūno, nuo netrukus sugesiančio vandens katilo — nuo kasdienio gyvenimo samplaikos ir galiausiai suvokimo, kad vis tiek viskam ateina galas.

Sukrutėjau priešaušriu, kai pro užuolaidas jau ėmė veržtis balzgana ryto šviesa, bet dar nespėjus atsibusti pajutau tą keistą jausmą, tą nuostabų nekviestą sukietėjimą.

Sudejavau ir apsiverčiau ant kito šono savo lovos pusėje, uosdamas Laros plaukus, ištrinktus šampūnu vakar vakare, nes norėjo kuo skubiau atsikratyti tos baro smarvės, ir prisispaudžiau jai prie šlaunies, paskui vėl suvaitojau, nes mano oda prisilietė prie jos medvilninės pižamos, rankos apglėbė jos kūno linkius, dūsavau apimtas to jausmo, to žinojimo, kad patirsiu daugiau malonumo, nei žmogus gali pakelti.

Kokia moteris. Kokia nuostabi šita moteris.

Ji atsitraukė nuo manęs suirzusi, išleisdama keistą garsą, kažkur iš gilumos, panašų lyg į pasidygėjimą, lyg į vijimą šalin, bet aiškiai bylojantį apie nepritarimą.

— Ar tau galvoj vien tik tai? — ištarė ji, o prieš nusisukdama dar ir dėbtelėjo į mane.

Tarsi būčiau svetimas.

Stovėjau kavinėje „Niekada ne vėlu“, laukiau savo užsakymo ir supratau, kad Lara vis dėlto teisi.

Man buvo sunku galvoti apie ką nors kita. Teisybė. Kai gerai pamąstai, kas žmogui belieka? Iš tiesų.

Padavėja stovėjo atsukusi man nugarą ir krapštinėjosi apie metalinį piltuvėlį, iš kurio paprastai pilamas suplaktas pienas. Kiekvieną kartą nupylusi šlakelį pieno, ji dešine ranka tvirtai suspausdavo jį ir gerai pakratydavo. Jos ranka, apvyniota baltu rankšluosčiu nuo plaštakos iki alkūnės, įgudusiu ritmu slankiojo piltuvėlio šonu. Iš aparato nuvarvėjo vienas vienintelis plakto pieno lašelis.

Iš tiesų. Apie ką man daugiau galvoti? Ką ji man priminė? Ši scena nė iš tolo nepanaši į mums įprastą ruošiant kavą.

Mergina darbavosi labai lėtai — kokia išdykėlė. Jos ranka, apmuturiuota baltu rankšluosčiu, lėtai glostė metalinį piltuvėlį, iš kurio liejosi pienas. Fantastiškai išlenktas riešas.

Žiopsojau net išsižiojęs, paskui prunkštelėjau ir atsisukau į stovinčius eilėje už manęs. Jų veidai buvo nykūs ir nelaimingi. Gal jie nieko nematė, tik aš vienas?

Mergina atsisuko į mane. Ji man kažką sakė. Susikaupk, Džordžai, tu privalai susikaupti. Ji tokia pavargusi, šita žavi mergina, — pilnas miestas tokių gražuolių, — gal iš Balkanų, iš Baltijos šalių, o gal iš Bilrikės. Stovi rankom įsisprendusi į klubus. Laukia mano užsakymo.

— Kas? — išlemenau.

Ji vos susilaikė nesudejavusi. Po tamsiai mėlynais uniforminiais kavinės marškinėliais sunkiai kilnojosi krūtinė.

— Klausiu, kaip norėsite?

Prasižiojau. Vėl užsičiaupiau. Jos lūpos krutėjo — tos meilios lūpos iš Balkanų, nuo Baltijos, o gal iš Bilrikės. Negalėjau patikėti tuo, ką išgirdau.

— Kokios norėsite — karštos ir saldžios? Dedu galvą, kad jums patinka karšta ir saldi, tiesa, nedorėli? Ir stipri. Labai labai stipri. Ar jums tokia patinka? Ar patinka, žavusis iškrypėli? Su daug putų — jums turbūt labai patinka, kai putos varva per visus galus, tiesa?

Pala pala. Ar ji taip pasakė? O gal man tik pasivaideno?

Už manęs stovintis vyras nekantriai sušiugždeno Evening Standard3 laikraštį.

Į mane spoksojo pora mėlynų pavargusių akių.

— Klausiu, ar norėsite, kad užberčiau ant viršaus šokolado?

Linktelėjau.

— Malonėkit.

Ir tada koja už kojos išklibikščiavau iš kavinės į gatvę, degančiais skruostais, apimtas aistros ir gėdos, pieno puta ir šokoladu ištepliotais pirštais.

Aštuntas skyrius

Apie dešimt mūsiškių sėdėjome ratu, išnuomotame kambaryje virš gėlių parduotuvės. Patalpa mums buvo skirta dviem valandom, tarp pilvo šokio pradedančiųjų ir anoniminių narkomanų susirinkimų. Mums tai atsiėjo kiekvienam po dešimt svarų. Gana padori kaina. Rinkosi vien vyrai, skirtingo amžiaus ir skirtingų rasių. Tačiau po marškiniais visi turėjome po vienodą randą.

— Pradėkime nuo padėkos už naująjį gyvenimą, — tarė mūsų vadovas Laris, ir mes susikibome už rankų ir užsimerkėme.

Tiesą pasakius, mane nelabai žavėjo tas susikibimas už rankų ar mintis, kad reikės atsistoti ir atvirauti prieš svetimus žmones. Tačiau kardiologas ponas Karveris tvirtino, kad būtų naudinga susipažinti su žmonėmis, išgyvenusiais panašių potyrių, nes tai man padėtų įveikti, kaip jis pavadino, psichologinį stresą, sukeltą transplantacijos. Man patiko Laris. Aukštas, nuoširdus vyras plika ir švelnia kaip kūdikio užpakaliukas galva. Nuo jo dvelkė šiluma ir ramybe. Pamaniau, kodėl gi man tuo nepasidžiaugus.

— Mes dėkojame savo šeimoms už palaikymą, — pradėjo Laris, nulenkęs savo didžiulę pliką galvą, lyg kalbėtų maldą. — Mes dėkojame už gyvenimo dovaną. Mes dėkojame gydytojams už jų profesionalumą. Ir dar dėkojame donorams, kurie padėjo mums tai įgyvendinti.

Laris atsimerkė ir keliems iš mūsų pasiūlė pasipasakoti savo gyvenimo istorijas. Juk tos istorijos laimingos. Argi galėtų būti priešingai? Buvo keletas vyrų, kuriems teko žvelgti mirčiai į akis, kurie jau seniai turėjo trūnyti po velėna, o ne sėdėti Hampstedo Aukštojoje gatvėje virš gėlių parduotuvės.

Šių vyrų pasidalytas džiaugsmas buvo neišmatuojamas ir sunkiai suvokiamas. Džiaugsmas, kupinas nuostabos ir baimės žmonių, vis dar negalinčių patikėti savo sėkme. Šio ratelio vyrai kalbėjo apie stebuklus.

— Aš daug metų nemylėjau savo kūno, — stodamasis pradėjo savo pasakojimą akiniuotas mano kaimynas iš dešinės. — Rūkiau, gėriau, kimšau į skrandį visokį šlamštą. Mano kūnas buvo ne šventovė, o atliekų surinkimo konteineris. — Per sėdinčiųjų ratą nuvilnijo juoko banga. — Bet dabar aš jau pasirengęs bėgti trečiąjį maratoną.

Dar palaukė kelias sekundes, kad visi suvirškintų jo žodžius, o tada atsisėdo.

— Ačiū, Džefai, — padėkojo Laris. Tada linktelėjo vyrui, sėdinčiam man iš kairės. Aukštam ir liesam. Jauniausiam iš visų šioje patalpoje. Šis lėtai atsistojo.

— Kai mane ištiko širdies smūgis, žmona buvo šeštam mėnesy, — virpančiu balsu prabilo jis ir pasižiūrėjo į Džefą. — Aš nerūkiau, beveik negėriau. — Atgalia ranka nusišluostė akis. Stojo tyla. Mes nežiūrėjome į jį.

— Viskas gerai, Polai, — padrąsino jį Laris. — Jeigu tau sunku kalbėti...

Polas šniurkštelėjo nosimi, energingai papurtė galvą ir išsitraukė piniginę. Atvertęs parodė visiems, kad matytų. Ten buvo nuotrauka — besišypsantis pyplys ant smėlio prie vandens. — Čia Jasmina, — tarė jis. — Kitą savaitę jai sukaks treji. — Palingavęs galvą užvožė piniginę. — Nežinau, ką daugiau jums pasakyti.

Jis atsisėdo. Laris pakilo nuo kėdės ir priėjęs apkabino vyrą. Grįžęs į savo vietą pažvelgė į mane, nusišypsojo ir padrąsinamai linktelėjo. Taigi, giliai atsikvėpiau ir atsistojau.

— Kartais kiaurą naktį prasėdžiu prie kompiuterio lindėdamas internete, — pradėjau aš ir susigrūdau rankas į savo naujųjų Diesel džinsų kišenes. — Sužinau daug dalykų. Apie tokius žmones kaip mes. Apie tuos, kuriems buvo transplantuoti organai. Internete perskaičiau apie vyrą iš Džordžijos, kuriam buvo persodinta savižudžio širdis. Po dvylikos metų jis pasidarė sau galą lygiai tokiu pačiu būdu.

Pakėliau ranką ir ėmiau trinti sau kaktą, o tuo metu vyrukas man iš dešinės — Džefas? — netikėdamas mano žodžiais prunkštelėjo. Nekreipiau į jį dėmesio ir toliau porinau savo.

— Sužinojau apie moterį, kuri, gavusi vyro širdį, staiga pradėjo vaikščioti kaip futbolininkė, įniko gerti alų ir šveisti keptas Kentukio...

Džefas pratrūko garsiai kvatoti. Paskui jis prisidengė ranka burną ir pasimaivė.

— Atsiprašau, — tyliai sukikeno.

Aš ir toliau nekreipiau į jį dėmesio.

— Netrukus jai ėmė reikštis visi donoro įpročiai ir pomėgiai, — tęsiau. — Kalba eina ne tik apie širdis. Kai penkiolikmetei mergaitei iš Australijos persodino kepenis, pasikeitė jos kraujo grupė. Tikrai pasikeitė. — Palingavau galvą. — Dešimtys, šimtai, o gal net tūkstančiai žmonių visame pasaulyje, recipientai kaip ir mes, tvirtina po operacijos pasikeitę. Tikrai pasikeitė. Septynerių metukų mergaitė naktimis pradėjo sapnuoti košmarus po to, kai jai buvo įsodinta nužudyto vaiko širdis. Kita amerikietė, bijojusi aukščio, tapo alpiniste...

Džefas pakėlė ranką.

— Tik nesakykit, kad jos donoras buvo kalnų ožys, — tarė jis.

— Bet iš teisybės man nėra jokio reikalo sėdėti naktimis prie kompiuterio ir skaityti apie tokius dalykus, — tęsiau, — nes aš pats tai gerai žinau. Pats jaučiu. Tai realu, tikra. Čia kalbama ne apie paprastus pasikeitimus. Atrodo, kad tie žmonės — tai yra mes, — tapome kitais asmenimis. — Nubraukiau nuo akių užkritusią sruogą. Buvau pradėjęs auginti plaukus. — Kitais žmonėmis. — Ir atsisėdau.

Džefas tariamai nusižiovavo.

— Jūs kalbate apie molekulinės atminties reiškinį, — tarė jis. — Tai klaidingas įsitikinimas. Iš esmės šis reiškinys turi medicininį pavadinimą — tauškalai.

Juokas. Pajutau, kaip veidą išmušė raudonis.

Laris iškėlė į viršų abi rankas.

— Na, manau, labai svarbu nepamiršti, jog širdis yra viso labo tik siurbliukas, — švelniai tarė jis, kreipdamasis į visus susirinkusiuosius, bet žiūrėdamas tik į mane. Man jis patiko, tačiau it papūga kartojo standartinę frazę — lygiai tą patį man visą laiką porino ir mano kardiologas. Bet jeigu pakeiti kardo ašmenis, o po kiek laiko ir to kardo rankeną, ar kardas lieka toks pat? Atsakyk man, Džefai.

— Organai transplantacijai imami tik po donoro mirties, — aiškino Laris, nepaprastai meiliai man šypsodamasis. — Persodintas organas negali pakeisti nei žmogaus asmenybės, nei jo elgesio.

— Nuotaikos svyravimai atsiranda tik dėl to, kad gaunamos didelės dozės steroidų, — kapotai ėmė aiškinti Džefas, ir aš puoliau jį iššiepęs dantis.

— Man nebūna jokių nuotaikos svyravimų! — surikau jam į veidą, iš staigaus įsiūčio sugniaužęs kumščius, o jis išsigandęs net loštelėjo.

Laris iškėlė rankas mūsų numaldyti.

— Džordžai, — prabilo, tarsi gerai mane pažinotų. Gerai pagalvojus, perprasti mane turbūt nebuvo sunku. Anksčiau mes niekada nebuvome susitikę, bet dabar taip neatrodė. — Argi ne taip, Džordžai? Juk taip.

Nunarinau galvą. Man ant akių užkrito plaukų kuokštas. Nenorėjau jo nubraukti. Veidas degė iš gėdos. Vyliausi, kad mano pasakojimas irgi bus džiugus.

— Pirmiausia, — tyliai prabilo Laris, — Džordžai, ar nenorėtum atsiprašyti Džefo, kad be reikalo apšaukei. — Ir jis, lyg romus mokytojas, kantriai laukė, kol vaikai žaidimų aikštelėje susiprotės ir nurims. — Nėra reikalo šiame kambaryje kelti balso, tiesa?

Papurčiau galvą, prikandau lūpą, brūkštelėjau kojomis per grindis. Man nepavyko išsipasakoti. Pasimuisčiau kėdėje. Troškau Lariui patikti.

— Atleisk man, Džefai, — sumurmėjau.

— Atsiprašymas priimtas, — šyptelėjo Džefas, tas baisus nenaudėlis.

— Organai neturi genetinės atminties, — pareiškė Laris. Pakėlęs galvą, pro jo prasegtų Lacoste marškinėlių plyšį pamačiau randą.

Betgi yra kaip tik priešingai, pamaniau. Tikrai turi. Kaip man jam tai paaiškinti? Kambaryje virš gėlių parduotuvėlės buvo ir dar kažkas. Vaiduokliai. Išgelbėję mūsų gyvybes. Tie, dėl kurių mirties įvyko stebuklas. Man atrodė, kad jaučiu jų buvimą kambaryje. Jie tarsi ragino mus džiaugtis gyvenimais, kurie iš jų buvo atimti. Aš tarsi girdėjau jų širdžių plakimą, prislopintus balsus, krebždėjimą palei duris.

Tačiau iš tiesų ten buvo tik besveikstą anoniminių narkomanų draugijos nariai, laukiantys savo susirinkimo. Vienas pasirodė man lyg ir matytas. Tamsaus airiško gymio, kiek panašus į ispaną. Jo veidas man tikrai buvo pažįstamas. Senas įtariamasis? Labai galimas daiktas, kad kadaise buvau jį prikirpęs, jeigu yra užkietėjęs narkomanas. Kai mūsų valanda baigėsi ir jau ėjome pro duris, o kiti veržėsi į vidų, mudviejų žvilgsniai susitiko, jis ilgai nenuleido akių, bet paskui staiga nudūrė jas į šalį. Mane suėmė juokas. Kartais nusikaltėliai vos pažvelgę į mane suvokia, kuo užsiimu. Žmona sako, kad tai išduoda mano kojų dydis. O aš manau, kad mano žvilgsnis. Tikrai taip.

Jie irgi turi uoslę farams.

Sėdėjome su Lariu bare ir aš stebėjau, kaip jis gurkšnoja Guinness alų.

— Mmm, — numykė jis, — kertu lažybų, kad mano donorui baisiai patiko alus.

Dėbtelėjau į jį kreiva akimi, o jis nusijuokė.

— Atleisk. Netikusiai pajuokavau. — Paskui jo didelis švelnus veidas surimtėjo. — Be jokios abejonės, atsiranda ir šalutinių poveikių. Cheminių, psichologinių, emocinių. Žmonės, kurie daugelį metų gulėjo ligos patale ir buvo visiškai priklausomi nuo savo partnerių, staiga pasidaro savarankiški.

Prieš akis iškilo Laros veidas.

— Aš nenoriu, kad kas nors pasikeistų, — tariau. — Noriu, kad viskas liktų kaip buvę.

— Būtent, — pritarė jis, nieko nesuprasdamas. — Šita naujai atrastoji laisvė gali pridaryti nesuvokiamai didelių bėdų. — Nugėrė didelį gurkšnį alaus. — Bet pažvelkime į tai kitaip: tavo naujasis gyvenimas — dovana. Argi tai ne nuostabu?

Mūsų link artinosi moteris su dviem vaikais. Tai buvo smulkutė raudonplaukė, o vaikai — dvyniai, berniukas ir mergaitė, abu gal kokių vienuolikos metų. Laris apkabino juos savo didelėmis ilgomis rankomis. Kai nuėjo atnešti visiems išgerti, jo žmona pažvelgė į mane ir šyptelėjo.

— Laris man sakė, kad jūs — policininkas. Turėtų būti nepaprastai įdomu.

Tada į barą atėjo jis. Tas gražus airiško gymio ir su uosle policininkams. Jis ėjo greitai, regis, tiksliai žinodamas, kur jam reikia. Prie baro sėdėjo vyras. Pamačiau, kaip jie abu patraukė prie tualetų.

— Na, aš ne visai iš tos rūšies policininkų, — atsakiau jai.

Spyriau koja į tualeto kabinos duris. Jas atidaryti nėra sunku. Reikia tik spirti tiesiai į užraktą. Ir tada pačios atsilapoja. Vyrai jau buvo ant vandens bakelio nubrėžę kelias baltų miltelių linijas. Kokios gali būti pasekmės? Airis jau lenkėsi prie bakelio, ketindamas smarkiai truktelėti, vienu pirštu užspaudęs šnervę, o kitas vyrukas laikė rankoje skutimosi peiliuką ir į tūtelę susuktą banknotą. Jis dėbtelėjo man į veidą ir greitai išmetė peiliuką iš rankų. Aš nusišypsojau airiui.

— Pažįstu tave, — pasakiau jam.

— Rufas namie? — paklausiau žmonos, pakštelėdamas jai į skruostą.

— Savo kambaryje, viršuje, — tarė Lara, atsakydama man bučiniu, ir maloniai šyptelėjo svečiui.

Mano žmona jį iš karto pažino, pamaniau, ar bent jau šiuolaikiškai mandagiai suvaidino pažinusi, nes dažnai būna: esi tikras, kad pažįsti tą žmogų, tik nežinai iš kur. Prieš dešimt metų airiui puikiai sekėsi daryti komiko karjerą: truputį radijuje, truputį televizijoje, truputį reabilitacijos klinikoje. Bet jau prabėgo keleri metai, kai Imonas Fišas nustojo būti garsus. Laikui bėgant kažin kuriuo metu tarp Edinburgo festivalio ir Priory studijos koncertų jį palengva pakeitė jaunesni, šmaikštesni ir blaivesni veikėjai. Tačiau man buvo garbė ir aš didžiavausi, kad jis apsilankė mūsų namuose. Jis nusekė paskui mane į antrą aukštą kaip paklusnus klapčiukas paskui kunigą bažnyčioje.

Šiame pasaulyje reikia, kad tave lydėtų sėkmė, pamaniau sau. Peilis taip ir lieka gulėti kažkieno kišenėje. Kvaišalai sumaišomi su dirbtiniais saldikliais, o ne su žiurknuodžiais. Dideliu greičiu atlekianti mašina staiga sukteli į šoną ir tavęs neužkabina. Štai kokios sėkmės reikia žmogui. Tokią sėkmę ir rengiausi parūpinti savo sūnui.

— Rufai, — pašaukiau belsdamas į duris, ir mudu su svečiu įžengėme į sūnaus kambarį. Jis sėdėjo ant lovos ir skaitė Bilo Hikso knygą „Meilės užteks visiems“. Kilstelėjęs galvą pamatė Imoną Fišą ir iš nuostabos net išsižiojo.

— Gerai, — tyliai atsiduso Imonas, paspaudęs jam ranką ir mandagiai linktelėjęs po to, kai juos supažindinau. — Parodyk, ką moki.

Kai Rufas atsistojo, svečias atsisėdo ant jo lovos. Aš irgi prisėdau ant lovos, tik kitame gale, beveik ant pagalvės, stengdamasis prie jos neprisiliesti, tarsi ketinčiau palikti vietos trečiam žmogui, kuris netrukus turėtų prisidėti prie mūsų. Rufas pasižiūrėjo į mane ir liūdnai šyptelėjo. Negaliu apsimesti ir neigti, kad mes visi nesijaudinome. Tačiau yra ir bjauresnių dalykų už jaudulį.

Sūnus gilai atsikvėpė.

— Norėčiau susipažinti su padoria mergina, bet bėda ta, kad šiais laikais mūsų gyvenime stinga romantikos, — prabilo Rufas. — Vakar... vakar laikiau apkabinęs merginą. Jos kūnas virpėjo, lūpos degte degė. — Jis nutilo, o mes laukėme. — Pasirodo, ji sirgo maliarija.

Pasigirdo beldimas į duris.

— Gal norėsite arbatos? — paklausė Lara.

— Ne, ačiū! — šūktelėjau labai garsiai, lyg ji būtų kokia Jehovos liudytoja, nusiteikusi nė už ką nesitraukti nuo durų. Pažvelgiau į Imoną. Jo veidas nė nekrustelėjo. Skruostais nenuriedėjo nė viena džiaugsmo ašarėlė, jis nė sykio nepliaukštelėjo delnais sau per šlaunis. O man atrodė taip juokinga. Betgi buvau didžiulis savo sūnaus talento gerbėjas.

— Kartais man atrodo... kartais man atrodo, kad meilė tarp vyro ir moters įsiplieskia tik tada, kai jie viens kito nepažįsta, — tęsė Rufas ir žengė kelis žingsnius pirmyn, paskui vėl atgal. Kambarys juk buvo labai mažas. — Mano amžiaus vaikinas — tai sekso galiūnas, suprantat?

Prunkštelėjęs linktelėjau.

— Visi galvoja, kad toks vaikinas kaip aš vien tuo ir užsiima, — dėstė Rufas. — Tačiau aš tenkinuosi tik seksu su socialinėmis garantijomis...

— ...kartą per savaitę, bet to per mažai, kad nenumirčiau, — užbaigė Imonas. — Man šitas labai patinka. — Jis kilstelėjo juodus vešlius antakius ir paragino: — Tęsk.

Rufas pasitrynė delnus. Apsilaižė. Kaktą dengė smulkūs prakaito lašeliai.

— Mano seksualinis gyvenimas niekam tikęs, — kalbėjo sūnus. — Jeigu ne tie atsitiktiniai kyštelėjimai, sakytum, kad apskritai to gyvenimo neturiu. — Dabar jis skubėjo, kalbėjo labai greitai, norėjo kuo greičiau užbaigti. Jaučiau, kad mano šypsena ant lūpų sustingo kaip lavono. — Dieve, kaip nenorėčiau likti senberniu, — tęsė jis. — Kartais, plaudamas indus ar klodamasis lovą, imu ir pagalvoju: o Dieve, kitą mėnesį ir vėl laukia tas pats.

— Paistalai, — piktai suniurnėjo Imonas, o Rufas sustingo, jo veidas išraudo. — Tauški nesąmones. Apskritas tuščiažodžiavimas. Lipk nuo scenos.

Rufas pažiūrėjo į mane, paskui vėl į Imoną. Pakėlė rankas, skėstelėjo lyg žvejys, matuodamas žuvį, kuri ką tik nuo jo paspruko. Ir nepratarė nė žodžio. Atrodė, kad nuo šios akimirkos jam atėmė žadą.

— Marš! Marš nuo scenos, marš, marš! — šūkavo Imonas. — Kitas! Tu niekam tikęs, vyruti! Neįdomus!

— Ramiai, ramiai, — tariau ir uždėjau savo tvirtą ranką ant odinės Imono striukės. Jis piktai nustūmė ją šalin.

— Ar tu visada šitaip? — paklausė Rufo, kildamas nuo lovos. — Ar visada šitaip kovoji su triukšmadariais? Stovi išsiviepęs ir drebi, kad tik neapsižliumbtum? Ar šitaip kovoji su tais, kuriems tu nepatinki?

— Na, dažniausiai taip, — tyliai atsakė Rufas.

— Žiūrėk, tavo rankose yra du dalykai, — ėmė mokyti Imonas. — Tavo žodžiai ir auditorija. Čia juk tavo pasirodymas, ar ne? Tavo pasaulis. Privalai tuos triukšmadarius sutrinti į miltus. Sutraiškyti it skruzdės. Ir tai nėra sunku. Jie juk visi girti. Visi kvaili. Netikėliai. Jie juk neitų į baletą ir nedrįstų pakišti kojos balerinai, ar ne? Jie gi neitų į golfo varžybas ir nedrįstų trukdyti Taigeriui Vudsui įridenti kamuoliuką į duobutę, tiesa?

Rufas papurtė galvą.

— Jie niekada neišdrįstų to padaryti, — sutiko jis.

Imonas mostelėjo ranka į lovą ir mano sūnus atsisėdo šalia manęs.

— Tavo rankose — mikrofonas, — tęsė Imonas. Apsidairė, pasičiupo plaukų šepetį ir pakėlė lyg mikrofoną. Linktelėjo mums. — Nagi, — paragino, — pamėginkit prisikabinti prie manęs.

Rufas nedrąsiai šypsojosi.

— Tu niekam tikęs! — išpyškinau energingai. — Tu visiškai niekam tikęs!

— Kas ten kalba? — šyptelėjo Imonas. — Jaunuolis iš galinės eilės? Ką jūs sakėte, pone?

— Tu niekam tikęs, — pakartojau truputį tyliau, nuginkluotas šypsenos, kuri skleidėsi tamsiame Imono veide.

— Ką sakėt? — tarė beveik juokdamasis ir prisidėjo ranką prie ausies.

— Tu... niekam tikęs, — tyliai sukuždėjau, ir Imonas pergalingai pažvelgė į Rufą.

— Šitą tu tikrai gali, — tarė. — Priversk juos pakartoti tai, ką sakė. Galimas dalykas, kad auditorija pirmąjį sykį tų triukšmadarių neišgirdo. Galimas dalykas, kad jie paprasčiausiai norėjo padaryti gerą įspūdį kokiai nors greta stovinčiai žaviai merginai. Bet kai tu priversi juos pakartoti tai bent tris kartus, jie pasirodys absoliutūs kvailiai. Arba gali atsikirsti jiems standartine nepraustaburnių fraze: „Klausyk, jeigu ir toliau mokysi mane, kaip reikia dirbti, rytoj nueisiu į tavo darbovietę ir lygiai taip pat imsiu kabinėtis prie tavęs. Ar norėtum, kad taip būtų?“

Mudu su Rufu susižvalgėme ir ėmėme juoktis.

— Šitas tai geras, — tariau.

— Tikrai, — linksmai pritarė Rufas. — Šitą būtinai panaudosiu.

Šalia lovos gulėjo rašiklis ir sąsiuvinis. Jis čiupo juos ir kažką užsirašė.

— Niekada nepulk į paniką, — mokė Imonas. — Niekada nesupyk. Ir nepasiduok baimei. Niekada neprarask savikontrolės. Neparodyk savo silpnumo. Nedemonstruok savo nervų. Visą laiką įsivaizduok tik savo sėkmę. Lauk ir tikėkis šlovės. Nebent kas nors iš tavo žaviosios publikos imtų juoktis — beprotiškai, nesuvaldomai. O jeigu susidursi su tokiu, kuriam tu nepatiksi, — o tokių tikrai bus, — visada prisimink: jie įsibrovė į tavo pasaulį ir tu privalai priversti juos kapituliuoti. — Jis krestelėjo galvą. — Atsistok, — paliepė Rufui. Ir kai jiedu atsidūrė veidas prieš veidą, Imonas uždėjo rankas mano sūnui ant pečių ir įdėmiai pažvelgė į akis. — Jiems iki tavo juoko labai toli. Ir iki tavo šmaikštumo. Jie nėra tokie drąsūs kaip tu. Visada šitai atsimink. Scenoje bailiams ne vieta, jų gali būti tik tarp žiūrovų. Ir pažadėk man vieną dalyką...

— Ką tik norit, — tyliai ištarė Rufas.

Dabar jų veidai beveik glaudėsi. Imonas laikė jį tvirtai sugriebęs už pečių ir reikalavo įsidėmėti vieną dalyką. Troškau, kad mano sūnus bent kartą šitaip pažiūrėtų į mane. Kaip norėčiau ir aš bent sykį su juo šitaip pasikalbėti. Ir šitaip laikyti už pečių.

— Prižadėk man, kad niekada gyvenime neapsižliumbsi, — paprašė Imonas. O tada šyptelėjęs pridūrė: — Publika tai gali suprasti kaip tavo silpnumą.

Jie abu ėmė juoktis, o Imonas tarė:

— Eikš pas mane, tu, bukagalvi, — ir jiedu apsikabino kaip draugai, kaip broliai, kaip tėvas ir sūnus. Mane apėmė dar stipresnis jausmas — sykiu ir dėkingumo, ir pavydo.

Paskui Imono veidas surimtėjo.

— Bet, be viso to, privalai nepamiršti dar vieno dalyko, — tarė. — Jeigu jį pamirši, iš bėdos niekada neišsikapstysi. Tai raktas, paslaptis, paskutinė dėlionės dalelė. Pamirši tą dalyką — viską pastatysi ant kortos. Ir tai yra... — Imonas nebaigė, nes pasigirdo tylus beldimas į duris ir į kambarį su arbatos padėklu ir Jaffa sausainiukais įėjo Lara. Ji maloniai nusišypsojo ir pasiteiravo:

— Ar viskas gerai? Girdėjau rėkaujant.

Imono kišenėje suvibravo telefonas.

— Man jau metas, — tarė jis. Paspaudė Rufui ranką, palinkėjo sėkmės, padėkojo Larai už kvietimą išgerti arbatos su Jaffa sausainiukais, o man pasakė: — Buvo nepaprastai malonu pakliūti jums į nagus, mielai pasilikčiau prirakintas antrankiais prie jūsų radiatoriaus, bet, deja, manęs laukia mašina.

Tikra tiesa. Pro kambario langą pamačiau gatvėje lūkuriuojantį didžiulį sidabrinį mersedesą, jo vairuotojas stovėjo ant šaligatvio ir traukė dūmą, laukdamas dabar jau ne itin garsaus savo keleivio.

— O koks vis dėlto tas vienintelis dalykas? — paklausiau Imono. — Tas, kuris, jeigu pamirši, užtrauks didelę bėdą?

Bet tuo metu Rufas įnirtingai dėkojo, iš kažkur atsirado ir Rubė, o Imonas, pasitelkęs visą savo žavesį, jau spruko pro duris. Taigi tas vienintelis labai svarbus dalykas — tas raktas, paslaptis, paskutinė dėlionės dalelė — liko pamirštas, užgožtas gausių atsidėkojimų ir atsisveikinimų.

Mano šeima susižavėjusi sekė išvykstantį mūsų svečią, mojo jam, kai tas lipo į savo blizgantį mersedesą, visi trys maloniai šypsojosi, tarsi iki pilnos laimės jiems to ir tetrūko.

Devintas skyrius

Kai pasirodžiau darbe, man visi ėmė ploti. Visi iki vieno. Valgyklos kaubojai ir tie, kurie jau su medaliais. Gangsterių medžiotojai ir kontoros rašeivos. Įžengiau į rytinių susirinkimų salę, o jie — visi kaip vienas — stovėjo įsitempę, susiglaudę pečiais. Jauni ir seni, uniformuoti ir kostiumuoti. Ilgšiai, tvirtuoliai ir kiek išsigandę nuzulintakelniai nuovados katinai nukarusiais pilvais, lyg apdovanojimų vertais aguročiais. Jie visi juokavo, džiūgavo ir tapšnojo man per nugarą. O aš stovėjau nunarinęs galvą, raudau iš susijaudinimo ir vos sulaikiau ašaras.

Niekada anksčiau nejaučiau jiems tokios didelės meilės.

Paskui nuėjau į savo kabinetą, o kai atsisėdau prie senojo darbo stalo, atrodė, kad čia buvo sustojęs laikas. Jau buvau užmiršęs protą bukinančią sulaikymo dokumentų registraciją, bjaurią liudytojų parodymų forminimo procedūrą ir policijos apklausos duomenų analizę. Jau buvau užmiršęs nepasotinamą Karališkosios prokuratūros tarnybos apetitą beprasmiams popiergaliams. O gal visa tai supratau tik dabar? Man atrodė, kad mano darbas ir pareigos neteko prasmės, galva svaigo nuo absurdiškos beprasmybės. Negi aš visą laiką, kiauras dienas tik tai ir veikiau? Pirmoji diena po ligos grįžus į darbą užsitęs iki amžinybės, iki gyvenimo pabaigos?

Taigi susiradau prieglobstį ten, kur man buvo parodžiusi Rubė. Internetinėje svetainėje, kuri gali nugabenti žmogų bet kokiu adresu, į bet kurią pasaulio vietą, kur galva ima svaigti nuo nesuskaičiuojamų gyvenimo teikiamų malonumų ir galimybių stebint besisukančią planetą, vėjo greičiu lekiant virš vandenynų, kalnų viršūnių, dykumų, miestų ir atogrąžų miškų. Šita svetainė — kur kas geresnė nei mano darbo kambarys, nes ji galėjo nugabenti net į kosmoso erdves.

Netrukus mano kabinetas išnyko, aš jau lėkiau tarp žvaigždžių. Stebėjau, kaip gimsta Saulės sistema ir miršta planetos. Šviesmečių greičiu skriejau per begalinę tamsą, kartkartėmis sustodamas išgerti puodelio arbatos su Jaffa sausainiais, paskui vėl lėkiau neatplėšdamas akių nuo Vėžio ūko liekanų, nuo žvaigždės, kuri prieš tūkstantį metų sprogo ir paskleidė radiaciją, prilygstančią dešimčiai milijardų saulių.

Netrukus pajutau, kad kažkas stovi prie mano stalo, ir, kaltės gnybtelėtas, nykščiu ir smiliumi spustelėjau mygtuką „Išeiti“.

Šalia manęs stovėjo Kytas ir šypsojosi, burnos kamputyje stirksojo neuždegta cigaretė. Padėjo man ant stalo rudą popierinį maišelį, atneštą iš kavinės. Metalinis jo turinys negarsiai cinktelėjo. Pakėliau maišelį nuo stalo ir nustebau, koks jis sunkus. Skubiai dirstelėjau vidun. Akys užkliuvo už blausiai žvilgančio netikro pistoleto. Mikliai įgrūdau maišelį į rašomojo stalo stalčių.

— Noriu tau kai ką parodyti, — tarė Kytas.

Kyto partneris laukė prie automobilio. Pamatęs mus ateinančius, nė neliepiamas šoko į automobilį ir įsitaisė ant galinės sėdynės, sveikindamasis pagarbiai man linktelėjo. Kytas atsisėdo prie vairo ir užvedė variklį. Jis gerai žinojo, kur reikės važiuoti. Kai išlėkėme į kelią, palingavo galvą ir nepatikliai šyptelėjo.

— Niekada gyvenime nepatikėtum, — pasakė. — Nes aš ir pats negaliu patikėti.

Mes patraukėme pietų kryptimi. Kirtome upę. Visos turistų lankomos vietos liko užpakaly, ir staiga atsidūrėme tamsiose nykiose gatvėse. Tada išvydome jį. Apšiurusi barzda, nuspuręs paltelis — atrodė kaip Jėzus, nuimtas nuo kryžiaus. Lygiai toks, kokį jį ir prisiminiau. Stovėjo ant Aukštosios Miesto gatvės kampo, linguodamas pirmyn atgal, ir išraiškingai kalbėjosi pats su savimi.

Ronas Vaivorykštė.

— Betgi jis turėjo tą prakeiktą ginklą, — tariau Kytui.

— Ne, — atsakė Kytas, mėgaudamasis šita beprotiškai kvaila situacija. — Tikro ginklo jis neturėjo, tik padirbtą. Tikslią pistoleto kopiją.

— Negi jo nesuėmė? — paklausiau.

— Jam pripaišė straipsnį pagal 1814 metų kuoktelėjusių nusikaltėlių aktą, — paaiškino Kytas. — Ar kažką panašaus. Paskui paleido į laisvę ir laukė psichiatro išvadų.

— Žmogus su proto negalia, — burbtelėjo vaikinas nuo galinės sėdynės. — Paranojinė šizofrenija. Maniakinė depresinė psichozė. Savikenkėjas. Asmenybės psichikos sutrikimai.

Visas durnių ligų sąrašas, — atsiduso Kytas ir taip suktelėjo mašiną arčiau šaligatvio, kad Ronas Vaivorykštė išsigandęs net pakėlė galvą.

— Bet jis nevartoja jokių vaistų, — pridūrė vaikinas iš galo.

— Liaukis, — subarė jį Kytas. — Man širdį drasko.

Kytas koja pastūmė mašinos dureles ir išlipo. Ronas Vaivorykštė nė nesukrutėjo. Tik įdėmiai pasižiūrėjo į Kytą, tarsi mėgindamas prisiminti, kur jį buvo matęs. Kytas paėmė jį už rankos ir atsargiai nuvedė prie automobilio. Vaikinas iš galo pasislinko užleisdamas jam vietą. Tada mes nuvažiavome. Kytas vairavo viena ranka ir vis bambėjo, kad kažkur išsitepliojo antrą ranką, paskui liepė mums atsidaryti langus. Pro galinio vaizdo veidrodėlį dėbtelėjo į Roną Vaivorykštę.

— Kokia smarvė, — pyko jis. — Kaip tau ne gėda.

Ronas Vaivorykštė pauostė orą, bet nesiteikė atsakyti.

Trumpai dėbtelėjo į mane ir nusisuko. Už lango pasaulis skriejo pro šalį, bet jo veidas buvo bejausmis.

Privažiavom upę. Net dabar, prie Temzės išdygus žvilgantiems bokštams ir prabangiems apartamentams, čia tebebuvo likę senojo Londono doko statinių. Kytas pasuko į gatvelių labirintą, vingiuojantį tarp pastatų, apleistų prieš kelis dešimtmečius, tarsi ateitis jiems būtų nė motais. Nuspaudė pedalą. Jis tiksliai žinojo, kur važiuoja. Anksčiau jau ne kartą tai buvo daręs.

Prie pat upės riogsojo senas sandėlis. Ant didelių durų kabojo spyna, bet kažkas buvo joje pragręžęs skylę ir vieną durų pusę nukėlęs nuo vyrių. Pro tas duris Kytas įvažiavo į vidų. Čia buvo tamsu, tačiau pro skylėtą stogą lyg durklo ašmenys smigo dienos šviesos ruoželiai. Staiga pasigirdo bruzdesys ir pustuzinis gobtuvais užsidengusių būtybių metėsi prie durų.

— Ot nenaudėliai, — tarė Kytas ir mes visi išlipome iš automobilio. Pažvelgiau į tą pusę, iš kur girdėjau gurgant vandenį. Pro grindų plyšius matėsi juoda kaip degutas upė.

Vaikinas nuėjo saugoti durų. Kytas atsistojo veidu į Roną Vaivorykštę, kurio akys klaidžiojo po lubas. Pamačiau gegne nubėgančios žiurkės uodegą. Kai žiurkė dingo iš akiračio, Ronas atsuko akis į Kytą, o šis, kiek pritūpęs, kad išlaikytų pusiausvyrą, smogė Ronui — stipriai, žaibiškai, iš viršaus, lyg vėzdu — tiesiai po duobute. Šis aiktelėjęs parpuolė ant kelių. Kytas žengė žingsnį artyn ir vėl užsimojo.

— Nereikia, Kytai, — sulaikiau jį, o Ronas Vaivorykštė pakėlė galvą, bet Kytas tuo metu vėl kirto jam iš kairės, tiesiai į veidą. Rankos mostas buvo toks greitas, kad atrodė, jog jis ne mušasi, o gaudo musę.

Ronas Vaivorykštė nunarino galvą lyg kalbėdamas maldą, ranka susiėmė sulaužytą nosį.

Užėjau Kytui už nugaros ir stvėriau jį už rankų. Jis garsiai nusikeikė, ėmė muistytis mėgindamas išlaisvinti rankas, pasilenkė į priekį, kad pakeistų svorio centrą, o tiesdamasis pabandė nustumti mane šalin, staigiai atlošė galvą, ketindamas man kirsti. Bet aš jo vis tiek nepaleidau. Be to, buvau už jį stipresnis.

— Čia už tave, — tarė jis ir, suktelėjęs galvą, pažvelgė į mane.

— Bet man to nereikia, — atsakiau. Ir paleidau jį. Kytas akimirksniu nusitaikė koja Ronui Vaivorykštei į galvą, bet nepataikė, ir mes vėl pakartojome viską iš pradžių: aš apkabinau Kytą iš užpakalio, o jis bandė manęs nusikratyti.

Šaukiau jam liautis, o jis siuntė mane po velnių. Galynėjomės susikibę, lyg beprotiško valso sūkury.

Galiausiai jį paleidau, bet šįsyk Rono Vaivorykštės jis jau nebepuolė. Suėmiau Kytą už rankos virš alkūnės. Norėjau, kad pagaliau suprastų.

— Jis ligonis, — pasakiau. — Prilupęs tu nieko nelaimėsi ir nepakeisi.

Kytas piktai nustūmė mano ranką. Timptelėjo savo striukę ir bedė pirštu man į veidą.

— Ne, — tarė. — Tu pats esi ligonis.

Ir išėjo. Vaikinas, stovėjęs prie durų, nusekė paskui jį iki mašinos. Aš padėjau Ronui Vaivorykštei atsistoti ir išnaršiau savo kišenes, ieškodamas ko nors, į ką jis galėtų nusišluostyti krauju srūvančią nosį. Bet nieko neradau, tad Ronas palenkė galvą ir atsargiai nubraukė kraują savo rankove. Išgirdęs variklio garsą, žvilgtelėjau ton pusėn ir pamačiau nuvažiuojantį Kytą. Šalia jo sėdėjo vaikinas ir, pridengęs delnu, rankoje laikė žiebtuvėlį, paruoštą pridegti partneriui cigaretę, kuri jau buvo jo burnoje.

Sėdėjau prie savo dukters kompiuterio ir sklendžiau tarp žvaigždžių.

Rubė buvo mokykloje. Jau po devynių, bet jos brolis nė nekrepštelėjo. Išgirdau, kaip Lara tyliai pabeldė į jo kambario duris ir pašaukė vardu. Gal jis vakar neparėjo namo, pamaniau gurkšnodamas arbatą ir klajodamas tarp žvaigždžių.

Skrajojau po Mesjė 101, dar vadinamą Vėjo Malūnėlio galaktika su trilijonu žvaigždžių, milijardu saulių ir dvigubai didesnę už Paukščių Taką. Tad buvo ko pažioplinėti.

Atsikandau didelį kąsnį Jaffa sausainio, mėgaudamasis ant liežuvio tirpstančio juodojo šokolado, biskvito ir apelsinų džemo gardumu, ir nuskriejau per patį auksinį Mesjė 101 vidurį. Man užgniaužė kvapą, o sausainis gardžiai nuslydo į skrandį.

Lėtai didindamas vaizdą, iš nuostabos ir siaubo linguodamas galvą, grožėjausi stulbinamu galaktikos didingumu — kosmoso dulkių Katerinos ratu, galaktinių dujų ir naujai gimusių žvaigždžių — baltų ir mėlynų — spindesiu, žvaigždės atrodė kaip dangaus šerkšnas, lėkdamos ratu jos skriejo į amžinybę.

— Rufai? Ar jau atsibudai?

Girdėjau, kaip Lara palaukė, o paskui įėjo į sūnaus kambarį, iš kurio, nors ir sėdėjau gretimam kambary, regis, iki manęs atsklido vyriškai troškus jaunuolio kvapas. Atidarai jo kambario duris ir atrodo, lyg būtum nutraukęs dvokiančią milžino kojinę. Mano nosis užuodė pašvinkusios picos ir neskalbtų drabužių, dar kažkokių siaubingai saldžių kvepalų dvoką — tikriausiai purškėsi jais norėdamas prisivilioti moteris, o gal nubaidyti įkyrius vabzdžius. Išgirdau, kaip jis sujudėjo po antklode, nes Lara atitraukė užuolaidas.

— Tu ir vėl pavėluosi, — subarė ji, vaikštinėdama po kambarį ir mėgindama padaryti šiokią tokią tvarką. Išgirdau, kaip atidarė langą. Sūnus nepatenkintas suvaitojo, nes į kambarį plūstelėjo vėsaus rytmetinio oro gūsis.

Įsitempiau įsivaizduodamas jį besisėdantį lovoje, besimarkstantį ir besikasantį, apžėlusį tankiais gaurais. Nes tiesiog nujaučiau, ko iš jo tikėtis.

— Šiandien aš niekur neisiu, — suglumęs tarė jis.

Lara nieko jam neatsakė. Bet aš jaučiau įsmeigtą jos žvilgsnį. Laukiantį.

— Beje, ką man toj mokykloj veikti? Tik tuščiai gaištu laiką, — aiškino jis. Ir tėškė kozirį: — Tėtis teisus.

Giliai įkvėpiau oro. Man prieš akis gimė naujos žvaigždės, o senos saulės geso ir mirė.

— Dėl ko tavo tėtis teisus? — ramiai pasiteiravo Lara.

— Dėl visko, — atsakė Rufas, o aš įsivaizdavau, kaip viltingai švyti jo akys, ir mane apėmė tokia begalinė meilė savo sūnui, kad vos susilaikiau. — Kad privalau siekti savo svajonės, — tęsė jis. — Kad privalau likti ištikimas savo siekiams. Ir daryti tai, ką pats noriu.

Laukiau, kada ji ims juoktis. Bet Lara tylėjo.

— Reikia susirasti mėgstamą užsiėmimą, tiesa? — tarsi kaltas teisinosi Rufas. — Kas iš to, kad darai tai, kas tau nemiela.

Stojo tyla. Paskui Lara prabilo.

— Renkis, — paliepė, — ir drožk į mokyklą. Gauk atestatą. Ir susirask darbą. Susirask kokį nors darbą, Rufai. Ir jeigu iš to savo mylimo darbo tu galėsi pragyventi, aš sveikinsiu tave ir būsiu laiminga. — Patraukė prie durų. — Bet kol tebeskalbiu tavo drabužius, pasistenk man daugiau neaiškinti, kad jau esi asmenybė.

Praeidama pro dukters kambarį, Lara metė į mane piktą žvilgsnį.

— O su tavim apskritai nekalbu, — pareiškė.

Eidama ji netyčia užkliuvo už džinsų, kuriuos kažkas buvo nutėškęs prie laiptų. Kad tave kur velnias, pagalvojau. Lara pakėlė džinsus, grįžo į Rufo kambarį ir sviedė kelnes jam į veidą.

— Jeigu ir toliau ketini gyventi šituose namuose, — piktai keldama balsą pasakė ta mano karštakošė pikčiurna, — būk malonus ir susirink išmėtytus drabužius, gerai?

Tarytum išgirdau, kaip Rufas kasosi galvą, apžiūrinėdamas džinsus.

— Bet, mama, — tarė jis, — šitie džinsai ne mano, o tėčio.

Dešimtas skyrius

Gulėjau ant nugaros laukinių gėlių pievoje. Man virš galvos plytėjo giedras beribis mėlynas dangus. Mąsčiau apie keistą jausmą: esi savam kailyje, bet niekaip negali suprasti, kad čia tikrai tu, o ne kažkas kitas. Dar mąsčiau apie neaprėpiamą dangaus galybę ir kad dangus yra tiesiog vidinis žmonijos kiemas. Kaip tik tuo metu, kai mano galvoje sukosi tokios mintys ir jausmai, kai kas nutiko. Spėkit, kas. Ogi dangumi praūžė boingas 747, o aš taip išsigandau ir nustebau, kad net garsiai aiktelėjau. Paskui išgirdau balsą.

— Pone! — Šis žodis buvo ištartas ypatingai. Išgirdęs tokį „pone“ pajunti, kad žmogus, kuris į tave taip kreipiasi, nori šnioti tau per veidą. Skubiai atsisėdau ir greta savęs išvydau du policininkus. Abu uniformuoti, jauni, bet vienas atrodė visai nieko, o kitas — piktas. Man toptelėjo, kad su šituo reikia elgtis apdairiai.

Jie atvažiavo automobiliu ir sustojo prie mano mašinos. Agresyviai arti, tiesiog prisiplojo prie mano priekinio bamperio, nepalikę nė menkiausio tarpelio pasprukti. Nors atlėkė be sirenos, ant stogo tingiai sukosi mėlynas švyturėlis. Piktasis parodė į skylę tvoroje.

— Ar jūs praardėte šitą skylę, pone? — paklausė.

Atsistojau ir nusivaliau prikibusius laukinių gėlių žiedlapius. Baltus ir ryškiai raudonus.

— Ne, pareigūne, — atsakiau. — Ji jau čia buvo. Aš tik pralindau.

Jis ištiesė atverstą delną.

— Parodykite asmens dokumentą, — paprašė ir pirštais padarė tą gerai pažįstamą judesį „duokš, duokš greičiau“.

Išsiėmiau piniginę, atverčiau ir atkišau jam dokumentą. Jis paėmė jį, įdėmiai pažiūrėjo man į veidą ir nusijuokė. Paskui parodė savo kolegai.

— Kodėl nieko nesakėte? — paklausė piktasis vyras ir uždarė piniginę, kurios permatomo plastiko kišenėlėje gulėjo mano policininko kortelė.

Atsiėmiau piniginę ir įsikišau į džinsų kišenę. Nieko jam nepasakiau. Visi trys patraukėme prie skylės tvoroje. Piktasis vyras palaikė pakėlęs kraštą, kol aš pralindau.

— Pažeidei saugumą, drauguži, — tarė jis, nuo grėsmingo sarkazmo lengvai perėjęs prie nepelnyto familiarumo. Man labiau patiko, kai kreipėsi į mane „pone“. Joks aš tau ne draugas, pagalvojau. — Čia slampinėja šimtai visokio plauko kvaišenų.

Ir netrukus pamačiau tai, ką jis turėjo omeny. Kitoje kelio pusėje jau buvo susibūrusios kelios stovyklos. Vežimėliai, palapinės, plakatai. „PAKVAIŠĘ LĖKTUVAI“ buvo užrašyta ant vieno. „LĖKTUVAI — PSICHAI“ — puikavosi ant kito. „LĖKTUVAI — BEPROČIAI. LĖKTUVAI — BUKAPROČIAI. DAUGIAU — JOKIŲ LĖKTUVŲ“4.

— Naujasis sumanymas, — prabilo piktasis policininkas, — nelabai jiems patinka. Kelnių nesugeba pasikeisti, o nori pakeisti pasaulį.

— Ar jums viskas gerai? — paklausė gerasis. — Kažkaip keistai atrodote.

Nusišypsojau jam. Supratau, ką turėjo galvoje. Buvau prisirijęs tiek ciklosporino, prednizolono ir azatioprino, kad visas net barškėjau. Tačiau ne tik tai. Jis teisus. Aš iš tiesų atrodžiau keistai. Ir kaip neatrodysi keistai, kai nesi savame kailyje?

Gerokai toliau, už spygliuotos tvoros, rinkosi karavanai moterų ir vaikų su šunimis, vyrai virvelėmis susuktais plaukais statė kilnojamus tualetus, moterys plikai skustomis galvomis kalė į žemę palapinių kuolus. Pagalvojau, kad jie dabar atrodo taip, lyg rengtųsi kažkam velniškai reikšmingam. Man jie atrodė — tiesiog nežinau... — tarytum istorija. Istorija, kuri tuoj bus pradėta.

— Jiems reikėtų prasivėdinti smegenis ir pailsėti, — tarė gerasis policininkas, ir abu ėmė juoktis.

Rubė sėdėjo prie kompiuterio. Jos rimtame veide atsispindėjo iš ekrano mirguliuojanti šviesa. Aš sėdėjau šalia, abu buvome susispaudę ant vienos kėdės, bet aš užėmiau didesniąją dalį. Mudu sėdėjome ir tylėjome, o prieš akis skriejo vaizdai su pasaulio pabaiga.

Rudam upių vandeny plūduriavo negyvos žuvys. Iš gamyklų virto tokie juodi dūmų kamuoliai, kad užstojo saulę. Dešimties juostų greitkelis buvo pilnas riaumojančių mašinų, bet nė viena iš jų negalėjo pajudėti iš vietos. Tarpduryje pasirodė Lara.

— Pentie arabiatta5, — pranešė ji.

Rubė pažiūrėjo į ją ir susiraukė.

— Penne arabiatta? — pakartojo abejingai. — Gerai.

— Pasaulį galėsite gelbėti ir po vakarienės, — pasakė Lara ir pritarimo maldaujančiu žvilgsniu pažvelgė į mane. Tačiau man nesinorėjo teikti pirmenybės vakarienei, o ne planetos gelbėjimui. Lara sukryžiavo ant krūtinės rankas ir atsirėmė į staktą.

— O kadaise, man vos ištarus penne arabiatta, kažkas bėgte bėgdavo į virtuvę, — pareiškė ji, į nieką konkrečiai nesikreipdama. — Kur dingo tie seni geri laikai?

O paskui garsiai pliaukštelėjo delnais. Ak, ta mano karštakošė pikčiurna.

— Čia labai svarbu, — prabilo Rubė susijaudinusiu balsu, kuris paprastai reiškia triukšmingo ginčo ir durų trankymo preliudiją. — Negi tu nieko nesupranti, mama? Ar tau dar niekas neaišku?

Lara spoksojo į mudu ir tylėjo. Jai ir nebuvo būtina ką nors sakyti — puikiai jaučiau, ką galvoja. Jai dabar knietėjo čiupti kompiuterio pelę, apvynioti jos laidu mums aplink gerkles ir klausytis maldavimų pasigailėti ir paleisti. Ir mums paaiškinti, kiek laiko ji sugaišo ruošdama vakarienę, kuri dabar laukia virtuvėje ant stalo ir aušta. Bet prieš nusisukdama ir nueidama viena valgyti vakarienės, ji tarstelėjo:

— Tau reikia apsikirpti, Džordžai.

Pasižiūrėjau į ją, tada — vėl į ekraną. Mums prieš akis ir toliau liejosi vaizdai su pasaulio pabaiga.

— Nusprendžiau auginti, — pasakiau.

Sedėjau prie savo stalo ir kramsnojau sumuštinį. Priėjo Kytas. Vengė žiūrėti man į akis, riebiais pirštais ėmė bėgioti po dokumentų šūsnis ant stalo. Atsikosėjo, iš už ausies išsitraukė cigaretę, paskui vėl užsikišo. Padėjau į šalį knygą minkštais viršeliais.

— Ką čia skaitai? — droviai paklausė.

Abu sužiurome į viršelį. Įbedęs nosį į kalnų virtinę tolumoje, tuščiame dykumų greitkelyje stovėjo senovinis šeštojo dešimtmečio automobilis su nuleistu viršum ir smailais it pelekai šonais.

— „Kelyje“, — lėtai perskaitė jis, tarsi būtų vertęs iš indų kalbos. — Įdomi?

— Nuostabi, — atsakiau. — Apie du draugus, Diną Moriartį ir Selą Paradisą. Jiedu per visą Ameriką keliauja į Meksiką.

— Hmmm, — susimąstęs numykė Kytas. — Ir kas jiems nutinka?

Kurį laiką žiūrėjau į jį.

— Na, nieko tokio, — atsakiau. — Keliauja, ir tiek. — Kytas nenorėjo patikėti. — Galėtum pats perskaityti, — pasiūliau. — Visiems verta ją paskaityti. Galėsiu tau gauti. Arba paskolinsiu savąją.

— Taip, gerai, — linktelėjo Kytas. — Tuomet iki.

— Gerai, — atsakiau. — Iki.

Ir jis lėtai nusliūkino šalin, bet aš, prieš kibdamas į sumuštinį ir Keruaką, dar spėjau šūktelėti pavymui:

— Būtinai perskaityk!

Lyg pritardamas, lyg atsisveikindamas, jis kilstelėjo storą raudoną ranką ir mostelėjo.

— Žinias rodo, — pranešė Rubė, ir mes visi, greitai nurinkę nuo stalo lėkštes, nuskubėjome į svetainę. Tačiau pirmiausia parodė ne reportažą, kurio laukėme, o medžiagą apie neramumus Artimuosiuose Rytuose, paskui — kažkokį politiką, sučiuptą ištvirkaujantį, nusmauktomis kelnėmis. Ir tik tada perėjo prie paskutiniųjų naujienų iš oro uosto.

Ten vyko ne kažin kas. Protestuotojų minia buvo keliomis eilėmis apsupta atsipalaidavusių policininkų. Tolumoje virš greitkelio tingiai dangų raižė lėktuvai — tik keli vaizdai. Viskas puikiausiai kontroliuojama.

Į kambarį įėjo Lara ir priešais mus pastatė puodelius su karšta kakava. Atsidėkodamas jai šyptelėjau, o Rubė ištarė:

— Nuostabu, mamyte, — ir apdovanojo ją tokia šypsena, lyg būtų patekėjusi saulė. Paskui vėl nusisuko į televizorių ir sumykė: — Kaip gaila, kad manęs ten nėra.

Lara prisėdo ant sofos ranktūrio ir pabučiavo jai į viršugalvį.

— Tu dar per jauna, angelėli, — pasakė.

— Betgi negalima delsti, — atsiliepė Rubė tokiu balsu, kokiu prieš daugelį metų maldavo nupirkti jai ponį. — Juk labai svarbu kažką daryti dabar.

Lara linktelėjo.

— Suprantu, kad tau rūpi, ir gerai, kad rūpi, bet tokių darbų bus kitąmet ir dar kitąmet, ir dar daug daug metų iš eilės. Eikš pas mane.

Lara ištiesė rankas ir Rubė palinko jai į glėbį. Kartais jos būna labai mielos. Mano dukra ir žmona. Kartais jos, regis, prisimena senąją meilę ir suvokia, kad ji vis dar rusena, nepasikeitusi ir stipri kaip niekad anksčiau. O kartais ir pamiršta. Šiandien jos kartu žiūri žinias ir apsikabinusios gurkšnoja kakavą.

Atėjo Rufas ir atsisėdo ant kito sofos ranktūrio. Supratau, kad man nebus lemta laikyti jo glėbyje taip, kaip Lara laikė Rubę. Su tėčiais yra kitaip.

Kai vaikai maži, tu gali mėgautis jais iki soties, kiek nori bučiuoti jiems į skruostelius, iki alpulio svaigti nuo jų aksominės odytės švelnumo. Kai vaikai dar maži, kartais jie tave pribloškia vien tik tuo nesuvokiamai skambiu faktu, kad tiesiog gyvena. Tačiau metams bėgant viskas pasikeičia. Čia laikai juos apkabinęs, o vieną dieną staiga suvoki, kad daugiau jau niekada nebeapkabinsi.

Kol mano sūnus žiūrėjo žinias, aš iš šono stebėjau jo veidą ir supratau, kad kai vaikai tampa paaugliais, gali sau ramiai gyventi prie jų ir nebeprisiliesdamas. Fizinė tavo meilės išraiška — apkabinimai, bučiniai, plaukų glostymas — pasidaro paprasčiausiai nebereikalinga ir savaime išnyksta. Kai mudu su Rufu dabar droviai trumpam priartėdavome vienas prie kito — paskubomis apsikabindavome, nedrąsiai pasibučiuodavome ar susiglausdavome daugiau iš įpročio nei iš jausmo, — atrodydavo, lyg mus, tarytum palietus mygtuką lifte, perlieja elektros srovė, ir mes skubiai, sutrikę, vienas nuo kito atšokdavom. Jis pastebėjo, kad aš į jį žiūriu.

— Kas negerai? — paklausė nusisukdamas, o aš papurčiau galvą ir įbedžiau akis į ekraną. Vaikai dar nespėjo užaugti, o mes jau atprantam prie jų glaustis.

Jis ruošėsi kažkur eiti, nes vilkėjo odinę striukę su daugybe kišenių. Panašią į baikerių. Ant rankovės buvo nedidelė Jungtinės Karalystės vėliavėlė, diržas susegtas už nugaros, o ant dailios metalinės sagties matėsi gamintojo pavadinimas — Belstaff. Tokiomis striukėmis penktajame dešimtmetyje tikriausiai vilkėjo motociklininkai. Aš lyg ir užuodžiau jo kvapą, jo kūno aromatą po striuke — kaip uosdavau tada, kai jis buvo mažas pyplys.

Dabar tą pieno, vėmalų ir cukraus kvapą pakeitė pigaus losjono, muskusinio kūno purškiklio ir naktų, praleistų pragertuose klubuose, tvaikas. Dabar tas kvapas buvo visai kitoks nei tada.

Bet vis tiek čia buvo jis, aš ir praeitin nugrimzdę metai.

Per žinias rodė senyvą moterį. Maždaug mūsų močiutės metų. Ji pasakojo apie savo vaikystę, prabėgusią Hitrou kaimelyje, kurį Antrojo pasaulinio karo pabaigoje nušlavė nuo žemės paviršiaus, nes reikėjo vietos Karališkosios aviacijos bazei.

— Nežinojau šito, — tariau. — O jūs? Ar girdėjot apie tokį Hitrou kaimelį?

Tačiau mano šeima manęs neišgirdo. Jie atidžiai klausėsi senutės, kuri pasakojo visą savo gyvenimą praleidusi už kelių šimtų jardų nuo oro uosto tvoros. Ji užaugo, ištekėjo ir užaugino vaikus kaimelyje, pavadintame Sipsonu. Bet numirti ten jai nebus lemta. Jos namai, ligoninė, kur gimė jos vaikai, jos bažnytėlė ir visa septynių šimtų privačių namų bendruomenė bus sunaikinta, jeigu bus leista statyti naują pakilimo taką ir dar vieną terminalą.

— Neįsivaizduoju, kur reikės dėtis, — kalbėjo ji. — Į senelių prieglaudą aš nenoriu. Parašiau laišką Karalienei.

Mano duktė pakėlė akis į motiną, nes tuo metu pradėjo rodyti buldozerius. Lara glostė jai nugarą ir šypsojosi.

Diskutuoti nebuvo apie ką. Pažvelgiau į savo dukters veidą, surakintą nepakeliamos šio pasaulio neteisybės.

— Aš tave nuvešiu, — tariau.

— Aš nenoriu būti ta, kuri visada sako: „Ne“, — pareiškė Lara, kai sugulėm į lovą, abu savo pusėse, atsisukę viens į kitą. Jos balsas buvo švelnus, mūsų veidai beveik lietėsi. — Nenorėčiau, kad ir kiti tėvai atsidurtų tokioj padėty. Blogiečių. Arba tų, kurie visada viską draudžia. Nenoriu nuolat būti sveiko proto balsu. Ar supranti, ką kalbu, Džordžai?

Ištiesiau ranką ir paliečiau jos veidą. Tas pats veidas, kurį anuomet pirmą kartą išvydau Saftsberio aveniu. Veidas mergaitės, kuri tada buvo šokėja, susitikinėjo su kietais vaikinais, daug gražesniais ir išvaizdesniais už mane. Jos veido nepakeitė nei metai, nei vedybinis gyvenimas, nei motinystė ar kiti sunkumai. Veidas moters, kuri pasirinko mane. Kaip jai už tai atsidėkoti?

— Tiesiog reikia elgtis labai apdairiai, — tęsė Lara. — Žinau, ji puikus vaikas. Ir protingas. — Lara atsigulė ant nugaros ir atsiduso, spoksodama į lubas. — Bet kol vaikai jauni, jie gali prikrėsti nesuvokiamų kvailysčių.

Žinau, pagalvojau aš. Pasidarysiu tatuiruotę.

Staiga užtvaras sugriuvo, aš mečiausi į priekį ir, nė nespėjus susivokti, mane iš visų pusių ėmė spausti žmonės. Pasigirdo šūkavimai ir raginimai, bet netrukus juos užgožė netikėtai danguje pasirodžiusio ir besirengiančio tūpti lėktuvo variklių gausmas.

Jaučiausi lyg ant didžiulės žmonių bangos keteros, visi grūdomės į priekį. Policininkai-apsaugininkai nebesuvaldė minios, jų kolegos, buvę pirmosiose gretose, dabar kapanojosi iš po sugriuvusio užtvaro, o mes kilome, griuvome ir lipome per juos.

Atsisukau ir išvydau Rubės veidą. Mačiau, kad ji man kažką šaukia, bet ore tvyrojo kurtinantis lėktuvų gausmas ir žmonių triukšmas, o srovė vis nešė mane tolyn nuo jos.

Sugriuvo tik viena užtvaro dalis ir dabar policija stengėsi pergrupuoti savo jėgas, susitelkti tenai. Staiga pajutau, kaip mane bloškė prie mėlynai uniformuotų pareigūnų sienos, man ėmė trūkti oro, apėmė baimė, kad šiandien galiu nepelnytai numirti. Kūnų spūstis. Prakaito ir skutimosi losjono tvaikas. Prisiplojus prie jauno policininkėlio krūtinės man ėmė tvinkčioti randą.

Paskui man į veidą trenkėsi šalmas, prieš akis saulėje blykstelėjo policininko lazda, kažkokiu būdu atsivėrė plyšys ir aš smukau pro jį, nėriau pro policininkus ir kiek kojos neša pasileidau per trumpai nupjautą žolę nesuvokdamas, kur bėgu, dairydamasis į šalis, kol pagaliau susizgribau, kad likau vienas. Bėgau per lygumą, kuri man priminė pievą, regėtą sapne, tolumoje pamačiau terminalo link sukantį boingą 747. Pasileidau tiesiai prie jo.

Staiga pajutau smūgį į šoną ir pargriuvau, gavau kirtį aukščiau klubo — man smogęs policininkas jaunystėje tikriausiai žaidė regbį. Bet tai atsitiko kiek anksčiau, o dabar mudu jau kurį laiką gulėjome vienas šalia kito ant žemės, jis iš skausmo graudžiai vaitojo ir įnirtingai plekšnojo sau per kelį, tarsi norėtų užgesinti nedidelį gaisrą. Atsiklaupiau, paskui pabandžiau atsistoti, bet parkritęs policininkas laikėsi įsitvėręs Rufo Belstaff striukės ir nesirengė paleisti. Tad išsinėriau iš striukės — palikau jam, nupirksiu Rufui naują, — ir vėl pasileidau pakilimo tako link, viena ranka spausdamas užgautą šoną.

Dabar jaučiausi pakankamai ramus. Man už nugaros liko protestuotojų balsai ir grumtynių triukšmas, vis labiau artėjo metalo ir oro uosto garsų kakofonija, o boingas 747, nors buvau dar gana toli nuo jo, vis tiek atrodė gigantiškas, lyg milžiniškas jūrų laineris, išmestas ant mėnulio paviršiaus.

Bėgau lėtai. Pro 747-ojo iliuminatorius mačiau žmonių veidus ir, iškėlęs ranką, mojau jiems sveikindamasis. Dabar jau bėgau asfaltu, o iš paskos girdėjau besivejančius žingsnius. Jie vis artėjo, paskui kažkas kirto man per sprandą ir aš sukniubau veidu į žemę. Paskiau elgiausi tiksliai taip, kaip buvo liepiama, ir dariau tai itin greitai.

Sulaikymo izoliatoriuje praleidau porą valandų, kol pas mane atėjo Kytas. Jis plestelėjo savo storą užpakalį šalia manęs ant gulto ir atsiduso.

— Na, tai kas dabar nusikaltėlis?

Vienuoliktas skyrius

Žiūrovų minioje vyko bernvakaris. Vaikinų buvo gal dvylika, jie stovėjo salės priekyje, bet atsukę nugaras į sceną garsiai žvengė ir triukšmavo. Iš butelių liejosi alaus putos ir tekėjo per rankas. Keli draugeliai laikė apkabinę vieną vyruką. Kompanija žaidė žaidimą: tą vargšelį paleidžia, jis ima svirdinėti ir griūva, bet draugai pagauna jį ir vėl pastato ant kojų. Iš bernvakario šutvės niekada nieko gero nesitikėk. Jie visada nori būti patys linksmiausi. Tiesiog nesusilaikiau ir šaltakraujiškai profesionaliu žvilgsniu juos įvertinau. Išsirenki patį stambiausią ir suvarai policininko bananą jam į subinę, pagalvojau prisiminęs savo studijų laikus Hendone. Atrodė, kad tai buvo prieš šimtą metų.

— Seneliukas eina keliu ir sutinka kalbančią varlę, — pradėjo Rufas. Jis stovėjo ant scenos, paskui žengė tris žingsnius, tada turėjo apsisukti ir grįžti. Atrodė tarsi užspeistas į kampą. — Kalbanti varlė sako jam: „Žmogau, iš tikrųjų aš ne varlė, o gražioji princesė, kurią užbūrė pikta ragana. Jeigu tu mane pabučiuosi, kerai išsisklaidys, o aš tau už tai atsilyginsiu aistringai tave mylėdama visą naktį.“ — Bernvakario jaunimas pratrūko garsiai kvatotis, bet ne iš Rufo juokelių. Pasigėręs vyrukas parklupo ant kelių, o tai draugams sukėlė daug juoko. — Seneliukas neatsisukdamas ėjo sau toliau, o varlė žiūrėjo į jį nustebusi. „Senuk, — tarė ji, — bijau, kad tu neišgirdai mano pasiūlymo. Aš esu gražioji princesė..“. Senukas pakėlė ranką ir tarė: „Girdėjau, girdėjau. Bet mano metuose geriau jau kalbanti varlė.“

Per barą nusirito juoko banga, o bernvakario dalyviams tai pasirodė kaip akibrokštas. Jie įsmeigė žvilgsnius į Rufą, tarsi pirmą kartą jį matytų. Vienas iš jų — mažiukas ir storas, nuskusta galva, kas paprastai reiškia užmaskuotą plikimą ir polinkį į smurtavimą, — buvo panašus į mušeiką. Bet kai jis pradėjo pusbalsiu atžagarauti, Rufas jau buvo pasirengęs duoti jam atkirtį.

— Ką sakot, pone? Ką jūs sakote? — Jo lūpose žaidė klastinga šypsenėlė, ta pati, kurią buvo pasiskolinęs iš Imono Fišo. — Garsiau kalbėkite, pone. Atleiskite už nukrypimus nuo temos. Taip taip, jūs, pone plika galva lyg didžiulis virtas kiaušinis. — Rufas prisidėjo prie ausies delną ir vis ragino vyruką pakartoti įžeidinėjimus, kurie, skustagalviui vis garsiau šaukiant tuos du žodžius, pamažu prarado savo geluonį ir virto pelenais narsuolio didele it virtas kiaušinis galva burnoje.

Jam pavyko, pamaniau, ir mano krūtinę užliejo pasididžiavimas sūnumi.

— Gal man rytoj derėtų nueiti į tavo darbovietę, — nusisukdamas tęsė Rufas, vis dar šypsodamasis ta pačia pasiskolinta šypsena, — ir parėkauti ant tavęs, kol tu klausinėsi žmonių, ar jie nenorėtų keptų bulvyčių su štai šituo. — Ir jis šaižiai nusijuokė. — Šlykštus galvijas.

Iš angažementinių koncertų niekada nieko gero nelauk. Komediniai klubai sulaukia vien tik būrio triukšmadarių, priekabiautojų ir alaus prisišniojusių neigėjų, tačiau nė kiek ne geresnė publika tenka ir eiliniams barams, kur nuolat susiburia keletas vyrukų, nemėgstančių, kad sceną visą vakarą užimtų keli pasipūtėliai, reikalaujantys dėmesio ir plojimų, arba visas paradas aštrialiežuvių, kuriems nekantriai knieti imtis geresnių dalykų — kitur jiems iš tiesų sektųsi geriau nei tokiuose merdėjančiuose baruose. Bet šitas baras buvo kitoks.

Kai išėjome į gatvę, mūsų jau laukė visa bernvakario šutvė. Nebesijuokė, tik rūkė cigaretes ir lūkuriavo. Mus pamatę pakėlė galvas ir sinchroninių plaukikų tikslumu visi vienu metu numetė nuorūkas, kurios pamažėle užgeso, nukritusios ant šaligatvio. Jie artinosi prie mūsų, o tas, kuris buvo plika galva, panašia į didelį virtą kiaušinį, žengė priekyje.

Nustūmiau Rufą už savęs ir atsidūriau tarp tų vyrų ir savo sūnaus, nors, kita vertus, koks skirtumas, kur jam stovėti. Betgi jis — mano sūnus ir aš jį myliu.

Kai susidūrėme su jais akis į akį, aš staiga supratau, kad būtent šitos pamokos mudu ir negavom iš Imono Fišo.

Niekada neprovokuok mulkių.

Atidariau savo tėvų sodo vartelius ir pamačiau mėlyną taisyklingos formos stačiakampį — mano tėvo baseiną, žaižaruojantį ir mirguliuojantį kaitroje, lyg tai būtų langas į kitą, geresnį pasaulį, į miesčioniškąją Namiją.

Tėvuką radau prie baseino, kažkokio tamsiaodžio, jo bendraamžio vyro, draugijoje. Tai buvo Vinstonas, baseino prižiūrėtojas. Abu sukišę nosis spoksojo į tinkliuką, kurį Vinstonas laikė rankoje. Mano tėvas staiga atsisuko, jo akys suspindėjo, paskui staiga prigeso, nes pamatė, kad čia tik aš.

— Oi, maniau, kad atėjo vienas iš anų, — tarė jis.

— Dieną jie nesirodo, — pasakė Vinstonas. — Jie bijo senų žmonių.

Mudu su Vinstonu plačiai nusišypsojome vienas kitam, bet mano tėvas nebuvo linkęs pokštauti. Jis buvo paskelbęs karą vietos jaunimui. Jie sėdėdavo ant jo tvoros, į rožes primėtydavo tuščių pakelių nuo sausainių ir nesuvalgytų kebabų likučių. Jie triukšmaudavo, gadindavo orą, o blogiausia, kad, atėjus vasarai, naktimis atsliūkindavo į sodą ir turkšdavosi baseine. Tėvas ištraukė iš Vinstono tinklelio kažkokį daiktą ir parodė man. Tuščia Red Bull skardinėlė.

— Kas tavo veidui? — paklausė. — Nepataikei pro duris, ar ką?

Linktelėjau.

— Panašiai.

— Su durimis reikia atsargiai, — nusijuokė Vinstonas.

Stovėjau prie baseino laukdamas, kol jiedu baigs diskutuoti apie organinį chlorą. Ir būna gi tokių dalykų. Nuo saulės baseino paviršius pasidarė tarsi paauksuotas. Kai Vinstonas išėjo, tėvas priėjo prie manęs ir užsižiūrėjo į vandenį.

— Tai tau nieko nepripaišė? — paklausė.

Pažvelgiau į jį.

— O ką turėjo pripaišyti?

Jis perbraukė lapų grėbliu per vandens paviršių, nors vanduo buvo visiškai švarus. Paskui truktelėjo pečiais.

— Piktnaudžiavimą tarnybine padėtimi. Kliudymą atlikti pareigą. Priešinimąsi suimant. Ir apskritai visišką durnumą.

Papurčiau galvą.

— Nieko jie nepripaišė ir niekuo manęs nekaltina, — atsakiau. O paskui nesusilaikiau. Plačiai išskėčiau rankas lyg vaikas, vaidindamas lėktuvą, ir stačia galva nėriau į baseiną. Vanduo buvo stebėtinai šiltas. Mano tėvas nustatydavo šiek tiek aukštesnę temperatūrą nei įprasta; įtariau, kad tai ir buvo pagrindinė priežastis, kodėl mūsų baseinas tapo naktinių pasiplaukiojimų sensacija.

Gulėjau vandeny ant nugaros, veidu į saulę, tik chloras kiek graužė akis. Buvo gera. Tarsi naujai užgimus. Kai išlipau, tėvas tebestovėjo toje pat vietoje. Atsisėdau ant baseino krašto. Drabužiai buvo sunkūs ir prilipę prie kūno. Mano didingą stotą, regis, šiek tiek išbėrė.

— Negi tave atleido, pupuliuk? — pasidomėjo tėvas. — Ar skyriaus viršininkas neliepė tau surimtėti ir imti į rankas policininko lazdą?

Prisiminiau savo pokalbį su skyriaus viršininku. Koks jis buvo malonus ir supratingas! Net pamaniau, kad padės papildyti daiktų mano kartoninėje dėžutėje sąrašą. Ne kažin kas joje ir buvo. Šeimos nuotraukos. Keruako „Kelyje“. Netikras pistoletas. Bet paskui sekė keli nejaukūs rankos paspaudimai kolegoms. O Kyto — nė ženklo.

— Šeši mėnesiai atostogų, — pasakiau. — Man davė šešis mėnesius atostogų paliekant visą atlyginimą. — Kiek susimąsčiau. Neįdomių detalių paprastai neprisimenu. Žinojau tik tiek, kad manęs laukia pusė metų nieko neveikimo. — Ir dar pensija. Nežinia kokia ten pensija.

Tau pasisekė, — tarė tėvas. — O man būtų įspyrę į užpakalį.

Jis gi žino, kad tai netiesa. Policijoje nuoširdžiai rūpinamasi bendradarbiais.

— Bet aš gal ir negrįšiu, — leptelėjau puikiai žinodamas, kad tai jį išprovokuos. — Gal man po pusės metų užeis noras iš esmės pakeisti kryptį.

Tėvas susimąstęs linktelėjo.

— Galvoji apie kitokią karjerą? Ketini imtis ko nors prasmingesnio? Kas tau iš tiesų būtų labiau prie širdies?

— Taip.

Tėvas pasikasė smakrą.

— Būsi roko žvaigždė? Garbės futbolininkas?

— Nežinau, — atsakiau. — O kokie ten pinigai?

Į sodą atėjo mama ir įsistebeilijo į mudu.

— Ko tu visas šlapias? — Pasisuko į tėvą. — Kas jo veidui?

— Nepataikė pro duris, — paaiškino tėvas. — O tada atsivėrė gyvas pragaras.

— Tu sava mirtim nemirsi, — drėbtelėjo mama ir nuėjo į namą kaisti virdulio arbatai.

Tėvas atsisėdo šalia manęs ir ėmė vedžioti tinkleliu per vandenį, tarsi norėdamas kažką sužvejoti.

— O kaip tavo šeima, Džordžai? — paklausė. — Kur tavo įsipareigojimai jai?

Niūriai žvelgiau į vandenį. Man darėsi šalta.

— Aš myliu savo šeimą, — atsakiau, o tėvas tik garsiai prunkštelėjo.

— Už tavo meilę ir du svarus išeis tik puodelis kapucino.

Atsidariau spintą ir pradėjau traukti drabužius. Plačios kaip cirko klouno rusvai žalsvos spalvos kelnės. Rupaus velveto kelnės. Senos nebemadingos kostiuminės kelnės. Visokiausi marškinėliai su juokingais užrašais, nuo kurių man gedo nuotaika.

— O kas bus po šešių mėnesių? — magėjo žinoti Larai. — Ar tai tokios atostogos, po kurių sugrįši į savo senąjį darbą? O gal tokios, po kurių darbe niekas nebenorės nė matyti tavo marmūzės?

— Pats dar nežinau, ar norėsiu grįžti į senąjį darbą, — atsakiau jai. — Aš nekenčiu savo darbo. Jis manęs vos nenuvarė į kapus. — Ėmiau grūsti drabužius į juodą plastikinį šiukšlių maišą.

— O kaip bus su pinigais? — paklausė ji. — Kaip gyvensim, jeigu po pusės metų tu negausi naujo darbo? Sąskaitas juk vis tiek reikės apmokėti. Karšto vandens katilas jau vos gyvas. Iš kur visam tam imsime pinigų, o ir už mano baleto pamokas?

— Pinigų mes turėsim, — nuraminau. — Šešių mėnesių atlyginimą. Manyk, kad tai persilaužimo metai. — Apkabinau ją. Lara sureagavo šaltai, tarytum koks bulvių maišas. Todėl paleidau ją ir toliau sau perrinkinėjau senus drabužius. Betgi aš tikrai labai norėjau, kad ji suvoktų, jog tai — tik į gera.

— Negi nesupranti, ką man tai reiškia? Juk tai proga pradėti daryti tai, kas prie širdies. Proga viską pradėti iš naujo.

Oru nusklendė nusivylusios žmonos atodūsis.

— Nieks nieko iš naujo nepradeda, — rėžė ji, iš šiukšlių maišo graibydama nublukusias rupaus velveto kelnes. — Neišeis susižėrus kiek pinigų grįžti prie starto linijos. Gyvenime taip nebūna. Gal tik stalo žaidimuose. Gavęs į snapą turi atsikelti ir žingsniuoti toliau. — Paglostė velveto kelnes. — Šitos kelnės dar visai geros, Džordžai.

Pasižiūrėjau į jas ir vėl ėmiau krėsti savo drabužių spintą.

— Nieko iš jų gero, — atkirtau ir paėmiau nublukusius polo marškinėlius. Staiga sustingau vietoje. — Koks čia garsas?

Abu įdėmiai suklusom. Garsai sklido iš Rufo kambario. Skverbėsi pro sieną. Gitaros melodija buvo panaši — tiesiog nežinau — į krioklį, iš kurio liejosi nuostabiausi deimantai, tokie švytintys ir skambantys. Džonis Maras, pagalvojau. Džonis Maras skambina gitara. Ir vokalas, toks liūdnas dudenimas, nors sykiu keistai hipnotizuojantis ir mielas. Smitai, pamaniau. Smitų gabalas „Ar jau greitai?“ iš komercinės džinsų reklamos.

Kadaise man ta daina labai patiko, pagalvojau sau. Ir dabar patinka.

Šiukšlių maišas jau buvo pilnas. Ėmiau plėšti drabužius nuo savęs. Ant lovos manęs laukė nauji. Juodi medvilniniai polo marškinėliai su dar juodesne avino galva ir užrašu: „Visi šventieji“. Naujutėlaičiai Diesel Black Gold blukinti džinsai. Kuo jie skiriasi nuo mano senųjų drabužių? Ogi tuo, kad labai siauri. Spaudė kūną. Tarsi norėtų pasakyti, jog nieku gyvu netoleruos nei riebalų, nei bėgančių metų. Nors tie džinsai atrodė taip, tarsi kažkas jais apsimovęs trisdešimt metų darbavosi statybose.

Nusimoviau kelnes ir patraukiau prie lovos. Bet Lara sugriebė man už alkūnės. Paspjaudė pirštų galiukus ir pabandė nutrinti tatuiruotę nuo mano dešinės rankos, kiek žemiau peties. Kai ši nepasidavė, gailiai atsiduso.

— Kas čia, po paraliais?

Abu sužiurom į du japonų personažus.

— Tatuiruotė, — atsakiau.

Kurį laiką ji tylėjo. Veidas neišdavė jokių emocijų.

— Kodėl ji aukštyn kojom? — tyliai paklausė.

— Visai ne aukštyn, — paprieštaravau ištraukdamas ranką iš jos gniaužtų. — Tu ne taip žiūri. Tai tu į ją žiūri aukštyn kojom.

Atsisėdau ant lovos ir ėmiau mautis išblukintus džinsus. Lara stebėjo mane, bet paskui nusisuko, nes užsivilkau marškinėlius su avino galva ir jie beveik paslėpė mano tatuiruotę. Iš po rankovės apvadėlio kyšojo tik vieno japono užpakalis.

— Ar nemanai, kad esi per senas tatuiruotėms? — paklausė Lara. — Ar tau neatrodo, kad tokioms kvailystėms jau esi per senas?

Ir išėjo man nespėjus atsakyti, nespėjus paaiškinti. Betgi aš tai padariau iš meilės.

Negi kas būna tokiems dalykams per senas?

Pamatę mane besileidžiantį laiptais, nešiną juodu šiukšlių maišu, sunkiai šnopuojantį, vilkintį aptemptais marškinėliais su avino galva ir mūvintį naujais blukintais džinsais, vaikai šyptelėjo.

— Oho, tėti! Kietai atrodai, — pagyrė Rubė.

Nulipau į apačią.

— Tikrai? — viltingai paklausiau. — Sakai, kietai atrodau? Iš tikrųjų? Manai, kad tikrai kietai atrodau?

Rufas prunkštelėjo. Sumušimai ant jo veido jau buvo pradėję gelsti, tad iš pirmo žvilgsnio atrodė, kad jis serga maliarija.

— Niekas dabar nesako „kietai“, — pamokė seserį.

Ji niuktelėjo jam į ranką ir nusišypsojo man. Tokia šypsena, lyg saulė būtų patekėjusi.

— O mes taip sakom, — atšovė broliui.

Po tamsiomis Vaterlo tilto arkomis stovėjo autobusiukas, iš kurio buvo dalijama sriuba ir sumuštiniai — nuo dešimtos ryto iki vidurnakčio.

Roną Vaivorykštę radau sėdintį vieną, atokiau nuo kitų. Jis laikė rankose polistireno puodelį, kupiną tirštos daržovių sriubos su mėsa, ir spoksojo į aukštyn vinguriuojančius garus. Sustojau prie jo, bet ne per daug arti. Jo barzda buvo nelygiai nuskusta ar bent jau dalis nugramdyta kaip papuolė. Ant veido, tose vietose, kurių negalėjo pasiekti nagų žirklutės, sodininko žirklės ar koks kitas aštrus įrankis, styrojo šerių kuokštai. Bet šįsyk jis atrodė jau ne kaip nusenęs Jėzus Kristus, o kaip normalus jaunuolis.

— Gerai atrodai, — pasakiau jam. Jis dirstelėjo į mane, paskui nusuko akis į šalį. — Tikrai, — patvirtinau bijodamas, kad nepamanytų, jog šaipausi, ir nepaleistų man į galvą puodelio su karšta daržovių sriuba. — Gerai padarei, kad atsikratei barzdos. Smarkiai atjaunėjai.

Ištiesiau jam juodą šiukšlių maišą su drabužiais, bet jis nė nekrustelėjo. Atrišau maišą, parodžiau keletą drabužių ir laukiau kokio padėkos žodžio. Nors kokio atsidėkojimo. Bet jis prie drabužių nė neprisilietė. Užtat apie maišą ėmė spiestis jo likimo draugai, palaikę mane Raudonojo Kryžiaus darbuotoju. Netrukus jie jau pešė iš maišo kelnes, marškinėlius ir kitus mano senųjų laikų reliktus, liedami ant jų savo sriubą. Ronas Vaivorykštė stovėjo stumdomas vyrų, bet iš savo vietos nesijudino. Kai šiukšlių maišas liko tuščias, visi išsiskirstė.

— Norėjau padaryti gerą darbą, — prisipažinau.

Jis pasižiūrėjo į mane ir nusišypsojo. Šypsena, kurią veikiau pavadintum nevalingu burnos spazmu, apnuoginusiu išklypusius dantis, primenančius sugriuvusius kapinių paminklus. Jis nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, lyg tik dabar būtų prisiminęs, kas aš toks, ir man dingtelėjo, kad permato mane kiaurai.

Iš pradžių pamaniau, kad ji miega.

Lara gulėjo savo pusėje, atsukusi man nugarą, ir nejudėjo. Bet aš turėjau susiprasti. Nes nesigirdėjo to lengvo, gilaus iškvėpimo, būdingo jai miegant. Be to, kūnas buvo labiau įsitempęs negu per miegus. Kai Lara miegodavo, jos kūnas suglebdavo ilsėdamasis, galūnės atsipalaiduodavo, ji gulėdavo visiškai rami.

— Šiemet ji nori baliuko, — pratarė neatsisukdama. — Šešioliktojo gimtadienio proga.

Atsisėdau ant lovos krašto ir ėmiau mautis savo blukintus džinsus.

— Žinau, ji man apie tai kalbėjo, — atsakiau.

Lara karčiai nusijuokė.

— Kurgi ne! Galėjau numanyti, kad pirmiausia viską aptarsite judu abu, o paskui ji ateis prašyti manęs, amžinos priešgynos.

— Ot ir ne.

— Ot ir taip.

Toptelėjo, kad reikėtų gražiai sulankstyti džinsus, bet paskui persigalvojau. Beprasmiška, nuo ilgo nešiojimo jie jau skylėti ir apspurę, tad per vėlu skirti tiek rūpestingo dėmesio. Todėl numečiau ant grindų.

— Ką jai atsakei? — paklausiau Laros.

Kurį laiką ji tylėjo.

— Nesirengiu būti ta, kuri amžinai sako „ne“. Tačiau reikia laikytis ir tam tikrų taisyklių. Juk yra tam tikros taisyklės ir tvarka, Džordžai.

— Ačiū, — atkirtau, — viskas bus gerai.

— Sunku būti motina, kuri amžinai viskam prieštarauja. Sunku būti ta, kuri amžinai gadina kitiems nuotaiką, ragina elgtis apdairiai, kuri stengiasi apsaugoti savo šeimą nuo kelionių į ligoninės priimamąjį, policijos areštinę ar morgą. Tačiau šitą vaidmenį pastaruoju metu tu užkrovei man. Niekada nenorėjau būti tokia. Jūs abu privertėte mane tokia tapti.

— Tikrai, — pritariau jai.

— Dabar visi švenčia šešioliktąjį gimtadienį namie ir be tėvų. Visi taip daro.

Nusišypsojau tamsoje. Jai puikiausiai sekėsi pakartoti išraiškingą mūsų dukters toną.

— „Visi“ reiškia tik kelis išlepintus jos klasės draugus, paauglius, kurių tėvai džiaugiasi nors trumpam jų atsikratę ir gavę retą progą nuo jų pabėgti. Nesuprantu, kam tokie tėvai apskritai gimdo vaikus? O paskui visą gyvenimą stengiasi nuo jų pabėgti.

Įsliuogiau į lovą ir atsiguliau ant nugaros. Buvome tik dviese ir aš pajutau, kad baisiai noriu ją apkabinti, bet žinojau, kad dabar tam visai netinkamas laikas. Netrukus tylą nutraukė Laros balsas.

— Ką tai reiškia? — užsipuolė ji. — Ką reiškia ta teplionė ant tavo rankos? Tie išraitymai aukštyn kojom?

Mano pirštai nejučia palietė ranką žemiau peties.

— Tatuiruotė?

— Ar čia tatuiruotė?

— Taip.

— Ką ji reiškia?

O ką gi ji reiškia? Ką reiškia mano tatuiruotė? Nesuprantu, kaip jai šovė galvon užduoti tokį klausimą.

Ji reiškia Lara.

Ką dar galėtų reikšti?

Dvyliktas skyrius

Tai buvo lyg pasimatymas.

Buvome iš anksto nusprendę, kad neisime į „Žiurkės ir trimito“ barą ir nekiurksosime tenai kelias valandas. Neketinome elgtis kaip tie seniokai, neišmanantys, kur pasidėti, kai jaunimas nepageidauja, kad veltumeisi jiems po kojų. Tegu jie sau linksminasi. O kodėl ne? Meskite lauk tą gražaus elgesio taisyklių kodeksą. Kol Rubė švęs savo gimtadienį, mes irgi pasilinksminsime. Vakarienė, šokiai ir visa kita. Kaip senais gerais laikais. Kaip per tikrąjį pasimatymą.

O kai Lara nusileido laiptais į apačią ir aš, ją išvydęs, negalėjau atplėšti akių, štai tada suvokiau, kad tai — daugiau negu pasimatymas. Supratau, kad gyvenime žengiau vieną teisingą žingsnį — vedžiau šitą moterį.

Mums rengiantis išeiti, pradėjo rinktis svečiai. Svečiai, kuriuos aš pažinojau jau dešimt metų, nuo tada, kai jie dar buvo vaikai be priekinių dantukų. Tas praeitin nugrimzdęs rausvai rožinis vaikystės pasaulis. O dabar — kumelaitės su aukštakulniais. O juk anie laikai buvo ne taip jau ir seniai.

Dabar merginos jau beveik subrendusios, bet vis tiek dar gan vaikiškos, nes moka džiaugtis ir krykštauti, išvydusios šokolado fontaną. Jos dar moka žiūrėti į Larą taip, tarsi ji turėtų raktą nuo kitokio, nuostabesnio ir spalvingesnio, pasaulio. Jos buvo nepaprastai mielos — vadino mus ponais Beiliais. O gal paprasčiausiai tikėjosi šitaip greičiau mūsų atsikratyti?

Atėjo ir keletas berniukų — mielų, gražiai, nuolankiai išauklėtų jaunuolių. Tų vaikinų plaukai buvo ilgesni nei merginų. Tačiau viršų vis vien ėmė merginos. Savimi pasitikinčios, padorios, dar ne visai suaugusios jaunos panelytės, kaip ir Rubė. Puikių valstybinių mokyklų ir mielų šeimų produktas.

Svetainėje pasigirdo muzika. Lara man šyptelėjo, nes mergaitės pradėjo šokti viena su kita. Vaikinai droviai šypsojosi ir spietėsi pasieniais, slėpdami akis po užkritusiomis garbanomis ir tikėdamiesi, kad nereikės kęsti pažeminimo, jei kuri pakvies šokti.

— Eime, — pašaukė Lara.

— Palauk, — paprašiau jos, nes norėjau įsidėmėti, kaip ji atrodo, įsiminti šią akimirką ir niekada nebepamiršti. Kad ji galėtų pajusti, jog man patinka, kaip atrodo. Širdyje teberuseno senieji jausmai, o žiūrėdamas į ją pasijutau be galo laimingas.

— Kas yra? — paklausė ji.

— Nieko, — atsakiau. — O kartu — ir viskas.

Ir jai nusišypsojau — visai kitaip nei tie drovios sielos vaikinai, pakviesti į Rubės gimtadienį. Aš šypsojausi jai kaip vaikinas, kuris gerai žino, kad šį vakarą jam pasiseks.

Staliuką restorane buvome užsisakę iš anksto, bet įvyko nesusipratimas. Kai atvykome, jis nebuvo paruoštas, o prie baro būriavosi dviguba pageidaujančių vakarieniauti eilė. Mums pranešė, kad mūsų staliuką per klaidą priskyrė prie tų, kurie palikti vakarieniaujantiems prieš teatrą, tad būtų šaunu, jei ko nors išgertume prie baro ir palauktume, kol jis atsilaisvins. Pažvelgiau į Larą.

— O gal geriau eime pašokti, — pasiūliau.

Kai susipažinau su Lara, turėdavau gerai nusigerti, kad eičiau šokti. Buvau iš tų anglų, kurie šoka taip, tarsi džiūgautų dėl įmušto įvarčio. Rankos mostaguoja virš galvos, o kojos beveik nejuda. Ji mane nuo šito atpratino, išmokė atsipalaiduoti, atskleidė keletą technikos detalių — pavyzdžiui, kaip reikia atsimerkti. Dar ji mane patikino, kad šokio mene snobizmo yra daugiau nei kokioj dailėj, vyno gėrime ar dar kur nors. Ji sakė, kad žmonės klaidingai mano, jog šoka tik jaunimas, kietuoliai arba tam pasirengę techniškai.

Larą mylėjau dar ir už tai, kad buvo įsitikinusi, jog šokis — toks pat „elitinis“ dalykas kaip ir kvėpavimas.

Kai „Afrikos centre“ artėjo vidurnaktis, iš šypsenos Laros veide supratau, kad jai labai patiko, jog dar prisimenu senuosius žingsnelius ir net bandau į savo repertuarą įtraukti keletą naujų.

Devintajame dešimtmetyje Lara ir jos kolegos mėgdavo čia lankytis po darbo. Jie apsimesdavo esą Prancūzijos revoliucijos laikų valstiečiai, Saigono prostitutės ar tiesiog katės ir „Afrikos centre“ šokdavo iki paryčių. Dieną šokdavo už algą, o vakarais — savo malonumui. Kai mudu pradėjome draugauti, Lara nusitempė ir mane į „Afrikos centrą“, bet man čia buvo tikras vargas. Aiškiai supratau, kad jeigu nepradėsiu šokti, užkariauti jos širdį neturėsiu jokių šansų.

Tad šokau. O ji man padėjo. Ir netrukus man tai ėmė patikti labiau už viską pasaulyje. „Afrikos centre“ mes nuostabiausiai leisdavome laiką. Čia buvo grojama funk ir soul bei afrikietiška muzika. Keletą kartų regėjom gyvus Soul II Soul, kai tik jie pradėjo koncertuoti.

Bet šis vakaras buvo pats nuostabiausias.

Pats puikiausias iš visų.

Kai išėjome iš „Afrikos centro“, lijo lietus ir nebuvo nė vieno taksi. Užmečiau Larai ant galvos savo švarką, paėmiau ją už rankos ir patraukėme rytų kryptimi, išėjome iš Kovento sodo ir pasukome per Čering Kroso gatvę. Per dvidešimt metų čia niekas nebuvo pasikeitę. Pirmą valandą nakties žmonės virto iš barų ir klubų, gurkšnojo dvigubą espreso kavą ir glamonėjosi tarpuvartėse. Lietingą naktį žingsniavome Soho gatvėmis ir man regėjosi, kad laikas atsisuko dvidešimt metų atgal.

Pagalvojau, kad ne kažin kiek užtruktume, jeigu namo eitume pėsčiomis, o prie parko galbūt susigautume taksi, važiuojantį į Vest Endą. Pėsčiomis mes vis dėlto nėjome, bet tai neturi reikšmės. Sustojome po senoviniu žibintu Regento parke ir aš apkabinau Larą.

— Dar kas pamatys, — ištarė ji.

— Mes galim daryti viską, kas tik šaus į galvą, — atsakiau.

Ir tada įvyko stebuklas. Iš lietaus išniro juodas taksi su geltonai šviečiančiu užrašu „Laisvas“ ir aš išpuoliau į gatvę jo stabdyti.

Kai atsisėdome į automobilio galą, mūsų permirkę kūnai susiglaudė, šlapi ir šilti, variklis maloniai gaudė, o mūsų lūpos godžiai ieškojo vienos kitų, susirado ir negalėjo atsimėgauti.

Bijodama, kad vairuotojas gali nugirsti mūsų pokalbį, Lara šnibždėjo man į ausį, o paskui kiek garsiau ištarė:

— Gali man nieko nesakyti.

Juodojo taksi dyzelinio variklio lopšinė liūliavo mus iki pat namų.

Ar bent jau iki to, kas iš jų buvo likę.

Policijos automobilių šviesos.

Ir šviesos visų namų languose mūsų gatvėje. Kaimynai stebėjo spektaklį, kiti, drąsesni, stoviniavo tarpduriuose, bet daugiausia buvo žiopsančiųjų pro užuolaidų kraštelius. Kai tvinksinčia galva mokėjau taksi vairuotojui, man prie kojų sudužo alaus butelis.

Mūsų priešakiniame kieme buvo susirinkę jaunimo, kurio anksčiau nebuvau matęs. Vienas vaikinas vėmė į šiukšlių konteinerį. Kiti ginčijosi su jauna policininke ir aiškino apie savo teises.

Mūsų paradinės durys buvo nukeltos nuo vyrių. Kažkas bandė įspirti jas į vidų. Ir jam pavyko. Pažvelgiau į Laros veidą ir tuoj pat nusisukau. Įėjome į namą.

Pirmame aukšte ant laiptų sėdėjo man visai nepažįstama mergina. Jai ant kelių, ant išsiuvinėtų džinsų, telkšojo vėmalų balutės. Viduje, lyg kokiame klube, stoviniavo būreliai žmonių. Jaunų ir nebe visai jaunų. Amžiaus vidurkis jau buvo gerokai šoktelėjęs į viršų. Dauguma buvo dešimt, penkiolika metų vyresni už solenizantę.

Du policininkai, kurių nepažinojau, stovėjo iškėlę į viršų rankas, šitaip ramindami jaunimą, kuris demonstratyviai piktinosi fašistiniu policijos elgesiu. Iš visų mūsų neatpažįstamai nuniokotų namų kampų didžiausiu garsu plyšavo tinkamai parinkta muzika.

Lara ėmė brautis pro jaunimą, šaukdama Rubę.

Užlėkiau laiptais į viršų.

Aikštelėje ant laiptų galėjai rasti ko tik nori. Čia atrodė lyg po bombos sprogimo. Mėtėsi kažkieno batas. Suplėšyti drabužiai. Ant sienos — kruvinas delno atspaudas. Pora pūkuotų rausvų antrankių. Ir visur pilna sutraiškytų skardinėlių ir tuščių butelių. Tvyrojo baisus cigarečių, pigaus tabako dvokas. Visi kilimai pradeginti, nusėti juodomis dėmėmis, cigarečių nuorūkomis.

Pašaukiau ją vardu.

Nesiliaudamas vis šaukiau ją vardu.

Ant grindų — pilna prezervatyvų, lyg kokių padvėsusių ungurių. Atidariau Rubės kambario duris. Ant jos lovos miegojo du vaikinai. Sienos ištepliotos krauju. Ne, ne krauju — pica. Ėjau toliau.

Rufo kambaryje kažkoks vaikinas, arti trisdešimties, šlapinosi į spintą. Kai atsisuko sagstydamasis džinsus, kirtau alkūne į veidą. Jis parkrito ir nebeatsikėlė.

Rufą radau mūsų miegamajame. Jis buvo mirtinai išblyškęs ir visiškai blaivas, sėdėjo ant mūsų lovos ir pasilenkęs glostė seseriai plaukus. Ne, ne seseriai. Jos draugei. Vienai iš tų dailių, puikiai išauklėtų mergaičių, kurios taip moka žavėtis šokolado fontanu. Ji gulėjo visiškai ramiai, bet veidas buvo ištepliotas nutekėjusiu makiažu. Pasklidę po visą kambarį drybsojo sukniubę kūnai. Tvyrojo siaubingas alaus, vėmalų ir rūkalų dvokas.

— Ji išgėrė tabletę, — paaiškino Rufas, — bet veikiausiai nesuveikė. Tada išgėrė antrą. O tuomet suveikė abi iš karto.

— Ar iškvietei greitąją? — paklausiau. — Greičiau skambink į greitąją. — Puoliau prie mergaitės ir ėmiau čiuopti pulsą.

Jis uždėjo ranką jai ant kaktos.

— Dabar jai lengviau, nes išsivėmė.

— Rufai, skambink į greitąją. O kur ji? Kur tavo sesuo?

— Čia ne ji kalta, tėti. Kažkas internetu išsiuntinėjo žinutę. O kažkoks laidos vedėjas pradėjo skelbti ją dar ir per radiją. Išgirdo bernai, kuriems per dvidešimt ir trisdešimt. O jie tik tuo ir verčiasi. Visu pulku užgriūva namus, kur vyksta vakarėlis. Rubės nekaltink.

Pasižiūrėjau į merginą, gulinčią ant lovos.

— Aš nekaltinu, tik noriu žinoti, ar ji gyva ir sveika. Man reikia ją pamatyti.

— Paskutinį kartą mačiau sodo sandėliuke.

— Ką ji veikia sandėliuke?

— Pasislėpė.

Lara manęs laukė apačioje, prie laiptų. Su ja buvo ir policininkas. Kažkur namo gilumoje pasigirdo dūžtančio stiklo garsas, kurį nulydėjo skambus juokas ir krykštavimas. Žmona sekė mane akimis, kai leidausi laiptais žemyn. Ji buvo keistai rami. O gal tiesiog buvo ištikęs šokas.

Tuo metu gatvėje pasigirdo juodo taksi riaumojimas, to paties, kuris parvežė mus namo. Nuskubėjome prie durų.

Kai jis pajudėjo ir nukūrė gatve, pro užpakalinį automobilio langą dar spėjome pamatyti į mus atgręžtą kažkieno veidą. Jis šmėstelėjo mėlynų besisukančių policijos švyturėlių šviesoje — mūsų dukters veidas.

Taksi išsuko iš mūsų gatvelės ir dingo.

— Ji nekalta, — pakartojau ir jau buvau besirengiąs suversti visą kaltę tam plepūnui pokalbių laidos vedėjui, tiems dvidešimtmečiams bernams ir neatsakingam rašinėjimui internete, bet Lara nedavė man prasižioti.

— Teisingai, — tarė, — čia ne ji kalta.

Ir į mane nė nežvilgtelėjo, tarsi visai nepažinotų.

Toliau buvo dar blogiau.

Nes mano žmona ėmė žiūrėti į mane taip, lyg matytų pirmą kartą gyvenime.

Stovėjau prie gėlių parduotuvės ir spoksojau į vidų, kone priplojęs nosį prie stiklo.

Tarp tulpių ir lelijų buvo įsimaišę gėlių, kurių pavadinimo nežinojau. Atrodė, kad jos atvežtos iš kitos planetos. Su ekstravagantiškais žiedais, oranžinės spalvos ir smailais, lyg egzotinių paukščių snapai, dailiais baltais žiedukais ant tvirto žalio stiebo, meistriškai išraityto lyg prancūziškas ragas. Bet mano žvilgsnis vis krypo į rožes. Jaučiau, kad reikia nupirkti rožių. Rožės jai tikrai patiktų.

Žalio stiklo vazoje jų buvo gal koks tuzinas. Atrodė tokios gražios, kaip nupaišytos. Sodrios, tamsiai raudonos spalvos, kaip vyno ar kraujo. Įėjau į parduotuvę. Išgirdęs varpelio skimbtelėjimą, į mane atsisuko vyras su žalia prijuoste.

— Kuo galėčiau padėti? — paklausė šypsodamasis.

— Tos rožės vitrinoje, — prabilau, ir jo šypsena dar labiau paplatėjo. Jis žengė prie lango, ištraukė rožes, probėgom paminėjo jų kainą ir abu nuėjome prie kasos. Aštuoniasdešimt svarų už tuziną rožių? Apieškojau visas kišenes ir iškrapščiau turimus banknotus ir net užsilikusius smulkiuosius, pažėriau juos ant prekystalio šalia rožių. Abu stovėjome vienas priešais kitą, mūsų veiduose, lyg besilupinėjančiose skelbimų lentose, švietė plačios šypsenos. Man trūko beveik septyniasdešimties svarų. Rožės vėl buvo nuneštos prie lango ir pamerktos, o aš kuo greičiau nešiau kudašių už nugaros skimbčiojant varpeliui, į mane pro langą spoksant vyrui, dabar jau be šypsenos besišluostančiam rankas į prijuostę. Mano veidas degė iš gėdos.

Tačiau rožių aš radau parke. Klomboje prie žaidimų aikštelės, aptvertoje žema žalia tvorele. Gėlės mažai kuo priminė tas žaviąsias gėlių parduotuvės vitrinoje. Jos neturėjo to parduotuvės rožių žiedams būdingo sodrumo. Šitos valdiškos miesto rožės, palyginti su parduotuvės, atrodė nugeibusios, apspardytos ir numindžiotos dvikojų ir keturkojų parko lankytojų. O labiausiai jos stokojo to parduotuvės rožėms būdingo įspūdingo vienodumo. Betgi svarbiausia yra idėja, pamaniau sau dairydamasis į šalis, ar niekas nemato, o tada perlipau per neaukštą tvorelę ir nuėjau pro lentelę su užrašu: „Nemindžioti ir nežaisti su kamuoliu“.

Jau buvau prisiskynęs visą tuziną, tiek, kiek reikėjo, kai mane pastebėjo parko prižiūrėtojas. Jis puolė bėgti link manęs, garsiai šaukdamas: „Ei! Ei!“ Man buvo sunku greitai bėgti spaudžiant rožes prie krūtinės, bet jis toli ir nesivijo, tik iki parko vartų, kur pagaliau sustojo ir ėmė grūmoti kumščiu, kaip šerifas, regėdamas pabėgėlį, kertantį Meksikos sieną.

— Aš žinau, kur tu gyveni! — šaukė man.

Iš šono žvelgiant, šokėjo gyvenimas daug kuo panašus į aktoriaus. Šokėjams reikia vaikščioti į atrankas, jie auga ir tobulėja laikydamiesi dietų, intensyvios veiklos periodus keičia bedarbystės laikotarpiai. Tačiau iš esmės su šokėjais yra kiek kitaip. Per atrankas jie niekada nešoka vieni, o tik grupelėmis. Jeigu protelis būna dar ne visai pasimaišęs, apie žvaigždžių gyvenimą jie nesvajoja. O kai pasitraukia iš rampos šviesų ir nueina į scenos užkulisius, pamatai, kad šokėjai prilyginami darbininkams, gal netgi elektrikams, staliams, bet ne žvaigždėms.

Paskui dar yra fizinis elementas. Šokėjai praktiškai gyvena fizinio krūvio pasaulyje, ko netenka patirti aktoriams. Džulijai Roberts niekada netektų mesti karjeros dėl to, kad nuolat pasitempia pakinklinę sausgyslę. Bradas Pitas niekada neišeitų į pensiją pirma laiko vien todėl, kad pasitempė priekinį kryžminį raištį. Tačiau šokėjams tai nutinka nuolat. Taip atsitiko ir Larai.

Keista, kaip baisiai ir sunkiai susižeidžiama. Tai gali tęstis keletą metų, o gali atsitikti ir per vieną akimirką. Nelaimė gali sėlinti keletą metų, arba nesėkmė gali užgriūti akimirksniu. Staigus, akinamas, protą temdantis skausmas — ir visas tavo gyvenimas apsiverčia aukštyn kojom. Ir nieko nebelieka. Netikslus nusileidimas, kritimas, staiga kažkas plyšta — ir viskas pasikeičia.

Šitai supratau stebėdamas savo paties gyvenimą.

Kai kurie sužeidimai nepagydomi.

Kai parėjau, Lara sėdėjo virtuvėje prie stalo ir trynė koją. Šluota stovėjo atremta į stalą. Semtuvėlis gulėjo ant grindų. Nykščiu ji masažavo vietą už kelio girnelės, kitus pirštus giliai suleidusi į pakinklį. Veidas buvo išblyškęs nuo skausmo. Ji nepakėlė į mane galvos.

Rubė klūpodama šveitė grindis. Jos plaukai gumele buvo surišti ant pakaušio. Ji žvilgtelėjo į mane, nusišypsojo išvydusi gėles, ir vėl ėmėsi darbo. Vidiniame kieme pamačiau Rufą. Jis traukė iš maišo šiukšles ir nešė į konteinerį. Sudzingsėjo tuščios alaus skardinės. Kai konteineris prisipildė, Rufas atvilko jį prie virtuvės durų ir pašaukė seserį:

— Ateik man padėti, Rūbe.

Abu vaikai dingo iš akiračio.

Padėjau gėles virtuvėje ant stalo.

— Lara, parnešiau jas tau.

Ji paėmė vieną žiedą ir abejingai nulupo nuo stiebo pridžiūvusį purvo gabalėlį.

— Ačiū, — padėkojo.

— Nėr už ką, — atsakiau ir sekundę svarsčiau, ar sėsti prie stalo, ar palikti ją vieną, nes gėlės jau įteiktos. Bet man dar nespėjus nuspręsti, ji prakalbo pirma, taigi likau stovėti kaip įbestas ir klausiausi.

— Ateina diena, kai tu pradedi jų nebepažinti, — prabilo ji, vis dar nepakeldama galvos, tad atrodė, kad kalbasi su purvu apskretusia rože, o ne su manim. — Iš pradžių būna besąlyginė meilė. Jautiesi baisiai nustebęs, kad tavyje gali degti tokia meilė, kad gali puoselėti tokius stiprius, gilius ir šiltus jausmus. Kad apskritai gali turėti tiek daug meilės.

— Suprantu, ką turi omeny, — pritariau jai. Pamaniau, jog būtų teisinga jai kažką atsakyti.

Bet paskui viskas pasikeičia, — tęsė Lara, nekreipdama į mane dėmesio. — Viskas ima ir pasikeičia taip netikėtai, kad tu nė nepastebi, jog tas pasikeitimas įvyko. Staiga ima rodytis, kad nutrūko ryšys su praeitimi. Visiškai ir negrįžtamai. Tu tiesiog jau jų nebepažįsti. Jie tarsi tampa kitais žmonėmis. Sakau tau — visai kitais. O tai ir yra didžiausia problema. — Ji suspaudė rožę abiem rankom. Ant nykščio ištryško tamsiai raudono kraujo lašelis — ten, kur rožės spyglys pradūrė odą. — Kaip galima mylėti žmogų, kai jis pasidaro visiškai kitoks? — paklausė. — Esmė ta, kad tu pradedi jo ne tik nebemylėti, bet ir nebepažinti.

Pasiėmiau kėdę ir atsisėdau.

— Lara, jie iš tokių dalykų išauga, — tariau. — Suprantu, kad tai labai sunku, žinau, kaip tu jautiesi. Myli juos dar visai mažus kūdikius, paskui — paaugusius vaikus, bet staiga pasidaro labai sunku mylėti, nes jie sulaukia paauglystės ir ima varyti tave iš proto. Bet aš vis tiek tvirtai tikiu, kad jie visada išliks tie vaikai, kuriuos mes taip mylime. Ar kūdikį, ar paaugusį, ar dešimtmetį — mes vis tiek juos mylime. Jie tikrai pas mus sugrįš. Patikėk. Išsišėlios, išsidūks ir vėl sugrįš.

Ji padėjo rožę ant stalo ir įsmeigė akis į ant nykščio ištryškusį kraują.

— Lara!

Ji pagaliau pakėlė akis į mane.

— Kalbu ne apie mūsų vaikus, — pasakė, — o apie tave, Džordžai. Turiu omenyje tave. Ar nori man padėti auginti mūsų vaikus? Ar trokšti likti vienas kaip pirštas?

Papurčiau galvą.

Veidas degė kaip ugny. Širdis mušė kūju. Akis gėlė iš gėdos ir savigraužos. Vos susiturėjau ir nepasakiau, kad tatuiruotę pasidariau tik dėl jos.

— Tai netiesa, — atsakiau. — Taip nesąžininga. — Ji žiūrėjo į mane, o aš atsikėliau nuo kėdės ir išėjau iš virtuvės. — Taip nesąžininga!

Kai man už nugaros užsitrenkė namų durys, vis dar jaučiau į mane įsmeigtą jos žvilgsnį.

Ji paklojo man patalą ant sofos.

Ant gėdos sofos.

Laikinas guolis, kuriame turėsiu per naktis vartytis, blaškytis ir atgailauti už savo nuodėmes. Palingavau galvą ir vos nesusijuokiau.

Į kambarį įėjo Lara.

— Ar lauki kokių svečių? — paklausiau linkteldamas į gėdos sofą.

Ji sustojo ir pažiūrėjo į mane per mus skiriančią sofą.

— Ar dar nesupratai? — paklausė. — Šiuo metu aš nenoriu būti šalia tavęs.

Pajutau besikaupiančią, bekylančią ir beprasiveržiančią savigailą.

— Po visko, ką man teko ištverti... — pasakiau.

— Ne, — atšovė ji. — Po visko, ką tu privertei išgyventi mane. O blogiausia, kad tu paraginai Rufą mesti mokslus.

— Aš jo neraginau...

— O juk anksčiau pats kalei vaikams į galvą, kad svarbiausia įgyti išsilavinimą. Pasiekti tai, ko nepavyko pasiekti tau.

— Baigs jis tuos mokslus, jeigu tik susiims, — patikinau. — Svarbiausi yra gyvenimo universitetai.

— Gyvenimo universitetai? — nukirto ji. — Kažkokiame nušliurusiame Ist Endo bare pasakoti anekdotus nusilakusiems suskretėliams? Kokie čia tau gyvenimo universitetai? Čia net ne politechnikumas. — Paniekinamas jos prunkštelėjimas. — O dar blogai yra tai, kad tu skatinai Rubę laikyti save išprotėjusia ekologe.

— Ji jau ir taip...

— Čia juk mūsų namai, Džordžai. Čia mes auginame savo vaikus. Čia verda mūsų gyvenimas. Ar pameni, kaip džiaugėmės, kai čia atsikraustėme? Ar pameni, kokie buvome laimingi ir kaip jaudinomės svarstydami, ar įstengsime juos išlaikyti? Ar tu bent ką nors prisimeni?

Aišku, kad prisimenu. Absoliučiai viską.

— Čia mūsų namai, Džordžai, — pakartojo ji ir aš pamačiau, kokia ji pavargusi — pavargusi nuo nesibaigiančio tvarkymosi, nuo manęs, nuo visko. — Mūsų namai. O tu pažiūrėk, kas per tave iš jų liko.

Mes abu kruopščiai apžiūrėjome namus. Visi keturi gerokai pasidarbavome, kol viską išvalėme. Tačiau ant kilimo vis dar buvo likę bjaurių, juodų, nuorūkų pradegintų skylių. Ant minkštų baldų dar mirgėjo neišvalomos įvairių spalvų dėmės. Pro langą mačiau ištryptas gėlių klombas, kur svečių buvo mylėtasi, vemta ar prisigėrus miegota. O gal ištrypta tiesiog iš smagumo ar neturėjimo ką veikti. Mes sunkiai plušėjome, visi keturi. Bet jau nebebuvo taip kaip anksčiau. Ir turbūt niekada nebebus.

— Tad jeigu kurį laiką teks miegoti čia, — kalbėjo Lara, — žinok, kad dar labai lengvai išsisukai.

Tai pažadino mano pasipiktinimą — iki šiolei jis tik nežymiai ruseno, nes vis prigesindavau dosnia savikaltės doze, o dabar tiesiog užvirė.

— Po to, kai man tiek teko ištverti ir išgyventi, savo namuose jau nebeturiu net nuosavo kampo? — piktinausi.

— Gerai, — atkirto Lara ir atsiduso tokiu išsekusio žmogaus balsu, kad mane net šiurpas nukratė. — Tada tu miegok ant lovos, o aš prisiglausiu ant sofos.

— Tu juk mane myli, — pasakiau, bet mano žodžiai nuskambėjo taip, lyg būčiau ją dėl kažko kaltinęs.

Ji nunarino galvą.

— Aš myliu prisiminimus apie tave, — atsakė. — Myliu tave tokį, koks buvai anksčiau. Švelnų. Stiprų. Pareigingą. — Ji pakėlė akis, kurios ėmė klaidžioti mano kūnu, ir aš supratau, kad ji šaiposi iš mano plaukų. Kad tave kur velnias.

— Mylėjau tave, kai buvai tikras vyras, — tęsė ji, — o ne apgailėtinas pusamžis pienburnis. Ar dar nenusipirkai poršė? Argi ne to jūs visi trokštat? Tu dar nepradėjai kliedėti apie poršė?

— Poršė? — nustebau. — Visai nebloga mintis. Įsivaizduoju, kaip lėkčiau su poršė. Pakraipiau galvą. — Tu manai, kad man prasidėjo pusamžio krizė? Man nereikia jokių sportinių mašinų. Nesirengiu jose dulkinti panų. — Pasilenkiau per gėdos sofą ir suėmiau jos mažas rankutes. — Aš paprasčiausiai noriu gyventi, Lara. Noriu prisiminti tai, kas man svarbu. Jaučiuosi taip, tarsi kas būtų išspaudęs iš manęs paskutinius syvus. Noriu susigrąžinti tuos syvus.

Ji ištraukė savo rankas.

— Nesuk sau galvos dėl tų syvų, — atšovė. — Verčiau pagalvok, kaip išvalyti alaus dėmes iš miegamojo grindų.

Susirūpink savo vaikais. Pagalvok apie mūsų namus. — Ji čiupo nuo gėdos sofos pagalvėlę ir paleido į mane. — Surimtėk gi tu pagaliau, aišku?

Aš be vargo sugavau pagalvėlę. Lara sukniubo ant gėdos sofos ir užsidengė rankomis veidą. Staiga ji pradėjo alsuoti labai greitai.

— Negaliu to pakęsti, negaliu, negaliu...

Apkabinau ją, bet ji iš visų jėgų pasimuistė ir nustūmė mano rankas. Pradėjo įnirtingai sukinėti ant piršto vestuvinį žiedą, o kai jis nepasidavė numaunamas, garsiai nusikeikė.

— Palauk, — tariau stodamasis, — duosiu tau savąjį.

Bet aš irgi negalėjau numauti žiedo. Aukso dirbinys įsirėžė į kaulėtą krumplį ir sustojo, iš visų pusių apsuptas mėsos barikadų. Pažvelgiau į Larą. Ji nebesukiojo žiedo, sėdėjo ramiai, viena ranka pasirėmusi galvą, ant veido užkritusiais plaukais ir stengėsi suvaldyti kvėpavimą.

Nuėjau į virtuvę, atsidariau šaldytuvą ir susiradau indelį „Negaliu patikėti, kad čia ne sviestas“.

Patepiau juo aplink krumplį ir mano žiedas akimirksniu nusimovė. Sugrįžau į svetainę pergalingai džiaugdamasis.

— Cha! — sušukau. — Cha!

Lara pakėlė galvą. Šitą veidą myliu jau pusę savo gyvenimo. Ji dar niekada neatrodė tokia susenusi kaip šiandien, bet aš ją tik dar stipriau mylėjau. Čia ir dabar. Niekada anksčiau taip smarkiai jos dar nesu mylėjęs.

Ji paėmė iš manęs vestuvinį žiedą ir įsižiūrėjo į jį, į geltonai auksinę jo spalvą, į patį žiedą, kuris iki tol būdavo vos įžiūrimas ant mano riebaus piršto. Ir nusišypsojo. Tačiau jos šypsenoje atsispindėjo toks begalinis liūdesys, kad mane net apėmė panika. Nenorėjau jos prarasti.

— Betgi mes esam laimingi, tiesa? Praktiškai visada, ar ne? Beveik visada, tiesa? Juk mums kartu buvo smagu, tiesa?

Ėmiau vaikščioti po kambarį pirmyn atgal, o ji vis žiūrėjo į mane. Kiekviename jos veido bruože atsispindėjo liūdesys. Ne tik dėl streso, kurį jai teko išgyvent dėl mano ligos. Ne tik dėl nusivylimo gyvenant su naujuoju, patobulintu manimi. Ir ne tik dėl užsilikusio graudaus kartėlio, kad jos namus nusiaubė kažkokių išsigimėlių šutvė.

Ji pasidavė. Jai jau visko buvo per akis. Ji nusprendė nuo manęs atsiriboti.

— Taip, Džordžai, — tarė, — mums buvo smagu.

Kai ji taip pasakė, vėl čiupau nuo gėdos sofos pagalvėlę ir mečiau į ją.

Įsivaizdavau, kad ji mes man atgal, šįkart garsiai juokdamasi, ir netrukus mudu leisimės į laimingą pagalvių mūšį, kurį užbaigsime voliodamiesi ant grindų lyg du maži šunyčiai.

Bet pagalvėlės kampu tikriausiai kliudžiau jai akį, nes ji iš skausmo suriko ir susigūžė.

— O Viešpatie, Lara. Atsiprašau, aš nenorėjau, — puoliau prieš ją ant kelių, o ji prispaudė pirštų galiukus prie akies, paskui juos atitraukė ir pasižiūrėjo, ar nebėga kraujas.

— Taip, tu visada atsiprašinėji, — atkirto, žvairuodama į mane sveikąja akimi. — Tu visada randi aibes priežasčių, dėl ko atsiprašyti. — Mostelėjo ranka man pasitraukti. — Palik mane ramybėje. Ar gali bent trumpam palikti mane vieną? Palik mane ramybėje, labai prašau.

Paėmiau savo vestuvinį žiedą.

— Kiek laiko? — paklausiau.

— Kiek laiko? — pakartojo ji ir taip nustebo, tarsi būčiau paprašęs padėti išnarplioti visatos mįslę.

Linktelėjau.

— Taip. Kiek laiko palikti ramybėje?

Ji truktelėjo pečiais.

— Keletą dienų. Kol padėtis pasitaisys. Aš nežinau. Gal išsinuomok kambarį, ar ką?

Išsinuomoti kambarį? Kambarį?

Pradėjau šluostyti riebalus nuo viduriniojo kairės rankos piršto.

Iš kur aš pešiu tą kambarį?

Parke keli vaikai spardė kamuolį.

Vietoj vartų virpstų — numesti bliuzonai su gobtuvais. Juokas, riksmai ir džiūgavimai įmušus įvartį — visai kaip per televiziją. Už abiejų vartų pusių kėpsojo krūva įvairiausių nesuderinamų klubų-priešininkų marškinėlių — „Liverpool“, „Arsenai“ ir „Real Madrid“ bei jų varžovų „Manchester United“, „Chelsea“ ir „Barcelona“.

Šunų vedžiotojai iš tolo šalinosi vaikų, nors jie tikrai nebuvo pavojingi, nebent tik garsiai šūkavo. Neseniai perkopę pirmąją dešimtį, bet dar labai vaikiški, vis dar manantys, kad kada nors galės pakartoti šiuos įvarčius stebint milijoninei žiūrovų auditorijai. Tokie jauni, kad dar galėjo svajoti ar apgaudinėti save, ar kaip ten bepavadintum.

Stiprokas spyris, garsūs šūksniai — ir kamuolys staiga ėmė skrieti mano pusėn. Žingtelėjau į šoną, atmušiau kamuolį išorine šlaunies dalimi ir pasiunčiau atgal, jam dar nespėjus nukristi ant žemės. Keli berniukai susižvalgė ir kažką kits kitam pasakė. Pasirodo, vienoje komandoje trūko žaidėjo, tad pasiteiravo manęs, ar nenorėčiau su jais pažaisti.

Taigi, nedrąsiai žengiau ant žolės ir netrukus pats užsisvajojau. Man, man, spirkite man, čionai! Bėgiojau palei vartus, skėsčiojau rankomis ir vis rodžiau, kad esu laisvas. Taip! Aš laisvas! Mano marškinėliai kiaurai permirko prakaitu. Kraujas mušė į galvą, blauzdas maudė malonus skausmas. Aš laisvas!

Įvarčių buvo tikrai nemažai, nors jų niekas neskaičiavo. Žaidimas vyko be pertraukos tarp kėlinių ir, rodės, niekada nesibaigs. Bet galiausiai vidurio puolėjas, maestro iš „Real Madrid“, pasitraukė iš aikštės ir sėdo ant savo dviračio sakydamas, kad jo laukia mama. Į pavakarę, artėjant penktai valandai, abiejų komandų gretos išretėjo.

Likome tik keliese ir dar kurį laiką spardėme kamuolį į improvizuotus vartus. Artėjant sutemoms, kojas gėlė iš skausmo, balsai užkimo nuo rėkimo, naujos širdys plakė it pašėlusios, o galvos svaigo iš laimės.

ANTRA DALIS Dzenas ir kiemo baseinų priežiūros menas

Tryliktas skyrius

Atsibudau. Mane pažadino galvoje skambanti muzika.

Ji sklido iš apačios. Tą melodiją aš žinojau. Girdėdavau mamą rytais ją dainuojant duetu su Bojum Džordžu — jis dainuodavo per radiją, o mama — ruošdama pusryčius. Nosį kuteno kepamos šoninės kvapas ir pro miegamojo užuolaidas besiskverbianti vaiskios dienos šviesa. Viskas buvo taip kaip prieš daugelį metų. Ir vėl miegojau ilgiausiai.

Atsisėdau lovoje ir pamačiau, kad gulėjau su džinsais. Lovoje mėtėsi konfeti — ne, ne konfeti, o mažyčiai rašteliai, kurie naktį iškrito iš mano kišenių.

Šarlotė — ir ant popierinės servetėlės užrašytas telefono numeris. Sara — ir telefono numeris ant degtukų dėžutės iš kažkokio baro, kurio net pavadinimo neprisiminiau. Tomoko — ir kitoje vizitinės kortelės pusėje dailiai atspausdintas elektroninio pašto adresas.

Pasikasiau pakaušį.

Kas tie žmonės?

Mano burnoje buvo prišniaukšta kaip kanalizacijos vamzdyje, iš lovos išvirtau stenėdamas, atsistojau prieš veidrodį ir pasižiūrėjau į save. Vos tik akis užkliuvo už pooperacinio rando, jį iš karto pradėjo dilgčioti, tarsi randas norėtų su manim pasilabinti.

Kambaryje buvo didžiausia netvarka. Ant grindų mėtėsi krūvos drabužių, kėpsojo šūsnys knygų, pasenusi ir sudžiūvusi pica dėžėje, savo dydžiu prilygstančioje vinilinės plokštelės dėklui. Ant kėdės mama buvo padėjusi krūvelę švarių drabužių. Tvarka tarp chaoso. Iš skalbinių krūvos išsitraukiau švarius marškinius, apsivilkau ir susisegiojau. Dilgčiojimas praėjo.

Sode tėvas kalbėjosi su Vinstonu, ir aš girdėjau jų prislopintą, suokalbišką juoką bei Vinstono tinklelio brūžavimą vandens paviršiumi. Priėjau prie lango.

Išaušo nuostabi diena. Be marškinių, liesas ir įdegęs mano tėvas šlitinėjo po savo sodą kaip koks Viduržemio jūros paplūdimių bastūnas siūbtelėjus turistų iš Skandinavijos bangai. Jis linkčiojo ir pritarinėjo Vinstonui per juos skiriantį turkio spalvos raibuliuojančio vandens stačiakampį. Mano tėvas plušėjo visą gyvenimą, kad įsitaisytų šitą mažą plaukymo baseiną.

Stypčiojau vietoje, galva svaigo nuo pagirių. Kur aš? O taip.

Namie.

Nulipau žemyn. Mama, stovėjusi prie viryklės, pasitiko mane su šypsena.

— Galėjai pramiegoti tokią nuostabią dieną, — pasakė ir pradėjo krauti į lėkštę kiaušinienę su šonine ir skrebučiais. Iš radijo aparato, pastatyto prie praviro lango, sklido jau kita auksinių įrašų daina. „Eime, Eilina“, tokia tyli ir nepakartojama.

Viskas buvo taip pat nyku kaip ir anksčiau. Mama darbuojasi prie viryklės. Per radiją skamba Dexy grupės „Vidurnakčio bėgliai“. Aš pagiringas sėdžiu prie stalo, kamuojamas žvėriško apetito ir prisiminimų apie vakarykščias panas. Kad pasijusčiau kaip jaunystėje, trūko tik to, kad į virtuvę atbildėtų tėvas ir imtų skųstis dėl kokios nors buitinės problemos.

Lyg būtų perskaitęs mano mintis, jis iš tikrųjų įvirto pro užpakalines duris.

— Ir vėl filtras sugedo, — pasakė ir abu su mama įsispoksojo į mane stebėdami, kaip aš it vilkas ryju savo pusrytį. Atrodo, jiems buvo sunku patikėti, kad sugrįžau. Aš ir pats negalėjau tuo patikėti. Mama paėmė lėkštę ir pradėjo krauti dar.

— Tau reikia saugoti sveikatą, — tarė ir dėbtelėjo į mane skubiu, prasmingu žvilgsniu. — O judviem su Lara viskas bus gerai. Pamatysi. Tau tiesiog dabar labai sunkus metas. Laikas nuo laiko visiems užeina tokie sunkmečiai.

Tėvas prunkštelėjo ir įsitaisė priešais mane už stalo, pasiėmęs tik Daily Express6.

— Sunkmetis, — pakartojo jis. — Man tas sunkmetis tęsiasi jau keturiasdešimt penkerius metus.

— Oi, kaip man širdį pamaloninai, Džordžai, — susiraukė mama. Jis irgi buvo vardu Džordžas. — Ir apsivilk marškinius, — paliepė tėvui. Tada iš radijo imtuvo pasigirdo melodija, ir ji šypsodamasi kilstelėjo galvą. Kambarį užliejo dangiška saksofono muzika ir mama lyg kokia dirigentė ėmė mosuoti medine mentele. Šitą melodiją aš taip pat žinojau. Šįryt žinojau visas melodijas.

— Oi, kaip man ji patinka, — tarė mama.

— Gėrio Raferčio „Beikerio gatvė“, — pasakiau. — Iš albumo „Miestas miestui“, ši melodija išspyrė iš pirmos vietos geriausiųjų šimtuke „Šeštadienio nakties karštinę“.

Mama ėmėsi ruošti mums arbatą. Kai į melodiją įsiliejo kitas saksofonas, ji mostelėjo į radijo imtuvą pusiau nugriebto pieno pakeliu.

— Šitas gabalas man labai patinka.

— Garsusis solo saksofonui, — įsiterpiau, — atliekamas aukščiausios klasės saksofonininko Rafaelio Ravenskrofto.

— Na ir išmintingas tu, Džordžai, — šyptelėjo mama.

Tėvas nepakėlė akių nuo savo Daily Express.

— Nemažai išmanai apie popsą, — atsiduso. — Šitoj srity galima užkalti daug gražaus pinigėlio.

Nekreipiau į jį dėmesio.

— Kad ir kaip būtų keista, mama, nors singlas „Beikerio gatvė“ nuo seno vienas pačių populiariausių, jis taip ir netapo pirmuoju grojamiausiųjų sąraše.

Mama net akis išpūtė, išgirdusi tokias mano žinias.

— Ar norėsi puodelio arbatos, Vinstonai? — šūktelėjo tėvas, pasisukdamas į duris. Bet Vinstonas neatsiliepė. Jis ir toliau braukė tinkleliu vandens paviršium. Buvo to paties amžiaus kaip ir mano tėvai — netoli septyniasdešimties, tačiau atrodė gerokai vyresnis.

— Kurčias kaip gatvės stulpas, — tyliai pasakė tėvas.

— Nunešiu jam į kiemą, — pasisiūlė mama.

— Ironiška, kad dainos pavadinimas kilęs nuo garsios metro stoties pavadinimo, — ėmiau aiškinti. — Mat kažkuriuo metu Gėris Rafertis užsidirbdavo duonai muzikuodamas Londono metro.

Visi kurį laiką tylėjome ir, paskendę kiekvienas savo mintyse, klausėmės per radiją atliekamos „Beikerio gatvės“.

— Man ji patinka. Nepaprastai graži, — pasakė mama.

— Labai miela melodija, — jausmingai ištarė tėvas, tarsi baigiamasis žodis šia tema priklausytų jam.

Mama pasaldino arbatą ir padėjo puodelius ant stalo, priešais mus. O vieną išnešė į lauką Vinstonui, kuris klūpojo prie užsikimšusio filtro, ir pastatė šalia jo.

— Tau teks ieškotis darbo, — nepakeldamas galvos nuo laikraščio prabilo tėvas.

— Darbo? — nustebau, lyg apie tokį dalyką nieko nebūčiau girdėjęs.

Jis linktelėjo.

— Kad turėtum kuo susimokėti už išlaikymą. Juk už išlaikymą turėsi susimokėti, tiesa?

Į virtuvę sugrįžo mama. Ji paėmė pradėtą vilnonį mezginį ir priėjo prie manęs. Ėmiau muistytis ir juoktis, nes priglaudė man prie kaklo lyg koks kartuvininkas, matuodamas kilpavirvę. Mama kažką man mezgė. Manau, slapčia džiaugėsi sulaukusi manęs pargrįžusio.

— Kokie tavo plaukai! — sušuko su akivaizdžiu pasimėgavimu, plekšteldama per mano garbanas savo nevykusiu mezginiu, o aš juokiausi ir išsisukinėjau, mėgaudamasis vasaros karščiu ir kepta šonine, kurios ji man vis krovė ir krovė. Tėvas tik liūdnai dūsavo ir vartė akis, slėpdamasis už Daily Express.

Duktė įdėmiai žiūrėjo į mane.

— Jeigu tau sunku susitikinėti su manim namie, gali ateiti į mokyklą, — tarė. — Žinau, kad kartais ji būna tikra ragana.

Stengiausi neparodyti savo pritarimo.

— Nekalbėk šitaip, aštrialiežuve. Negražu. Nesuprantu, ką turi omeny.

Nors puikiai numaniau, ką ji turi omeny. Ir mano išdavikiška širdis slapčiomis džiūgavo girdėdama, kaip Rūbe atvirai kritikuoja savo motiną. Mes yrėmės pro minią Aukštojoje Kamdeno gatvėje. Prie mūsų priartėjo Range Rover — automobilis buvo priverstas sulėtinti greitį dėl blyškiaveidžių miesto gyventojų srauto ir grupelės turistų, lėtai žingsniuojančių gatvės viduriu. Moteris, sėdinti už vairo, ėmė mėtyti pro langą šiukšles. Tai buvo vienkartinis kavos puodelis, plastikinis butelis, pietų likučiai. Visa tai nukrito ant žemės, o paskui buvo pakelta ir išnešiota lengvo vasaros vėjo. Kažkokia milijonieriaus žmonelė sėdi už penkiasdešimt gabalų kainuojančio monstro vairo ir pro langą tiesiai į gatvę mėto šiukšles, lyg būtų bukagalvė karalienės Viktorijos laikų žvejo žmona, pilanti į gatvę savo šeimos naktipuodžio turinį.

— Mane tai žiauriai siutina, — tariau. — Palauk čia.

— Ak, tėti, — sumykė Rubė, o netrukus mane atsivijo jos pratisas: — Tėėėtiii!

O aš prasispraudžiau pro vos šliaužiančių mašinų srautą, surinkau kavos puodelį, butelį ir apkramtytą sumuštinį, žodžiu, viską. Tada nuėjau prie Range Rover, įkišau ranką pro atvirą langą ir atsargiai padėjau radinius ant tuščios keleivio sėdynės.

— Jūs šį tą pametėte, — tariau. Pro didžiulius lyg desertinės lėkštutės Chanel akinių stiklus išvydau moters akis, o jose — neslepiamą pasibjaurėjimą. Man grįžtant prie šaligatvio, laikraščių pardavėjas, stovėjęs prie įėjimo į metro, ėmė garsiai ploti. O Rubė tik palingavo galvą.

— Planeta miršta, — tarė, — o tu manai galįs išgelbėti ją rinkdamas kažkokios Hamstedo namų poniutės šiukšles?

— Kaip tik taip ir manau, — atšoviau, o ji nusijuokė, įsikibo man į parankę, spustelėjo ir mes abu, koja kojon, patraukėme su minia.

— Mes rūšiuojam Perrier butelius, mojuojam vėliavėlėmis, bet vis tiek niekas nesikeičia, — pasakė dukra, paskui atsiduso, slegiama begalinės šešiolikmetės paauglės išminties. — Mes tai darom tik dėl to, kad nuramintume sąžinę.

— Pakeitei giesmę, — pastebėjau aš. Įdomu, ar ji ketina šeštadienį vėl važiuoti protestuoti į oro uostą?

Neskubėdami užėjome į drabužių parduotuvę. Ištisos eilės lentynų su marškinėliais ir džinsais. Prie manęs priėjo moteris, nešina tokiais nunešiotais ir išblukusiais džinsais, kad atrodė, lyg jie būtų buvę mirkyti toksinėse atliekose.

— Ar jūs čia dirbate? — paklausė ji, ir aš greitai papurčiau galvą. — Na, atrodote taip, lyg čia dirbtumėte, — pastebėjo moteris. Rubė gerokai įsižeidė. O aš tai priėmiau kaip komplimentą.

Ėjome toliau.

— Norėčiau užeiti čia, — pasakiau.

Tai buvo vienas iš tų paprastų netinklinių knygynėlių, kurių verslas, regis, bet kurią dieną gali žlugti. Jau anksčiau buvau nusprendęs, kad tokioms parduotuvytėms privalau atiduoti kliento duoklę. O gal Rubė teisi. Gal šitame didžiuliame mechanizme aš nieko ir nepakeisiu. Bet jeigu tu pats nepridarai problemų, gal tai ir yra tavo pagalba jas sprendžiant? O gal atvirkščiai?

Už prekystalio stovėjo jaunas, rimtai nusiteikęs vyrukas su reta barzdele. Kai įėjome, jis suglumo, lyg būtų nesitikėjęs sulaukti lankytojų.

— Kuo galiu padėti? — paklausė.

— Ieškau Roberto Pirsigo knygos „Dzenas ir motociklo priežiūros menas“, — atsakiau.

Jis kilstelėjo smakrą su reta barzdele.

— Salės gale. Skyriuje „Filosofija“, pasviręs brūkšnelis, „Dvasinis gyvenimas“.

— Ačiū.

Rubė nusekė man iš paskos, tingiai braukdama pirštais per knygų nugarėles. Čia buvo labiau panašu į biblioteką nei į knygyną. Ankštas labirintas su siaurais tarpais tarp knygų lentynų, prie kurių, regis, nebuvo prisiliesta metų metus. Suradau skyrių „Filosofija“, pasviręs brūkšnelis, „Dvasinis gyvenimas“, o tada ir ieškomą knygą. Išsitraukiau ir perskaičiau pirmąją pastraipą.

Nenukeldamas kairės rankos nuo motociklo vairo aš įžiūriu, kad laikrodis rodo pusę devynių ryto. Vėjas, net ir skriejant šešiasdešimties mylių per valandą greičiu, šiltas ir drėgnas. Kai šitaip karšta ir tvanku aštuntą trisdešimt, baisu net ir pagalvoti, kas bus po vidurdienio.

Gražiai pasakyta. Laisvė. Nuotykis. Nesibaigiantis kelias. Keruakas ant motociklo. Aš irgi dažnai šitaip jaučiuosi lėkdamas dviračiu per Raktažolių kalvą. Nuo šių žodžių man ėmė daužytis širdis, o randas džiaugsmingai sutvinkčiojo. Šias kelias svajingas akimirkas aš sėdėjau ant užpakalinės sėdynės ir kartu su Robertu Pirsigu lėkiau tiesiai į Dakotą. Šį nuostabų šiltą vasaros rytą mes leidomės ieškoti prasmės, tiesos ir viso kito, mėgaudamiesi tepalų kvapais ant įkaitusio motociklo, ant kurio sėdėjom mudu — aš ir mano vaikas.

Užverčiau knygą ir šypsodamasis pasisukau į Rubę, nes norėjau jai pasakyti, kokia šauni šita knyga ir kad ji būtinai turi ją perskaityti, o dar pagalvojau, kad reiktų nusipirkti du jos egzempliorius — vieną dukrai, o kitą sau. Grįžtelėjęs pamačiau, kaip ji paslapčia grūda į savo kuprinę dvi plonas knygas žaliais viršeliais.

Ji sugavo mano žvilgsnį, plačiai nusišypsojo ir apsigręžusi patraukė prie išėjimo. Puoliau paskui ją su sustingusia šypsena veide, manydamas, kad kažką būsiu ne taip supratęs, kad viskas yra kitaip, nei man pasirodė. Tikėjausi, kad ji vis dėlto pasielgs tinkamai.

— Neblogas knygynėlis, bičiuli, — mestelėjo ji vyrukui už prekystalio, bet šis buvo atsukęs jai nugarą, nes tuo metu kaip tik atplėšė kartoninę dėžę, tad tik burbtelėjo kažką sau po nosim. Dzingtelėjo durų skambutis ir Rubė žengė į gatvę. Aš stabtelėjau prie prekystalio, pažvelgiau į pardavėjo nugarą ir nusekiau paskui dukrą. Durų skambutis dzingtelėjo dar kartą.

— Tau ką — protas pasimaišė? — užsipuoliau ją.

Ji lėtai ėjo šaligatviu.

— Nesuprantu, apie ką tu čia? — tarė. Pro šalį ėjo grupelė vaikinukų su maskuojančių raštų kelnėmis. Visi atsisukę ją vieningai nužvelgė. Įsmeigiau į juos mirtį nešantį žvilgsnį. Bet jie to nepastebėjo.

Sugriebiau Rubę už rankos ir įsitempiau į tarpdurį, atitvertą žaliuzėmis.

— Ką tu padarei? Atsipeikėk, Rūbe.

Demonstratyviai lėtai ji sužvejojo kuprinėje dvi knygas. Populiarioji Pingvino klasika. „Baskervilių šuo“ ir „Šerloko Holmso užrašai“.

Palingavau galvą. Knygos vėl pradingo kuprinėje.

— Aš nė nežinojau, kad tau patinka Artūras Konanas Doilis.

— O kas jis toks? — paklausė Rubė. — Aš tik paišdykavau. Supranti? Smagu kažką gauti už dyką. Smagu nugvelbti ir neįkliūti. Malonu, kai esi gudresnis už kitus. — Ji kilstelėjo antakius ir aš tik dabar pastebėjau, kad jie beveik visai išpešioti. — Tik nesakyk, kad nesupranti, apie ką kalbu. — Paskui ji įrėmė delną man į krūtinę. — Palauk.

Lauke prie knygynėlio durų stovėjo tas jaunas vyrukas su reta barzdele ir įdėmiu žvilgsniu varstė žmonių minią.

— Žiūrėk, ką tu padarei, — tariau.

— Jis dairosi ne manęs, tėti, o tavęs.

Ir mudu abu sužiurome į knygą „Dzenas ir motociklo priežiūros menas“, kurią tebelaikiau rankoje. Ji paėmė mane už alkūnės ir nusitempė į žmonių minią, vilkdama paskui save ir tyliai kažką bambėdama sau po nosimi.

— Ką dabar darysi, tėti? — paklausė. — Juk negalėsi grąžinti jos atgal į knygyną, ar ne?

Ir tik dabar supratau, kad, ko gero, mums pavyks pasprukti su ta knyga. Sutrikau, man pradėjo taip stipriai tvinkčioti randą, kaip dar niekada nėra buvę.

— Smulkiam vagiliavimui kompensuoti jie gauna lėšų, — paaiškino Rubė, kai mudu įsitaisėme už staliuko „Pajūrio ledų“ kavinėje. — Čia kaip už vandenį, elektrą ar dar ką nors. Kaip tai vadinama? Papildomomis išlaidomis? Jiems tai tik paprasčiausios verslo sąnaudos.

Mudu kibome į išmoningai patiektus grietininius ledus, užpiltus sirupu, su vaisiais ir šokoladu, o paskui tiesiog sėdėjome laimingi ir prisišveitę, beveik nekalbėjome, o tik žiūrėjome, kaip retėja žmonių minios, nes virš Čok Farmo rajono jau leidosi saulė. Didžiulėje Roundhouse kavinėje jau žiebėsi šviesos, švelnios ir gražios.

Kai padavėja nunešė mūsų lėkštes, Rubė ėmė kramtyti apatinę lūpą ir netrukus ant jos pamačiau dantų žymes.

— Kada galvoji grįžti namo? — žiūrėdama pro langą paklausė duktė.

— Greitai, — atsakiau. — Namo grįšiu labai greitai.

Palydėjau ją iki autobusų stotelės, palaukiau, kol saugiai įlipo į autobusą, įsitaisė viršutiniame aukšte ir mojo man tol, kol dingo iš akiračio, o tada nuėjau pasiimti savo dviračio.

Kai pagalvojau apie savo dviratį, nuotaika iš karto pasitaisė. Nekantraudamas, kada galėsiu šokti ant jo ir minti pedalus Finelio gatve, šiaurės kryptimi, mėgaudamasis skrydžio laisve, galvojau apie Keruaką ir Kesidį, lekiančius per Meksiką ir nesukančius sau galvos dėl to, kad nuo greičio abu gali išlėkti pro priekinį automobilio langą. Knygoje „Kelyje“ niekas nesegi saugos diržų. Ir niekas nesuka galvos dėl mokesčių už žemę ir namą. Ir niekas nesibaimina dėl savo pensijos. Nes gyvenime būna akimirkų, kai visai negalvoji apie tai, kad tu pats gali susižeisti ar kažkas kitas gali sužeisti tave. Trumpalaikės laisvės akimirkos, kai jautiesi esąs nemirtingas. Kai manai, kad niekas šiame pasaulyje negali tavęs paliesti. Pats geriausias dalykas, kai... Po galais, kur aš nukišau tą savo prakeiktą dviratį?

Iš pradžių pamaniau, kad pamiršau, kur buvau jį prirakinęs. Tie Kamdeno rajono gatvės stulpai visi atrodo vienodi. Bet netrukus man viskas paaiškėjo.

Kažkoks šunsnukis jį tiesiog nukniso.

Rufas atrodė senstelėjęs.

Po akimis juodi ratilai, paskendęs savo mintyse. Veidas blyškus, be spalvos. Žiūrėjau, kaip mano sūnus leidžiasi klubo laiptais žemyn, ir tos akimirkos, kai jis matė mane sėdintį prie baro, o ne namie su savo vaikais, man atrodė kaip didžiausia bausmė, kurios nebuvau nusipelnęs per visą savo gyvenimą.

Man tai buvo keisčiausias dalykas. Paskirtas laikas. Pasimatymui su savo vaikais. Galimybei pamatyti savo sūnų ir dukterį. Iš anksto nustatytas, gerai apgalvotas pasimatymų grafikas mano sunkiuoju periodu.

Jis pastebėjo mane ir ėmė lėtai brautis pro minią. Nejaukiai apsikabinome. Mano sūnų nelengva apkabinti — rankos kaip pagaliai, alkūnės atsikišusios. Bet vis tiek čiupau jį į glėbį ir pasistiebęs pabučiavau jam į skruostą. Ant lūpų pajutau dygius jaunatviškus šerius, užuodžiau Lynx skutimosi losjono kvapą. Ilgokai laikiau jį glėbyje, paskui paleidau ir pagalvojau, kad dabar turbūt skutasi jau dukart per savaitę.

— Kaip tu? Viskas gerai? — paklausiau. — Atrodai... Ar tikrai viskas gerai?

— Daug darbo, — atsakė. — Naktinė pamaina varo mane į kapus.

— Nori išgerti?

— Atnešiu abiem.

Jis atnešė man alaus, o sau vaisių sulčių, ir mudu patraukėme į klubo pasienį. Ant mažulytės scenos kvailai šypsodamasis užlipo vaikėzas. Nukarę džinsai, gražiai išblukinti polo marškinėliai — jo drabužiai atrodė senesni už jį patį. Net krūptelėjau suvokęs, kad jis turbūt jaunesnis už Rufą. Bet vis dėlto buvo kažkoks kitoks nei Rufas anuomet, prieš gerus metus. Atrodė, kad tas vaikinukas ant scenos yra iš kitokio pasaulio. Jis paėmė nuo stovo mikrofoną ir šis sudžeržgė jo rankose.

— Kartais pagalvoju, kad paprasčiausiai turiu užaugti, — prabilo jis. — Patys suprantate — susirasti merginą, įsimylėti ir susituokti, pasijusti suaugęs. — Kilstelėjo marškinėlius ir pasikasė pilvą. — Bet paskui vėl sakau sau: pala, pala, juk dabar pats kaštonų žydėjimo metas.

Pasižiūrėjau į Rufą. Jis šypsojosi.

— Visai neblogai, — tarė. O aš panorau, kad jis liptų ant scenos, kad niekada neužaugtų ir nepasentų. Troškau, kad viskas grįžtų į senąsias vėžes, kad būtų taip kaip buvę.

Baigiantis pasirodymui nuo laiptų į salę nusileido grupelė jaunų merginų, nešinų didžiuliu pripučiamu peniu. Ant galvų jos turėjo tiaras ir mūvėjo prairusiom kojinėm. Kelios iš jų rankose laikė stebuklingas lazdeles. Viena netyčia suklupo ir pargriuvo ant didžiulio pripučiamo penio, kurį laikė rankose, bet staigiai pašoko ant kojų. Jos draugės kvatojosi net susiriesdamos.

— Mergvakaris, — pasakiau. — Tuoj jos įsismagins.

Rufas žvilgtelėjo į laikrodį.

— Man jau laikas, — tarė ir tuo pat metu gavo per galvą didžiuliu pripučiamu peniu. Draugiškai nusišypsojo merginoms ir paskubomis baigė gerti savo sultis. Tada mes pasukome link išėjimo.

Stotelėje aplink mus trypčiojo būrys žmonių, laukiančių autobuso į Leisesterio aikštę. Rufas vis žvilgčiojo į laikrodį, ir man atrodė nesąžininga, kad jis privalo nepavėluoti į darbą, o tuo metu jaunimas linksminasi su didžiuliu pripučiamu peniu.

Mudu užlipome į antrą autobuso aukštą. Ore tvyrojo salsvas keptų bulvyčių kvapas. Autobusas lėtai judėjo ryškių neono žibintų apšviestomis Vest Endo gatvėmis.

— Visi važiuoja į Edinburgo festivalį, — pasakiau. — Visi estrados komikai traukia į festivalį. Juk žinai, ką tai reiškia, ar ne? Kai prasidės Edinburgo festivalis, niekur nevažiuok. Pasilik čia, Londone, nes darbo turėsi iki kaklo.

— Aš ir neketinau važiuoti į Edinburgą, — atsakė jis, žvilgtelėjo į mane, o paskui greitai nusuko akis į šalį. — Šįkart nevažiuosiu.

— Tą ir norėjau pasakyti, — pritariau, nors širdyje supratau, kad galvoje turim visai skirtingus dalykus. — Rufai?

— Ką?

— Anuokart tikrai gerai pasirodei, — pagyriau. — Tau ir dabar gerai išeina. Sakau tai visai ne kaip tėvas.

Jo akyse žybtelėjo viltis. Bet tik trumpą akimirksnį.

— Deja, kitiems taip neatrodė.

Jis atsistojo. Nebetoli jo stotelė.

— Gal vėliau, — paguodžiau. — Gal kada nors vėliau dar sugrįši į klubą.

Jis droviai nusišypsojo.

— Taip, tėti. Gal kada nors.

Prie didžiulės maisto prekių parduotuvės, kur jis dirbo, stovėjo sunkvežimis, iš kurio darbininkai nešė prekes. Rufas nuėjo į vidų, o aš laukiau jo prie įėjimo, tyrinėdamas pirmuosius rytdienos laikraščių puslapius. Mano berniukas išėjo sagstydamasis baltą chalatą, su balta kepuraite ant galvos.

Šalia manęs stovėjo kresnas tipelis skusta galva, vilkintis prasta eilute, įbedęs nosį į rytdienos laikraščio sporto skiltį. Jis pakėlė galvą ir pažvelgė į Rufą.

— Sparčiau judinkis, Beili, — paragino. Laikraštis jo rankose nervingai sučežėjo. — Darbe turėjai būti lygiai dešimtą. Kas tu? Komediantas?

Nuėjau paskui Rufą į gatvę. Sustojome prie sunkvežimio ir aš pamačiau, kad jis pilnas vaisių ir daržovių. Priekabos gilumoje keli vyrai tarpusavyje kalbėjosi lenkiškai. Ant atlenktos sunkvežimio rampos stovėjo paletė su keliomis dėžėmis apelsinų.

Rufas paėmė dvi dėžes.

— Leisk, aš tau padėsiu, — pasisiūliau ir norėjau paimti iš jo vieną dėžę, bet jis tik atsuko man petį ir sutrikęs nusijuokė.

— Pats nusinešiu, — atšovė.

Supratau, kad negaliu daugiau čia pasilikti. Supratau, kad jam trukdau. Norėjau dar pasikalbėti, pratęsti mums skirtą susitikimo laiką, tiesiog pabūti šalia.

Bet jam reikėjo dirbti.

Nešinas dėže, sūnus įėjo į parduotuvę, o aš nulydėjau jį žvilgsniu. Nosį kuteno apelsinų aromatas. Tamsi ir niūri gatvė kvepėjo apelsinais. Kai jis sugrįžo, stipriai apkabinau ir sukuždėjau į ausį:

— Nesitenkink eilinio žmogaus gyvenimu. Niekada nesitenkink tuo, kas paprasta, Rufai.

Jis išsilaisvino iš mano glėbio. Manau, šįvakar jau išeikvojau visą apkabinimui skirto laiko limitą.

— Betgi, tėti, gal aš ir pats esu paprastas, — atsakė.

Tik ne man, pagalvojau. Man tu niekada nebūsi paprastas. Bet tik palingavau galvą ir nieko jam nepasakiau. Tada prie mūsų išdygo tas tipelis plikai skusta galva ir prasta eilute.

— Judinkis, Beili, — paragino. — Tau moka ne už tai, kad stoviniuotum su prakeiktais bičiuliais.

Mudu su sūnumi nusišypsojom vienas kitam.

Keturioliktas skyrius

Braukiau grėbliu baseino paviršiumi, traukiau lauk plūdūduojančias šiukšles ir grožėjausi saule, raibuliuojančia ant mano sukeltų bangelių. Tai buvo visai kitoks darbas nei tas, prie kurio buvau įpratęs. Dirbant šitą galėjai išjungti smegenis ir plušėti sau nieko nemąstydamas. Visai neblogai. Buvau be marškinių ir ant pečių jaučiau vidudienio saulės spindulių šilumą. Nuo sėdimo darbo kontoroje mano masyvus kūnas buvo tapęs minkštas ir glebus. Bet dabar jaučiau, kad reikės susiimti ir sutvirtėti. Nusilpimas nuo sėdimo darbo. Ankstyvas suglebimas. Kanceliarinis perbalimas. Šią vasarą reikės nubraukti keletą metelių.

Tolimiausiame didžiulio baseino gale Vinstonas vargo su vandens filtru, o aš užsisvajojęs dirbau savo darbą, klausydamasis per radiją sklindančios saksofono melodijos ir uosdamas nupjautos žolės aromatą, sumišusį su chemikalais, kurių Vinstonas pildavo į baseiną, kad vanduo būtų dangiškai mėlynas.

Jis pakėlė akis į saulę ir prisimerkė.

— Užsidėk skrybėlę, — patarė man.

Užsimaukšlinau beisbolo kepuraitę ir pažvelgiau į didįjį namą. Pro pirmo aukšto langą į mane žiūrėjo moteris. Ji buvo jauna ir nesišypsojo. Truktelėjau žemyn kepuraitės snapelį, pasiėmiau grėblį ir vėl ėmiausi darbo, lėtai braukdamas grėbliu per vandenį. Man patiko šitas garsas. Jis priminė paplūdimį.

Kai vėl pakėliau akis į didįjį namą, moters nebebuvo. Pro dideles stiklines terasos duris išėjo namų šeimininkė, ir aš pamaniau, kad ji turbūt atneša mums arbatos. Ji vilkėjo senamadišką tarnaitės uniformą — juodą suknelę su balta prijuostėle, kurių šituose dideliuose namuose buvo gyvas velnias. Kai priėjo arčiau, pamačiau, kad neneša mums jokios arbatos. Ji praėjo pro šalį, nė nežvilgtelėjusi į mane, ir patraukė tiesiai prie Vinstono. Jis atsistojo, ranka prilaikydamas skaudančią nugarą, ir be jokių emocijų išklausė, ką ji jam sakė. Paskui linktelėjo ir moteris pasuko atgal į namą. Vinstonas vėl palinko prie vandens filtro.

— Užsivilk marškinius, — paliepė man.

Iš pradžių pamaniau, kad pažeidžiau kažkokį archajišką aprangos kodą. Tarnaitės turi savo aprangą, vairuotojai savo, o baseinų prižiūrėtojai irgi rengiasi specialia uniforma. O gal Vinstonas išsigando, kad nepersikaitinčiau saulėje? Jis nuolat baiminosi, kad nenusvilčiau tokioje kaitroje. Bet paskui supratau ir, slėpdamas sutrikimą, nusijuokiau. Užsivilkau marškinius ir dirstelėjau į tuščius didžiojo namo langus. Ji nenorėjo matyti mano rando.

Mėlynuoju Vinstono autobusiuku važinėjome iš vieno didžiulio namo į kitą, plušėjome visą dieną. Besidarbuojant dideliame baltame name Holand Parke, kur taisėme sugedusį baseino dangtį Vinstonas sugavo mane vis žvilgčiojantį į laikrodį.

— Šįvakar turi pasimatymą? — paklausė. Jo veidas buvo neišraiškingas, tik blizgėjo nuo prakaito. Paskui nusijuokė ir liepė man eiti namo pridūręs, kad pasimatysime rytoj iš ryto.

— Drožk pas savo merginą.

— Galėjai čia ir neiti, — pasakė Lara.

— Bet aš norėjau ateiti, — atsakiau.

Kada tai prasidėjo? Iš kur šitas nereikšmingas pokalbis? Tūpčiojam vienas apie kitą lyg kokie pašaliečiai. Geriau jau imtume svaidytis kuo nors, kas po ranka pakliuvo.

Paėmiau močiutę už rankos ir padėjau išlipti iš taksi. Ji tik mirkčiojo nustebusi, išvydusi ryškias šviesas, išgirdusi triukšmą ir žmonių, Šaftsberio gatve skubančių į teatrą, šurmulį. Šitam bruzdesy tarp miesto dulkių senutė atrodė gležna lyg ką tik išsiritęs paukštukas.

Mudu su Lara paėmėme močiutę už parankių ir visi trys patraukėme link didžiulio reklaminio „Vargdienių“ plakato, kuriame švietė Kozetės veidas su didelėmis, išpūstomis ir liūdnomis akimis, lyg ruoniuko, kurį tuoj turi sugauti ir uždaryti į nelaisvę.

Ši kelionė buvo suplanuota prieš keletą mėnesių. Kasmet per močiutės gimtadienį veždavome ją į Vest Endą. Tiesą pasakius, per kelerius pastaruosius metus mums visiems tai tapo kantrybės ir ištvermės išbandymu. Užpraeitais metais žiūrėdama miuziklą We Will Rock You ji užmigo, o grįžtant namo taksi automobilyje padarė keletą homofobiškų pastabų Edžio Merkurio adresu. Bet aš žinojau, kad Lara nenori atsisakyti šito ritualo, nes tai reikštų, kad močiutės gyvenimas apsiriboja vien tik pritvaikusiu kambarėliu senelių globos namuose. Suabejojau, ar jai užteks jėgų kelias valandas klausytis ikirevoliucinės Prancūzijos nuotaikų.

Tačiau jaudinausi visai be reikalo. Kai su močiute per vidurį įsitaisėme savo vietose balkono priekyje, prisiminiau, kad „Vargdieniai“ jai ir Larai — nepaprastai brangus kūrinys. Man taipogi.

— Kieno partiją tu čia šokai, širdele? — garsiai paklausė močiutė, čiulpdama ledinuką ir žiūrėdama, kaip Žanas Valžanas ir kiti kaliniai, sukaustyti viena grandine, triūsia po alinančia karšta saule.

— Ššš! — sušnypštė man už nugaros sėdintis vyras, nes scenoje pasirodė Žaveras, lyg koks markizas de Sadas, priimtas į Metropolitano policiją.

— Hmmm? — vėl paklausė užsimiršusi močiutė.

— Ne šitoj scenoj, — sušnibždėjo Lara, prispaudusi lūpas prie senutės klausos aparato.

— Ką sakai? — neišgirdo ši.

— Sukaustytų kalinių scenoje moterų nėra, močiute. Aš atlikau valstietės ir prostitutės partiją.

Močiutė išsigandusi atsilošė kėdėje.

— Kokios prostitutės? — nustebo, o sėdintis vyras už mūsų pasilenkė į priekį ir piktai subarė:

— Ar nenutilsite?

Atsisukau į jį, draskomas noro ir atsiprašyti, ir nuleisti jį nuo balkono. Tikėjausi išvysti suvargusį pusamžį senioką, o pamačiau jauną žaliūką, regbio žaidėjo tipo vyruką su įspūdingais raumenimis ir Hackett firmos drabužiais, o šalia jo — ilgakoję stirną. Iškėliau abi rankas lyg pasiduodamas ir maldaudamas nusiraminti, nenorom spausdamas šypseną. Bet jis man nenusišypsojo atsakydamas. O tada sučirškė jo mobilusis telefonas.

Atrodo, skambėjo Vilhelmo Telio „Uvertiūra“, o gal „Skėtis“. Tačiau telefonas čirškė ir čirškė, šaižiai ir isteriškai, be to, kalbėjo kažkokius užprogramuotus žodžius. Pusė balkone sėdėjusių žiūrovų jau buvo atsisukę į jį, kai žaliūkas galų gale pakilo nuo savo kėdės, toks didelis ir dramblotas, ir ėmė kuistis džinsų kišenėse, ieškodamas to prakeikto telefono. Regis, net Žanas Valžanas kartu su Žaveru dėbtelėjo į lubas stebėdamiesi, koks čia idiotas užmiršo išjungti savo telefoną.

Pagaliau aparačiukas buvo surastas ir ištrauktas iš džinsų, bet išsprūdo iš storų, bukų pirštų kaip koks regbininkų kamuolys per didžiąsias grumtynes, vis dėlto buvo sugautas nespėjęs įkristi į ilgakojės maišelį su kukurūzų spragėsiais. Keikdamasis vyrukas galų gale telefoną išjungė, bet šalia jau stovėjo teatro apsaugininkas. Mes visi atsisukome į tą žaliūką, net močiutė trumpam pamiršo Fantiną, kuri tuo metu atliko savo garsiąją ariją, ir atsigręžusi stebėjo, kaip apsauga išveda triukšmadarį iš salės, o jam iš paskos ištipena ir jo panelė, liedama gėdos ašaras ir barstydama sau po kojų kukurūzų spragėsius. Pirmą kartą po šitiek laiko mano žmona pasižiūrėjo į mane ir nusišypsojo, ištiesė ranką per močiutės ledinukus ir visiškoje tamsoje spustelėjo man pirštus.

Lara sustojo ant viršutinio laiptelio, prie pat lauko durų, ir atsisuko į mane. Rankoje ji laikė raktus. Pastebėjau, kaip vieno namo mūsų gatvelėje lange sukrutėjo užuolaida, pajudinta kaimynės, stebinčios mus taip, lyg ji būtų akyla viešnamio matrona.

— Puikus vakaras, — ištarė Lara, ir aš pasekiau jos žvilgsnį, nukreiptą į tolį, už gatvės žibintų šviesų, už oranžinės prietemos, kuri vakarais visada užlieja mūsų miestą. — Ten žvaigždė ar planeta? — mostelėjo ranka, kurioje laikė raktus.

— Kur? — paklausiau akimis sekdamas jos pirštą ir įdėmiai žvelgdamas į neperregimą tamsą virš mūsų sodo.

Laisva ranka ji apkabino mane per pečius ir prisitraukė arčiau. Taip arti, kad galėjau užuosti jos kvepalus ir dar kažką, turbūt pačią jos esybę, kuri nuolat ją gaubė. Viskas buvo taip gerai pažįstama, kad net kvapą gniaužė. Dieve, kaip aš jos pasiilgau.

— Ana ten, — tarė ji, ir pamačiau, kad rodo į baltą mums iš anapus Visatos mirksinčią švieselę.

— Tai žvaigždė, — pasakiau. Atsisukau į ją veidu ir, kol ji žiūrėjo į dangų, aš žvelgiau į jos profilį.

— Iš kur tu žinai? — paklausė.

— Dėl to, kad žybčioja.

— Nori pasakyti — mirksi?

— Taip, mirksi. Žvaigždės mirksi. O planetos ne. Jos tiesiog šviečia. — Ji atsisuko į mane ir aš švelniai pabučiavau jai į lūpas.

— Džordžai, nereikia, — sudraudė ji ir purtydama galvą atšlijo nuo manęs.

— Žvaigždės mirksi, nes jos yra labai toli nuo mūsų, — paaiškinau vėl glusdamas prie jos lūpų. — Jų šviesą sugeria Žemės atmosferos sluoksniai, todėl...

— Sakiau nereikia, ar negirdėjai? — pakartojo ji, delnais įsiremdama man į krūtinę. Pajutau, kaip prie širdies prisiglaudę durstelėjo raktai. — Dabar nenoriu artumo.

Dabar jau aš žengiau žingsnį atgal.

— Maniau, kad padėtis pasitaisys, — tęsė ji. — Pagerės mūsų reikalai. Aš taip tikėjausi. Po to, kai tau taip atsitiko, maniau, kad liga mus išgelbės, o ne atplėš vieną nuo kito.

— Betgi ji mus ir išgelbėjo, — atsakiau. — Ar nematai? Aš vos nenumiriau, Lara.

— Žinau, — patvirtino ji. — Juk buvau šalia.

— Ir tu nori... na, nežinau... nori, kad elgčiausi taip, tarsi nieko nebūtų atsitikę? Kad ir toliau apmokėčiau sąskaitas, taisyčiau sugedusį karšto vandens katilą? Lupčiau vaikus ir kirmyčiau priešais televizorių? Kartais juk reikia sustoti ir nurauti kelis rožių žiedus.

— Pauostyti, — pataisė ji mane.

— Ką?

— Rožių nieks nerauna, rožes uosto.

— Kodėl negalima daryti to, ką nori? Rauti rožes, uostyti jas, išmėtyti drabužius ir lipti per juos?

Ji kreivai šyptelėjo.

— Per gėles negalima lipti. Gyvenime taip nebūna. Gyvenimas — tai ne koks akimirkos pokštas.

Pajutau, kaip man smarkiai bjursta nuotaika.

— Na, gal tu ir teisi. — Bet paskui šmėstelėjo nepakeliama mintis, kad šiąnakt teks miegoti be jos. — Ar nenori, kad grįžčiau?

— Noriu. Bet tik toks, koks buvai anksčiau. Koks iš tiesų esi, o ne kažkoks... dar vienas nesubrendęs paauglys.

— O kuo tau nepatinka dar vienas nesubrendęs paauglys? — paklausiau pasitelkęs pagalbon visą savo žavesį. Bet nepadėjo.

— Man ir dviejų užtenka, — atšovė Lara ir įkišo raktą į durų spyną. — Labanakt, Džordžai. Džiaugiuosi, kad šįvakar buvai su mumis.

— Negi tu nesupranti? Čia mano šansas. Išsiveržti iš praeities. Pasikeisti.

— Turi omeny tarpusavio konkurenciją, rietenas ir visa kita? — Aš linktelėjau. — Grėbstant lapus iš svetimų baseinų? — stebėjosi ji. — Labai naudinga. Ir velniškai prasminga. Kai su grėbliu išgriebsi iš baseino dugno visatos paslaptį, pranešk man.

— Tau atrodo, kad tai, ką dariau anksčiau, buvo kur kas padoriau?

— Bent jau sumokėdavom už namą ir žemę, Džordžai.

— Ar tau nereikia ko nors daugiau? Negi iš tikrųjų trokšti tik tiek, kad galėtum laiku sumokėti už namą ir žemę?

— Ne, daugiau man nieko nereikia, — atkirto mano žmona ir perliejo mane nusivylusios sutuoktinės žvilgsniu. Ji atidarė duris ir jos veidą apšvietė per koridorių atsklidusi mūsų namų šviesa. — Aš jau seniai iš šito išaugau, Džordžai. Man tiesiog norisi išsaugoti tai, ką turiu.

— Betgi tu dar jauna!

— Jau nebe jauna, Džordžai. O, kad taip būtų!

— Tu septyneriais metais už mane jaunesnė!

— Taip, kitą mėnesį man keturiasdešimt.

Susiraukiau. Ji teisi. Laros jubiliejus. Žinoma. Ir vis dėlto man tai buvo šokiruojanti naujiena.

— Reikėtų atšvęsti kaip nors ypatingai, — pasiūliau. — Nuvažiuoti į kurią nors mūsų pamėgtą vietą.

— Nežinau, — atsakė ji. — Vargu, ar tebėra tos vietos.

— Kitą mėnesį tau jau keturiasdešimt? — pakartojau. — Iš kur taip greitai?

— Neklausk, — atsiduso ji.

Pabučiavo man į kaktą. Nekaltas ir kartu draugiškas labanakt. Tačiau nuo jos prisilietimo iki šiolei tingiai srovenęs mano kraujas staiga užvirė, rankos kažkokiu nesuvokiamu būdu slystelėjo po jos palaidinuke, mėgaudamosi švelnia, šilta oda. Tokia pažįstama, mylima ir geidžiama. Ištariau jos vardą, o ji — mano, paskui pakartojau dar sykį. Jos veidas. Mano rankos. Jos kūnas. Manoji Lara. Staiga ji atsitraukė ir stipriai niūktelėjo man į krūtinę. Aš užsikosėjau, o kaimynų užuolaida išgąstingai sukrutėjo.

— Negaliu patikėti, — piktinosi ji. — Tu, spermatozoidini išgama! Tu norėjai man už liemenėlės užkišti ranką?

— Jeigu privemsi, turėsi ir išvalyti, — pasakė Kytas, žiūrėdamas į mane per galinio vaizdo veidrodėlį. — Aš visai rimtai. — Plačiai išsišiepė. — Elgiesi kaip mažas vaikas. Kitąsyk liepsiu tave gerai paslėpti.

Čia tai jau nesąmonė. Mane supykino nuo to šlykštaus jo automobilio galinės sėdynės kvapo. Nesiginu, galimas daiktas, prie to prisidėjo ir keli buteliai Corona alaus su visai nereikalinga žaliųjų citrinų užkanda; alų maukėme tiesiai iš butelio tamsiame, nykiame bare su rusais apsaugininkais prie įėjimo. Kyto automobilyje buvo ne ką geriau.

Kai rusai apsaugininkai lydėjo mane iš baro pro duris, iš kažkur išdygo Kytas. Jie būtų lydėję mane ir tamsia gatvele iki pat namų, ir pakeliui klausęsi manosios Vitni Hiuston dainos „Aš visada tave mylėsiu“ versijos, bet pasimaišė Kytas ir įstūmė mane į savo automobilį.

Taigi nepatogiai muisčiausi ant jo užpakalinės sėdynės ir dusau nuo pašvinkusio oro salone, kuris atsidavė visais įmanomais nusilakėliais, nevėkšlomis ir nusikaltėliais, pabuvojusiais čia iki manęs. Kyto partneris, sėdintis ant priekinės keleivio sėdynės, vėpsojo į mane lyg koks snobas. Sėdėjo pasipūtęs kaip ožys. Man jis atrodė juokingai — tarsi kažkas būtų užsiropštęs jam ant smakro ir ten nudvėsęs.

— Na, kas ten dar? — piktai atsiduso Kytas, ir aš išvydau priekyje, plikame Kamdeno gatvės ruože, mirksinčius mėlynus švyturėlius. Kitapus gatvės stovėjo policijos automobilis, o pora uniformuotų pareigūnų grumdėsi su dviem tvarkos pažeidėjais. Mirguliuojančioje šviesoje jų kūnai tarytum trūkčiojo, atrodė, lyg šokėjai spruktų lauk iš pigaus šokių klubo, kurio darbo valandos baigėsi.

Mūsiškiams sekėsi nelabai kaip. Vienas iš blogiukų — kresnas, plačiapetis it šaldytuvo rėmas tipelis, laikė sučiupęs policininką už kaklo ir naudojosi savo galingos viršutinės kūno dalies pranašumu. Jis stengėsi parversti policininką ant žemės. Kitam pareigūnui sekėsi truputį geriau. Jis jau buvo uždėjęs vieną antrankį ant smulkaus pailgaveidžio niekšelio rankos ir tvirtai laikė jį, sugriebęs už striukės gobtuvo. Matėsi, kad jis nori ir pagelbėti savo kolegai, ir nepaleisti iš rankų suimtojo, bet vienu metu to padaryti nepajėgia.

Kytas nuspaudė stabdį ir jiedu su pasipūtėliu kolega šoko iš automobilio, palikę neuždarytas dureles.

— Gal ir man prisidėti? — paklausiau.

Kytas bedė į mane savo riebų pirštą.

— Sėdėk čia ir nejudėk, — įsakė. Abu puolė tą, kuris buvo panašus į šaldytuvo rėmą, tėškė jį nosimi į asfaltą ir uždėjo antrankius. Tada suskubo pagelbėti antrajam pareigūnui, kuris įstengė surakinti pailgasnukį niekšelį. Dabar apie juos jau buvo susispietęs nedidelis būrelis žioplių, išsliūkinusių iš kaimyninių butų ir apgailėtino baro, kuris atrodė taip, lyg būtų uždarytas prieš dvidešimt metų. Jie nedrąsiai pusbalsiu piktinosi policijos brutalumu ir žmogaus teisių pažeidinėjimu. Kytas užriaumojo, ir jie kaipmat atsitraukė.

Patikimai ir tvarkingai uždėję antrankius, budintys policininkai — dvi poros — stabtelėjo kiek atsipūsti ir persimesti keliais žodeliais, lyg kokie išsiblaškę šunų vedžiotojai neišleisdami iš rankų savo suimtųjų. Smalsuoliai pristabdydavo automobilius ir įdėmiai nužvelgdavo įvykio vietą. Paskui Kytas ir jo pasipūtėlis partneris atsisveikino su anais, o tada įgrūdo į mašiną tą, kuris buvo panašus į šaldytuvo rėmą, ir pasodino jį šalia manęs. „Rėmas“ elgėsi taip, tarsi manęs čia nebūtų. Jis pasirodė gerokai jaunesnis, nei maniau. Pripumpuotas kūnas ir plikai nuskusta galva jį gerokai sendino. Atrodė vyresnis ir kai galynėjosi su policijos pareigūnu. Bet iš arti ir surakintas sėdėjo lyg išsigandęs paauglys. Netrukus mes pajudėjome.

— Labai jau nedoras jūsų verslas, — mestelėjo jam Kytas. Jis prisimerkęs žvelgė į galinio vaizdo veidrodėlį. — Apsimesti negyvam, drybsoti vidury gatvės, o paskui užsipulti vargšą nuskurėlį, kuris sustoja tau padėti.

Vaikinas kilstelėjo antakius, išreikšdamas tokį apgailėtiną nepasitenkinimą, kad man jo net pagailo, ir įsispoksojo į langą, o Kytas pasuko į Kings Krosą. Vaikinas sėdėjo surakintomis už nugaros rankomis, todėl išsitempęs, visu kūnu kiek palinkęs į priekį, kiūtodamas ant paties suplyšusios vinilinės sėdynės kraštelio.

Ar mes nepažįstami? — paklausiau jo. — Juk aš tave pažįstu, tiesa?

Jis atsisuko ir pirmąsyk pažvelgė į mane.

— Be savo patikėtinio su jumis nekalbėsiu, — burbtelėjo sodriu pietų Londono akcentu.

— Iš kur aš tave pažįstu? — pakartojau ir supratau, kad jo prakalbinti nepavyks, nes buvo toks pat abejingai nemandagus kaip ir aš.

Privažiavome mano tėvų namus. Jaunikliai pasiliko automobilyje, o Kytas padėjo man išlipti. Šviežias oras iš karto kirto man per kojas. Iš pradžių jos buvo kaip guminės, paskui ėmė virpėti ir galiausiai visai išskydo, tad Kytas čiupo mane už pakarpos ir, sušukęs: „Ramiau, ereli!“, sodo takeliu nuvedė link durų. Stabtelėjęs atsirėmiau į tėvo mašiną, raudoną Ford Capri, stengdamasis susitvardyti ir apraminti savo skrandį, kvėpavimą, apskritai visą gyvenimą. Pastebėjau, kaip galiniame kieme žėruoja mėlynas baseino paviršius. Jis atrodė nuostabiai.

Tarpduryje, vilkėdami vienais naktiniais, išdygo mano tėvai. Mamos akys skubiai perbėgo tamsiais kaimynų langais, o tėvas žiūrėjo į mane išplėtęs akis ir nė trupučio nesistebėjo. Po tokio jo žvilgsnio man buvo sunku susikaupti ir tęsti Soul II Soul grupės dainą, kurią užtraukiau išlipęs.

— Jei priversite jį užsičiaupti, — tarė Kytas, — šiąnakt jam bus leista miegoti savo lovoje.

Tėvai trepsėjo aplink jį, dėkingi ir susigėdę, o jis kinkavo savo didelę galvą, droviai atsakinėdamas į jų padėkas ir siūlymus išgerti arbatos. Paskui pabučiavo mamai į ranką, paspaudė ranką tėvui ir atidavė mane abiejų globon. Patapšnojo man per nugarą ir nuvažiavo.

— Vis tiek išvirsiu arbatos, — tarė mama, o tėvas vos susilaikė nesusijuokęs.

— Jam ne tavo arbatos reikia, — palingavo galvą ir tyliai caktelėjo liežuviu. — Ar dabar jau tinkamas metas pranešti, kad nuo šiolei tau — namų areštas? — paklausė.

Buvau beužkimbąs ant jo meškerės, bet tėvas jau lipo laiptais į viršų ir netrukus dingo už durų. Spoksojau į lubas, klausydamasis minkšto jo šlepečių trepenimo miegamojo grindimis. Ir tada susigriebiau, kad mano kišenės, kaip ir anuos vakarus, buvo pilnos popieriaus lapelių. Bandžiau atsukti juostelę atgal iki to vakaro, kai palikau Larą, ir prisiminti po to sutiktų merginų ir moterų vardus. Bet kai ėmiau rausti kišenes, jose aptikau ne įprastinę vardų ir pavardžių bei telefono numerių ir elektroninių adresų kolekciją, o vien daiktus, susijusius su Lara.

Ištraukiau mūsų vestuvių nuotrauką. Paskui — fotokabinoje beveik po metų mūsų pažinties darytų nuotraukų juostelę, kur mudu staipomės lyg du maži vaikai; viskas buvo taip nauja, bet mums atrodė, kad tęsis amžinai. Kitoje nuotraukoje — Lara su oranžiniu bikiniu prie jūros kartu su ketverių metukų Rufu ir dvejų Rūbe, ji žeria rieškučiomis pajūrio smėlį, besileidžianti saulė glosto jai pečius, slysta per raktikaulį ir auksu mirga ant odos. Dar kitoje — besišypsanti Lara mūsų naujajame name, apsivilkusi statybininko kombinezoną, gerokai papilnėjusi po antro vaiko. Ir paskutinė, perlenkta į keturias dalis, — koks aš kvailas, kaip galėjau sulankstyti nuotrauką į keturias dalis? — daryta jos darbe, kur ji nufotografuota metai prieš mūsų pažintį.

Pasilenkiau ir atsiklaupęs ant kelių ėmiau lyginti nuotrauką, bet iš kišenių pažiro jų ir daugiau. Lara netvirtai stovi ant slidžių, Lara mūsų namo vidiniame kieme, Lara ligoninės lovoje su miegančiu kūdikiu ant rankų.

Negi visa tai netiesa, ką?

Mes juk dar turime daug lankytinų vietų.

Teisėtvarkos rankose buvo viskas. Žavėjausi jų sugebėjimu valdyti žmonių mases. Nors dabar buvau kitoje barikadų pusėje.

Demonstrantai buvo apsupti policijos, vėliau suvaryti į uždarą, protestuojančiai miniai skirtą, aptvarą; jiems išsibarstyti neleido oranžinės juostos ir šimtai jaunų policininkų niūriais veidais. Už pareigūnų plytėjo tuščias laukas, o už jo — aikštelė, kurioje stovėjo vagonai su mėsa, stropiai saugomi ginkluotų vyrukų, pasirengusių suimti visus, kas tik bus priešiškai nusiteikęs.

Protestuojančiųjų nuotaika buvo stebėtinai pakili. Tikriausiai dabar jie sulaukė to, ko troško ir tikėjosi. Tvarkos saugotojai užtikrino taiką ir ramybę. Demonstrantai galėjo demonstruoti. Oro uostas jau gali statyti savo naują pakilimo taką. Tolumoje mačiau žmones, kasančius žemę, ir šiaip darbininkus, bet jie buvo taip toli nuo manęs, kad atrodė, lyg stebėčiau juos per televizijos žinias.

Pakėliau galvą ir prisimerkiau nuo ryškios saulės. Jos šviesa iki Žemės keliauja aštuonias minutes, tad žvelgiau į saulę, kokia ji buvo prieš aštuonias minutes. Kelionės laikas, pagalvojau. Jis tikras. Štai įrodymas. Žydrame danguje griausmingai šeimininkavo boingai 747, kildami ir leisdamiesi tarsi patys savaime, be jokių žmogaus nurodymų, čia atvykstą, čia išvykstą, visiškai nekreipdami dėmesio į plakatą mano rankose su užrašu: „PAMIŠĘ LĖKTUVAI“. Aš pats jį padariau.

Išsitraukiau telefoną, surinkau Rubės numerį, bet paskui persigalvojau. Buvau pavargęs ir netekęs daug skysčių, žvelgiau į pasaulį pagiringomis akimis, tad vien išgirdusi mano balsą ji būtų supratusi, kad mūsų ginčas laimėtas jos naudai. Nieko tu nepakeisi, buvo sakiusi ji man. Ir nesuk sau galvos. Verčiau padaryk ką nors naudingo. Ką nors iš tiesų reikšmingo. Kad ir nušvilpk ką nors.

Nesirengiau sutikti, kad ji teisi. Maniau, niekada nebūsiu tam pasirengęs.

Tad vėl susigrūdau telefoną į išblukintų džinsų kišenę ir tingiai pamojavau dangui savo plakatu.

Penkioliktas skyrius

Iš pradžių norėjau nueiti pas jį be išankstinio susitarimo, bet paskui prisiverčiau persigalvoti. Šiaip ar taip, nenorėjau, kad jis palaikytų mane nevispročiu.

Bet kai širdies specialistas dienos pabaigoje išėjo iš savo privačios kontoros Harlio gatvėje, aš jo jau laukiau ant šaligatvio. Tikėjausi, kad prieš važiuodamas namo gerti arbatos, jis dar lėks į ligoninę atlikti kokios nors operacijos, bet jis vilkėjo šventinį kostiumą ir atrodė kaip Deividas Nivenas per kokteilių vakarėlį Agos Khano jachtoje.

— O, ponas Beilis! — sušuko jis, puikiai maskuodamas savo nuostabą. — Kuo galėčiau padėti?

— Aš gyvenu ne savo gyvenimą, — išrėžiau, ir jis linktelėjo. Nesupratau, ar iš manęs šaipėsi, ar jo noras padėti buvo nuoširdus ir sentimentalus, juk kiekvieną darbo dieną kažkam po kelissyk padėdavo. — Norėjau pasakyti, kad tikėjausi ne tokio gyvenimo. Įvyko kažkoks nesusipratimas. Aš noriu susigrąžinti savo ankstesnį gyvenimą.

— Nejaugi? — nustebo jis. Vėlyvos vakaro saulės apšviesta jo žvilgančio smokingo apykaklė atrodė juoda kaip anglis. — Ar tikrai norite susigrąžinti tai, kas buvo anksčiau? Abejoju. Nuolatinę baimę, kad galite numirti, kasdienes rimtos ligos gydymo procedūras, suvokimą, kad jūsų kūnas silpsta?

Įnirtingai papurčiau galvą.

— Aš nebežinau, kas iš tikrųjų esu, — tariau. — Noriu sužinoti, kieno ji. Tai yra kam priklausė mano širdis. Noriu žinoti apie ją daugiau.

Jis palietė pirštais varlytę po kaklu. Ji buvo ta tikroji, o ne iš tų, kurios pardavinėjamos jau gatavai surištos ir ant gumytės. Netikrosios atrodo per daug gražiai. Policijoje irgi buvo labai svarbu drabužių etiketas, tad aš taip pat visuomet ryšėdavau tik tikrąją.

— Nesirengiu nieko nuo jūsų slėpti, Džordžai, — atsakė. — Bet aš iš tikrųjų nežinau.

— Netikiu, — atšoviau.

— Patikėkit. Bet man ir nereikia žinoti. Man tai nerūpi. Jeigu jūsų donoro šeima pageidauja anonimiškumo — jų valia. O jūs esate mano pacientas. Tad tiesiog padėkokite už sugrąžintą gyvenimą.

— Aš dėkoju, bet vis tiek noriu žinoti, kam ji priklausė, — neatlyžau.

Pakėliau rankas, pirštai nevalingai susmigo į plaukus. Jis ištarė mano vardą, palietė man ranką — taip švelniai ir subtiliai, kad net susigraudinau, kai žvilgtelėjo į laikrodį.

— Atleiskite, per mane vėluojate į vakarienę, — susigriebiau.

— Į „Madam Baterflai“, — patikslino. — Aš vėluoju į Pučinį.

Ir tada supratau, kodėl jo kaulėti pirštai vis siekė varlytės. Ogi ji tuoj atsiriš. Su tikrosiomis varlytėmis visada bėdos. Jos nuolat atsiriša. Šyptelėjau.

— Jūsų varlytė, — pasakiau.

Jis nusijuokė ir vėl palietė ją pirštais.

— Paprastai varlytę man suriša žmona, — paaiškino. — Bet šįvakar jos šalia nebuvo.

— Duokit, padėsiu, — pasisiūliau. — Aš moku.

Kilstelėjau rankas ir jis nežymiai susigūžė, bet paskui susitvardė ir stovėjo truputį sutrikęs ir kartu dėkingas, maloniai šypsodamasis, o aš tuo metu atrišau jo varlytę, nykščiais ir rodomaisiais pirštais tvirtai suėmiau juodo satino juostelę. Truktelėjau žemyn tiek, kad kairysis juostos galas būtų keliais coliais ilgesnis už dešinįjį, ilgesnįjį galą užmečiau ant trumpesniojo, pervėriau per kilpą, o tada, sulenkęs trumpesnįjį galą, padariau priekinę varlytės kilpą, paskui abu galus pakišau po apykaklės kampais.

Atrodė kaip automobilis po avarijos.

Pamėginau dar kartą. Paskui dar. Dabar jis jau žvelgė į mane susirūpinęs, vis dažniau ir atviriau dėbčiojo į laikrodį, o paskui žengė žingsnį atbulas, tolyn nuo manęs. Pajutau, kaip iš nevilties man ėmė gelti akis.

— Anksčiau tikrai puikiai mokėjau rišti varlytę, — tikinau jį, bet ant kaklo kabojo tik suglamžyta medžiagos juosta. — Tikrai, nemeluoju.

Atrodo, jis manim patikėjo.

Žiūrėjau, kaip Laris varto ant kepsninės mėsainius, plačiai šypsodamasis man pro dūmus, kuriuos bando išvaikyti ranka.

— Gardžiuokis kiekvienu sumuštiniu, — patarė jis man. — Tokie kaip mes turime devyniasdešimt procentų galimybių pratempti vienus metus ir penkiasdešimt procentų galimybių išgyventi dešimt metų. — Laisva ranka jis atidarė dvi skardinėles alaus ir vieną kyštelėjo man. — Mes gavom didžiulę dovaną. Tu ir aš. — Giliai įkvėpė oro ir pratisai atsiduso. Pro atsegtą apykaklę buvo matyti keli centimetrai rando. — Mes visi, — pridūrė ir mentele mostelėjo į susirinkusius svečius. Čia buvo visi mūsų klubo nariai. Polas, aukštas ir drovus, su savo jauna šeima. Džefas, smulkutis it kirstukas, su savo mergina. Ir visi kiti. Vyrai, kurie jau seniai turėjo būti mirę. — Kažkodėl nebematau tavęs susirinkimuose, — pastebėjo Laris.

Širdį dilgtelėjo kaltės jausmas. Nenorėjau nuvilti Lario. Tai dėl jo mes jautėmės kaip viena darni bendruomenė. Tokių žmonių kaip jis — reta.

— Žinai, Džordžai, tavo gyvenimas pasikeitė ne dėl to, kad gavai kito žmogaus širdį. Jis kitoks tik dėl to, kad tau buvo suteiktas antras šansas. Kitoks ir todėl, kad ankstesnis gyvenimas varė tave į kapus. Tavo gyvenimas dabar kitoks, nes ankstesnis jau turėjo būti pasibaigęs. — Prie mūsų priėjo Džefas su savo mergina, ir Laris ištiesė jiems po mėsainį, padėtą ant popierinių lėkštučių. Mudu nulydėjome juos akimis — jauną moterį, dar tik pradėjusią gyventi, ir už ją vyresnį vyrą, pradėjusį gyventi jau antrą gyvenimą. Jis ėjo šalia jos, apkabinęs per liemenį ir baimindamasis, kad neišmestų iš rankų mėsainio. — Viskas gerai, — nusišypsojo Laris.

Norėjau juo tikėti. Jaučiau, kaip tvinkčioja randas. Tokiomis karštomis vasaros dienomis kaip ši jis visada tvinkčiojo, o aš norėjau tikėti, kad viskas tebėra kaip kadaise. Tačiau naujoji širdis nesugrąžino man nei ankstesnio gyvenimo, nei šeimos, nei ateities kaip Lariui ir kitiems mūsų grupės nariams, susirinkdavusiems virš gėlių parduotuvės. Mano naujoji širdis mano gyvenimą sugriovė.

Man nesinorėjo likti tuo senuoju Džordžu. Ar, dar blogiau, — nebegalėjau juo būti. Aš jo tiesiog nepažinojau.

Nusišypsojau Lariui ir linktelėjau geram tuzinui jo čirškinamų jautienos kepsniukų — vieni buvo rusvos lyg kūdikio užpakaliukas spalvos, kiti gerai apskrudę ir net apanglėję.

— Ką bandai įteigti? — paklausiau. — Nori, kad mane ištiktų širdies smūgis?

— Gardžiuokis kiekvienu sumuštiniu, Džordžai, — visai rimtai pakartojo jis. — Kas žino, kiek mums dar liko gyventi.

— Betgi tai galioja bet kuriam gyvam sutvėrimui, ar ne?

Jis linktelėjo. Paskui išsišiepė it mėnulis.

— Bet visi kiti, išskyrus mus, to dar nesuvokia.

Mes stovėjome apsupti sodų, aplink sklandė angliškos vasaros garsai: kažkas pjovė veją, kažkur pro atvirus langus liejosi muzika, Lario vaikai juokėsi ir krykštavo stačiakampiame baseine. Sūnus Džekas ir duktė Siuzė žaidė žaidimą, kur vienas paneria po vandeniu ir stengiasi kuo ilgiau išbūti be oro, o kitas skaičiuoja: „Vienas dramblys, du drambliai, trys drambliai..“.

Lario žmona Molė sėdėjo ant baseino krašto, įmerkusi kojas į vandenį, iki kelių atsiraitojusi džinsus ir atidengusi baltas kaulėtas blauzdas, ir stengėsi nesušlapinti mėsainio.

Laris paskutinįsyk apvertė kelis likusius mėsainius, paspaudinėjo juos, kad geriau priglustų prie kepsninės grotelių, nusišypsojo pamatęs varvančius taukus, o paskui meistriškai sukišo mėsainius į prapjautas bandeles.

— Vidutiniškai apkepęs, — pasakė garsiai ir vieną ištiesė man. Aš užsipyliau šašlykinio padažo ir nuo uždraustojo gardumyno burnoje ėmė tvenktis seilės. Nešini skardinėlėmis alaus ir mėsainiais mudu nuėjome prie baseino.

Lario duktė tuo metu skaičiavo:

— Dvidešimt aštuoni drambliai, dvidešimt devyni drambliai...

Berniukas žiopčiodamas triukšmingai išniro iš vandens.

— Jūs vėl dirbsite policininku? — šūktelėjo man.

Gūžtelėjau pečiais ir atsikandau mėsainio. Vos nenualpau. Laris — nuostabus kulinaras.

— Tebesvarstau, — atsakiau vaikui. — Kol kas noriu pailsėti.

Regis, pasotinus savo smalsumą teisėsaugos tema, nurašytas policininkas berniukui neberūpėjo, net kilo noras parodyti demonstratyvų abejingumą. O gal man tik taip pasirodė?

— Bet tikriausiai buvo nepaprastai įdomu, ar ne? — paklausė Molė. Jie visi buvo aistringi serialo apie policininkus „Bilas“ sirgaliai. Visi drauge jį žiūrėdavo. Tokia jau ta jų šeimyna.

Mandagiai jai nusišypsojau ir, priklaupęs ant baseino krašto, įsižiūrėjau į vandenį. Jis buvo kiek nusekęs.

— Kiekvienąkart po baseino priežiūros darbų prileiskite vandens papildomai, per porą colių, — pasakiau. — Jeigu to nepadarysite ir vandens lygis bus keliais coliais žemesnis nei rekomenduojama, po kurio laiko baseiną pildysite daug ilgiau, turėsite sugaišti kelias papildomas valandas. Be to, reikės atsukti pagrindinį vandens čiaupą ir paskui nepamiršti jo užsukti.

Atsistojau ir gurkštelėjau alaus. Vandens paviršiuje plūduriavo daugiau šiukšlių, nei aš būčiau leidęs.

— Ir dar reikėtų patikrinti mechaninius vandens filtravimo tinklelius, — pridūriau. Kurį laiką susimąstęs žiūrėjau į vasaros karštyje raibuliuojantį vandenį. — Man atrodo, vanduo per daug chloruotas. O tai negerai.

Laris susižvalgė su Mole ir nusijuokė.

— Oho, ačiū už pamoką, Džordžai, — nusistebėjo Laris.

— Šiaip baseinas labai neblogas, — pagyriau atsitiesdamas. Jų sodas nebuvo toks didelis, kad tilptų normalus baseinas. Taigi šis veikiau buvo skirtas nardymui, o ne plaukymui. Jie jį prižiūrėjo ir tvarkė patys.

— Mums jo visiškai pakanka, — pasakė Molė ir plačiai nusišypsojo savo vyrui. Jos pavyzdžiu pasekė abu vaikai.

Lario šeima į jį žiūrėdavo savotiškai — jo didelį platų veidą namiškių žvilgsniai lytėdavo viena kita sekunde ilgiau nei derėtų, tarsi norėdami pasitikrinti, ar jis tikrai čia, ar kartu su jais karštą vasaros dieną kepa mėsainius, ar kur nepradings, jeigu jie akimirką išleis jį iš akių. Jie saugojo jį, kaip jauni tėvai saugo savo pirmagimį. Jie sekė jį akimis, tarsi negalėtų patikėti, kad jis tikrai yra su jais.

Laris irgi šypsojosi savo šeimynai, vienoj rankoj laikydamas alų, o kitoj mėsainį, apsvaigęs iš meilės, didžiulis plikas pakaušis spindėjo saulėje, o veidas švytėjo lyg mėnulio pilnatis, patekėjusi vidury dienos.

— Jūs puikiai šokate, — pagyrė šviesiaplaukė mergina.

— Netgi labai puikiai, — patvirtino šviesiaplaukės mama, taip pat blondinė, ir aš pajutau, kaip mane išpylė prakaitas, kojos pačios ėmė kilnotis, o naktinė karštinė prasismelkė iki pat kaulų smegenų. Tos dainos aš nežinojau.

Tikriausiai ji buvo visai nauja. Sukurta gal prieš metus ar dvejus. O gal ir prieš dešimt ar penkiolika.

„Ar nemanai, kad tau geriau būti vienam?“ — paklausė dainininkas ir jo balse nuskambėjo kažkoks mirtinas įspėjimas.

— Ačiū, — šūktelėjau aš. — Čia žmona mane taip išmokė.

— Ką sakot? — pridėjusi prie ausies ranką paklausė blondinės mamelė.

— Čia žmona mane taip išmokė.

Jos abi susižvalgė ir aš pastebėjau, kad jų šypsenos kažkaip pasikeitė, tarsi sustingo, nuotaika surūgo, o aš tuo metu žvilgtelėjau į didžėjų. Jis buvo dar visai vaikas, ne ką vyresnis už mano Rufą, bet puikiai išmanė apie įrašų kompanijas Stax, Motown ir Atlantic, iš karto galėjo atskirti, kur klasikinė muzika, o kur jo mokyklos laikų popsas. Jis įdėmiai stebėjo, kaip aš ranka ore nubrėžiau S, paskui O ir dar vieną S, o tada linktelėjo ir iškėlęs parodė man dvylikos colių vinilinę plokštelę.

— Vedęs? — sumurmėjo mamelė ir jos abi vėl susižvalgė. Iš garsiakalbių pliūptelėjo sintezatoriumi sumoderninta styginių instrumentų kaskada, ir minia pasitiko ją džiugiais šūksniais. Pasigirdo nuostabus kažkokios dainininkės balsas, kokio, išskyrus Arėtą Franklin, dar nebuvau girdėjęs.

Visa šokių aikštelė, prigužėjusi pagyvenusių seniokų, ėmė vieningai siūbuoti į taktą.

Pabaksnojau pirštu į vestuvinį žiedą.

— Beveik dvidešimt metų, — išdidžiai riktelėjau. — Ar žinote grupę SOS?

Motina su dukra susižvalgė, jos atrodė sutrikusios, tarsi tik dabar būtų pastebėjusios, kad salėje skamba muzika.

— Grupė SOS yra didžiausia mįslė muzikos istorijoje, — šaukiau aš. Dabar judėjau gerokai lėčiau, sukiojau pečius ratu taip, kaip tik aš vienas mokėjau. Reikia tai pamatyti. Kai matai, gali geriau suprasti. — Kodėl čia niekas nežino grupės SOS? — išrėkiau klausimą.

Duktė gūžtelėjo pečiais ir pridėjo ranką prie burnos — toks ženklas reiškė: „Iš kur aš žinau?“

— Man irgi neteko girdėti, — žioptelėjo mamelė, suokaibiškai dėbtelėjusi į savo dukrą, ir tada supratau, kad jai visai nesvarbu, pagal kokią muziką šokti. O aš prisiminiau, kaip šokdavau su Lara.

Šokti su šokėja, o dar profesionale, nėra lengva. Labai smagu, bet kartu ir keista. Truputį varžo, bet podraug ir leidžia pasireikšti. Iš pradžių man nesisekė. O paskui supratau, kad jeigu noriu likti su šita nuostabia moterimi, kito kelio neturiu. Privalau išmokti šokti. Ir vieną vakarą „Afrikos centre“, kai Soul II Soul varė net išsijuosę, man pradėjo patikti šokti. Ir ji pati patiko. Veikiai nebegalėjau šokio atskirti nuo jos.

Lara judėjo ypač lengvai ir grakščiai. Tai neturėjo nieko bendra su tuo, kad ji šokiu užsidirbdavo sau duoną ar kad jai tai puikiai sekėsi. Jos kūnas paklusdavo jai kažkaip ypatingai — tai buvo daugiau nei vien gracija ir lengvumas. Atrodė, kad ji buvo gimusi šokti.

Aš nuolat stebėdavau tą jos šokio mistiką. Kol atlikdavau vieną judesį, Lara suspėdavo padaryti septynis ar aštuonis, ir jie visi būdavo vienas kito tęsinys. Vieną judesį sudarydavo septynios ar aštuonios dalys, bet judesys atrodė vientisas. Jis tiesiog liejosi. Man su ja būdavo lengva. Tikri šokėjai stengiasi, kad taip būtų. Lara nė iš tolo nebuvo šokio snobė, nemanė, kad šokis skirtas tik išrinktiesiems. Priešingai, įsivaizdavo, kad kiekvienas turėtų mokėti šokti, nes žmogui tai natūralu ir net būtina, kaip ir kvėpuoti. Bet negaliu pasakyti, ar šitaip lengva su visais šokėjais, ar tik šokant su Lara.

— Ei, Fredai Asterai, — šūktelėjo mamelė ir plačiai nusišypsojo dukrai, kuri garsiai prunkštelėjo, — kur šįvakar tavo žmonelė?

Po grupės SOS dainų pasigirdo Cameo „Viengungio gyvenimas“. Man būtų labiau patikę „Žodžiai“, bet didžėjus pasirinko temą apie nesusisaistymą jokiais saitais ir apie tai, kad gyventi laisvam yra kur kas geriau. Mamelė su dukra dėbtelėjo į laikrodį.

— Ji šoko „Vargdieniuose“, — pasakiau, žiūrėdamas į šviesas. — Ir dar „Karalius ir aš“. „Panelė Saigon“, be to, dar „Šerlokai!“ Ar matėte tą spektaklį? Jį po dešimties dienų uždraudė.

Bet jos jau buvo nuėjusios. Na ir gerai. Šįvakar neketinau nieko lydėti namo. Aš jau ir taip turiu pasimatymą.

Į prekybos centrą vaikis atėjo tuo metu, kai varčiau rytdienos laikraščius. Kresnas, stambokas rubuiliukas, kokių penkerių, trumpai kirptais ugniniais plaukais, su pomidorų padažu išterliotais marškinėliais — futbolininko marškinėlių imitacija. Tam pypliui seniai buvo laikas miegoti.

Jis atėjo prie manęs ir ėmė raustis apatinėje žurnalų lentynoje. Pajutęs kažką stovint šalia, pakėliau galvą ir žvilgtelėjau į apsaugininką — aukštą niūrios išvaizdos nepaprastai liesą vaikiną. Su tokiu reikalų geriau neturėti. Nors kai kam, žinoma, tenka.

— Labas, Asifai.

— Sveiks, Džordžai.

Mudu žvelgėme į mažylį, kuris išsitraukė žurnalą „Daktaras Kas“7, paskubom jį pervertė, paskui atsitiktinai atsivertė puslapį su kiberžmonių nuotrauka.

— Siaubingos pabaisos, — sumurmėjo ir nutipeno prie vaisių ir daržovių. Pasistiebęs savo murzinomis rankytėmis bandė pasiekti mėlynųjų vynuogių, išdėliotų ant vidurinės lentynos, bet nepavyko. Tada nuo apatinės lentynos pasičiupo obuolį, atsikando, nušveitė ant žemės ir spyrė. Obuolys nuriedėjo tarp lentynų eilių.

— Įvartis! — suriko išskėstomis rankomis bėgdamas paskui obuolį.

Sučežėjo storo plastiko juostos ant durų ir, taisydamasis kaklaraištį, iš sandėlio išėjo Rufas. Dabar, gavęs paaukštinimą, jis kasdien vilkėjo kostiumą, bet aš niekaip negalėjau prie to priprasti. Jis atrodė taip, lyg šituos drabužius būtų pavogęs iš suaugusio vyro.

— Gali padaryti pertrauką, Asifai, ir nueiti išgerti arbatos, — pasakė jis.

Asifas atrodė sunerimęs.

— Čia kažkoks vaikas, — tarė jis. O tuo metu berniukas kaip tik grįžo prie mūsų, spardydamas tai, kas liko iš obuolio, ir čiupo už rankos moteriai, kuri ką tik pasiėmė vežimėlį.

Tai buvo suvargusi raudonplaukė, kadaise turbūt nepaprastai graži. Ji tikrai nebuvo sena — vos įžengusi į trečią dešimtį, tikrai, tačiau jos grožį, regis, nublukino keleri paskutinieji metai ir vyrai, kurių turbūt buvo nemažai. Pigi gėlėta suknelė, aukštakulniai. Vaikinai, iškrovinėję lauke sunkvežimį, atsisuko į ją pavarvinti seilę. Ji atrodė seksuali, bet pavargusi, išsekusi.

— Aš juos prižiūrėsiu, — tarė Rufas. — Panašu, kad atėjo pasiganyti.

— Pasiganyti? — nustebau.

Rufas nenuleido akių nuo moters.

— Jie čia ateina ne apsipirkti, o pasistiprinti tuo, ko jų širdis užsigeidžia. Produktai dingsta godžiuose jų pilvuose nespėję pasiekti kasų.

Mane suėmė juokas.

— Žinant, kokį pelną susikrauna tokie prekybos centrai, vieną kitą apgedusį obuolį galima ir nurašyti.

Rufas pašnairavo į mane.

— Bet tai vis tiek vagystė, tėti.

Asifas išėjo gerti arbatos. Moteris nuėjo apsipirkti, bardamasi ant vaiko, kuris griebė nuo lentynų prekes ir mėtė į vežimėlį, o ji traukė iš vežimėlio ir dėliojo atgal į lentynas. Mes su Rufu nusekėme paskui juos, laikydamiesi mandagaus atstumo. Moters užpakaliukas bangavo, siūbavo ir trynėsi į medvilninį pigios vasarinės suknelės audinį.

— Kas aš tau — pinigų maišas? — užriko ant vaiko ir numetė į lentyną didžiulį pakelį Jaffa sausainių. — Gal manai, kad pinigų galima pasiskinti kaip lapų nuo medžių, a, Alfai?

— Nebloga mintis, — atšovė vaikis.

Moteris pakėlė ranką ir jau rengėsi pliaukštelėti jam per trumpai kirptą oranžinę it morka galvą, bet susilaikė ir jiedu ėmė juoktis. Tada abu pasuko už kampo.

— Kaip laikosi mama? — paklausiau Rufo.

— Kviečia tave vakarienės, — atsakė ir, kilstelėjęs ranką, sustabdė mane. Atsargiai kyštelėjo nosį pro lentynos kraštą. Raudonplaukė moteris su savo baisuoklišku vaiku buvo sustoję prie konditerijos skyriaus. Sūnus greitai žvilgtelėjo į mane. — Liepė tau pasakyti.

Moteris su vaiku akimirksniu išgaravo man iš galvos. Mano mintis užvaldė netikėtas Laros kvietimas. Kuo reikės apsirengti? Ką nusinešti? Ar pavyks pasimylėti? O ją pabučiuoti? Ką ji man apskritai leis? Jaučiausi lyg prieš pirmąjį pasimatymą.

Susigriebiau, kad likau vienas. Rufas buvo dingęs už kampo. Moteris su vaiku ėjo gerokai priekyje. Mažylis dabar sėdėjo vežimėlyje, atsukęs į motiną savo mažutes, drūtas pėdutes, nes vežimėlis jam buvo per mažas. Rankoje jis laikė migdolinį ragelį ir godžiai kišo sau į mažą putlią burnytę. Kitam praėjimo gale lūkuriavo Asifas. Rufas paspartino žingsnį. Pasivijau jį kaip tik tuo metu, kai priėjo prie moters, o vaiko burnoje pradingo paskutinis ragelio kąsnis.

— Ponia! — pašaukė jis, ir ji atsisukusi piktai jį nužvelgė. Pasižiūrėjau į berniuką — jo pailgas it žiurkės veidelis buvo aplipęs auksiniais trupiniais. Užmečiau akį į vežimėlį. Jis buvo visiškai tuščias.

— Teks susimokėti, brangute, — tarė Asifas ir galva mostelėjo į berniuką.

Žalios jos akys sužaibavo.

— Aš tau ne brangutė, — piktai atšovė ji.

— Mes turime vaizdo kamerų įrašą, — išdidžiai paaiškino Asifas. — Čia nevalia ateiti vien tam, kad pavalgytumėt.

— Aš nieko blogo nepadariau, — atšovė moteris, ir man tai pasirodė labai pažįstama — tas piktas įniršis, užgauti jausmai. Tarsi dešimtis tūkstančių kartų būčiau tai girdėjęs. — Koks akiplėšiškas įžūlumas, — pridūrė ji.

— Jūsų berniukas suvalgė migdolinę bandelę, — tyliai paaiškino Rufas.

— Nieko jis nesuvalgė, — gynėsi moteris, o mes visi sužiurome į berniuką, nes šis pasisotinęs garsiai atsirūgo.

— Mes viską nufilmavome, — pakartojo Asifas, ilgais rudais pirštais įsikibdamas į vežimėlį. Tada pasižiūrėjo į Rufą. — Ar kviesti pareigūnus, šefe?

— Gerai jau, gerai, — suskubo moteris ir nusitraukė nuo peties rankinę. — Sumokėsiu už tą pyragėlį.

Rufas maloniai jai nusišypsojo.

— Taip, būtų neblogai, — linktelėjo, ir mes visi laukėme, kol ji kraustė savo piniginę, o paskui rankinę. Tada nunarino galvą.

— Aš neturiu nė cento, — pasakė. — Viską palikau namie.

— Kviečiu pareigūnus, šefe, — pasisuko eiti Asifas.

— Palaukit, palaukit, — sulaikė jį moteris. — Aš galiu atnešti vėliau. Tikrai. Prisiekiu, būtinai atnešiu. — Ji atsigręžė į Rufą. Žengtelėjo jo link ir tylesniu balsu pridūrė: — Čiagi tik pyragaitis. — Ranka palietė trumpai kirptą vaiko galvutę. — Jis dar vaikas. Mažas alkanas vaikas.

Rufas kurį laiką žiūrėjo į ją. Tada įkišo ranką į kišenę ir ištraukė šiek tiek pinigų.

— Šįkart aš už ją sumokėsiu, — pasakė Asifui ir aš pamačiau — galiu prisiekti visais šventaisiais, — kaip žlugo jo autoritetas.

Raudonplaukė moteris maloniai nusišypsojo mano kilniaširdžiam sūnui. Kai mažylis kažką suzirzė, lyg kad nori namo, ji žvilgsniu jį nutildė.

Tėvas nusileido į tamsoje skendinčią virtuvę. Rankoje jis laikė kriketo lazdą.

— Išgirdau, kad kažkas tepa sumuštinius, — ištarė. — Pamaniau, gal koks plėšikas.

— Išalkęs plėšikas, ar ne? — nusijuokiau.

— Taip, aštrialiežuvi. Išalkęs plėšikas. — Jis stovėjo suraukęs kaktą ir timpčiojo už chalato dirželio. Pro atsiknojusią apykaklę matėsi dryžuota pižama. Kiek sutrikęs nuleido kriketo lazdą.

Sėdėjau už virtuvinio stalo ir mėginau įveikti trigubą sumuštinį. Jis buvo toks storas, kad, norėdamas apžioti, turėjau pakreipti galvą. Buvau išalkęs kaip vilkas. Čiaumodamas kumpį su sūriu ir Branston raugintais agurkais tariau jam:

— Atsiprašau, kad prižadinau.

Tėvas nieko neatsakė, tik tyliai nušlepsėjo prie šaldytuvo, it kokią uodegą vilkdamas paskui save chalato diržą. Atidarė šaldytuvo dureles ir susimąstė, užlietas lempelės šviesos.

— Tu manęs neprižadinai, — atsakė. — Seni žmonės miega mažai. Aš dažnai atsikeliu naktį ir einu paklajoti. — Jis mostelėjo galva į vidinį kiemą. Už lango buvo tamsu, nors į akį durk. Eidami miegoti, jie visada užgesindavo baseino šviesas. — Sergsčiu nuo jų. Pats žinai. Nuo tų prakeiktų vaikigalių, kurie teršia mano baseiną.

Pažvelgiau į akliną tamsą. Ar jis kalba tiesą? Ar tie chuliganai tikrai atsėlina į mano tėvo sodą vidury nakties ir maudosi bei išdykauja jo baseine? O gal jis tik išsigalvoja? Ar tie nekviesti svečiai, šnipinėjantys per Google Earth, iš tiesų egzistuoja, ar jie tik išgalvoti miesto žmonių? Ar tikrai egzistuoja toks reiškinys kaip baseinų siaubėjai?

— O kartais tiesiog užsimanau pasmaguriauti ledų, — tęsė tėvas. — Tavo mamai labai nepatinka, kad aš užkandžiauju naktimis. Sako, kad tai kenkia sveikatai.

— Gal ji ir teisi.

— Gal.

— Ar tau niekada nekyla klausimas, kodėl tu apskritai esi čia?

Jis ėmė juoktis.

— Aš tiesiog džiaugiuosi, kad esu, ir tiek, brolyti. — Jis pasisuko į mane, ir šaldytuvo šviesa aureole apgaubė jo galvą. Mano tėvui — septyniasdešimt. — Kitų alternatyvų nėra. — Jis vėl nusisuko į šaldytuvą ir ėmė kasytis pakaušį, visai užmiršęs apie ledus. — Tai ko aš čia norėjau?

Nieko jam neatsakiau, nes jaučiau, kad dabar nieko ir nenorėtų išgirsti. Tačiau aiškiai suvokiau, kas neramina mano tėvą ir trečią valandą nakties atveja iki šaldytuvo. Žinojau, kad jis susimąstė, dėl ko yra čia.

— Užmaršumas nebūtinai yra silpnaprotystės požymis, supranti, — pareiškė tėvas. — Nori ledų?

— Išsigandot? — paklausė jis. — Tokių pastaruoju metu gaunam daug.

Jis stumtelėjo man per stalą ploną kartoninį dokumentų segtuvą. Pakėliau į jį akis. Gudrus išraudęs veidas, kadaise sulaužyta nosis, plieno spalvos plaukai, nukirpti taip trumpai, kad net matyti randai ant skalpo. Apsigimęs Skotland Jardo pareigūnas. Turbūt juo iš tiesų kadaise buvo.

Vėl žvilgtelėjau į aplanką ir pajutau, kaip ėmė tvinkčioti randas. Tokiomis dienomis kaip ši, kai mano kraujas verda ir nervai įtempti it stygos, randas, regis, irgi prabunda prisiminęs slaptas skriaudas, paslaptis ir baimes, apie kurias kiti neturėtų nieko žinoti. Paliečiau jį per marškinius — pailgą, raudoną gyvą daiktą, žaizdą, kuri niekada ir niekur manęs nepaliks, — bet nelabai stipriai. Tarsi tai būtų žvėris, kurio nenorėčiau prižadinti.

— Štai čia — jūsiškis, — pasakė. — Krūvos visokių anketų. Kriminalinis dosjė ilgas kaip tarpmiestinio autobuso maršrutas. — Atsilošė savo kėdėje. — Ne kiekvienas veikėjas noriai demonstruoja tokį savo... kaip ten tas žodis?

— Altruizmą, — pasufleravau. — Susirūpinimą kitų gerove, nesiekiant sau naudos ar atlygio. Dosnumo ir nesavanaudiškumo filosofija.

— Altruizmas, — pakartojo jis, gromuliuodamas keistą žodį, tarsi naujos rūšies dar neragauto sūrio gabalą, ir svarstydamas, skanu ar ne. — Geras žodis, — nusprendė.

— Gera filosofija, — pritariau jam.

Jis linktelėjo į aplanką. Numaniau, kad buvo šiek tiek sunerimęs dėl atlygio.

— Ar neatsiversit, nepažiūrėsit?

Išvertę akis per stalą spoksojome vienas į kitą. Du stambūs vyrai apšiurusiame kabinete. Jis buvo labai prastos formos, tačiau akivaizdžiai matėsi, kad kažkada tikrai dirbo policininku, bet dėl kažkokių miglotų aplinkybių tarnybą teko palikti. Policininkas iš senosios mokyklos. Jis man šiek tiek priminė Kytą, bet dar labiau — mano tėvą. Tarsi būtų gimęs dirbti policininku. Toks jausmas, kad, nors ir plačiai šypsosi, bet kurią akimirką pasiruošęs tave suraityti į ragą.

„Juridinių ir fizinių asmenų, sutuoktinių patikimumo nustatymas“ — taip buvo užrašyta ant stiklinių jo kontoros, kurioje tebuvo vienas kambarys, durų. Sekliai profesionalai. Neišaiškinom — nemoki.

Suradau jį vienoje nykioje Vest Endo gatvelėje, įsikūrusį antrame kažkokio namo aukšte. Eidamas tikėjausi išvysti užsakymų priėmimo stalą, o už jo — gyvenimu nusivylusį raudonplaukį administratorių, panašiai kaip Raimondo Čandlerio apsakymuose. Bet radau tik jį vieną. „Profesionalių tyrėjų instituto narys“ — bylojo įrėmintas pažymėjimas, kabantis ant sienos už vyruko nugaros. Lyg ir per skambu tokioj vietoj ir tokiai personai. Tačiau darbą, kurį jam pavedžiau, jis atliko.

— Jūsiškis vyrukas kilęs iš didelės šeimos, — pasakė. — Nors anksčiau būdavo ir dar gausesnių šeimų.

Mano randas dabar pulsavo lygiu ritmu, tarsi vengdamas atkreipti į save dėmesį. Aš vis dar neprisiverčiau paliesti priešais gulinčio aplanko. Nežinojau, ar tikrai to noriu. Turbūt apsirikau čia atėjęs.

— Nagi pirmyn, — paragino jis ir draugiška šypsena jo veide užgeso kaip perdegusi lemputė.

— Gausit savo pinigus, — patikinau ir išsitraukiau piniginę.

— Galiu pritaikyti nuolaidą, — pasiūlė kiek pralinksmėjęs. — Numirėlį surast — vieni juokai.

Šešioliktas skyrius

Lenkiausi pabučiuoti Larą į skruostą, bet ji loštelėjo atgal, tarsi išsigandusi, kad neiškrėsčiau kokios kvailystės, tarkim, neįkiščiau liežuvio jai į ausį ar nesugrūsčiau į burną, todėl mano pastangas vainikavo tik pakštelėjimas į viršugalvį. Akimirką kitą ji nepakėlė galvos, tarsi dvejodama, ar jau baigiau, ir aš dar kartą pabučiavau ją į tą pačią vietą.

Tada ji atsitiesė ir paėmė vyno butelį, kurį laikiau rankoje.

— Galėjai nesivarginti, — tepasakė. — Bet man patinka vynas iš... — Ji dirstelėjo į etiketę, paskui ilgai apžiūrinėjo ištiesusi ranką. — ...iš Lietuvos, — užbaigė.

— Lietuviško vyno niekas nevertina, — pasakiau ir jai iš paskos įėjau vidun. Svečias savo paties namuose. Nuo troškintos jautienos kvapo burnoje ėmė tvenktis seilės. — Kažkas labai gardžiai kvepia, — pastebėjau. — Bet akivaizdžiai ne aš.

— Sukviesiu šeimyną, — pasakė ji.

— Aš tau padėsiu, — pasisiūliau.

— Verčiau nereikia, — atšovė ji taip oficialiai, kad man vos neištryško ašaros. Nebuvau nusiteikęs plepėti su ja lyg tarp kitko, man norėjosi griūti po tropikų palmėmis ir karštai, aistringai pasimylėti. — Eik ir...

Laukiau sakinio pabaigos. Jauskis kaip namie? Pasitaisyk ko nors išgerti? Įsitaisyk patogiai?

Paskui ji truktelėjo pečiais.

— Gerai jau, eime kartu, — pakvietė, ir mudu užlipome į antrą aukštą. Jos gležnas šokėjos kūnas buvo taip arti manęs, kad galėjau ištiesti ranką ir ją paliesti. Tačiau tai būtų sugriovę visus mano vakaro planus.

Ant Rubės kambario durų rankenos kabojo kortelė su užrašu: „Netrukdyti“ — suvenyras iš mokyklinės kelionės į Austrijos kalnų slidinėjimo stovyklą, kai jai buvo vienuolika metų. Kortelė buvo užkabinta juokais, tačiau per pastaruosius penketą metų ironijos čia nebebuvo likę nė kvapo.

Lara tyliai pasibeldė į duris. Išgirdau Rubę telefonu kalbantis su drauge. Jokio atsako. Lara pasibeldė dar kartą.

— Ko?

Iš kur tiek pykčio? Ar čia aš kaltas? Dėl to, kad negyvenu po šituo stogu? Lara pastukseno dar kartą ir atidarė duris, nekreipdama dėmesio į ironiją praradusį užrašą „Netrukdyti“.

— Aš tau vėliau paskambinsiu, — pasakė Rubė ir taukštelėjo telefono dangtelį. — Sveikas, tėti, — pasilabino ir pakišo telefoną po pagalve.

— Labas, angelėli, — atsakiau.

— Vakarienė, — pasakė Lara, ir man dingtelėjo, kad mano žmona ir dukra bus pradėjusios bendrauti sakiniais, susidedančiais iš vieno žodžio ar dar trumpesniais. Bet Rubė jai atsakė net dviem žodžiais.

— Dar neišalkau. — Atsiduso ir išsitiesė ant savo viengulės lovos, pasikišusi po galva rankas. Netrukus suvibravo jos telefonas ir ji ištraukė aparačiuką iš po pagalvės. Kai perskaitė tekstinę žinutę, jos veidas nušvito. Tarsi tikrasis jos pasaulis būtų telefone, o ne tie du nekviesti žmonės, įsibrovę į jos kambarį ir stypsantys palei duris.

— Aš neklausiu, išalkai tu ar ne, — atrėžė Lara, ir šypsena Rubės veide užgeso. — Argi aš tavęs klausiau, ar nori valgyti? Man regis, ne. Aš apskritai nieko tavęs neklausinėjau, tik pasakiau — ir dar labai mandagiai, — kad vakarienė jau paruošta.

— Kas čia per monai? — nustebo Rubė. — Sunki meilė?

— Apačion! — įsakė Lara. — Po penkių minučių.

Mes pasišalinome neuždarę durų.

— Kiekvieną kartą, kai pamatau dukrą, ji man atrodo vis suaugesnė, — prisipažinau Larai.

— Taip manai? — nepatikėjo Lara. — O man ji tebėra maža kvaiša.

Į Rufo kambarį ji įėjo nepasibeldusi. Aš stabtelėjau tarpdury. Kambaryje tvyrojo troškus vyriško kūno kvapas, užuolaidos buvo užtrauktos. Girdėjau, kaip jis knarkia. Tik dabar jo knarkimas buvo kitoks nei anksčiau. Jo šnopavime girdėjosi išsekusio suaugusio žmogaus nuovargis. Jo knarkimas man priminė nualinto darbininko alsavimą. Lara atitraukė užuolaidas. Lauke jau buvo pradėję temti.

— Rufai, laikas keltis! Tuoj į darbą. Be to, paruošiau vakarienę. Ir tėtis atvažiavo. Atvežė puikaus lietuviško vyno.

Rufas suurzgė, atsisėdo lovoje, paskui vėl krito aukštielninkas. Jo krūtinė buvo baugiai apžėlusi gaurais. Kodėl mane taip baisiai gąsdina mano sūnaus plaukuotumas? Juk jis jau vyras. Pagrabaliojo ranka ant spintelės šalia lovos ir, suradęs pigų žadintuvą, atsiduso. Laikrodis rodė septynias.

— O aš rengiausi prieš darbą pats užbėgti pas tėtį pasilabinti ir pakeliui nutverti ko nors vakarienei, — ne visai nuoširdžiai prisipažino, puikiai nujausdamas, kad mama tikrai vetuos tokį jo planą.

— Ne, — užprotestavo Lara, — vakarieniausime visi kartu.

Ji uždarė paskui save duris ir liūdnai pažvelgė į mane.

— Juk visi mėgstat troškintą jautieną su Jorkšyro pudingu, ar ne?

Ant laiptų paėmiau jai už rankos.

— Lara, — tariau krestelėjęs galvą, — kaip džiugu vėl tave matyti.

Ji patapšnojo man per ranką. Staiga jos veidas persimainė.

— Mano briuseliniai kopūstai svyla! — sušuko ir nėrė laiptais žemyn.

Valgomajame visi sustojome aplink stalą, prie savo įprastinių vietų. Lara — viename stalo gale, aš — kitame, Rufas su Rūbe — vienas priešais kitą per vidurį. Rubė klestelėjo ant kėdės nenuleisdama akių nuo mobiliojo telefono ekrano, nykščiu maigydama klaviatūrą. Kai mano pasiūlymo padėti buvo atsisakyta, atsisėdau į vietą, kurią anksčiau maniau esant garbingiausią. Lara su Rufu pradingo virtuvėje.

— Ei! — šūktelėjau Rubei, ir ji pakėlė akis į mane. Kažkada šitas veidelis man buvo meiliausias už viską pasaulyje.

Ir dabar toks liko. Pasilenkiau į priekį. — Mandagiai elkis su mama, gerai? — tariau jai. — Labai prašau.

Rubė kilstelėjo išpešiotus antakius, smarkiai įsižeidusi ir graudžiai nesuprasta.

— Tėti, aš mielai taip elgčiausi, jeigu ji... pats supranti.

— Ką?

Ji papūtė lūpas.

— Jei leistų man daryti tai, ką aš noriu, užuot nurodinėjusi elgtis taip, kaip nori ji. Argi taip galima? — Ji pakilo nuo savo kėdės, priėjo prie manęs ir apsikabino. — Aš gi tavęs dar nespėjau apkabinti, ar ne? — nusijuokė, o mano širdį, paskui ir visą kūną užliejo neapsakoma meilė. Ji visada mane apkabindavo, nuo pat pirmos gyvenimo dienos. Mano duktė, būdavo, taip pažiūrės į mane, kad viskas netrukus ima ir susitvarko. Paskui ji grįžo į savo vietą, atsisėdo ir vėl įsmeigė akis į telefoną. — Visada nešiok šitaip plaukus, — pridūrė lyg tarp kitko. — Nesikirpk.

Nubraukiau ant akių užkritusius kirpčius ir užsikišau už ausies kelias nepaklusnias sruogas.

— Tu taip manai? — paklausiau.

— Žinoma, — atsakė nepakeldama galvos.

Į valgomąjį sugrįžo Lara ir Rufas, nešini vakariene. Troškinta jautienos mentė, garuojantis dubuo su daržovėmis ir didžiulė lėkštė Jorkšyro pudingo. Rufas paėmė į rankas samurajaus kardo didumo peilį.

— Leisk tėčiui supjaustyti, — paliepė Lara ir, nusišypsojusi man, nuėjo uždėti muzikos. Aš supjausčiau ir išdalijau jautieną, o Rufas išdėliojo daržoves. Pasigirdo muzika.

Iš karto pažinau, kas groja. Gėrio Raferčio kompaktinė plokštelė „Miestas miestui“. O grojo „Beikerio gatvę“. Kai Lara sugrįžo pas mus prie stalo, Rubė teatrališkai pakėlė akis nuo mobiliojo telefono.

— Čia tai bent, — tarė ji. — Mano mėgstamiausia. Tėčio rokas.

— Tau patinka? — paklausė Lara, perpus pjaudama morką. Morkos buvo truputį kietokos, o briuseliniai kopūstai — per minkšti. Juk Larai teko kurį laiką atsitraukti nuo viryklės, nes reikėjo krūvon surinkti šeimyną. Ar bent jau tai, kas iš jos liko.

— O taip, — atsakė Rubė. — Tiesiog dievinu, mama. Man tai labai prie širdies.

— Tuomet gerai, — apsidžiaugė Lara.

Kurį laiką visi tylėjome. Vienintelis girdimas garsas buvo mūsų kramsnojimas, peilio dzinksėjimas, Gėrio Raferčio balsas ir nepaliaujamas Rubės mobiliojo mygtukų pypsėjimas. Pasižiūrėjau į Rufą. Jis — į mane. Tada abu nudelbėme akis į savo lėkštes. Rufas kibo į valgį. Sunku pasakyti, ar jis buvo toks išbadėjęs, ar norėjo kuo skubiau nuo mūsų pabėgti.

Lara pasuko galvą Rubės pusėn.

— Prašau padėti į šalį telefoną, — paliepė. Paskui piktai dėbtelėjo į mane, trumpą užgniaužto pykčio akimirksnį, po kurio pamaniau: „Ką, po perkūnais, blogo aš padariau? Nieko.“ O kai Lara vėl atsisuko į mūsų mergaitę, supratau, kad kaip tik čia ir bėda. Tačiau aš nenorėjau būti tuo piktai nuo stalo galo dėbčiojančiu galiūnu. Aš jau nebe toks. Vis dėlto mano šeimyna ir toliau sūkuriavo aplink mane lyg nuo lynų nutrūkę laiviūkščiai.

Rubė net nepakėlė galvos. Jos lėkštė stovėjo nepaliesta. Troškinta jautiena ir Jorkšyro pudingas. Ryškiai oranžinė su daržovių žaluma. Mano duktė perdžiūvusi ir išbalusi.

Atrodė, toks maistas — kaip tik jai. Tačiau akys vis tiek liko įbestos į telefoną.

— Tuoj baigsiu...

Laros peilis ir šakutė garsiai dzinktelėjo į lėkštę.

— Baik!

Rubė piktai dėbtelėjo į ją.

— Ir nepavadinsi manęs panelytei — įgėlė. — Man patinka, kai tu mane taip vadini.

— Tik tada, kai dar galiu susivaldyti, — atšovė jai Lara.

Ji tol spoksojo į Rubę, kol ši, demonstratyviai atsidususi, padėjo telefoną ant stalo.

— Labai skanu, mama, — prabilo Rufas.

— Tikrai labai, — suskubau pritarti, nes susigriebiau, kad reikėjo tai pasakyti gerokai anksčiau. — Iš tiesų skanu.

Rufas jau buvo ištuštinęs savo lėkštę ir dabar per visą stalą siekė įsidėti dar. Paskiau nuėjo į virtuvę ir atsinešė dar pudingo. Rubė pasižiūrėjo į nepaliestą lėkštę ir susiraukė, tarsi tik dabar suvokusi, kad jai po nosimi pakištas troškintas šermuonėlis.

— Atsiprašau, — nekaltai prabilo ji. — Kas čia per valgis?

— Troškinta jautiena, — atsakė Lara. — Argi tau nesakiau, kad šiandien valgysime troškintą jautieną?

— Gal ir sakei, — sutiko Rubė. — Bet aš tikriausiai tuo metu kalbėjausi su draugu.

Rufas sugrįžo iš virtuvės.

— Jorkšyro pudingo nebeliko, — pasakė taip, tarsi visas pasaulis — pamanyk tik — tos žinios tik ir laukė.

— Tu ką, nežinojai? — paklausė Rubė, stumdama nuo savęs lėkštę. Pasiėmė nuo stalo telefoną, bet dangtelio neatvožė. — Maniau, kad žinojai.

Lara pakraipė galvą.

— Ko aš nežinojau?

Rubė linktelėjo į lėkštę.

— Aš juk vegetarė.

Lara nusišypsojo.

— Nuo kada? Kada tu pasidarei vegetarė, Rūbe?

Rubė pakraipė galvą taip, tarsi tas įvykis būtų taip seniai nugrimzdęs istorijon, kad tiksli data pasidengė laiko dulkėmis.

— Nuo antradienio, — atšovė ji.

— Tuomet šveisk savo daržoves, — paragino Lara. — Valgyk Jorkšyro pudingą.

— Šaunuolė, Rūbe, — pagyrė brolis, o mano širdis taip ir ištirpo. Valgį pjaustyti ir dalyti turėjo Rufas, o ne aš. Jis vienintelis stengėsi išlaikyti mus krūvoje, nuraminti audras tarp motinos ir dukters, kai aš tuo tarpu sėdėjau sutrikęs ir tyliai gurkšnojau lietuvišką vyną.

Rubė atrodė taip, lyg kas būtų liepęs jai balionu pakilti į orą.

— Ką?! — suriko ji. — Šveisti daržoves ir tą jūsų Jorkšyro pudingą, kai prieš nosį guli paskerstas gyvūnas? — Ji dėbtelėjo į lėkštę ir, susiėmusi už skrandžio, staigiai nusuko akis į šalį. — Tu nori, kad aš valgyčiau mėsą, mama? Mėsa — tai žudymas.

Lara linktelėjo.

— Gyvenimas su tavimi — irgi.

Rufas pašoko nuo stalo, rankoje laikydamas tuščią lėkštę.

— Gal galėtumėt bent penkias sekundes pasėdėti ramiai ir nesikandžioti? Negi negalit susitvardyti bent jau kol tėtis čia?

— Kaip matai, ne, — atšovė Lara, liūdnai pjaustydama briuselinį kopūstą.

— O tau dar nereikia į darbą kraut lentynų? — mestelėjo broliui Rubė. Jis pasižiūrėjo į ją, visas išraudęs, ir man akimirką dingtelėjo, kad tuoj ims ir pravirks. Bet tik trinktelėjo durimis ir pradingo virtuvėje. Išgirdau jį kriauklėje plaunant lėkštę, o paskui dedant ją į indaplovę.

— Kas graužia Gilbertą Greipą?8 — nusijuokė Rubė, ir abu garsiai aiktelėjome, nes Lara ištiesė per stalą ranką, čiupo Rubės lėkštę ir sviedė per kambarį. Briuseliniai kopūstai pasipylė į šalis tarytum sviedinukai, morkos išlakstė kaip strėlės. Jorkšyro pudingas atsitrenkė į muzikinį centrą ir Gėrio Raferčio balsas nuo smūgio nežymiai strigtelėjo. Nuo jautienos ir riebaus padažo ant užuolaidų liko didelė baisi dėmė.

— Vajetau! — suriko Rubė ir, iškėlusi rankas, lyg pasiduodama, pakilo nuo kėdės. — Ir sakyk, kad jai protas nepasimaišė. Kad smegenėlės nė kiek nesuminkštėjo.

Po to mudu su Lara likome vieni.

Ji žiūrėjo į savo lėkštę.

— Man regis, vakarienė praėjo puikiai, — pasakiau.

Ji nusijuokė.

— Atleisk man.

Papurčiau galvą.

— Ne tu kalta, — nuraminau.

— Et, aš jau nebežinau, — atsiduso ji. — Betgi ne aš viena, tiesa? Tu anksčiau ją suvaldydavai vien žvilgsniu. Pameni?

Tikrai prisimenu. Bet dabar atrodė, kad tai buvo praėjusiame gyvenime.

Nenoriu, kad ji manęs bijotų, — prisipažinau. — Nenoriu jos kontroliuoti žvilgsniu.

— Ji gi tau ne kokia draugė, o duktė. Ir jeigu nesugebi jos suvaldyti, tai Jorkšyro pudingas ir toliau tykš ant užuolaidų. Ar šitaip tau labiau patinka?

Ji lėtai pakilo nuo stalo, dešine ranka nevalingai masažuodama skaudamą dešinės kojos pakinklį, paskui kilstelėjo ranką ir uždėjo ant neįvardyto plotelio tarp viršutinės klubo dalies ir apatinio šonkaulio, ten, kur po senų traumų jai nuolatos mausdavo.

— Pasakysiu tau vieną dalyką, — prabilo vėl. — Šįvakar į pasimatymą su tuo savo prakeiktu vaikėzu ji neis.

Su vaikėzu? Tuo prakeiktu vaikėzu? Kokiu prakeiktu vaikėzu?

Užlipau paskui Larą į antrą aukštą. Rubės kambario durys buvo neuždarytos. Sustoję žiūrėjome, kaip ji ima savo makiažo reikmenis — kada ji pradėjo dažytis? Paskui žvilgteli į telefoną — koks dar prakeiktas vaikėzas? Matėme, kaip ji ruošiasi kažkur eiti.

— Atleiskite, mielieji, — tarė žengdama link mūsų.

— Niekur tu šiandien neisi, — sulaikė ją Lara.

— Dar pažiūrėsim, — atšovė Rubė.

Lara čiupo ją už rankos. Iš akių mačiau, kad vos tvardėsi, kad tuoj tuoj Rubei trenks. Bet žinojau, kad vis dėlto to nepadarys. Net jeigu Rubė ir namą padegtų. Niekada gyvenime. Lara niekada nesuduotų savo dukrai, ir Rubė tuo visada naudojosi. Tačiau Lara nepaleido jos rankos. O aš stovėjau ir žiūrėjau, visai ne kaip tėvas, o kaip nereikalingas savo dukters draugas.

— Oi, skauda! — suriko Rubė, dramatiškai bandydama išsisukti iš motinos gniaužtų. — Skauda!

— Kas tau darosi? — krestelėjo ją Lara.

— Kas man daros? — nustebusi pakartojo Rubė. — Aš tuoj tau pasakysiu, kas man darosi, brangioji mamyte. — Jos akyse sužvilgo ašaros. — Per vėlu jau vaidinti laimingą šeimą.

Lara paleido jos ranką. O po kelių sekundžių ant laiptų, paskui ir apačioje buvo girdėti jos žingsniai, skubūs ir pikti, tarytum beviltiškas troškimas kuo greičiau ištrūkti iš namų, kol niekas vėl nesučiupo už rankos.

— Aš su ja pasikalbėsiu, — pažadėjau.

— Neįmanoma, — atsiliepė Lara. — Su ja jau niekas nebesusikalbės.

Nuskubėjau laiptais į apačią paskui Rubę. Namų durys buvo praviros. Nenorėjau, kad ji išeitų. Pašaukiau vardu, manydamas, kad to ir užteks.

— Rūbe.

— Palikite mane ramybėje.

Ir ji išlėkė į gatvę, o aš pamačiau prie namų stovintį automobilį, o jame — kažkokį vyrą, kurio nepažinojau. Man prireikė kelių ilgų ir kankinamai sunkių akimirkų, kol suvokiau, kad jis laukia Rubės. Buvo aukštas ir stambus, veidą dengė kelias dienas neskusta barzda, ir aš nesupratau, ar tai dėl mados, ar iš apsileidimo.

Jis pasilenkė į šoną ir, truktelėjęs už rankenėlės, atidarė Rubei dureles. Tai buvo suaugęs vyras, nebe paauglys, o mano dukrai — tik šešiolika. Aš nežinojau, kur jie rengiasi važiuoti, nežinojau, kas jis toks, kas tas prakeiktas vaikinas, staiga supratau, kad apskritai nieko nebežinau. Jaučiausi taip, tarsi nebesusigaudyčiau šiame pasaulyje, tik suvokiau faktą, kad mano duktė nebegali ilgiau tverti namuose, kuriuose užaugo.

— Rūbe, būk gera, pasilik namie, — paprašiau.

Aš jos maldavau ir buvau laimingas, kad nebeliko jokio išdidumo, buvau pasirengęs išbandyti viską, ko tik prireiks. Tačiau ji nekreipė į mane dėmesio, o gal aš jai visai nerūpėjau, bet kai įsitaisė greta to apšepusio vyro, kreivai šyptelėjo, žiūrėdama į mane.

Trinktelėjo durelės, ir automobilis nurūko gatve, o aš dar ilgai stovėjau kieme net ir po to, kai, mirktelėjusi stabdžių šviesomis, mašina pasuko už kampo ir dingo man iš akių.

Rufas stovėjo tarpduryje. Jis buvo apsivilkęs kostiumą ir pasirišęs kaklaraištį, pasirengęs naktinei pamainai prekybos centre. Uždėjau jam ant peties ranką ir pajutau pažįstamą ištįsusių jo galūnių šilumą.

— Leisk man trumpai šnektelėti su tavo mama, ir abu eisime į autobusą, — paprašiau.

Jis atrodė kvailai sutrikęs.

— Tėti, mane nuveš.

Ir tada pamačiau kitą automobilį. Šviesiai mėlyną Mini apdaužytais šonais. Tokią mašiną vairuoja neatsargus ir labai nelaimingas žmogus. Prie vairo sėdėjo ta ugniaplaukė vagiliautoja ir, atsukusi į save skydelio nuo saulės veidrodėlį, įdėmiai apžiūrinėjo jame nevalyvą snukelį. Automobilio gale pūpsojo vaikiška kėdutė, tačiau joje tas mažas bjaurus rudaplaukis banditėlis šįkart nesėdėjo. Tikriausiai valkiojasi gatvėje ir kabinėjasi prie senučių. Juk dar taip anksti.

Lara priėjo prie durų, ir mes abu žiūrėjome, kaip jie nuvažiuoja.

— Ar pastebėjai? Jis neužsisegė saugos diržo, — tarė mano žmona.

„Jei galite, pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal... Jei galite, pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal..“.

Tikriausiai sugedo navigacinė sistema, pamaniau sau.

Už automobilio lango driekėsi nepažįstamos Dramblio ir Pilies gatvės, duobėtos ir pilkai vienodos, o moters balsas per GPS navigacijos imtuvą įkyriai įsakinėjo man apsisukti ir važiuoti priešinga kryptimi. Tačiau aš buvau įsitikinęs, kad važiuoju teisingai. Tikrai žinojau, jog ten, kur reikia.

„Jei galite, pasistenkite apsisukti ir grįžkite atgal...“

Mano tėvo Ford Capri buvo kietas, nepatogus ir visai susidėvėjęs. Navigacinė sistema teikė senam trantui modernumo, tačiau čia nebuvo vairo stiprintuvo ir stabdžiai vos beveikė. Bandydamas susigaudyti šioje senienoje, turbūt pralėkiau savo tikslą.

Ir tada pamačiau ją. Tiesiai prieš save. Merginą. Iš visų jėgų spustelėjau vos gyvą stabdžių pedalą, ir automobilis cypdamas sustojo vos už kelių colių nuo jos.

Mergina pasisuko į mane, jos veidas buvo liesas ir smarkiai išblyškęs, tarsi niekada nematęs saulės. Ji kilstelėjo į viršų du pirštus.

„Jūs atvykote į tikslą“, — atsiduso moters balsas imtuve, ir mūsų ryšys nutrūko.

Mane dominęs adresatas buvo įsikūręs viršutiniame nedidelio valdiško daugiabučio aukšte. Nors diena buvo rami, ilguose koridoriuose ūžavo vėjas. Keturi daugiabučiai riogsojo šalia didelio kiemo, kuriame grūdosi ir vaikai, ir automobiliai, ir perpildytos šiukšlių bei atliekų dėžės. Namas buvo penkių aukštų, be lifto. Giliai atsikvėpiau ir ėmiau kopti į viršų.

Iš visų pusių aidėjo muzika, zyzė televizoriai ir skardeno balsai. Besijuokiantys, grėsmingi ir maldaujantys. Tvyrojo maisto, šlapimo ir naminių gyvūnėlių tvaikas. Apėmė jausmas, kad čia vienų gyvenimas verda kitiems ant galvų. Ant laiptų prasilenkiau su kažkokia senute ir mes mandagiai pasisveikinome. Viršutiniame aukšte sustojau ir susimąsčiau, ką aš čia, po galais, veikiu. Paskui nuėjau į ilgo koridoriaus galą ir paspaudžiau kraštinių durų skambutį.

Bet man niekas neatidarė.

Pajutau palengvėjimą ir, nervingai atsidusęs, pažvelgiau pro langą į apačioje besidriekiantį miestą. Atsisukau kaip tik tuo metu, kai į koridorių įžengė trys vyrai — baltaodis, juodukas ir geltonodis. Jie atrodė kaip smulkūs nusikaltėliai iš komercinės Benetton reklamos. Žingsniavo vienas šalia kito, todėl man teko prisispausti prie sienos ir juos praleisti.

Ir tada pamačiau jį.

Jis irgi mane pamatė.

Vaikinas nuo galinės Kyto automobilio sėdynės.

Man nespėjus nė mirktelėti, jis čiupo mane už atlapų, prispaudė prie purvino lango ir virš dešiniojo antakio įrėmė rėžiklį, skirtą pjaustyti kilimams. Jo veidas buvo taip arti manojo, kad net užuodžiau alaus ir Lynx kūno losjono kvapą.

— Ko tau čia reikia? — piktai paklausė.

— Noriu pasikalbėti apie tavo brolį, — atsakiau.

Jis patraukė rėžiklį nuo mano kaktos.

— Apie mano brolį? — pakartojo.

Tuo metu apačioje pasigirdo triukšmas ir jo draugai puolė bėgti. Tačiau trauktis jiems nebuvo kur, todėl blaškėsi iš vieno koridoriaus galo į kitą, kol sukrito į išskėstas bemaž tuzino uniformuotų policininkų rankas. Juos prirėmė prie sienos, o tuo metu koridoriuje pasirodė aukštas raudonplaukis vyrukas su kostiumu ir kaklaraiščiu, aiškiai — inspektorius, ir plačiai šypsodamasis, tarsi būtų senas draugužis, linktelėjo man.

— Galit drožti į savo smėlio dėžę, — paliepė, bet aš likau stovėti niekaip nesusigaudydamas, kas vyksta. Jis įsižeidė, kad aš nesinešdinu. — Drožkit ir mėgaukitės gyvenimu, kol dar galite, — žybtelėjo žaliomis akimis. — Dievas į jūsų ugnį įmetė dar vieną pliauską.

Žiūrėjau į jį net kvapą sulaikęs. Jis pasilenkė prie pat manęs.

— Drožkit! — pakartojo.

Ir aš nuėjau.

Septynioliktas skyrius

Visi didieji namai jau buvo tušti.

Dalis Londono gyventojų per vasarą liko namie, tebeliejo prakaitą metro traukiniuose ir karščiu alsuojančiose gatvėse, tačiau dauguma privačių namų su baseinais Vyskupo aveniu, Princo Alberto gatvėje iki pat Holando parko ir Ričmonde jau buvo ištuštėję. Neliko net samdinių — susikrovę daiktus, jie irgi išdulkėjo į savo kaimus arba kartu su darbdaviais išrūko rūpintis jų gerove kokiame nors saulėtame kampelyje kitame pasaulio krašte. Tai buvo pats geriausias ir ramiausias laikas. Rankose laikiau ryšulį raktų, sunumeruotų su kalėjimo prižiūrėtojo stropumu. Vienu iš tų raktų atsirakinau didžiulio namo, esančio Haigeite9, sodo vartelius ir įėjau į kiemą, vis dar negalėdamas patikėti, kad vidury miesto gali būti taip ramu.

Mano kūnas buvo įdegęs ir sutvirtėjęs. Neprisimenu, kad kada nors anksčiau būčiau jautęsis taip gerai ir toks sveikas, tad nusivilkau marškinius, paskiau išsidėliojau darbo įrankius bei valymo priemones. Atsiklaupiau ant baseino krašto ir kelias minutes žiūrėjau į raibuliuojantį vandenį. O tada kibau į darbą.

Dabar Vinstonas patikėdavo man ir sudėtingesnius darbus, bet aš susidorodavau lengvai. Valydavau mechaninio filtravimo tinklelius. Plūduriuojančiu termometru tikrindavau vandens temperatūrą. Išvyniodavau siurblio žarną ir įleisdavau į baseiną. Tuo metu, kai metaliniu grėbliu traukiau iš baseino kritėsius, klausydamasis tylių vasaros garsų tuščiuose kiemuose, pro užpakalinius vartelius įėjo Vinstonas, nešinas propano dujų balionu, kurį laikė apglėbęs lyg kūdikį. Priėjęs prie baseino, pastatė balioną ant žemės.

— Su šituo daiktu elkis pagarbiai, — pasakė linktelėjęs į balioną. — Šios dujos sunkesnės už orą. Jeigu atsukęs jų iš karto neuždegsi, nusės ant vandens kaitintuvo paviršiaus. Jos neišsisklaido, supranti? Taigi, jei darbuodamasis prikiši nosį prie uždegimo angos, bandydamas išsiaiškinti, kas atsitiko, ir tuo metu įžiebsi kibirkštį, įvyks didelis bum! — Ir patenkintas nusišypsojo. — Galva sprogs kaip sviedinys.

— Pasistengsiu būti atsargus, — pažadėjau.

Vinstonas linktelėjo patenkintas, kad nereikės žvejoti iš baseino per sprogimą nuneštos mano galvos, ir vėl pasičiupo dujų balioną. Tada susimąstęs ilgai žiūrėjo į nejudantį vandens paviršių.

— Netrukus čia sugužės šeimininkai, — pasakė.

Pranešė lyg kokią blogą naujieną.

Ir tada atsirado vyras.

Turėjau numatyti, kad taip atsitiks. Kaip aš galėjau pražiopsoti? Kai mūsų santuoka atsidūrė ties pragaro prieangiu, man nė į galvą netoptelėjo mintis, kad Lara gali susirasti kitą.

Žiūrėjau, kaip ji stovi prie mokyklos salės durų ir išlydi mergaites, seginčias klostytais sijonėliais ir avinčias sportiniais bateliais, atsisveikinančias su ja ir skubančias prie laukiančių suaugusiųjų.

Stovėjau drauge su mamytėmis, auklėmis ir guvernantėmis bei stebėtinai dideliu būriu tėtukų, laukiau tol, kol išėjo paskutinė mergaitė, o tada nepastebimai įslinkau į salę. Čia buvo dar viena jauna moteris — ji kaip tik dengė audeklu pianiną, tad palaukiau, kol ji baigs darbą ir išeis, o tada nuėjau prie Laros. Ji sėdėjo ant scenos laiptukų ir masažavo dešinįjį šoną. Padaviau jai kartoninę batų dėžutę, kurią buvau atsinešęs.

— Tu teisus, — tarė ji. — Aš ilgai mąsčiau. Tu išties teisus.

Pažvelgiau į dėžutę jos rankose. Bet Lara jos neatidarė.

— Aš nenoriu plaukioti su delfinais, ginčytis su filosofais ar gliaudyti visatos paslapčių, aš tik noriu grįžti į darbą. Noriu antro šanso.

Apsidairiau po salę.

— Betgi tu jau turi darbą, — atsakiau jai trokšdamas, kad greičiau atidarytų dėžę.

— Turiu omeny — noriu vėl šokti, — paaiškino ji. — Scenoje. Profesionaliai. Daryti tai, ką geriausiai moku. — Mes girdėjome, kaip virkauja perrenginėjamos mergaitės. — Aš myliu vaikus... Bet... — Ji nusišypsojo, o akyse degė susijaudinimas. — Aš noriu antro...

— Atidaryk dėžę, — paraginau.

Ji atidarė. Čia buvo atsitiktinai surinktų nuotraukų kolekcija. Atostogų akimirkos, vaizdai iš mokyklos gyvenimo, išdykėliškos momentinės nuotraukėlės, darytos fotokabinose. Bet ne vien tai. Čia buvo mano ir Laros bendro gyvenimo istorija. Mūsų šeimos istorija. Ji ištraukė Rubės nuotrauką, darytą, kai dukrai buvo aštuoneri. Besišypsanti Rubė su plačiu tarpdančiu. Raudonas mokyklinis megztukas, pilkas sarafanas, balti marškinėliai. Be galo patenkinto vaiko šypsena — nuo ausies iki ausies. Mudu abu ėmėme garsiai juoktis, prisiminę ją tokią mažą, apstulbę, negalėdami patikėti, kad dukra kadaise buvo tokia kaip šioje nuotraukoje. Paskui Lara padėjo nuotrauką atgal į dėžę ir mano nuotaika sugedo. Šito tikrai nesitikėjau.

— Martinas sako...

— Koks Martinas?

Ji dėbtelėjo į mane.

— Draugas.

— Draugas? Koks draugas? Tavo draugas? Vyras su peniu, ar ne?

Čiupau jos kairę ranką, tačiau ji nesipriešino. Jis buvo čia — jos vestuvinis žiedas, manojo, kurį mūvėjau ant kairiosios rankos didžiojo piršto, kopija. Tačiau dabar pirmą kartą suvokiau, kad vestuvinį žiedą galima mūvėti net ir tada, kai santuoka byra į šipulius.

Lara giliai atsiduso.

— Jis tik paprastas draugas. Vienos mano mergaitės tėvas. Vienišas tėtis. Gal ir turi penį, nežinau. Tikiuosi, kad turi.

— Vienišas tėvelis? Įdomu, kokie vyrai tampa vienišiais?

— Nežinau, — atsakė Lara. — Gal labai geri?

— Labai geri, sakai? Tu juk nežinai, ką apie jį papasakotų jo žmona. Pirmiausia pasiklausykime jo žmonos versijos, o tada ir spręskime, ar jis — Nelsonas Mandela, ar ne.

Lara papurtė galvą.

— Aš su juo nesimylėjau, nebijok, — pasakė, ir aš net nusipurčiau, tarsi ne tai būtų svarbiausia, tačiau giliai viduje atsidusau su milžinišku palengvėjimu. Jeigu ji su juo dar nesimylėjo, tai gal aš tebeturiu šansą.

— Ar tau galvoje visąlaik vien tik tai? — paklausė Lara, tarsi perskaičiusi nešvankias mano mintis, ir aš patenkintas griebiau naują masalą.

— Taip, nes vieną dieną tu su juo „tik draugauji“, o kitą jis jau siunčia tau žinutes ir Elo Grino10 kūrinių rinkinį. Vieną dieną tu su juo „tik geriausi draugai“, o kitą jau, žiūrėk, jis dulkina tave iš užpakalio, prispaudęs prie indaplovės. Žinau puikiai, kuo baigiasi tokios draugystės.

Lara atsistojo.

— Nusišneki per visą pilvą, — tarė ji. — Jeigu pats esi nebrendyla, nesugebantis susirasti kitokių draugų nei tas prakeiktas Kytas, tai dar nereiškia, kad kiti vyrai yra tokie pat kaip tu.

Aš irgi atsistojau pajutęs, kaip auga mano nusivylimas.

— Tau nepatinka šitos nuotraukos? — paklausiau.

— Patinka, — atsakė ji.

— Tada pasilik sau.

— Ačiū. — Bet ji ant manęs buvo smarkiai supykusi. Supratau, kad reikia prikąsti liežuvį. Tačiau ir vėl prasižiojau.

— Ar jis už mane geresnis? — paklausiau. — Tik atsakyk, ir aš baigsiu šitą temą.

Ji įsisprendė rankomis į šonus.

— Ką tai reiškia, Džordžai? Ką reiškia už tave geresnis? Geresnis kaip žmogus? Geresnis lovoje? Eik ir pats jo paklausk.

O jis lyg tyčia jau buvo čia — stovėjo už durų ir žiūrėjo į salę pro stiklą, plačiai šypsodamasis Larai, paskui kilstelėjo ranką ir pamojavo sveikindamasis.

Ji nuėjo prie durų, atidarė ir įleido jį, bet pirma jo į salę įsmuko dvi šviesiaplaukės kasytės su rožiniais kaspinais. Tai buvo mergytė, maždaug penkerių, su klostytu sijonėliu ir sportiniais bateliais, kurių padai žybčiojo.

Tada įžengė ir jis pats — stambus, su dalykiniu kostiumu. Netoli keturiasdešimties, pagalvojau, lygiai tokio amžiaus kaip ir Lara. Panašu, kad jaunystėje jam buvo tekę nemažai sportuoti. Gal ir dabar tebesportuoja.

Lara atsivedė jį prie manęs.

— Martinai, susipažink, čia mano vyras Džordžas.

— Labas, — pasisveikinau ir paspaudžiau jam ranką. — Džordžas. Jos vyras. Mes susituokę. Kiek jau metų, Lara? Dvidešimt?

Bet jis nė nemirktelėjo. O kodėl turėtų? Juk jiedu — tik draugai.

Ir kol stebėjau jį viena akimi, nes kita sekiau mergytę — net spausdamas jam ranką, — kad ji nenustraksėtų per arti scenos krašto, kuris akivaizdžiai buvo vien tam, kad žmonės jo saugotųsi ir jam tarnautų, — jo akyse įžvelgiau prašymą.

Apie šitą vyrą aš nežinojau nieko.

Bet mačiau, kad ne iš kelmo spirtas.

Naujasis apsaugininkas įdėmiai stebėjo mane, mindžikuojantį vynų skyriuje, ir įsitempdavo kaskart, kai tik paimdavau butelį ir įsispoksodavau į etiketę. Tai buvo jaunuolis iš Artimųjų Rytų, dirbęs čia vos savaitę, kuri jam, regis, buvo pragariškai sunki. Galėjai pamanyti, kad šiame rajone veikia užkietėjusi Chardonnay vynų vagių gauja.

Tarp lentynų eilių link manęs skubėjo kažkoks vyras sulamdytu kostiumu, ir aš tik gerokai vėliau suvokiau, kad čia mano sūnus.

— Dar dešimt minučių, tėti, — pasakė man ir sumušė kumščiais su parduotuvės „detektyvu“. — Ar jau pietavai, Jamali? Kai bus mažiau žmonių, eik ir pavalgyk.

Jis atrodė kitoks ne tik dėl drabužių. Rufas buvo priaugęs svorio. Jaunatviško lieknumo nebeliko nė kvapo. Keistai atrodė ir plaukai. Tarytum jų gerokai pamažėjo. O gal jaunesniesiems vadybininkams privalu trumpai kirpti plaukus ant sprando ir šonuose? Juk plikti jam dar kiek per anksti, tiesa? Jis gi dar tik pradėjo skustis.

Į prekybos centrą įžengė keletas juodukų paauglių ir Jamalis tuojau pat nusekė paskui juos. Rufas išlėkė į lauką, kur iš sunkvežimio, didumo sulig „Titaniku“, krovė prekes. Kai vėl pamačiau jį, besiartinantį takeliu tarp lentynų, jau buvau išrinkęs butelį puikaus baltojo estiško vyno.

— Nensei labiau patinka raudonasis, — tarė jis. — Aš išeisiu pro užpakalines. Jeigu nori, eime drauge.

Paklusniai pastačiau butelį atgal į lentyną. Nereikia siutinti didžiojo diktatoriaus, pagalvojau. Išrinkau butelį padoraus latviško raudonvynio ir, susimokėjęs kasoje, patraukiau pro išėjimą, uždengtą siauromis storomis plastiko juostomis, skiriančiomis prekybos salę nuo sandėlio. Čia buvo gerokai šalčiau, bet Rufas stovėjo nusivilkęs švarką ir atsiraitojęs marškinių rankoves. Jis lyg senas krienas knebinėjo savo kaklaraištį, paskui užsikišo jį už marškinių, kad neišteptų.

Prieš jį riogsojo didžiulis kalnas maisto produktų — vaisių, daržovių, duonos, bandelių, ragelių, biskvito lakštų ir pyragaičių, o rankoje jis laikė kažkokį aerozolinį purškiklį. Nusitaikęs į kepalėlį pjaustytos baltos duonos, paleido į jį mėlyno rašalo čiurkšlę.

— Ar nupirkai raudonojo? — paklausė manęs neatsisukdamas.

Aš ėmiau juoktis. Regėjau savo akimis, bet negalėjau patikėti.

— Ką čia darai?

Jis kruopščiai apipurškė mėlynu rašalu krūvelę riestainių.

— Šitiems produktams jau baigėsi galiojimo laikas, — atsakė, tarsi tai būtų svarus paaiškinimas. — Bet produktų mesti lauk nevalia. — Čiurkšt, čiurkšt. Savo liūdną dalią pasitiko keli migdoliniai rageliai. — Kas nors gali imti ir išsitraukti iš šiukšliadėžių.

Pasibaisėjęs palingavau galvą.

— Turi omeny alkanus žmones? Vargšus? Benamius? Ir į juos panašius?

— Visus, kurie neišgali nusipirkti.

— Taip. Betgi tai žiauru, ar ne?

— Taisykles nustatinėju ne aš. — Jis bejėgiškai truktelėjo pečiais. — Suprantu, tėve. Gaila išmesti gerą daiktą. Bet ką aš galiu padaryti? Tokia tvarka.

— O tu aklai vykdai nurodymus, tiesa?

Jis dėbtelėjo į mane ir atsiduso. Jo rankos buvo išteptos mėlynais dažais.

— Ar negalima būtų jų parduoti pusvelčiui? — paklausiau. — Gatvės žmonėms. Arba darbuotojams. O gal tiesiog išdalyti dykai.

— Kam mes visa tai galėtume atiduoti, tėve?

— Nežinau. Gal kokiems vargšams iš trečiojo pasaulio šalių? O gal alkstančiam skurdžiui iš Krauč Endo?

— Pernelyg sudėtinga, — atšovė jis, mėlynai dažydamas apskritas akytas bandeles su šokoladu. — Ir dar turbūt pažeistame sveikatos apsaugos taisykles. Už tai mums iškeltų baudžiamąją bylą.

— Nieko čia sudėtingo, — pasakiau traukdamas iš krūvos riestainį ant kurio dar nebuvo užpurkšta dažų. Atsikandau. Visai skanu.

— Jeigu nevalia šitų produktų pardavinėti, tai pabandykime surasti būdų, kaip juos perduoti tiems, kurie alksta. Kalbu visai rimtai, Rufai. Juk tai beprotybė.

Jis lėtai persibraukė ranka per kaktą.

— Aš atlieku savo darbą, tėve. Kas man daugiau lieka?

— O ta nesutik. Pasipriešink, — patariau jam.

— Negaliu. Netariu laiko, man reikia užsidirbti pragyvenimui, — atsakė ir padavė purškiklį smulkutei merginai su musulmonišku galvos apdangalu. — Užbaik šitą reikalą, gerai, Sofija?

Žiūrėjau, kaip jis nusmaukia žemyn rankoves, apsivelka švarką, išsitraukia ir pasitaiso kaklaraištį. Nenorėjau su juo vaidytis. Nė už ką pasaulyje. Vis dėlto troškau, kad prisipažintų supratęs, ką norėjau jam įteigti. Juk šitaip negalima.

— Išprotėjęs pasaulis, ar ne? — prabilau, kai pro plastikinių juostų pertvarą išėjome laukan. — Pusė planetos miršta iš bado, o kita pusė lieja rašalą ant biskvitinių torto lakštų su razinomis.

Jis nežiūrėjo į mane.

— Aš čia dirbu, ir tiek, — tepasakė.

Nensė su sūnumi gyveno dviejų kambarių bute Finsberio parke, viename iš griūvančių karalienės Viktorijos laikų namų, kur ant kilimėlių prie durų pūpso restoranų valgiaraščiai, reklaminiai lankstukai ir seniai čia nebegyvenančių nuomininkų laiškai. Muzika sklido net iš kelių butų. Ore tvyrojo vakarykščio kebabo tvaikas. Kažkur giliai po namu dundėjo metro traukinys. Lara man buvo minėjusi, kad Rufas vis daugiau laiko praleidžia čia. Panašu, kad jau visai išsikraustė iš namų.

Vos tik Rufas atrakino buto pirmame aukšte duris ir mes įėjome į vidų, išsyk pamačiau, kad Nensė turi problemų. Ji nesileido Rufo pabučiuojama, sveikindamasi kažką burbtelėjo man, nors tuoj čiupo man iš rankų vyno butelį. Pareiškė laukusi mūsų gerokai anksčiau, todėl užsakyta pica jau praaušusi. Kai ji pasisuko eiti, aplink jos nuogas kojas trinantis mažajam Alfiui, reikalaujančiam picos ir dėmesio, Rufas vis dėlto pakštelėjo jai į pakaušį atsiprašymo bučkį. Aš tuo metu pastebėjau išpampusį jos pilvą.

Alfis patenkintas krykštavo. Aš negalėjau atplėšti akių nuo savo sūnaus, kuris plačiai man šypsojosi, laimingas ir savimi patenkintas it katinas, parvilkęs namo leisgyvį žvirblį. Man norėjosi čiupti jį už rankos ir ištempti iš šito Finsberio parko namo, nubildėti laiptais žemyn, įšokti į pirmą pasitaikiusį autobusą į niekur, sugrąžinti jį į senąjį gyvenimą ir apsaugoti savo berniuką penkiasdešimčiai metų į priekį.

Tačiau to nepadariau.

Žiūrėjau į savo vaiką ir norėjosi verkti.

Mano žvilgsnis vėl užkliuvo už jo plaukų. Jie dabar iš tiesų buvo gerokai retesni, vešlios geltonos garbanos trumpai nukirptos, kaip to reikalavo kompanijos vidaus tvarkos taisyklės. Jo viršugalvis pliko greičiau, nei dužo jo svajonės. O gal jis dabar brandino kitokias svajones?

Vargu, labai abejoju. Ir tai buvo akivaizdu. Aiškiai mačiau. Mano sūnus sparčiai plinka, gerokai vyresnė jo gyvenimo draugė laukiasi vaiko. Šito juk dar neturėjo būti. Šitam — dar per anksti. Aš regėjau priešais save tolimą ateitį. Šitai turėtų atsitikti vėliau, jeigu aš, žinoma, nesiimčiau atitinkamų veiksmų. Paskui staiga man į tarpuakį pataikė keptos vištienos gabaliukas. Įdomu, kaip jo nepastebėjau.

Nensė, ta namų šeimininkė, karsto dydžio virtuvėje pjaustė atvėsusią picą, o jos išdykėlis sūnus trynėsi palei kojas ir inkštė. Nepaisant išblukusio grožio, tai buvo eilinė būtybė, nedaili ir nerangi moteriškė, nesitvardanti drimba, nė iš tolo neverta mano sumanaus, žavaus, šmaikštaus ir apykvailio sūnaus.

— Galėjai susirasti daug geresnę, — tariau jam tyliai.

Jis dėliojo įrankius ant apgailėtinai mažo staliuko.

— Nepiršk man savo gyvenimo taisyklių, — atšovė. — Juk ir pats neseniai savąjį suknisai.

— O kodėl ne? Argi ne šito trokšta visi tėvai? Ak, Rufai, tu tikrai galėjai...

Jis pakėlė į mane akis. Rankose laikė peilį ir šakutę iš Disneilendo.

— Man jos reikia, — atsakė. — Man reikia Nensės. Ar tu dėl manęs nė kiek nesidžiaugi?

Aš dėbtelėjau virtuvės pusėn.

— Nemanau, — tariau jam.

Atsisėdau į man skirtą vietą prie stalo ir pasijutau taip, lyg grimzčiau į negilią kapo duobę. Prie mūsų prisidėjo Alfis. Savo murzinomis rankytėmis jis puolė picą kaip maitvanagis dvėselieną ant kelio. Man virš galvos praskriejo dar keli kepti vištienos gabaliukai, kieti ir aštrūs kaip strėlės mūšyje prie Azenkūro.

— Po velnių, nepradėk, gerai? — subarė vaiką Nensė.

Tai buvo jos išmintingiausias sudrausminimas. Nepradėk. Ji sunkiai slankiojo aplink klibantį stalą, paniurusiu veidu dalydama Teksaso BBQ picą su nuo laiko susisukusiais papperoni griežinėliais, ir piktai vis dėbčiojo į mažylį. Atrodė, kad jau dabar pavargo belaukdama antrojo.

— Nepradėk! — užriko dar kartą.

Per vėlu, pagalvojau.

Pirmas dalykas, kas krinta į akis kalėjime — tai moterys ir vaikai. Būriai vienų ir kitų. Paauglės mamos su kūdikiais ant rankų ir vidutinio amžiaus mamelės, lydimos paauglių, grįžusių iš mokyklos ir atskubėjusių aplankyti savo tėvų. Dar yra mamų „per vidurį“ — jos nebe labai jaunos, bet dar ir ne senos, tačiau jau apsikrovusios vaikais, kurie yra užaugę ir galėtų kurti savo šeimas. Tokių mamų rankose pamatysi cigarečių pakelius ir sausainius. Apsaugininkai sliūkinėja aplink jas ramūs kaip belgai.

Man ne kartą teko lankytis kalėjimuose. Daugybėje. Bet dar niekada nestovėjau bendroje eilėje su lankytojais. Manęs iki tol niekada netikrindavo ir neformindavo dokumentų. Įleisdavo su šypsena, vos mostelėjus pažymėjimu. Man nereikėdavo eiti pro jokius detektorius. Aš nejausdavau, kaip už manęs užsitrenkia durys, laikas sustoja ir sienos susiglaudžia.

Kai atėjau į pasimatymų kambarį, jis manęs jau laukė pasirengęs pokalbiui ir iš anksto žinodamas, kad šitas susitikimas bus pirmas ir paskutinis.

— Mes savo motinos nepažinojom, — tarė jis. — Ji išėjo. Paliko mus. Jai buvo per sunku. Mes niekada neturėjome pinigų, nes mūsų senis per daug mylėjo arklius. Kitas vyras? Galbūt. Nežinau. Bet tėvas mumis rūpinosi. Mumis visais. Keturi bernai ir šešios mergos gyvenom tik su tėvu, kuris mumis rūpinosi. Tais laikais tai buvo gana neįprasta. Turbūt ir dabar nelabai. Paskui jis numirė. Mūsų tėvas. Trisdešimt devynerių. Širdies smūgis. Krito negyvas lažybų punkte, atsiimdamas laimėjimą. Anksčiau manydavau, kad buvo labai senas. Nugyveno ilgą amžių. Bet su metais pradedu suprasti, kad buvo dar pačiam jėgų žydėjime. — Ir nusijuokė. — Betgi jūs norite pasikalbėti apie Frenką.

Jis padavė man nuotrauką. Žavaus jaunuolio su į viršų iškeltais nykščiais. Atrodo, fotografuota kažkokiame vakarėlyje, jis truputį įkaušęs, bet laimingas.

Jo brolis šypsojosi man. Frenkas irgi šypsojosi man.

Pagaliau susitikome, pagalvojau.

— Mes buvome per jauni rūpintis vieni kitais. Frenkas buvo vyriausias, bet ir jam — tik trylika. Todėl mus priglaudė vaikų namuose. Žinau, kad globos namai apipinti visokiausiom istorijom, dauguma iš jų turbūt tikros, bet mums buvo kitaip. Mes turėjome vienas kitą. Ir vyriausiąjį brolį.

— Tavo brolis — Frenkas — atliko neįtikėtiną žygdarbį, — tariau. — Jis išgelbėjo tiek gyvybių. — Kilstelėjau nuotrauką. — Ar galiu ją pasiimti?

— Ne, — pasakė jis ir atsiėmė nuotrauką. Įsikišo už marškinių, o aš laukiau, ką pasakys toliau. Jis apsidairė po pasimatymų kambarį ir atsiduso.

— Mūsų tėvas buvo rūkalius, — vėl prabilo. — Ir girtuoklis. Spėju, kad jo mirtį paankstino ir meilė nesveikai anglų virtuvei. Suprantat, ką turiu omeny? Širdis irgi buvo silpna. Ironiška, nes žmonės sakė, kad jį galima buvo išgelbėti, jeigu būtų atsiradęs donoras. Nežinau. Gal ir teisybė. Mano brolis taip irgi manė. Dėl to ir įsigijo tą kortelę — mėlyną kortelę su raudona širdele.

Norėjau daugiau sužinoti apie Frenko šeimą. Maniau, gal kaip nors galėsiu jiems padėti. Ar bent jau pasakyti, kad visą gyvenimą liksiu jiems dėkingas. Frenko brolis dar paminėjo, kad kažkur gyvena moteris ir vaikas, bet jie jo nedomina, jis jais nesirūpina.

Vis dėlto jis norėjo, kad suprasčiau jį teisingai.

— Mano brolis buvo niekšas, vagis. Frenkas buvo žiauriai blogas. Bet jis mumis rūpinosi. Ir man būtų to visai pakakę. O jis štai ėmė ir padarė gerą darbą kitų žmonių labui, tų, kurie taip ir liks nieko nesužinoję. Taip jis išpirko savo kaltę už blogus darbus. Jis rado savyje tiek valios — ir dar dėl mūsų senuko tėvo, kuriuo didžiavosi, — padaryti žmonėm vieną didelį gerą darbą. Mano brolis — paprastas vaikis iš globos namų. Visą gyvenimą žmonės jo nekentė ir smerkė. Mokykloje mes gaudavom nemokamus pietus. Ar žinote, kas tai yra? — Jo akys piktai žybtelėjo, prisiminus nemokamą maitinimą mokykloje ir visa kita. — Bet jis vis tiek atliko vieną gerą darbą — ir dėl to tapo geresnis už kitus.

Aš linktelėjau, nusišypsojau ir pakilau nuo kėdės. Laikas stoti į eilę su moterimis ir vaikais, kurie laukė išleidžiami į gatvę. Laikas eiti namo.

— Geresnis ir už mudu abu, — patvirtinau.

Aštuonioliktas skyrius

Laukiau, kol jis baigs darbą ir išeis.

Stoviniavau palei prekybos centro duris, nekreipdamas dėmesio į šlykščius parduotuvės „detektyvo“ žvilgsnius, mat netoliese iš priekabos buvo iškraunamos paletės su pigiu alumi. Prakeiktas mulkis, pagalvojau. Nereikia man to tavo myžalais dvokiančio alaus. Aš tik laukiu savo sūnaus.

— Tėve! — pašaukė Rufas, ir aš pažvelgiau į jo apšiurusį kostiumą, išretėjusius plaukus, ir man norėjosi verkti. Jis atrodė senesnis už mane.

— Štai, imk, — tariau ir įbrukau į saują voką. — Imk ir dumk iš čia. — Švelniai niuktelėjau į petį. — Dink šįvakar. Tuojau pat.

Jis pasižiūrėjo į voką savo rankoje. Ant jo buvo užrašyta: „Skrydžių centras“, o apačioje nupieštas į mėlyną erdvę kylantis lėktuvas. Mudu žengtelėjom į šalį, praleisdami vyrukus, nešančius paletę su pigiu vargšų alum.

— Kas čia? — paklausė jis.

— Dovana. Bilietas į Bankoką, — atsakiau.

Jis pasižiūrėjo į mane.

O kas tame Bankoke?

— Viskas, — atšoviau. — Kelionės, nuotykiai, pabėgimas.

— O kodėl turėčiau nuo kažko bėgti?

Įdėmiai pažvelgiau į jį, ar tikrai nejuokauja. Kai pamačiau, kad kalba visai rimtai, suėmiau už žasto ir mudu patraukėme į metro stotelę.

— Lėktuvas išskrenda po trijų valandų, — pasakiau ir žvilgtelėjau į laikrodį. — Sėsk į metro į Padingtoną, o paskui oro uosto ekspresu — į Hitrou.

Jis sustojo, veide pamažėle skleidėsi šypsena. Atpažinau tą neskubų, apgalvotą šypsnį. Visą gyvenimą jį regėjau. Jis vis dar mano sūnus. Dėl to ir negalėjau jam leisti sunykti. Negalėjau leisti jam griauti savo gyvenimo. Aš vis dar regėjau jame vaiką, kurį nepaprastai mylėjau.

— Į jokį Bankoką aš neskrisiu, — nė nemirktelėjęs atkirto jis. — Manęs ten niekas nelaukia.

Ištiesė man voką su Skrydžių centro emblema.

Bet aš jo nepaėmiau.

— Bankoke pradėsi naują gyvenimą, — aiškinau. — Pačiame mieste gali ir nepasilikti. Sėsk į lėktuvą ir varyk į kokią salą. Skrisk į šiaurę. — Pradėjau raustis kišenėse, ieškodamas pinigų. — Daug neturiu, bet...

— Nereikia man tavo pinigų, — atsakė jau nebesišypsodamas. — Ir aš nenoriu skristi į jokį Bankoką ar dar kur nors. Mano gyvenimas — čia.

Ir jis delnu prispaudė voką man prie krūtinės. Pajutau, kaip po juo grėsmingai sutvinkčiojo randas. Paėmiau voką.

— Kas jums darosi, mielieji? — nesupratau aš. — Tikrai, kas jums darosi?

— Apie ką tu čia, tėve?

— Apie tavo motiną. Seserį. Tave patį. Atrodo, kad jūs visi būtumėt užmigę, ar kaip. Nė nežinau.

Jis žiūrėjo į sunkvežimį, sustojusį prie parduotuvės. Krovikai nešė vidun paskutinę paletę. Gėrimų skyrius bus aprūpintas visą parą. Griausmingai subirbė dyzelinis variklis.

— Tau atrodo, kad aš miegu, tėve? — paklausė Rufas.

Papurčiau galvą.

— Ne, nemiegi. Tu esi komos būsenos, — atkirtau.

Jis dėbtelėjo į mane įsižeidęs. Kaip lengva užgauti šitą vaiką. Aš neįsivaizdavau, kaip jam pavyksta tame savo susikurtame pasaulyje ištverti bent pusvalandį, todėl man iš skausmo plyšo širdis.

— Palik mane ramybėje, — ištarė jis trūkčiojančiu balsu. — Aš visai rimtai. Ir nesirodyk daugiau.

Ir nuėjo. Pašaukiau vardu, bet jis neatsisuko. Tad pabėgėjau kelis žingsnius ir iš visų jėgų sviedžiau į jį voką su bilietu. Vokas nuplasnojo įkandin tolstančio aptriušusio kostiumo ir it šiukšlė įkrito į murzliną šiaurinio Londono kanalizacijos griovį. Pratrukau garsiai juoktis. Pasiūliau jam šansą rytoj ryte atsibusti Bankoke su buteliu šalto Singha alaus rankoje! O ką jis pasirinko?

Kvailys, pagalvojau.

Visi jūs kvailiai. Alei vieno.

Tai buvo labiau panašu į katedrą nei į baseiną.

Stovėjome prie tuščio baseino, toj pusėj, kur mažesnis gylis, ir žiūrėjome žemyn. Šešios laiptelių pakopos švelniai leidosi žemyn, paskui staiga nėrė gilyn lyg į okeano dugną ir baigėsi kitame gale, kur gylis buvo gerokai virš galvos. Lėkštajame gale buvo įrengta nedidelė niša su bronziniu fontanu, o jo papėdėje, ant plytelių, dailiai išraižyta undinėlė šoko su dviem delfinais. Vinstonas pasilenkė ir meiliai paglostė undinėlės veidą.

— Tu tik pažiūrėk, — tarė jis. — Baltasis Sicilijos marmuras. — Jis atsistojo ir galva parodė į sienas. — Jos irgi iš marmuro. Viktorijos laikų žmonės išmanė savo amatą.

Skliautuotos sienos, lubose — daugybė švieslangių. Kai pro stiklą plieskianti saulė atsimušdavo į baltą marmurą, šios senosios viešosios maudyklės atrodydavo kaip traukinių stotis rojuje. Kitam gale ant tolimiausios sienos kabojo didelis kryžius, o prie jo, subedę kaktas, lyg ir šoko, lyg ir kovėsi liūtas su vienaragiu.

— Šitos maudyklės buvo pastatytos senais gerais laikais, — kalbėjo Vinstonas, — kai dar buvo manoma, kad ir dirbantis žmogus turi teisę mėgautis puikiais dalykais.

Pro mus praėjo keletas vyrų su šalmais, nešinų įrankiais ir kalbančių lenkiškai. Matėme, kaip jie sušoko į baseiną. Vienas iš jų užsimojo kūju ir smogė į plytelę, lyg bandydamas jos tvirtumą. Pasigirdo dūžtančio stiklo garsas ir plytelė subyrėjo į šipulius. Iš lauko atsklido griaunamo pastato triukšmas ir technikos burzgesį perrėkiantys žmonių balsai.

— Ką jie čia daro? — paklausiau.

Vinstonas nusijuokė.

— Statys prabangų gyvenamąjį kompleksą, — paaiškino. — O jei mudu nepagelbėsime, jų kapucino aparatus per Kalėdas apsems vanduo. — Pliaukštelėjo man per nugarą. — Ar žinai, kur ieškoti pagrindinių kanalizacijos šulinių?

Aš linktelėjau.

— Pats juk parodei.

Vinstonas buvo patenkintas.

— Stebi, mokaisi ir darai, — tarė. — Kaip daktaras.

Jis nulipo kopėčiomis į baseiną ir nuėjo prie vyrų su kūjais. Suskaldytos plytelės, mindomos jų darbinių batų, atrodė kaip išrauti dantys. Vinstonas iškėlė aukštyn rankas ir vyrai sužiuro į jį.

— Tik tada, kai aš jums leisiu, vyručiai, — tarė jis pakeltu balsu, tarsi aniems šitaip būtų lengviau suprasti jo kalbą. Nuėjau ieškoti pagrindinių kanalizacijos šulinių angų, o tuo metu į pastatą ėmė rinktis žmonės. Kostiumuoti vyrai. Valdžios moterys su rašymui parengtais segtuvais. Daugiau statybininkų. Ir visi su šalmais, išskyrus mudu.

Staiga pasigirdo pokštelėjimas — lyg šautuvo salvė; pakėliau galvą ir pamačiau, kaip sienoje ima vertis plyšys. Jis nuvingiavo per patį kryžiaus vidurį, vieną nuo kito atplėšdamas susirėmusius liūtą su vienaragiu, kurie nutolo kits nuo kito, jų šokis buvo baigtas, o plyšys vis platėjo, paskui siena staiga įdubo, pakilo didžiulis dulkių debesis, visi čia stovėję žengė gerą žingsnį atgal, dangstydami veidus nuo pilko rūko. Už sugriuvusios sienos burzgė buldozeris, liejosi saulės šviesa, bėgiojo vyrai su apsauginiais šalmais.

Mes visi apstulbę žiūrėjome, kaip griūva marmuro siena, o pro plyšį vidun veržiasi naujas gyvenimas. Pajutau tarp dantų girgždančias smėlio dulkes, jos graužė man akis.

Moteris, atidariusi man duris, aiškiai buvo Lario motina.

Aukšta, stambi, veide atsispindėjo rūpestis ir švelnumas. Ji sustingo tarpdury ir žiūrėjo į mane, vienoje rankoje laikantį gėlių puokštę, kitoje — butelį vyno. Apdairus svečias, nė nenujautęs, kad vakarienė atšaukta. Pro močiutės petį dėbčiojo vaikai raudonomis nuo ašarų akimis.

— Niekas jums nepaskambino? — paklausė senutė.

Džefas su Polu laukė prie palatos durų.

Mes nejaukiai apsikabinome — keistas veiksmas, kurį atlieka vyrai, turintys mažai ką bendro, nebent tik draugą, kuris dabar guli ligoninėje.

— Kas atsitiko? — paklausiau.

— Sako, kad chroniškas atmetimas, — paaiškino Džefas. — Nors kol kas dar neaišku.

— Ar jau seniai jis ją turi?

— Penkti metai, — atsakė Polas.

— Tai jau laikas, — tarė Džefas.

Įėjau į palatą. Silpnoje šviesoje pamačiau, kad Laris miega. Taip pat ir jo žmona. Molė sėdėjo prie lovos ir laikė suėmusi jo ranką. Jam ant kaklo buvo užklijuota pleistro juosta, po kuria buvo įkištas kateteris biopsijai atlikti. Tokių procedūrų jis tikriausiai iškentė ne vieną dešimtį. Kai vis atgnybiama po mažą gabalėlį širdies. Bet šįkart jo kūnas ir svetima širdis ilgiau tverti nebeįstengė.

Molė sukrutėjo ir pažvelgė į mane.

— Aš prie jo pasėdėsiu, — tariau jai. — Eikit namo pas vaikus.

Taigi prisėdau šalia savo draugo. Prie manęs prisidėjo Džefas ir Polas, bet po pusvalandžio abu dingo. Ligoninėje gali į valias gerti prastos arbatos ar kitaip užmušinėti laiką. Ir gerai, kad jie išėjo. Manęs vienintelio niekas nelaukė namie.

Penkeri metai, pamaniau. O tada — viskas. Vainikinės arterijos, aprūpinančios krauju audinius aplink naująją širdį, su metais vis labiau anka ir siaurėja. Laris tikriausiai reguliariai darė angiografiją, kraujo kūnelių rentgenogramas, jis veikiausiai jau iš anksto žinojo, kad šitaip gali atsitikti. Laris buvo vienas iš laimingųjų.

Jam pavyko išvengti odos ir limfmazgių vėžio, kuris dažnai išsivysto po transplantacijos — tai tarsi svogūno žiedai, vainikuojantys širdies persodinimo operaciją. Jis gyveno palaikomas vaistų. Dar ir kitiems padėjo. Jis ir man padėjo.

Tai, kas dabar atsitiko jam, po kelerių metų turbūt atsitiks kiekvienam, gyvenančiam su svetima širdimi. Gali nutikti visa, kas blogiausia, pagalvojau sau. Sunku net įsivaizduoti, kaip baisu žmogui, kuris apie tai žino, todėl gal geriau nežinoti, antraip išeitum iš proto. Ir vis dėlto aš nesilioviau apie tai galvojęs.

Tikriausiai buvau prisnūdęs, nes staiga pabudau ir net šoktelėjau kėdėje, išgirdęs jo balsą.

— O, štai ir išmušė mano valanda, — tarė jis.

— Gal nori, kad vožtelčiau?

Jis nusijuokė.

— Ar esi kada nors sudarinėjęs sąrašą, Džordžai? Priešmirtinių darbų sąrašą?

— Kam jis reikalingas, kai sėdi namie?

— Ogi susirašai darbus, kuriuos norėtum atlikti, — aiškino Laris, — kol dar neiškeliavai anapilin.

— Regis, kad nesudariau.

— Aš irgi. — Kurį laiką gulėjo tylėdamas. Lauke dabar jau tikriausiai buvo vėlu. Už palatos durų girdėjosi naktiniai ligoninės garsai. — Aš to sąrašo nesudarinėjau todėl, kad visa, ko aš troškau, jau gavau. — Didžiulis jo veidas šypsojosi. — Na, supranti, paprasčiausių dalykų. Matyti, kaip auga vaikai. Sulaukti senatvės su savo žmona. Išsaugoti darnią šeimą, kol vaikai susikurs savąsias.

— O kur šuolis su parašiutu? — paklausiau. — Kur kopimas į Everestą? Argi ne tai yra priešmirtiniai norai?

Jis nusijuokė.

— Man jau gana, — atšovė ir išrietė nugarą, paskui dūsaudamas atsisėdo lovoje, ir aš pamačiau, kad jam labai skauda. Paklausiau, gal ko norėtų.

Tačiau jis nieko nepageidavo.

— Kaip Lara? Vaikai? — pasiteiravo.

— Puikiai, — atsakiau.

Ir tik dabar supratau, kad smarkiai juos nuvyliau. Kaip besiteisinčiau. Prastas iš manęs vyras, tėvas ir apskritai žmogus. Savo žmonai. Sūnui. Dukrai. Aš juos praradau, nes man buvo lemta jų netekti. Aš pasukau savuoju keliu. Pirmiausia — kaip Džordžas policininkas. O paskui — kaip Džordžas žmogus, ieškantis gyvenimo prasmės. Ir dėl to likau vienas. Ar galiu dabar neigti, kad jiems be manęs geriau?

— Prižadėk, kad mėgausiesi kiekvienu mėsainiu, — paprašė Laris, dabar jau gulėdamas užmerktomis akimis.

— Jeigu tik neteks kišti į skrandį ligoninės maisto, — atsakiau.

Jis nusišypsojo. Netrukus jo kvėpavimas pasikeitė, supratau, kad užmigo. Ne savu miegu, o priverstiniu — nuo vaistų. Ligoninės miegu. Aš irgi prisnūdau, sėdėdamas šalia jo lovos. Dar viena prasta miego imitacija. Surogatinis miegas. Bet jis tikriausiai tęsėsi keletą valandų, nes kai vėl pabudau, jau buvo rytas, čiulbėjo paukščiai ir pro užuolaidas į palatą skverbėsi šviesa.

Pažvelgiau į draugo veidą. Jis atrodė ramus. Nurijau didelį oro gurkšnį atsistojau ir pažvelgiau dar įdėmiau. Jo veidą buvo sukausčiusi tokia išraiška, kokios dar nė sykio nebuvau regėjęs per visą savo gyvenimą.

Ištiesiau ranką prie metalinės dėžutės su mygtuku, kad iškviesčiau budinčią seselę, bet tuo metu jis sujudėjo, sudejavo pro miegus, ir aš vėl nuleidau ranką.

Palatoje gulėjo negyvas vyras. Šioje palatoje gulėjo žmogus, pavargęs nuo pastangų išsaugoti gyvenimą. Čia gulėjo žmogus, taip paniręs neviltyje, kad ji visiškai jį uždusino.

Bet tai jau buvo nebe Laris.

Nuėjau į tolimiausią platformos galą ir nugara atsirėmiau į sieną. Tuoj atlėks pirmasis traukinys.

Šitame gale buvo tuščia, išskyrus vidutinio amžiaus porelę. Tokie žmonės mėgsta rinktis atokiausius metro stotelės kampelius, kad pabėgtų nuo beprotiško miesto šurmulio. Argi galima juos kaltinti? Aš tai tikrai jų nekaltinu, pamaniau, ir dar tvirčiau prisiplojau prie sienos. Jie kurį laiką stebėjo mane akies krašteliu, o paskui lėtai patraukė platformos pakraščiu, santūriai toldami nuo manęs ir artėdami prie normalių žmonių ir geltonų šviesų, įsižiebiančių vienam traukiniui išvykus, o kitam artėjant.

Beikerio gatvė — po minutės, skelbė švieslentė.

Žengiau tris nedidelius žingsnius ir staiga atsidūriau prie pat platformos krašto, pasižiūrėjau žemyn — palei juodus traukinio bėgius kažkas baisiai šurmuliavo. Žiurkės, pamaniau. Bet tuo metu iš tunelio tvokstelėjo stiprus oro gūsis ir pasigirdo baisus triukšmas.

Žvelgiau į tą juodą tamsą, bet nieko nemačiau. O triukšmas vis garsėjo, oro srovė stiprėjo. Ėmė tvinkčioti randą. Nurijau seiles ir, atplėšęs akis nuo bėgių, pažvelgiau į reklaminį skelbimą ant sienos kitoje pusėje. Geriausias susisiekimo būdas, perskaičiau, bet taip ir nesupratau, ką šiais laikais norėta tokiu skelbimu išreklamuoti.

Triukšmas mano galvoje vis stiprėjo. Vėjas smarkėjo. Pajutau ant bėgių galingus virpesius.

Tada staiga džinsų kišenėje suvibravo mano mobilusis telefonas. Keista. Neįmanoma. Čia manęs neturėtų pasiekti joks telefoninis ryšys.

Bet mažiau nei po valandos aš jau sėdėjau prie Ford Capri vairo. Nardydamas tarp automobilių Haknio rajone, viena ranka dar stengiausi prilaikyti įrankių dėžę.

Pirmoji pamatė jį mama.

— Štai jis! — sušuko nuo palengvėjimo ir dar kažko prikimusiu balsu, o tada ėmė šaukti vardu. Štai kur jis. Mano tėvas — vien su pižama, naktiniu chalatu ir šlepetėmis — stovėjo priešais senojo Viktorijos laikų namo terasą, pro kurios suskilinėjusius langus į jį žvelgė smalsūs juodukų veidai. Pasukau už perpildyto šiukšlių konteinerio, palikau mašiną ir nuėjau prie jo.

— Ten Bertis, — tarė jis. — Aš noriu pamatyti Bertį.

Namas buvo labai senas. Bet jis jo nepamiršo. Prisimenu, atvažiuodavau čia dar visai vaikas. Man buvo beveik penkeri, kai mirė močiutė, o namą nusavino miesto valdžia.

Tai buvo senas gyvenamasis rajonas, nors man buvo sunku patikėti, kad tokie rajonai apskritai dar išlikę. Tačiau mano tėvukui taip neatrodė. Jam tai buvo jo senasis gerasis rajonas. O Bertis — jo vyresnis brolis, beveik prieš šešis dešimtmečius žuvęs prie Normandijos krantų. Veidai už lango šaipėsi iš mano tėvo. Betgi jie — tik vaikai. Ką jie supranta. Tokiame amžiuje ir aš būčiau daręs tą patį.

Mama švelniai apkabino tėvuką per pečius ir norėjo nuvesti šalin, bet jis neketino trauktis. Jis norėjo pamatyti savo brolį. Mama pabučiavo jam į neskustą žandą. Tikriausiai širdyje ji irgi juokėsi.

O aš paėmiau tėvą už rankos.

Devynioliktas skyrius

Vieta laidojimui nebuvo tinkama. O argi išvis egzistuoja toks dalykas kaip „tinkama vieta“ laidojimui? Manau, gal ir taip, bet tik ne šita.

Virš vieno kapinių galo buvo išlinkęs viadukas, todėl bet kokį norą čia sukurti amžinos ramybės ir susikaupimo atmosferą griovė sunkvežimių, skubančių su kroviniais į M25 greitkelį, gausmas. O kapinės driekėsi tolyn ir šis milžiniškas penkiasdešimties baltų atspalvių paminklinių akmenų laukas atrodė kaip užmirštas nežinia kokio karo kapinynas.

Maniau, kad teks ilgai ieškoti jo kapo, nes tai turėjo būti ne naujas, šviežiai supiltos žemės kauburėlis, ramiai sau tūnantis ką tik palaidotųjų eilės gale. Naujus kapus surasti lengva. Bet jis čia guli jau ganėtinai seniai. Jo paskutinė poilsio vieta apsupta paminklų, panašių viens į kitą kaip iš dangaus krintančios snaigės.

Vis dėlto Frenko Tvisto kapas smarkiai skyrėsi iš kitų. Pastebėjau jį iš karto.

Jis buvo visas nuklotas gėlėmis.

Patraukiau artyn prie kapo ir eidamas pastebėjau, kad gėlės šviežiai nuskintos, bet jau pradėjusios vysti. Jų čia tiek daug. Gėlės ant jo kapo buvo tokios įvairios, kaip iš botanikos vadovėlio, ir keitėsi kaip mokomajame gamtos mokslų filmuke, kur vaizdo kamera padidintu greičiu filmuoja gyvo organizmo vystymąsi. Prieš mano akis gėlės žydėjo, vyto ir nyko, džiūvo ir virto dulkėmis. Gėlės iš laidojimo namų ir iš prabangių floristinių parduotuvių, taip pat ir paprasti pievų žiedai. Nurinkau kelias seniausiai nuvytusias puokštes ir vietoj jų prie paminklinio akmens padėjau savo kuklią atnašą.

Frenkas Tvistas

1988–2007

Mūsų mylimas brolis

Jaučiau, kad reikia dar kažką padaryti. Pasimelsti. Paklūpoti. Pamąstyti apie kažką prasmingesnio, ne tik apie savimeilę, kuri buvo apėmusi stovint prie jo kapo.

Tačiau bėda ta, kad ne aš vienas buvau toks. Stovėjau prie jo kapo ir jaučiau, kad iš visų kapinių pašalių čia eina žmonės. Jam skolingų buvo išties daug, ir jie visi ėjo padėti gėlių kaip padėkos ženklo.

Ne Frankenšteinui, o angelui.

Taigi ir aš išreiškiau savo nebylią padėką žmogui, kurio niekada nepažinojau, o paskui ir vėl grįžau į normalų gyvenimą, kur oras buvo pilnas išmetamųjų dujų ir gėlių aromato.

Baseinas buvo aptvertas balta tvorele su mediniais varteliais, kabalduojančiais vasaros vėjyje. Vinstonas bakstelėjo koja ir juos atidarė.

— Tu tik pažiūrėk, — pasakė, ir jo balse išgirdau pasidygėjimą. Jis pasilenkė prie vartelių ir kažką pakėlė nuo žemės, o kai atsitiesė, jo rankoje pamačiau seną surūdijusią spyną. Mums už nugarų pro atvirus langus į lauką veržėsi garsus juokas ir atkemšamų butelių kamščių pokšėjimas. — Namas už kelis milijonus, o negali nupirkti paprastos spynelės, — piktinosi Vinstonas.

Per pievelę link mūsų skubėjo vyras, stengdamasis neišlieti taurėje nešamo gėrimo. Žmonės jau grįžo namo iš visų pasaulio pakraščių, traukė atgal į savo lizdelius. Vyras buvo gražiai įdegęs ir gerai įmitęs. Mano metų, tik kitokio rango. Jis norėjo kuo skubiau atsikratyti mūsų, kol neprasidėjo jo vakarėlis. Atsikratyti mūsų, baseino valytojų. Tik mes — ne baseinų valytojai, o techniniai baseinų darbuotojai.

— Ar jūs dar ilgai čia užtruksite? — paklausė Vinstono. O paskui, tarsi prisiminęs, kad reikia būti mandagesniam, paskubomis pridūrė: — Šauniai sutvarkėte baseiną, vyručiai.

Baseinas iš tiesų atrodė puikiai. Tarsi turkio spalvos stiklo lakštas, iš kraštų apsiūtas auksu. Ir nė lapelio, nė šapelio, išdidžiai pagalvojau.

Iš namo į lauką pabiro svečiai. Lieknos tvirtos moterys ir aukšti gležni jų vyrai. Pro žmonių klegesį girdėjosi vaiko verksmas.

— Ar name yra mažų vaikų? — paklausė Vinstonas.

— Tik Tarkvinas, — atsakė vyras ir žvilgtelėjo į namą.

— Ar jis moka plaukti? — vėl paklausė Vinstonas.

— Jam tik vieni metukai, — atšovė vyras stebėdamasis, ką visa tai turi bendro su jo vakarėliu. Iš namo laukan vis virto būriai svečių, o tarp jų šurmuliavo ir tarnai. Jaunos filipinietės juodomis suknelėmis nešiojo svečiams padėklus su gėrimais ir vieno kąsnio sumuštinukais, o auklės iš Rytų Europos bandė suvaldyti vaikučius, šmirinėjančius tarp svečių.

Vinstonas padavė vyrui sulūžusią spyną, o tas paėmė ją laisva ranka, kurioje nelaikė taurės.

— Prieš išeidami dar turime sutvarkyti štai šitą reikalą, — pareiškė Vinstonas. Ir pasisuko į mane. — Mašinos bagažinėje yra visa dėžė Chubb spynų. Atnešk man vieną, gerai?

Vyras pabandė išspausti šypseną. Spėjau, kad jis norėjo kuo greičiau išgrūsti mus lauk.

— Nenorėčiau, kad jūs be reikalo vargintumėtės, — tarė jis.

— Anoks čia vargas, žmogau, — atšovė Vinstonas.

Vyrukas dar kartą pamėgino išprašyti mus iš savo valdų, kol neįsismarkavo vakarėlis.

— Iš tiesų, — kalbėjo jis, — čia ne jūsų darbas.

Vinstonas nuplikė jį piktu žvilgsniu.

— Patikėkit, — metė, — dar ir kaip mūsų.

Kai telefonas suskambėjo trečią kartą, vis tik atsiliepiau — ir akimirksniu išsilakstė visi miegai, nes išgirdau jos balsą, nepasikeitusį, tokį, kokį girdėdavau visą laiką.

— Tėveli? — prabilo ji, o balselis nuskambėjo taip tyliai ir išgąstingai, kad man nejučia atmintyje iškilo keturmetė mergytė spindinčiomis akimis, sėdinti dantų gydytojo kabinete, nes kūdikystėje gėrė tik apelsinų sultis, todėl dabar krūminiuose dantukuose atsirado dvi nemažos skylutės. Kai vaiką beprotiškai myli nuo pat gimimo, giliai širdyje jis taip ir lieka mažiukas.

— Ar gali atvažiuoti manęs paimti? — paprašė Rubė.

— Žinoma, — atsakiau ir atsisėdau lovoje, graibydamas žadintuvo. Buvo trečia valanda nakties, ir man iš išgąsčio net skrandis apsivertė. — Kas nutiko?

Ji nieko neatsakė. Girdėjosi tekančio vandens garsas. Kažkoks ūžesys, paskui ir vėl žliaugiantis vanduo. Supratau, kad ji atsuko čiaupus ir klozete nuleido vandenį, nes nenorėjo, kad kas ją girdėtų, išskyrus mane.

— Ar gali atvažiuoti manęs paimti?

— Žinoma, angelėli. — Visiškai atsibudęs ir petim prispaudęs telefoną prie ausies, bandžiau paskubomis įšokti į džinsus. Ji dar norėjo kažką man pasakyti, bet aš nebeišgirdau jos šnabždesio.

— Kalbėk garsiau, Rūbe.

— Nenoriu, kad mane kas išgirstų.

Pajutau bekylančią paniką.

— Kas ten dedasi? Kur tu? Kas atsitiko?

— Ar turi kuo rašyti, tėti?

— Sakyk, kur tu esi. Man nereikia užsirašinėti.

Ji pasakė. Ir tada pasigirdo beldimas į jos duris. Ir vyriškas balsas. Paskui ryšys nutrūko.

Kai ėjau koridoriumi, tėvas iššlepsėjo iš vonios kambario.

— Aš tave prižadinau, ar ne? — paklausė.

— Ne, neprižadinai, tėve.

— Ėjau pasisioti. Deja, pastaruoju metu šis procesas užtrunka apie penkiasdešimt minučių. Kartais pusiaukelėj tenka net pailsėti. Išgeriu puodelį arbatos su sausainiais. Būna lyg trumpa pertraukėlė.

Jis nusekė paskui mane laiptais į apačią ir į virtuvę. Atsisėdo prie stalo, lyg ruoštųsi draugiškam pokalbiui.

— Man reikia lėkti, — pasakiau jam, čiupdamas mašinos raktelius. — Dabar negaliu kalbėtis.

Jis nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, tarsi įvertindamas, ar aš tinkamai apsirengęs. — Tai pas kurią dabar? — paklausė.

Grįžtelėjau ir atkirtau:

— Pas Rubę. Jai kažkas... nežinau. Kažkas jai atsitiko. Važiuoju jos parsivežti.

— Aš su tavim, — sukruto tėvas.

— Nebūtina, bet ačiū, — padėkojau.

— Pametėsiu. Su kapriu, — tarė. — O gal norėjai sėsti ant dviračio ir minti pedalus?

Taigi man teko važiuoti su juo.

Tėvas užlipo į miegamąjį ir aš girdėjau jį kalbantis su mama, o kai nusileido, pamačiau, kad ant pižamos užsivilkęs sportinį kostiumą. Iš rankovės kyšojo išlindęs gabalas senamadiško dryžuoto audinio. Iš priemiesčio pasukome į centrą, paskui per upę, tėvas stebeilijo pro automobilio langą, tarsi žvelgtų pro tirštą rūką, nors naktis buvo skaidri kaip stiklas. Džiaugiausi, kad kelyje nebuvo mašinų.

Mudu visą laiką tylėjome, tik aš pasakiau jam adresą, o jis lėtai įvedė jį į savo navigacinį imtuvą. Moters-roboto balsas nurodė mums važiuoti į Naujojo Kryžiaus aikštę. Viename bute, esančiame pirmame aukšte, pro atlapotus langus plieskė šviesos, griaudėjo muzika. Bjauri, nešvanki muzika. Grybštelk čia, čiuptelk ten ir pažiūrėk, koks mano mersiukas.

— Kas čia per tarškalynė? — paklausė tėvas.

— „Penkiasdešimt centų“, — paaiškinau.

— Daugiau ta grupė tikrai neverta, — atšovė tėvas. — Net per infliaciją. Kaip pateksime į vidų?

— Gal pasibelskim? Paskambinkim į duris. O koks tavo planas? Išspirti duris koja?

— Ne pirmas kartas.

Abu išlipome iš kaprio. Pamačiau, kad neverta trukdyti jam eiti kartu su manim. Tiesą pasakius, man buvo drąsiau, kai jis stovėjo šalia. Tegu jau gerokai senstelėjęs ir po sportine apranga vilkįs seną dryžuotą pižamą. Juk mano tėvas nė paties velnio nebijo.

Nuspaudžiau antro buto mygtuką ir laukujės namo durys mums buvo iškart atidarytos. Koridoriuje palei sieną riogsojo krūva nereikalingo pašto. Name tvyrojo netvarkingų, išnuomojamų patalpų atmosfera. Užlipome keliais aplūžinėjusiais laiptais ir pasibeldėme. Nieko. Pabeldžiau garsiau. Paskui beldžiau tol, kol duris atidarė nesiskutęs, apsiblausęs vyriokas, kiek vyresnis nei dvidešimties. Tas pats, kuris sėdėjo automobilyje. Stovėdamas jis atrodė gerokai aukštesnis.

— Atvažiavau pasiimti dukters, — pasakiau, ir jam tai kažkodėl pasirodė juokinga.

Nuvedė mus į kambarį. Tėvas sekė iš paskos, girdėjau jį kosint. Oras buvo šleikščiai troškus nuo rūkalų ir marihuanos.

Nuėjome į kitą kambarį. Dar trys vyrai. Tikėjausi išvysti paauglius, bet čia buvo suaugę vyrai. Vienas iš jų suko ritinėlin popieriaus skiautę, o kiti du dideliame plokščiame televizoriaus ekrane žaidė kompiuterinį žaidimą. Degančius miestus. Kariai robotai žengia per ugnį, niokodami viską, kas juda. O kur Rubė?

— Atvažiavo savo dukters, — pareiškė vyras, ir visi likusieji garsiai nusijuokė. Jiems tai atrodė velniškai juokinga.

Tas, kuris suko popierėlį, skustagalvis dručkis, pakėlė į mane akis.

— O kuri gi tavoji, bičiuli? — paklausė.

— Joks jis tau ne suknistas bičiulis, — įsikišo tėvas, ir jie visi vėl pratrūko juoktis.

Bet nebe taip garsiai.

Tėvas praėjo pro mane ir išplėšė iš dručkio rankų suktinę. Minutę kitą žiūrėjo į ją, paskui sutraiškė ir numetė į perpildytą peleninę.

— Stabdo augimą, — paaiškino.

Jis tai mokėjo puikiai — mokėjo valdyti auditoriją. Jis žinojo, kaip įeiti į patalpą ir prikaustyti visų dėmesį. Nepamiršo to ir dabar. Tik dabar jis jau buvo senas, pasiligojęs. Ir mūsų buvo gerokai mažiau.

— Tėtušio armija, — prabilo tas, kuris mus įleido.

— Matau, — ištarė skustagalvis dručkis, vypsodamas į mano tėvą. Supratau, kad šitas bus vadeiva. Visada lengva nuspėti, kuris iš šutvės yra vadeiva. Dabar jis nebesišypsojo. Visi atsistojo. — Viršuje, — tarė jis. Įdomu, ar labai didelis šitas butas? Skustagalvis linktelėjo įvijų laiptų pusėn.

— Tik paskui tave, dručki, — tarė tėvas.

Kurį laiką jie nenuleido akių nuo mano tėvo. Tada visi keturi paeiliui ėmė lipti įvijais laiptais. Mudu nusekėme jiems iš paskos.

Rubė ir dar viena mergaitė sėdėjo susiglaudusios ant sofos. Rubė pažvelgė į mane, į savo senelį, paskui nudūrė akis į kilimą. Kita mergaitė tyliai verkė.

— Eime, — paliepiau.

Nė krust.

Skustagalvis dručkis pritūpė ant sofos kraštelio, apnuoginta riebia ranka atsiremdamas į atlošą. Jis buvo iš tų, kurie sporto salėse kilnoja daug svarsčių ir įsivaizduoja, kad gali vilkėti marškinėlius be rankovių. Rubės akyse išvydau baimę.

— Ar tau viskas gerai, angelėli? — paklausiau, ir ji greitai linktelėjo. Bet nė nebandė pasijudinti.

— Viskas gerai, — patvirtino skustagalvis dručkis.

— Ne tavęs klausia, drimba, — užčiaupė jį tėvas.

Skustagalvis dručkis pakilo nuo sofos.

— Žinai, seneli, — prabilo jis, — tu pradedi mane nervinti. Ar nejauti, kad peržengi leistiną ribą? Įstatymas tai vadina įsibrovimu.

— Aš pats esu įstatymas, — atkirto tėvas, ir aš būčiau nusikvatojęs, jeigu nebūčiau taip baisiai išsigandęs.

— Niekas jų čia nelaiko, — prabilo tas, kuris atidarė mums duris, nesiskutęs apšepėlis iš mašinos. Pamačiau, kad, nepaisant ūgio, tai buvo biologinė piktžolė, iš tos rūšies žmonių, kurie šliejasi prie vietos padugnių. Jis buvo pavojingas, nes galėjo padaryti bet ką, kas šaus į galvą. Tačiau pirmas niekada nepradės. Pažvelgiau tiesiai į akis tam skustagalviam dručkiui.

— O dabar eime, — ištariau neatplėšdamas nuo jo akių ir nė nežvilgtelėjęs į mergaites.

Ir vis tiek nieko neįvyko.

— Jos gali eiti, jų niekas nelaiko, — ištarė jis išminčiaus balsu. Susiraukęs pažiūrėjo į jas. — Ar norit eiti? — piktai paklausė.

Pažvelgiau į Rubę. Ji sėdėjo įbedusi akis į kilimą.

— Nežinau, — atsakė ji.

— Ji nežino, — prunkštelėjo kažkuris iš vyrų.

Priėjau prie sofos ir paėmiau dukrą už rankos. Ir kitą mergaitę, kurią prisiminiau iš mokyklos laikų, kai jiedvi drauge žaisdavo, kai buvo dar visai mažos.

— Mes tuoj pat dingstam iš čia, — pasakiau ir patraukiau link laiptų. Tėvas stovėjo šalia ir praleido mus į priekį. Vyrai susižvalgė. Bet mes jau leidomės laiptais, mergaitės — prieky manęs, tėvas — mums iš paskos. Išgirdau balsus, vyrai kažką tarėsi tarpusavyje, o paskui nubildėjo laiptais į apačią, ir aš supratau, kad dabar jau prasidės.

— Negražu, negražu, — tarė skustagalvis dručkis, ir aš atsisukau į jį, besiartinantį prie manęs.

— Mes čia paprasčiausiai linksminomės, — prabilo kitas vyras.

Sustojau ir nieko nedariau, laukiau. Tėvas su mergaitėmis skubėjo link durų. Išgirdau, kaip atsidarė buto durys ir ant laiptų nuaidėjo skubūs žingsniai. Neatitraukiau akių nuo skustagalvio dručkio, stūksančio priešais mane.

— Balius baigtas, — pareiškiau jam, o kai jis gunktelėjo į priekį, išsitraukiau iš striukės kišenės pistoletą ir prikišau jam prie riebaus, bjauraus snukio.

— Ramiau, — tarė jis. — Nusiraminkit jūs visi.

— Čia mano duktė, — tariau, o mano balsas virpėjo, virpėjau ir aš pats, bet nebegalėjau sustoti. — Ir jeigu dar sykį prie jos prisiartinsi, nudėsiu kaip šunį, tegu mane pasodina, bet aš nesigailėsiu tai padaręs. Ar mudu vienas kitą gerai supratom?

Jis mandagiai linktelėjo, abi rankas iškėlęs į viršų.

— Jokių problemų, — tarė. — Sutarta.

Pasisukau eiti. Ir būčiau išėjęs. Bet negalėjau susilaikyti ir atsisukęs įrėmiau į jį pistoletą. Visi išsigandę sukrito ant grindų, iškėlę virš galvų rankas. Įbedžiau pistoleto vamzdį skustagalviui į ausį. Kambaryje buvo tylu kaip kape, tik girdėjosi vyrų šniurkščiojimas ir čiurlenimas — skustagalvis šlapinosi ant kilimo. Atlaužiau gaiduką. Aš atlaužiau Rono Vaivorykštės pistoleto gaiduką. Pasigirdo spragtelėjimas, bet kiek kitoks, negu kai muštukas trinkteli per tikro ginklo šovinį. Tai buvo žaislinio pistoleto garsas.

— Pykšt, pykšt, — tariau. — Jūs jau negyvi.

Ir išėjau, atgal į kišenę įgrūdęs netikrą pistoletą. Girdėjau, kaip skustagalvio draugai iš jo šaipėsi. Bet jam tai neatrodė juokinga. Jis pasivijo mane prie laiptų, ir ant jo kelnių išvydau didžiulę šlapią dėmę.

— Ei, seni, — šūktelėjo man. — Nori, papasakosiu apie tavo dukrytę.

Bet tuoj užsičiaupė, nes aš stipriai įsispyriau kojomis į seną nuvalkiotą kilimą, nuleidau pečius, o tada kirtau iš dešinės jam į pilvą, paskui iš kairės kabliu žiebiau į žandikaulį taip, kad šis subraškėjęs sutrupėjo į šipulius. Prieš susmukdamas ant žemės, jis dar gavo kumščiu į veidą — žiebiau iš visų jėgų, kiek tik galėjau sukaupti. Skustagalvis šleptelėjo ant grindų barstydamas dantis, nudardėjo laiptais žemyn kaip koks sunkiasvoris kaskadininkas ir susmuko prie mano tėvo ir mergaičių, laukusių manęs, kojų.

— Kada išmokai taip boksuotis? — paklausė tėvas.

— Nežinau, — atsakiau jam. Širdis garsiai daužėsi.

Kai parvežėm ją namo, jau buvo tamsu.

Lara laukė mūsų prie lango, name degė visos šviesos, o kai žengėme kiemo takeliu, ji atidarė mums laukujės duris. Lara norėjo apkabinti Rubę, bet ši praėjo pro ją kaip pro stulpą.

Visi trys žiūrėjome, kaip ji lėtai lipa laiptais į viršų, ir mane apėmė dešimties metų senumo jausmas, kai ji galvotrūkčiais, nė neapsidairiusi, puldavo į gatvę ar imdavo šokti ant kavos staliuko, nukrauto stiklinėmis, siekdavo rankute degančios žvakės ar kabodavo ant karstyklių žemyn galva tol, kol visa išrausdavo kaip žarija. Šis jausmas paprastai apima tėvus matant, kaip jų vaikas iškrečia kokią nors vaikišką kvailystę. Tai baisus įsiūtis, sumišęs su palaimingu palengvėjimu, kai nežinai, ar tau verkti, ar juoktis.

— Viskas gerai, — nuraminau Larą. — Palikime ją kol kas ramybėje.

Ji pasižiūrėjo į mane, į tėvą ir palingavo galvą. Mano plaukai buvo išsidraikę, laikiau prispaudęs ranką, nes nuo krumplių buvo nudrėksta oda. Tėvas patapšnojo Larai per petį ir caktelėjo liežuviu, tarsi sakydamas: Ak, tie vaikai, ar ne?

— Tau bėga kraujas, — pamatė Lara.

— Niekis, — atsakiau.

Ji ėmė nerišliai kažką veblenti.

— Bet kur ji buvo? Kas atsitiko? Gal reiktų paskambinti į policiją ir paprašyti, kad atvažiuotų?

Žvilgtelėjau į savo tėvuką ir nusišypsojau. Aš pats esu įstatymas.

— Turiu omeny, išsikviesti tikrus policininkus, — pasitaisė Lara, kaipmat numušdama ūpą, — o ne judu.

— Viskas bus gerai, — pakartojau. — Ji truputį išsigando, bet tuoj atsigaus ir viskas bus gerai. Prisiekiu.

Lara pažiūrėjo į viršų. Buvo girdėti, kaip Rubė kaukši vaikščiodama po savo kambarį. Žmonos veide atsispindėjo visa jausmų gama: įtampa ir palengvėjimas, stresas, kad ji pati viena augina vaikus. Tai buvo įspausta kiekvienoje jos veido raukšlelėje.

— Ak, ta maža...

Paliečiau jai ranką ir ji atsisuko į mane.

— Ji dar visai jauna, — tariau. — Manau, visa tai praeis, Lara.

Nuėjome į virtuvę ir Lara išvirė mums arbatos. Po kiek laiko palikome tėvą vieną ir užlipome į viršų. Rubės kambario durys buvo uždarytos. Ant rankenos tebekabojo užrašas „Netrukdyti“. Lara tyliai pasibeldė ir, nors atsakymo nesulaukė, įėjo vidun. Aš sustojau tarpdury.

Užuolaidos buvo užtrauktos, o Rubė gulėjo lovoje, užsitraukusi antklodę ant galvos taip, kad styrojo tik mažas kuokštelis rudų plaukų. Pirmą kartą pastebėjau, kad kelios sruogos pašviesintos. Lara švelniai paglostė jai plaukus, tada pasilenkusi pabučiavo ir prisėdo ant lovos krašto, tarsi nežinodama, ką daryti toliau. Rubė nė nesujudėjo, bet vargu ar miegojo.

Paskui mes nulipome žemyn ir vėl išsivirėme arbatos, pasiskrudinome duonos. Rubės mėgstamiausios. Storom riekėm pjaustyta balta duona su gausiai užteptu sviestu ir stipri arbata su kupinu šaukštu rudojo cukraus ir šlakeliu pusiau nugriebto pieno. Šitaip mūsų šeimoje būdavo geriama arbata. Statybininko arbata, kaip vadindavo Lara.

Lara sudėjo viską ant rausvo padėklo, mūsų dukters vaikystės relikvijos, ir aš nusekiau paskui ją į viršų. Šįkart ji nepasibeldė, tik tyliai pravėrė kambario duris, padėjo padėklą ant grindų ir išėjo. Atrodė kaip kalėjimo prižiūrėtoja, nešanti valgį savo kalinei, ir nuo tokio vaizdo aš kažkodėl vos neapsivėmiau. Tikriausiai tai dėl nuovargio.

Žiūrėjau, kaip Lara tyliai uždaro paskui save duris. Pamaniau, kad Rubė tikriausiai jau miega.

Bet vėliau, kai jau pamažu ėmė brėkšti ir mums su tėvu atėjo laikas važiuoti namo, aš užlipau į viršų ir radau rausvąjį padėklą padėtą už durų. Ant rankenos tebekabojo užrašas „Netrukdyti“, bet arbata su skrebučiais buvo dingusi.

Dvidešimtas skyrius

Kol Džazis B dainavo apie „Afrikos centrą“ kaip apie pasaulio bambą, aš stovėjau ir iš popierinio puodelio gurkšnojau šampaną, jausdamas, kaip mano kūnas ima linguoti į grupės Soul II Soul dainos taktą. Daviau sau žodį neprisigerti. Šįvakar tikrai ne. Juk Laros keturiasdešimties metų jubiliejus. Paskui didžėjus paleido kažkokį ankstyvųjų Duran Duran laikų gabalą ir mano kūnas liovėsi judėjęs. Taigi aš dar neprisigėriau.

Jai leido pasinaudoti mokyklos sale, kurioje vykdavo šokių repeticijos. Iš pradžių maniau, kad patalpa bus per didelė, juk tai vidurinės mokyklos aktų salė, bet žmonių prigužėjo pilnut pilnutėlė. Nes atėjo visi pakviestieji. Visi draugai, nuo kurių ji jau buvo atitolusi ar patys nutolę nuo jos, nes bėgant metams gyvenimo kelyje atsirado antrosios pusės, vaikai. Bet šįvakar jie sugužėjo čia, ir kai visi ėmė šokti pagal devintojo dešimtmečio muziką, aš prisiminiau juos iš senų laikų, kai mudu su Lara tik pradėjome draugauti, — tuos jaunus dvidešimtmečius šokėjus, kurie po „Vargdienių“ spektaklio lėkdavo į „Afrikos centrą“ ir toliau šokdavo sau. Dabar tai buvo pusamžės moterys, tačiau jos vis tiek judėjo savotiškai grakščiai pagal Blondie, Wham!, Madonos, Maiklo Džeksono ir Thompson Tzvins — keista ir nepaaiškinama toji Laros aistra šitiems Thompson Tzvins — muziką. Buvo aiškiai matyti, kad šokis moterims — tarsi antras prigimimas. Jų vyrai, jau truputį apsinešę, stengėsi nuo jų neatsilikti, lygiai kaip aš kadaise stengiausi neatsilikti nuo Laros. O ji sukosi rato vidury kartu su savo dukra ir kažką šūkavo didžėjui ant scenos.

— „Merginos nori linksmintis“! — šūktelėjo ji ir jis linktelėjo. Suprato. Tai prašymas. Style Council staiga nutilo ir pasigirdo triumfuojanti Sindi Lauper dainos įžanga. Nuėjau pasižiūrėti, kaip laikosi mano tėvai.

Jie sėdėjo pačiame salės gale ir stebėjo veiksmą. Mama šypsojosi ir bilsnojo koja į dainos „Merginos nori linksmintis“ taktą. Tėvas rymojo susimąstęs, rankoje laikydamas neatidarytą skardinėlę Red Stripe gėrimo, truputį susigūžęs nuo per didelio garso. Su jais buvo ir močiutė, gurkšnojo sau cheresą — vienos taurės jai užteko net dviem valandom, ir linkčiojo galvą, tarsi Sindi Lauper gabalas būtų mėgstamiausias ir puikiai žinomas. Visi trys buvo įsitaisę ant išklibusių mokyklinių kėdžių, susibūrę į pagyvenusių žmonių ratelį. Paklausiau, gal ko atnešti išgerti, bet jiems nieko netrūko.

— Nesivargink, — tarė mano mama. — Eik ir linksminkis, balandėli.

Pagalvojau: gal ji ir teisi. Galėčiau dar išlenkti taurelę kitą, kol neapėmė siautulys. O gal net nueiti sutrypti vieną kitą šokį. Bet gal verčiau palaukti, kol uždės tinkamesnę muziką — New Order, Yazoo, Divine, aš gi neišrankus, — o tada jau drožt į salės vidurį. Išmesti keletą judesiukų, kaip pasakytų mano dukra. Mačiau, kaip ji linksmai juokiasi drauge su mama, abi net blizga nuo prakaito ir skeryčiojasi pagal kažkokią priešistorinę Kaili Minoug melodiją.

Eidamas prie baro — medinio stalo, per tėvų ir mokytojų susirinkimus naudojamo pastatyti arbatai ir sausainiams, — sutikau Rufą su Alfiu ant rankų — Rufas strypčiojo vietoje, o mažasis ugniaplaukis padūkėlis isteriškai kvatojosi. Nensė stovėjo greta jų, užsisklendusi savame pasaulyje, ir stebėjo šokančius. Jos trumpa juoda suknelė buvo prigludusi kaip antra oda, ji kramtė apatinę lūpą ir gniaužė rankose savo rankinę, tarsi svarstydama, ką čia daryti — eiti šokti ar traukti namo. Dabar jau aiškiai mačiau jos suapvalėjusį pilvuką. Pro šalį praėjo Kytas, ilgesingai nužvelgė Nensės užpakaliuką ir patraukė tolyn, aukštai išrietęs antakius. Jis surado mane prie baro, besiruošiantį šokiui su Red Bull ir degtine.

— Ar turi asmens dokumentą, berneli? — paklausė plekštelėjęs man per nugarą. Pasiėmė alaus ir atsisuko į šokančiuosius, tačiau akys netrukus vėl nukrypo link Nensės užpakaliuko.

— Tavo vaikis tikriausiai mėgaujasi geriausiu pasaulyje seksu, — filosofiškai pareiškė.

— Šito labiausiai ir bijau, — atkirtau.

Kytas atsiduso ir kilstelėjo savo alaus skardinėlę. Mes susidaužėme.

— Už devintąjį dešimtmetį, — pasiūlė. — Už laikmetį, kurio ir skonis jau pamirštas. O gal tai buvo aštuntasis dešimtmetis? Ar septintasis?

Pakraipiau galvą. Iš kur man prisiminti. Bet kai po „Realių mergaičių“ ėmė skambėti „Ar jau greitai“, aš pagalvojau: o juk vis tiek buvo šaunu, ar ne? Ar gali kas nors būti blogai, kai esi jaunas?

Paskui pasirodė Martinas. Mindžikavo palei duris toks kuklus, trokštąs likti nepastebėtas ir žavus. Vilkėjo dryžuotus marškinius ir juodus džinsus, lyg koks bankininkas, sulaukęs savaitgalio. Lara jį pastebėjo ir, visa sukaitusi ir laiminga, pro šokančiuosius nuskubėjo atsivesti į salės vidurį. Ji stryktelėjo prie jo ir lengvai pakštelėjo į lūpas. Bučinys labiau reiškė pasitikėjimą nei aistrą. Paėmė jį už rankos. Aš nusisukau, susipykau burnon visą gėrimą ir springdamas nurijau. Praradimas. Pavydas. Mintis, kad ji su kitu vyru. Gale gerklės įstrigo kietas gumulas, kurį turėjau nuryti. Viskas aišku kaip dieną.

— Ji atrodo puikiai, — tarė Kytas.

— Taip, — pritariau ir pagalvojau, kada būtų padoriausia pasišalinti ir eiti namo.

Iš pradžių Martinas elgėsi pavyzdingai. Jis buvo nuvestas į minios vidurį ir supažindintas su geriausiais ir artimiausiais Laros draugais — su visomis merginomis, kurios prieš dvidešimt metų kartu su ja „Vargdieniuose“ šoko valstietes ir prostitutes, — tik jiems buvo sunku susikalbėti ar net išgirsti supažindinamo žmogaus vardą. Todėl vėliau Lara nusitempė Martiną prie baro — visą laiką jie buvo susikibę už rankų, — o paskui juos atsekė ir kelios keturiasdešimtmetės moteriškės. Martinas žvilgtelėjo į mane ir nusišypsojo. Aš jam linktelėjau ir išspaudžiau šykščią šypsnio grimasą, o tada lėtai, stengdamasis nepulti bėgti, nusisukau ir nuėjau. Dabar pamačiau, kaip toli nuo jūros kranto dreifavo mūsų santuoka.

Kai užgrojo grupės Humati League dainą „Ar tu manęs nenori?“, Laros draugės garsiai cypdamos puolė į salės vidurį, kur jų vyrai — daugiausia miesto narsuoliai, prieš du dešimtmečius buvę tikri eržilai, — dabar žiopčiodami gaudė orą ir laikė susiėmę už savo tiksinčių širdelių. O Lara salės pakraščiu nusivedė Martiną supažindinti su savo artimaisiais. Kol ji pristatinėjo draugą, močiutė šypsojosi iki pat ausų, linksmai kinkuodama galvą, o paskui per šokančiųjų galvas išvydau suglumusius savo tėvus, mat Martinas visu savo dideliu kūnu pasilenkė paspausti jiems rankų. Tačiau jie buvo padorūs žmonės, mokėję lengvai pasislėpti po kiek dirbtinio žavesio šydu, tad netrukus šypsojosi kartu su Lara ir Martinu, kurie atrodė kaip laiminga pora.

Pasisukau eiti. Buvau nusprendęs neatsisukti ir nežiūrėti atgal, bet kai pasiekiau duris, pasigirdo Soul II Soul daina „Grįžtu į gyvenimą“, kurią angelišku įsimylėjėlės balseliu dainavo Keron Viler, ir aš nebepajėgiau atsispirti. Atsisukęs pamačiau, kaip Lara mėgino nusitempti Martiną į šokių aikštelę, o jis priešinosi. Jis tikrai nenorėjo eiti šokti. Purtė galvą ir atsisakinėjo, iškėlęs ranką, droviai šypsodamasis. Ir tikrai. Jis nė nesirengė eiti šokti. Tada Lara pakvietė šokio močiutę. Ji lėtai nusivedė senolę į salės vidurį, kur abi susikibusios už rankų neskubėdamos ėmė linguoti į šonus, klausydamosi kažkokios Spaudau Ballet dainos, o Martinas stovėjo pasieny ir išgąstingai šypsojosi.

Ir tada aš supratau: jis neturi šansų.

Kol darbavausi virtuvėje, ruošdamas sau puodelį gardžios statybininko arbatos, laikas buvo sustojęs ir nugrimzdęs užmarštin. Stiprios arbatos. Su vienu šaukšteliu cukraus. Ir šlakeliu pusiau nugriebto pieno. Mažyčiu šlakeliu. Reikia ją gerti, kol karšta. Statybininko arbata. Šitokią mes gerdavom mano šeimoje.

Jau buvo labai vėlu, taip vėlu, kad netrukus bus anksti. Besisukiodamas po tamsią savo senųjų namų virtuvę aš labiau jaučiau nei girdėjau, kad namai — beveik tušti.

Rufas išvažiavo namo su Nense ir jos sūnumi. Rubė — pas senelius. Namie liko tik Lara ir Martinas, miegantys — kaip sykį įvardijo nekilnojamojo turto agentas — didžiajame šeimininkų miegamajame.

Ir, žinoma, aš. Apačioje, virtuvėje, su statybininko arbata. Spoksantis pro langus ir laukiantis pirmųjų naujos dienos ženklų, bet nieko neįžvelgiantis. Dabar naktys buvo gerokai ilgesnės.

Ir tada jie tikriausiai išgirdo mane. Išgirdau žingsnius ant jų grindų — mano lubų. Prislopinti, neramūs balsai. Vienas iš jų — Martinas — nuėjo į Rufo kambarį pasiieškoti kokio nors ginklo. Į grindis, kaip medinė koja, sukaukšėjo beisbolo lazda. Tada besileidžiantys minkšti Laros žingsneliai ant laiptų. Ant pižamos ji buvo užsivilkusi paprastą šilkinį kimono. Negaliu apsakyti, kaip man palengvėjo tai išvydus. Bijojau, kad ji bus apsivilkusi kokį seksualų drabužį. Vilkėjo kaip... bet nenoriu apie tai nė galvoti. Kai pamatė mane, jai atėmė žadą.

— Aš noriu grįžti į namus, — tyliai ištariau.

Ji sustojo tarpduryje.

— Gal pirmiausia vis dėlto derėjo paskambinti, — ramiai pasakė, kraipydama galvą. — Gerokai mus išgąsdinai.

— Atsiprašau. Aš stengiausi labai tyliai. — Pakėliau puodelį statybininko arbatos kartu ir sveikindamasis, ir atsiprašydamas.

— Martinas iškvietė policiją, — pranešė ji, sukryžiuodama ant krūtinės rankas. Bet į virtuvę taip ir neįžengė. Linktelėjo į mano puodelį su arbata. — Jeigu pasiskubinsi, gal dar spėsi išgerti, kol jie neatvažiavo. — Ji kalbėjo kaip aktorė, pašnibždomis, bet balsas vis garsėjo. — Ak tu, prakeiktas maniake. Vidury nakties įsibrauni į namus.

— Norėjau tau pranešti. Apie sugrįžimą namo.

— Dabar? Būtent šią akimirką?

— Nes netrukus bus per vėlu. Jeigu tu leisi šitam vyrui stoti mum skersai kelio. Beje, neblogas baliukas. Su gimtadieniu.

Ji lėtai įėjo į virtuvę ir atsisėdo prie stalo.

— Tai jau nebe mano gimtadienis, — ištarė ranka brūkšteldama sau per veidą. — Keturiasdešimt. Kaip čia taip? — Aš atsisėdau kitame stalo gale. Į savo senąją vietą. Nusišypsojau jai ir ji vėl palingavo galvą. — Ar tau neatrodo, kad visa tai labai keista?

— Bet esmė ta, kad tu pasirinkai mane, o aš — tave.

— Labai seniai.

— Niekas nepasikeitė, — tariau. — Tu tebesi mano Šiaurės žvaigždė. Ta šviesa, į kurią aš einu. Be tavęs gyvenimas netenka prasmės. Viskas veltui.

Ji pakėlė akis, tarsi staiga būtų kažką prisiminusi.

— Gal tu prisirijęs kvaišalų?

— Noriu tau pasakyti, Lara. Tik ne su šituo vyru. Jeigu ketini mane palikti, prašau, išmainyk mane į tą, kuris bent jau moka šokti.

Martinas įžengė į virtuvę, mūvėdamas vien kelnėmis. Tiesą pasakius, jo kūnas buvo puikus. Jeigu manasis būtų toks kaip jo, ir aš vaikščiočiau po namus vienomis kelnėmis. Mano vidinis „prievartos fiksavimo radaras“ iš karto nustatė, kad jis be beisbolo lazdos. Tik su savo įmantriuoju mobiliuoju telefonu BlackBerry. Su tokiu daikčiuku galima bet kam išlupti akis. Įtariau, kad jis sėdėjo ant laiptų ir klausėsi mūsų pokalbio. Apsimovęs vien kelnėmis. Sunku buvo nuo jo atplėšti žvilgsnį.

— Policija jau važiuoja, — pranešė jis, ir kaip tik tą akimirką išgirdau sireną. Suabejojau, ar tikrai skuba pas mus. Stebėtinai greitai sureagavo, pagalvojau.

— Varyk jį lauk, — piktai paliepė Martinas. — Vyk jį lauk arba aš pats išmesiu pro duris.

Lara nudūrė akis į stalą.

— Palik... jį ramybėje, gerai? — paprašė.

Martinui atvipo apatinė lūpa. Blėstančioje mėnesienos šviesoje piktai žybtelėjo jo puikūs dantys.

— Ką — tu rengiesi klausytis jo paistalų? — užsipuolė. — Aš tai jau tikrai neklausysiu. — Ir tada jis pirmą kartą pasižiūrėjo į mane. — Tu visą gyvenimą knisai jai protą. Su savo cigaretėmis ir savanaudiškumu bei kapšą aptempiančiais džinsais.

Priekaištingai pažvelgiau į Larą. Ji nusuko akis į šalį.

— O taip, aš daug apie tave prisiklausiau, — triumfuodamas toliau giedojo Martinas. — Aš gerai žinau, ko tau reikia.

Ir nuėjo į viršų atsinešti beisbolo lazdos.

Mes nulydėjome jį akimis, išeinantį iš virtuvės.

— Tau reikia eiti, — tarė ji. — Policija tave suims. O jis gali tave prikulti. Ir... ir aš pati noriu, kad išeitum.

— Tikrai nori?

— Taip, tikrai, — patvirtino ji, tarsi skelbtų savo galutinį apsisprendimą. Atsirėmė abiem rankom į virtuvės stalą. — Mums reikia judėti į priekį, Džordžai. Reikia pradėti viską iš naujo.

— Bet aš negaliu, — atsakiau. — Ir nenoriu. Nes viskas — dėl tavęs. Tik tu gali nuspręsti, ar mudu liekam kartu, ar išsiskiriam.

— Truputį ne taip, — atsiliepė ji jau kiek švelnesniu balsu. — Truputį neteisinga, kad tik nuo manęs priklauso, ar mes liksime kartu, ar išsiskirsime.

— Pati žinai mūsų bėdas, — tariau.

— Be abejo.

— Neslėpsiu, tu nesi pati gražiausia moteris pasaulyje, — pridūriau.

— O tau puikiai sekėsi, — atšovė ji.

— Bet pasaulyje nerastum kito veido, į kurį taip mielai žiūrėčiau ir žiūrėčiau, — porinau aš.

— Tu dar daug veidų nematei.

— Man užtenka, — atsakiau. — Man užtenka vieno veido, apie kurį, vienintelį, galvočiau išleisdamas paskutinį atodūsį.

Į virtuvę sugrįžo Martinas. Tikėjausi išvysti jį su virš galvos iškelta beisbolo lazda, bet jis nebuvo ginkluotas. Gal pagalvojo, kad jam pačiam klius, jeigu sumanys vožtelti man už tai, kad sugrįžau į savo namus. Tikriausiai jis teisus. Jis skubiai apsidairė ir čiupo į rankas keptuvę.

— Nešdinkis lauk! — sušuko. Dabar, kai apsiginklavo virtuvės rakandu, atrodė labiau pasitikintis savimi. — Dink iš čia arba aš taip išmalsiu tau marmūzę, kad pats savęs nepažinsi.

Atsistojau, bet nesirengiau niekur eiti. Jis žengė manęs link, mosuodamas virš galvos keptuve. Vogčiom dėbtelėjo į Larą.

— Beje, kaip jis čia atsirado? — paklausė. — Šitas ilgaplaukis mulkis?

Dabar jau aiškiai girdėjau policijos sireną. Ji buvo vos už kelių gatvių. Atvykimo laikas — devynios ar aštuonios minutės. Neblogai. Skuba manęs suimti.

Tačiau Lara šypsojosi. Dabar ir ji pakilo nuo stalo.

— Jis turi savo raktus, — prabilo. — Visada juos turėjo.

Išėmiau iš kišenės raktus ir padėjau ant stalo.

— Gali pasiimti, jeigu nori, — tariau. — Tik aš vis vien tave myliu, Lara. — Iškėliau ranką delnu į viršų. — Gali man nieko neatsakyti.

Ir tada jis vožė man keptuve.

Iš anksto mačiau, kad voš. Jis padarė klasikinę klaidą, plačiai užsimojęs prieš smūgį. Tarsi būtų pasiuntęs man elektroninę žinutę. Mat nebuvo pratęs vanoti žmonių. Atrėmiau jo smūgį dilbiu ir būčiau su džiaugsmu šniojęs kumščiu į dantis, jeigu ne Laros riksmas, sustabdęs mane pusiaukelėje.

— Prašau išeiti! — sušuko ji.

Aš žiūrėjau į jį, jis — į mane. Rankoje jis tebelaikė keptuvę. Sunku pasakyti, ar ruošėsi vėl man tvoti, ar eiti čirškinti pusryčių. Nė vienas nepasijudinome iš vietos. Lauke sučiulbėjo kažkoks paukštis. Mudu pažvelgėme į Larą.

— Dinkit abudu, — tarė ji.

Buvo laikai, ir ne per seniausiai, kai galėdavau išmiegoti kiaurą dieną. Ir būdavo puiku. Darbuodamasi mama paprastai dainuodavo, o tėvas knebinėdamasis niurzgėdavo kažką sau po nosim, saulė plieksdavo į kambarį pro išblukusias užuolaidas, bet visa tai man nė trupučio netrukdė mėgautis ilgomis, laimingomis užsimiršimo valandomis.

Tačiau dabar aš tysojau savo viengulėje lovoje, gal šimtąjį kartą apversdamas pagalvę, stengdamasis iš galvos lyg iš skalbimo mašinos būgno išguiti užsilikusias mintis, ir vis tiek niekaip negalėjau užmigti. Iki kaulų smegenų jaučiau nuovargį visame kūne, troškau išganingojo poilsio, iki ašarų ilgėjausi palaimingojo miego, bet vis tiek neužmigau, plūduriavau ties sąmonės netekimo riba. Kur dingo tas nuostabusis gebėjimas pramiegoti visą savo gyvenimą?

Supratau, kad tai pajusti galima tik tada, kai įsivaizduoji, jog tau prieš akis dar visas gyvenimas. Bet dabar aš pamačiau, kad man liko labai nedaug ir kad niekada daugiau taip nebemiegosiu. Man jau nebepasiekiamas palaimingasis jaunystės užsimiršimas, niekada daugiau jis pas mane nebesugrįš.

Todėl išlipau iš lovos ir ėmiau rengtis vakarykščiais drabužiais, o gretimam kambary išgirdau lėtus, netvirtus tėvo žingsnius.

Parke vaikai žaidė futbolą.

Vieni berniukai, bet vienoje komandoje lakstė ir mergaitė, vilkinti Anglijos vėliavos spalvų marškinėliais. Liekna, aukšta, rudais ant viršugalvio sukeltais plaukais. Ji nebuvo nė vieno iš jų jaunesnioji sesuo, o žaidė lygiai taip pat gerai kaip ir berniukai, tvirtai atremdavo puolimą, išdidžiai pasitikdavo smūgį ir drąsiai pasiųsdavo kamuolį atgal per visą aikštę.

Žiūrėjau, kaip jie laksto, ir stebėjausi, kaip tarp tokios gausios įvairovės netikrų firminių marškinėlių jie dar sugeba atsirinkti, kas kokioj komandoj žaidžia. Staiga kažkas stipriai spyrė kamuolį ir jis nuskriejo tiesiai į mane, žiūrintį priešais saulę.

Aš sekiau jį akimis, įsitempiau, užsimojau dešine koja, kamuolys švelniai atsimušė į mano keltį, bet staiga pajutau aštrų skausmą kelyje. Kamuolys nuskriejo pas vaikus, bet skausmas pasiliko, dilgčiojo po kelio girnele ir aš nerimastingai nustriksėjau į pašalį, bijodamas remtis dešine koja į žemę.

Vaikai sustoję žiūrėjo į mane. Žaidimas nutrūko. Mergaitė su Anglijos spalvų marškinėliais rankose laikė kamuolį.

— Kaip jaučiatės, pone? — paklausė ji.

Aš jiems linktelėjau, nusišypsojau ir iškėliau abu nykščius. Jie vėl sugrįžo į aikštę ir mane dar ilgai lydėjo jų šauksmai ir riksmai, kol lėtai klibikščiavau iš parko, mėgindamas išjudinti savo sužeistą koją.

Iš pradžių pamaniau, kad tai naktinių baseinų siaubėjų būrys.

Išgirdau žingsnius pirma ant žolės, paskui ant žvyro aplink baseiną, tylius ir atsargius, kad tik neprižadintų miegančiųjų name. Gulėjau lovoje sulaikęs kvapą, spoksojau į lubas ir laukiau, kada pasigirs į vandenį sliuogiančių kūnų pliuškenimas.

Tačiau netrukus kažkas barkštelėjo į mano kambario langą.

Tyliai ir kietai, tarsi ledo gabalėlis per pirmąją vasaros krušą. Paskui ir vėl pasikartojo. Iššokau iš lovos ir nuskubėjau prie lango.

Atitraukiau naktines užuolaidas ir pamačiau Larą, tą akimirką metančią dar vieną akmenuką. Šis pralėkė pro šalį. Ji laikė rankoje visą saują žvyro, pasemto nuo takelio palei baseino kraštą, ir kiekvienąkart mesdama pasistiebdavo ant pirštų galų. Pakėliau langą ir kaip tik tuo metu mažas akmenėlis pataikė man į akį.

— Velnias! — sušukau ir loštelėjau atgal nuo lango, delnu užsidengęs sužeistą akį. Kol klupinėjau ant kilimo, į kambarį įskriejo dar keli akmenukai. Paskui mėtymas liovėsi. Kai priėjau prie lango, ji žiūrėjo aukštyn, pakėlusi galvą. Akis jau pradėjo atsigauti. Dabar jau mačiau beveik gerai. Lara pridėjo pirštą prie lūpų ir žvilgtelėjo į gretimą langą, už kurio miegojo mano tėvai.

— Kiek dabar laiko? — paklausiau kimiu, prislopintu balsu.

— Laikas grįžti namo, — tarė ji natūralesniu negu mano balsu, bet labai tyliai, nes žodžiai buvo skirti tik man. Paskui nusišypsojo ir pro pirštus išbėrė žvyrą ant žemės. — Mūsų sūnus tuoj turės vaiką, — pasakė ir nusijuokė, tarsi tai būtų koks stebuklas. Iš tiesų taip ir buvo — kasdienis stebuklas, kuriuo sunkiausia patikėti.

— Ar tai reiškia, kad mes jau visai pasenom? — paklausiau jos.

— Tai reiškia, kad mes dar gyvenam, — atšovė ji. — Ar dar neperkandai gyvenimo gudrybių? Juk šitiek knygų skaitei, šitiek filosofavai ir spoksojai į žvaigždes. Ir vis dar neperpratai gyvenimo paslapčių?

Pakėliau akis į dangų. Žvaigždžių nesimatė. Tik oranžinė prietema, lyg kupolas gaubianti miestą. Paskui vėl žiūrėjau į Larą ir laukiau.

— Gyvenimo gudrybė yra pats gyvenimas, — atsakė ji. — Tai eini namo ar ne?

— O kaip tas vyras? Ar tu su juo mylėjaisi?

Tikėjausi išgirsti, kad nelauktas mano vizitas nutraukė sueitį su tuo niekšu. Tikėjausi, kad man bus pranešta, jog joks kitas vyras jos nelietė. Tačiau ji neturėjo laiko aiškinti ir analizuoti netolimos praeities įvykių. Jeigu labai norit žinoti, ką aš iš tiesų manau, tai pasakysiu štai ką: abejoju, ar jie ką nors darė. Juk ji atėjo čia, ar ne? Ji — ne su juo. Ji čia, sode.

— Man liūdna, — tarė ji. — Pasiilgau tavęs. Grįžk namo.

— Susirinksiu daiktus.

Ji maldė beužplūstantį susierzinimą, o aš staiga suvokiau, kad galima mylėti žmogų, mylėti beprotiškai, bet jis vis tiek tave sykiais nervins. Supratau, kad lazda turi du galus. Manęs vėl lauks smulkūs kasdieniai rūpesčiai. Niekur nuo jų nepabėgsi. Ir jie niekur nedings. Jeigu grįšiu namo, manęs ir vėl lauks grėsmingai kunkuliuojantis karšto vandens katilas. Jis niekur nedings.

— Nesuk galvos dėl tų savo daiktų, — nekantravo Lara. — Ar nematai, kad jau labai vėlu?

Paskui man pasirodė, kad jai už nugaros sušmėžavo kažkoks šešėlis. Gal atsliūkino tie naktiniai baseinų siaubėjai? Lara grįžtelėjo ir per petį dėbtelėjo į medžius mūsų sodo pakrašty.

— Kas ten? — paklausė ji.

Įdėmiai žiūrėjau į šokančius šešėlius. Bet nieko nepamačiau. Tikriausiai tai vėjas arba mano įplyšusios akies tinklainės vaizdiniai.

— Nieko, — atsakiau. — Nejudėk.

Mikliai užsimečiau kelis drabužius ir išlėkiau pro duris, bet prieš tai, akimirką stabtelėjęs, nužvelgiau savo kambarį. Drabužiai išmėtyti. Kompaktinės plokštelės išimtos iš dėklų ir išbarstytos lyg vakarykščiai žaislai. Atverstos knygos su ryškiai pabrauktomis pastraipomis. Sudžiūvę į namus užsakytos picos likučiai. Pusiau nugertas butelis sidro.

Keisčiausia, kad aš to sidro visai nemėgstu.

Tada apsisukau, nusigręžiau nuo visų šitų daiktų ir nubėgau pas žmoną.

TREČIA DALIS Naktinių baseinų siaubėjų būrys

Dvidešimt pirmas skyrius

Svajonės yra dvejopos: išsipildančios ir neišsipildančios, — kalbėjo ji, o aš tuo metu snaudžiau. — Neišsipildančios svajonės yra tos, kurias puoselėja visi žmonės: kad vaikai susirastų antrąsias puses, su kuriomis visą gyvenimą būtų laimingi; kad tėvai būtų sveiki ir nesirgtų; kad nekiltų finansinių problemų.

Kovojau su mane apėmusiu miegu, labiau jausdamas jos fizinį artumą, nei girdėdamas žodžius. Buvo keista ir teisinga vėl miegoti vienoje lovoje su Lara. Gulėdamas šalia jos jaučiausi lyg atitolęs nuo realybės — panašiai jaučiamasi atsibudus po slogučio ar sugrįžus iš ligoninės. Tarsi tavo gyvenimas gali prasidėti iš naujo, o tai, kas prarasta, vėl bus sugrąžinta.

Buvau nusiteikęs giliam miegui. Mane buvo apėmęs palaimingas išsekimas, kokį patiri po gero sekso su žmogumi, kurį myli visą savo gyvenimą. Bet ji nesiliovė čiauškėjusi, ir aš supratau, kad dabar man teks prie šito priprasti, nes miegosiu nebe vienas. Visai buvau pamiršęs, kad Larai tai patikdavo — paplepėti po sekso, kai aš mirtinai užsimanydavau miego. Bet dabar tas plepėjimas buvo kitoks, ne toks, kokio tikėjausi. Ji nesirengė diskutuoti apie pelningus darbus ar pensijų planus. Šitą ji jau buvo pamiršusi. Dabar jos mintys buvo visai kitokios.

— Nereikia galvoti apie neišsipildžiusias svajones, — varė ji savo. — Jos pačios savimi pasirūpins. Arba ne. Tačiau verta pagalvoti apie kitas. Apie tas, kurios yra šalia neišsipildžiusių svajonių. — Nutilo, palaukė. — Ar tu girdi?

Net pro miesto šurmulį girdėjosi, kaip už sienos, vonioje, burzgia ir burbuliuoja karšto vandens katilas.

— Jis tuoj sprogs, — tariau garsiai ir pagalvojau: vėl santechnikai, pinigai, geltonieji telefonų knygos puslapiai.

— Ne, — nuramino ji. — Jis palauks, kol bus šalčiau, o tada jau tikrai sprogs. Pamatysi.

Kurį laiką abu patamsyje klausėmės, kaip katilas čiaudo ir spjaudo, o paskui ėmėme juoktis. Išgaruos visi juokai, kai šaltą žiemos dieną šitas aptriušęs katilas ims ir išleis kvapą. Bet dabar mums buvo juokinga.

— Aš į savo senąjį darbą negrįšiu, — pareiškiau.

— Numaniau, kad taip bus, — atsakė ji, ir aš pamačiau jos šypseną. — Kaip nors išsivyniosim. Parduosim namą. Nusipirksim mažesnį. Juk mūsų dabar — tik trys.

— Aš nenoriu, kad mums tektų parduoti namą, — užprotestavau.

— Yra svarbesnių dalykų, — tarė ji.

Mes gulėjome ir vėl klausėmės burbuliuojančio vandens katilo.

— Tai vadinama priešmirtinių darbų sąrašu, — prabilau aš. — Dalykai, kuriuos norėtum atlikti prieš... pati supranti.

— Prieš paliekant šią ašarų pakalnę, — užbaigė Lara.

— Prieš iškeliaujant anapilin, — pridėjau savo. — Tai vadinama priešmirtinių darbų sąrašu.

— Pralėkti per Paryžių atviru sportiniu automobiliu, — ėmė vardyti Lara. — Sušokti Vest Endo scenoje ir dar užsidirbti pinigų. Aplankyti Buenos Airių lūšnynus ir pamatyti, iš kur kilo tango.

Pagalvojau, kad gal ir galima būtų pralėkti per Paryžių atviru sportiniu automobiliu ir paskui įstrigti automobilių spūstyse Eliziejaus laukuose. Gal ir galima būtų sudainuoti miuzikle Šaftsberio aveniu, kur susirinks nedaug žmonių, o kritikai bus negailestingi. Bet aš tikrai žinojau, kad į Buenos Aires vieną dieną ji būtinai nuvažiuos. Lara jau dvidešimt metų apie tai svajojo, kai dar niekas iš mūsų nė nemanėme ruošti priešmirtinių darbų sąrašo, kai apskritai negalvojome, kad toks bus reikalingas.

Aš gerai žinojau, kada ji miega.

Tą galėjai suprasti iš sulėtėjusio kvėpavimo, iš pakeistos kūno padėties, iš atodūsio, kuris pasigirsdavo pro gilų miegą. Iš garso, kurį sukelia skausmas.

Jis tūnojo joje tiek metų, kiek aš pažinojau Larą, ir buvo tokia pat neatsiejama jos dalis, kaip akių spalva. Traumos, negalavimai ir skausmai, prilipę kaip kokie apgamai, kaip randai, liekantys sugijus žaizdai. Tai jos suvenyrai iš šokių laikų.

Kai kurių traumų skausmas buvo specifinis — tarytum išplėštas seno dienoraščio puslapis: koks nors kryžminis raištis, „suremontuotas“ Velingtono ligoninėje, įtrūkusi kremzlė, atsiradusi po sukietėjusiais randais, kurių ji turėjo ant abiejų kelių. Tačiau dauguma traumų taip ir liko apgaubtos paslapties skraiste, apleistos, užmirštos ir niekada nebeprisimenamos.

Ji nesiskųsdavo. Ne iš tų, kurios dejuoja. Ilgainiui įpratau regėti ją nuolat save masažuojančią, pirštais trinančią pakinklį ar lopinėlį tarp apatinio šonkaulio ir klubo. Tą ji darydavo rytais gerdama kavą, žiūrėdama televizorių ar nusirengdama prieš miegą. Santuokoje žmogus išmoksta žiūrėti į reiškinius ir jų nematyti.

Naktį būdavo kitaip. Kai miegodavo šalia manęs, aš pajusdavau, kaip nuo neįvardijamo skausmo sujudėdavo ar apsiversdavo ant kito šono. Bet skausmas jos, regis, neprižadindavo. Užtat išbudindavo mane, ir tą pirmąją naktį, kai grįžau namo, ištisas valandas gulėjau tamsoje atmerktomis akimis, kaip paprastai žmonės elgiasi sulaukę naujagimio ar labai įsimylėję.

Gulėjau ir klausiausi jos alsavimo.

Pasaulyje yra tik vienas namas, į kurį įžengęs gali drąsiai traukti prie šaldytuvo. Tai namai, kuriuose užaugai.

Mes neklausinėjome Rufo, kas nutiko. Staiga jis ėmė ir atsirado mūsų prieškambaryje, droviai pasisveikino, ir mes nusekėme paskui jį į virtuvę. Jis išsitraukė iš šaldytuvo pakelį riebaus pieno ir čia pat išmaukė, stovėdamas prie neuždarytų durelių. Jo kaklaraištis kadaravo po kaklu kaip nepanaudota pakaruoklio virvė. Lara pasistiebė ant pirštų galų ir pakštelėjo jam į skruostą, po skutimosi nubertą spuogų, ir tyliai uždarė šaldytuvą. Aš jį apkabinau, ir tai buvo lyg apsikabinimas su kaulų maišu, nors jis ir vilkėjo dalykinį kostiumą iš Next parduotuvės.

— Na, kaip laikaisi? — paklausė jis, ir aš ėmiau juoktis, nes man visada būdavo juokinga, kai vaikai užsimanydavo draugiškai paplepėti.

— Puikiai, — atsakiau. — O kaip tu?

— Neblogai, — rūsčiai atšovė. — O kodėl turėtų būti blogai?

— Neturėtų, — ramiai atsakiau, neužkibdamas ant jauko. Jau buvau iš anksto viską nuspėjęs. Iki jo vestuvių buvo likę mažiau nei mėnuo.

Mama pasisiūlė jam ko nors išvirti, čiupo už diržo ir patampė parodydama, kad jis per daug sulysęs. Rufas tik nusijuokė, pasitraukė nuo jos, saujoj suglamžė tuščią pakelį ir atšovė, kad dar nealkanas. Dabar jis buvo prekybos centro direktoriaus pavaduotojas, netrukus bus vedęs vyras, neįpratęs, kad kažkas grabaliotų jį už diržo ir tampytų. Man irgi norėjosi jam ką nors padaryti — sušiaušti plaukus, plekštelėti per nugarą ar net švelniai niuktelėti į ranką. Užmegzti kokį nors fizinį kontaktą su sūnumi. Bet dabar jis buvo prekybos centro direktoriaus pavaduotojas, netrukus bus vedęs vyras, be to, po akimis juodavo tamsūs ratilai. Tad aš jo neliečiau. Tiesiog nenorėjau nusižengti mūsų nejaukaus apsikabinimo konvencijos nuostatoms.

Visi trys suėjome į svetainę. Televizorius buvo įjungtas. Vieni sukritome į savo istorinius krėslus, kiti — į mėgstamiausius sofos kampus, o Rufas pasičiupo nuotolinio valdymo pultelį ir ėmė bėgioti kanalais, kol aptiko Džiną Kelį ir Donaldą O’Konorą, trypiančius trepsiuką ir tuo pat metu griežiančius smuiku.

— „Dainuojantys lietuje“, — pažino Lara ir palietė Rufui ranką. — Neperjunk.

Jis nenoriai padėjo pultelį, atsilošė ir atsiduso, užvertęs galvą į lubas. Tarsi žmogus, atsisveikinąs su jaunyste. Lara dėbtelėjo į mane ir vėl nusisuko žiūrėti filmo.

Debė Reinolds iššoko iš torto Holivudo vakarėlyje. Išvydusi Džiną Kelį, buvo šokiruota. Buvo sakiusi jam, esą dirba teatre, o štai dabar vienais apatiniais šokinėja iš torto it kokia apsišaukėlė. Lara ėmė juoktis, Rufas pažvelgė į ekraną, ir aš tuo metu pastebėjau jo veide šmėstelint nuobodulio šešėlį.

— Kiek sykių mes jau tai žiūrėjome?

Mama į jį nė neatsisuko.

— „Dainuojančius lietuje“ galima žiūrėti ir žiūrėti nesuskaičiuojamą daugybę kartų, — atšovė.

Bandžiau atspėti, kodėl jis taip pasikeitė. Plaukai nukirpti trumpai. Atrodė taip, lyg tarnautų armijoje ar dar kur nors. Kurį laiką niekas nieko nekalbėjo. Kai Donaldas O’Konoras ėmėsi savo numerio „Prajuokink juos“ — šoko atsiklaupęs ir, pamynęs bet kokį orumą, laipiojo sienomis, — pažvelgiau į savo sūnaus veidą. Jis beveik šypsojosi. Anksčiau žiūrėdamas šitą sceną jis leipdavo juokais ir raičiodavosi ant grindų. Tada jis buvo dar visai jaunas.

— Iš kur žinoti, kad pasirinkai tinkamą žmogų? — paklausė jis staiga, nežiūrėdamas į mus. Aš irgi susimąsčiau. Juk žinai, ir tiek, ar ne? Jeigu kyla abejonių, vadinasi, tas žmogus ne visai tau tinkamas. Bet nenorėjau jam šito sakyti.

— Tiesiog reikia tikėti juo kaip ir viskuo kitu, — atsakė jam Lara. — Tai sąžinės reikalas.

— O ar manai, kad šiais laikais žmonės gali gyventi kartu? — klausinėjo jis, neatplėšdamas akių nuo ekrano, kur Džinas Kelis stengėsi išsikovoti Debės Reinolds prielankumą. — Na, taip, kad po kelerių metų jų keliai neišsiskirtų. Ar manai, kad šiais laikais žmonės visą gyvenimą gali nugyventi kartu?

— Turbūt su metais darosi vis sunkiau, — pareiškė Lara. — Bet vis tiek manau, kad gali.

Dar kurį laiką žiūrėjome filmą. Ant laiptų pasigirdo žingsniai ir į kambarį įėjo Rubė, pasisveikino su broliu:

— Labas, brol.

Prisėdo ant sofos ranktūrio greta jo. Aš nuėjau į virtuvę paruošti keturių puodelių statybininko arbatos, o kai grįžau, Džinas Kelis jau dainavo kartu su Debe Reinolds. Džinas vilkėjo ketvirtojo dešimtmečio tenisininko aprangą, o Debė stovėjo užsilipusi ant kažkokių nesuprantamų kopėčių.

Rubė nusijuokė.

— Ar tau tikrai reikia tų kopėčių? — paklausė. Paskui klestelėjo ant sofos arčiau brolio, ir jis apkabino ją per pečius.

Džinas Kelis įsimylėjo Debę Reinolds. Kelis šoko ir dainavo lietuje. Sapne jis išvydo Sidę Čaris, gangsterio meilužę žalia suknele, kuri vėliau gangsterį paliko ir pabėgo su turtingesnių. Nuo to karto niekas nėra taip šauniai šokęs kaip jis.

— Sidė Čaris — tavo numylėtinė, — tarė Rubė.

— Tikrai taip, — atsakė Lara. — Mano visų laikų mylimiausia.

— Ar galiu šiandien pasilikti pas jus nakvoti, mama? — paklausė Rufas.

Jei nori, pasilik nors ir dešimčiai metų, pagalvojau. Arba visam laikui. Tačiau žinojau, kad nepasiliks. Nepasiliks, nes negali, nes netrukus gims kūdikis. Mūsų sūnus ne iš tokių, jis nebėgs iš namų, kai turi gimti kūdikis, ir dėl to aš jį labai mylėjau.

— Gali pasilikti kiek tik nori, — atsakė jam Lara.

Bet nakvoti jis nepasiliko.

Vėjai atpūtė rudenį ir dabar daugelis baseinų jau buvo uždaryti ilgiems žiemos mėnesiams. Tikėjausi, kad rugsėjį Vinstonui ir man darbo sumažės, bet iš esmės krūvis tik padidėjo, nes dienos darėsi trumpesnės.

— Negalima baseino tiesiog imti ir uždengti, — aiškino jis, kai įsukome į žvyruotą keliuką, vedantį prie didžiulio namo Ričmonde. Jau kelios savaitės jo kieme stovėjo BMW X5. — Sunkiausia visada būna vasaros pabaigoje.

Vinstonas išsitraukė didžiulį kaip kalėjimo prižiūrėtojo raktų ryšulį ir, atrakinęs šoninius vartelius, įleido mus vidun. Baseine plūduriavo nukritę medžių lapai. Net ir balzganoje saulės šviesoje baseino vanduo atrodė neįtikėtinai žydras. Iš gretimo namo sklido grupės Beach Boys daina, kuri čia visai netiko, kaip Kalėdų eglutė Naujųjų metų dieną.

Vinstonas išgriebė iš baseino lapus, o aš tuo metu uoliai chloru dezinfekavau vandenį. Vinstonas mėgo trigubą dozę, nes nuo bet kokio purvo ar kritėsių per žiemą susidarys juodos dėmės, kurias pavasarį bus sunku išvalyti. Metalines kopėtėlės ištepėme techniniu vazelinu, kad nerūdytų, ir uždengėme tramplyno lentą. Pamačiau, kaip Vinstonas iš žarnos prileido vandens į kelis plastikinius butelius nuo pieno ir sumetė juos į baseiną. Anksčiau niekada nebuvau šito regėjęs.

— Jeigu žiemą baseino vanduo užšals, ledas sutraiškys plastikinius butelius, o baseino sienos liks sveikos, — aiškino jis. Bedantė šypsena. — Gal galėtum uždengti baseiną?

Linktelėjau ir nuėjau į nedidelį sandėliuką sodo gale. Ten buvo dujinis vandens šildymo katilas ir valdymo pultas.

Nuspaudžiau mygtuką ir išėjęs į lauką žiūrėjau, kaip kitame baseino gale lėtai kyla dangtis ir slenka vandens paviršiumi. Ramiojo vandenyno mėlis palengva ėmė slėptis po baltu metaliniu rūdžių išėstu dangčiu. Po minutės vandens nebesimatė ir atrodė, kad jo čia niekada ir nebuvo.

Mums išeinant, namo juodu taksi parvažiavo šeimininkai — vyras, moteris ir jų paauglys sūnus. Mes padėjome jiems iškelti lagaminus ir sunešti į namą. Savo kambaryje vaikis paleido muziką, ir namų ramybė buvo sudrumsta. Vyras norėjo įbrukti mums pinigų, bet Vinstonas neėmė, o moteris ketino pavaišinti arbata, bet namie nebuvo šviežio pieno.

Tad mes atsisveikinome ir išėjome, palikę juos, įdegusius ir tirtančius nuo šalčio, su plonais vasariniais drabužiais, visai netinkamais tokiu metų laiku Londone, bet laimingus, sugrįžus namo.

Eilė prasidėjo prie scenos durų ir driekėsi šimtus metrų, išilgai Šaftsberio aveniu. Turistai ir įstaigų tarnautojai išsižioję vėpsojo į ilgiausią grandinę jaunų vyrų ir moterų — kai kurie iš jų buvo visiškai jauni, kiti gundomai patrauklūs, tačiau praeivių jie, regis, nė nematė.

Net krūptelėjau prisiminęs, kad būtent šitoje vietoje mes ir susipažinome, nusišypsojau ir jau rengiausi pasakyti apie tai Larai, bet kaip tik tuo metu eilėje pasklido žinia.

— Atrinks šešis ir šešis, — tarė jauna moteris, stovinti prieš mus, ir Lara man paaiškino, kad į darbą bus priimti šeši šokėjai vyrai ir šešios šokėjos moterys. — Šeši berniukai ir šešios mergaitės, — tarė ji. Sokėjų-choristų eilėje nebuvo nė vieno vyro ar moters — tik „berniukai“ ir „mergaitės“.

— Ką atrinks? — paklausė vaikinukas, stovintis už mūsų. Jis iš tiesų buvo dar visai vaikas, keleriais metais jaunesnis už Rufą.

— Šešis ir šešis, — atsakė Lara, ir jis džiaugsmingai pasiuntė žinią kitiems.

Lara įsikirto man į ranką ir nusišypsojo.

— Sugrįžta seni geri laikai, — tarė ji, ir mes atsisukę apmetėme akimis eilę, kuri kas minutę vis ilgėjo: kilometrinė virtinė lieknų, skausmo surakintų kūnų, besigrūdančių eilėje, nutįsusioje iki Šaftsberio aveniu vidurio. Jos akyse atsispindėjo viskas: troškimas gauti darbą, neslepiamas susijaudinimas stovint gatvėje su šimtais kitų šokėjų, kartu ir baimė dėl konkurencijos, nusiteikimas būti išprašytai lauk, nesėkmės laukimas. Kad nors kiek pavyktų sumažinti tą įtampą... Mergina priešais mus pradėjo daryti tempimo pratimus.

— Kita vertus, kas čia tokio? — šnipštelėjo ji. — Dar vienas miuziklas su Šerloku Holmsu. Geresnis nei tas, kurį uždraudė vos po kelių mėnesių? Ne. Šitas bus uždraustas po savaitės. Ano pavadinimas buvo su šauktuku.

— Taip, aš jame šokau, — tarstelėjo Lara.

Mergina neteko amo. Dar atidžiau pažvelgė į Larą ir, ko gero, patikėjo jos žodžiais. Ką reiškia dvidešimt metų, kai tau vos niolika? Ištisa amžinybė.

Kai įėjom į vidų, aš įsitaisiau žiūrovų salės gale. Visa patalpa buvo išmušta kažkokiu nusidėvėjusiu raudonu aksomu. Pirmoje eilėje, priekyje, sėdėjo vienut vienas vyras. Tai buvo puikiai išsilaikęs pagyvenęs džentelmenas su tamsiais akiniais — tarytum kokia šešiasdešimtmetė roko žvaigždė. Kai Lara kartu su penkiomis dešimtimis šokėjų užlipo į sceną, per mano kūną perbėgo baimės ir pasididžiavimo šiurpuliukai. Su šokėjais buvo ir kažkokia moteris. Liekna kaip smilga ir griežta kaip kalėjimo prižiūrėtoja. Supliaukšėjo delnais, surikiavo visus į eilę, mestelėjo keletą skubių nurodymų. Pasigirdo muzika.

Visi ėmė šokti. Moteris amčiojo ant jų it šuo. Neužsičiaupdama. Visi aklai vykdė jos komandas. Nuo judesių lankstumo iki mechaninių užduočių. Man jie visi atrodė neįtikėtinai žavūs. Pakluso choreografei nė nedvejodami. Paskui visi sustojo, kiaurai permirkę prakaitu, pečiai kilnojosi nuo sunkaus diafragminio kvėpavimo, o moteris tuo metu nulipo pasikalbėti su vyru, kuris sėdėjo vienut vienas raudonu aksomu išmuštoje žiūrovų salėje. Pamačiau, kaip Laros pirštai paskubomis patapšnojo skaudamą vietą virš dešiniojo klubo, o paskui vėl greitai nusileido prie šono. Moteris sugrįžo ant scenos ir, eidama tarp eilių, lengvai pliaukšteldavo kai kuriem šokėjom per pečius ir dėkojo:

— Ačiū.

Tie, kuriuos ji palietė, skubiai lipo nuo scenos, netarę nė žodžio.

Bet Lara liko stovėti.

Laris numetė daug svorio.

Tiek, kad pasikeitė ir veidas, ir visa figūra. Drabužiai karojo ant jo it sugriuvusi cirko palapinė. Pro jo mėgstamiausius žalius Lacoste marškinėlius ant krūtinės matėsi pieštuko ilgumo randas. Jo žmonai teks pasirūpinti nauju garderobu.

Tačiau jis pats atrodė puikiai — daug geriau, nei teko regėti anksčiau. Vieną dieną jis mirs, bet tai atsitiks kaip ir visiems šioje planetoje, tad nepasidaviau niūrioms nuotaikoms.

Žiūrėjau į jį ir šypsojausi. Kartais būna, žiūri į senus draugus, ir tas faktas, kad jie vis dar gyvi, iš laimės nusmelkia iki kaulų smegenų. Šitaip aš pasijutau žiūrėdamas į Larį.

Mes sėdėjome salėje virš gėlių parduotuvės. Mano žvilgsnis nejučia nuslydo į langą, už kurio barbeno lietus. Vienu aukštu žemiau, prie Hampstedo Aukštosios gatvės lauko kavinių staliukų stovėjusios kėdės buvo tuščios, ir aš supratau, kad jau pasikeitė metų laikai.

Atsistojo naujokas, jis pakaitomis gniaužė rankas, tarsi būtų ką tik jas plovęs. Buvo dar jaunas, spėju, vos per trisdešimt, bet atrodė pavojingai nutukęs.

— Tiek svorio prisiauginau po operacijos, — kalbėjo jis, grąžydamas rankas. Laris, tas pasikeitęs Laris, padrąsinamai jam šypsojosi. — Man sakė, kad nuo steroidų priaugsiu svorio, bet aš nesuprantu, kodėl visi fiziniai pratimai, kuriuos darau, neduoda jokio reikiamo efekto. Žmona pergyvena, kad aš...

Jo balsas nutrūko. Mes numanėme, dėl ko pergyveno jo žmona.

— Tai normalu, — prabilo Džefas, susikryžiavęs ant krūtinės rankas. — Pirmus metus naujoji širdis neturi nervinių impulsų atsargų, todėl ji į tavo pratimus reaguoja lėčiau, nei norėtum.

Naujokas pažiūrėjo į Džefą.

— Šito aš nežinojau.

Džefas padrąsinamai jam šyptelėjo.

— Per daug dėl to nesijaudink. Viskas susitvarkys.

Laris priėjo prie naujoko ir apkabino jį. Padėkojo už tai, kad pasidalijo su visais savo mintimis. Tada atėjo laikas mūsų maldai. Atsistojau ir ištiesiau į šonus rankas. Iš vienos pusės susikibau su Polu, iš kitos — su Džefu. Užsimerkėme ir nulenkėme galvas. Lygiai kaip per tikrą maldą.

— Mes dėkojame savo šeimoms už palaikymą, — pradėjo Laris. — Mes dėkojame už gyvenimo dovaną. Mes dėkojame gydytojams už jų profesionalumą. Ir dar mes dėkojame donorams, dėl kurių tai įvyko.

Dievas mato, aš tikrai buvau dėkingas už visa tai. Bet vis tiek pamaniau, kad kitos savaitės susirinkimą turbūt nusimuliuosiu. Kai sugrįžau namo, jaučiausi kitaip.

Nemanau, kad jausčiausi kaltas, nenuėjęs į susirinkimą. Dabar mūsų lankomumas buvo toks aukštas, kad nuolatinių narių buvo tiek, kiek anoniminių narkomanų ir pilvo šokio pradedančiųjų kartu sudėjus. Be to, niekaip negalėjau priprasti prie reikalavimo „apkabink svetimą“.

Aš labai ilgai užtrukau, kol išmokau apkabinti savo šeimos narius.

Maniau, kad būsime tik dviese. Aš ir mano sūnus. Bet daugiau mes jau niekada nebebūsime dviese.

Prie pagrindinio įėjimo į Selfridges prekybos centrą sustojo juodas taksi, ir aš pamačiau, kad automobilio gale kartu su juo sėdi Nensė ir Alfis. Pagalvojau: negi jie negalėjo atvažiuoti autobusu? Ar mano sūnus pluša it jautis tam, kad ji važinėtųsi taksi?

Pirmas iššoko Alfis, ir aš jam šūktelėjau:

— Sveikas, Alfi!

Jis abejingai pasižiūrėjo į mane. Tada išlindo jo mama, įspūdingo storumo nėščia moteris, ir sunkiai žengė ant šaligatvio, šykščiai šyptelėjo man, nes tuo metu kažką nurodinėjo Rufui. Jis dar sėdėjo ant užpakalinės sėdynės ir pro mažą langelį tiesė vairuotojui kelis banknotus. Aš instinktyviai kyštelėjau ranką užpakalinėn kelnių kišenėn, bet jis suspėjo atsiskaityti pirmas.

Stovėjau greta Nensės ir Alfio ir klausiausi, kaip ji vanoja savo sūnų už paskutiniuosius nusižengimus. Pro mus Oksfordo gatve plaukė minia žmonių, ir aš nejučia pagalvojau: „Kas tie visi žmonės?“ Prie mūsų priėjo Rufas. Mudu neapsikabinome. Tarp mūsų stovėjo Nensė. Suėjome į vidų.

— Tik nepradėk, — Alfį subarė Nensė, bet jis jau buvo pradėjęs ir neketino liautis. Aiškiai davė suprasti, kad jam nepatinka Selfridges. Iš užpakalinės džinsų kišenės styrojo žaislinis guminis plaktukas, o už ausies lipnia juosta buvo priklijuotas veržliaraktis.

— Žinai, savo namuose tau turiu nemažai darbo, — pasakiau linksmai, bet jis tik įtartinai susiraukė.

Nensė turėjo pirkinių sąrašą. To daikto, kurį mudu su Rufu ketinome pirkti, jos sąraše nebuvo, ir aš maniau, kad ji duos mano sūnui laisvą valandžiukę pačiam pasidairyti. Bet ne. Mes kantriai sliūkinom jai iš paskos, kol ji paniurusiu veidu vaikštinėjo po besilaukiančių mamų drabužių, vaikų ir moteriškų batų skyrius. Kol Nensė mėgino įsprausti savo koją į Jimmy Choo basutę — kaip bjaurioji pamotės duktė į krištolinę kurpaitę, — mes staiga susizgribome, kad kažkur dingo Alfis.

Man net skrandis apsivertė. Apėmė ta nesveika panika, kai dingsta vaikas. Pasaulyje nėra didesnės baimės kaip ši. Užjaučiau Nensę, kai ji puolė šaukti sūnų vardu, kartojo vis garsiau ir garsiau, paskui ėmė beviltiškai rėkti. Siaubo sukaustyta ji dairėsi aplinkui, viena koja įsispyrusi į Jimmy Choo basutę, o kita basa.

Švelniai paliečiau jai ranką.

— Tokiose vietose nevalia išleisti vaiko iš akių, — pasakiau omeny turėdamas ne ją vieną, o apskritai žmones, bet ji pasižiūrėjo į mane su tokiu pykčiu, kad iš karto supratau, jog ji manęs nekenčia.

Netrukus išvydome tiesiai link mūsų einantį Rufą su mažuoju Alfiu ant rankų. Vaikas buvo nusisukęs ir mosavo guminiu plaktuku, o kitame salės gale pamačiau darbininkus, kurie buvo patraukę vaiko dėmesį. Jie kažką griovė ir statė iš naujo.

Nensė čiupo vaiką ir stipriai supurtė. Jis nuleido savo plaktuką ir pradėjo žliumbti. O Rufo veide švietė tokia nuoširdi ir švelni šypsena, kad neištvėriau ir apkabinęs dukart plekštelėjau jam per kaulėtą petį, nekreipdamas dėmesio, leistina tai ar ne.

Paskui mes nuėjome nupirkti to, ką planavome, ir netrukus išrinkome kostiumą, su kuriuo mano sūnui teks eiti prie altoriaus.

Dvidešimt antras skyrius

Sėdėjau suleidęs pirštus į nusitrynusį odinį kaprio keleivio sėdynės apmušalą, dešine koja nevalingai spirdamasis į stabdžius, kurių ten nebuvo, ir, nors už lango siautė žvarbi žiema, buvau visas išpiltas prakaito.

Mama, sėdėjusi ant galinės sėdynės, pasilenkė į priekį, ir aš girdėjau, kaip ji giliai ir trūkčiojamai įtraukė į save oro, o tėvas tuo metu sustojo prie apleisto sankryžos žiedo, luktelėjo, neryžtingai apsidairė, vėl palaukė, suburbėjo sau po nosim kažkokius žodžius, kurie galbūt turėjo, o gal ir neturėjo nieko bendra su jo vairavimu, ir tada lėtai pasuko į šoną kaip tik tuo metu, kai mūsų pusėn nėrė pirmumo teisę turintis sunkvežimis. Mes dar spėjome pamatyti siaubo ir pykčio iškreiptą vairuotojo veidą, kai jis pralėkė per plauką nuo mūsų, užgulęs garsinį signalą, panašų į laivo sireną.

— Žiūrėk, kad nepamestum peruko, — juokaudamas sušuko jam tėvas. — Niekam kitam jis nebus reikalingas.

Jis pralėkė pro žiedą be jokių posūkio signalų, kirto dvi eismo juostas ir vos neužkabino žilaplaukės senutės su Nissan, kuri iškėlė du pirštus ir be garso ištarė: „Šunsnukis!“

Mano tėvas, kiek tik jį prisimenu, buvo kompetentingas, greitį mėgstantis vairuotojas. Jo požiūris į vairavimą buvo gana senamadiškas — vyras, prisisegęs saugos diržą automobilyje, jam atrodė ne ką geresnis už vyrą, vilkintį moterišką suknelę, o kai mama subardavo jį viršijus leistiną greitį, visados atsikirsdavo turįs nepriekaištingą vairuotojo charakteristiką. Kai bandydavau prisiminti tėvą vaikystėje, jis visados iškildavo atminty sėdintis prie automobilio vairo. Darbe ir ne darbe. Jis buvo vienas iš tų, kuriems vairavimas kėlė didžiausią malonumą, ir jam tai kuo puikiausiai sekėsi ar bent jau jis tai atlikdavo su nepaprastu kruopštumu. Neprisimenu tokio atvejo, kad būtų nevairavęs. Bet dabar jau tie laikai praėjo.

Mes vežėme namo paskutinius mano daiktus. Nedaug jų ir tebuvo — kelios kartoninės dėžės kaprio bagažinėje, prigrūstos drabužių, kompaktinių plokštelių ir knygų, kurios kadaise atrodė labai svarbios. Tačiau dešimties mylių kelionė iš užmiesčio į centrą patvirtino tai, ką mano mama jau kurį laiką kalė man galvon: kad tėvo vairavimo dienos jau baigėsi.

— Jis gali važiuoti tik tiesiai, — šnipštelėjo man, kai tėvas traukė dėžes iš bagažinės. — Jis nebemoka įveikti posūkių, — žvilgtelėjo į tėvą, velkantį iš mašinos dėžę su knygomis. — Pasikalbėk tu su juo.

Taigi paprašiau jo padėti man paruošti arbatą ir žiūrėjau, kaip jis iš lėto trepinėja po virtuvę, stengdamasis nieko nepamiršti, bet visa procedūra — užvirinti vandenį, paimti pieno, sumerkti į puodelius arbatos maišelius, įdėti po šaukštelį cukraus ir išdėlioti puodelius — jam dabar buvo tokia pat sudėtinga, kaip dirigavimas simfoniniam orkestrui.

— Tėve, ačiū, kad pametėjai, — padėkojau.

Jis linktelėjo. Mano tėvas iki šiolei dar nebuvo įpratęs prie to amerikoniškai vingraus: Nėr už ką. Bijau, kad taip ir nebeįpras.

— Žinai, tavo kapris jau visai suseno.

Jo veidas nušvito.

— Lygiai kaip ir aš pats! — Jis kruopščiai atmatavo šaukštelį cukraus — tarytum koks branduolinės fizikos laborantas, sverdamas plutonį.

— Kažkada ši mašina buvo puiki, bet dabar jau, manau, jos dienos suskaitytos.

Buvau nusiteikęs išgirsti energingą neigimą ar bent jau geriausiu atveju piktą kontrargumentą. Bet jis tik išėmė pieną ir susimąstė.

— Na, ilgom kelionėm gal ir nebelabai tinka, — pritarė man. Pasižiūrėjo į mamą, kuri tuo metu atėjo į virtuvę manydama, kad teks mus skirti. Ji abejingai nužvelgė mus abu ir ėmė varstyti spinteles, ieškodama sausainių.

— Mudu su tėvu kalbamės apie mašiną, — tariau.

Jis liūdnai jai šyptelėjo.

— Praėjusį kartą vos prastūmiau pro techninę apžiūrą, ar ne? — priminė.

Mama pritariamai linktelėjo. Iškratė ant lėkštutės keletą Jaffa sausainių ir tarė:

— Bet vis tiek mašinytė buvo šauni.

Tėvas paėmė į rankas vieną sausainį ir įsižiūrėjo, tarsi pirmą kartą jį regėdamas.

— Matai, velniškai surūdijo. Nors variklis dar visai geras, bet visa surūdijusi kaip rėtis. Variklį galima prižiūrėti ir taisyti, o su rūdimis nepakovosi.

Mama paėmė jį už rankos.

— Nesikrimsk, gerai?

Ji išties jį labai mylėjo. Ir kad ir kas nutiktų, vis tiek nesiliaus jo mylėjusi.

— Ji jau savo atgyveno, — užbaigė tėvas be jokių sentimentų ar gailesčio balse. Apie naują automobilį nebuvo nė kalbos.

— Taip, — pritarė jam mama. — Be to, ir diena buvo nuostabi.

Kitą savaitgalį mes nuvarėme automobilį į komisą, bet pardavėjas pasakė, kad už sandėliavimą teks pakloti daugiau, nei verta pati mašina. Aš ne iš karto supratau, kad jis norėjo mus įtikinti, jog kapris — nieko vertas. Pardavėjas stengėsi būti malonus — patarė kreiptis į kolekcininkus. Gal susidomės kas nors iš specialiosios rinkos, pasakė jis, nors, kita vertus, irgi labai abejotina. Kolekcininkai taip pat pageidauja nepriekaištingos kokybės. O kapris labai surūdijęs. Jis davė mums adresą. Tai buvo kitoje Temzės pusėje.

Taigi mano tėvai sėdėjo ant užpakalinės sėdynės susikibę už rankų, o aš įvairavau kaprį į trofėjų surinkimo punktą, nors iš tiesų tai buvo laužynas ir kapinynas, puikiausiai matomas net iš tolo važiuojant lygumomis. Iš toli ši vieta buvo panaši į nebenaudojamų automobilių kalnagūbrį. O iš arti, įvažiavus pro vartus, už kurių skalydami mus puolė apsauginiai šunys, mašinų kalnai plytėjo gerokai mums virš galvų, ištisi laukai driekėsi į tolybę, atrodė, kad galo nematyti. Kalnai kalneliai presuoto metalo, suniokoto avarijų ir laiko.

Man nereikėjo skubiai lėkti tvarkyti dokumentų, nes buvo susidariusi ilgoka priduodamų mašinų eilė. Prie presavimo aparato išsirikiavę į nutįsusią virtinę, savo valandos laukė surūdiję griozdai su užsieniniais numeriais, per avarijas sudaužyti ir nurašyti automobiliai, ant kurių priekinių stiklų vis dar matėsi kraujo dėmių, taip pat nelegalios, neapdraustos ir niekieno nemylimos mašinėlės. Kai kurios jau nugyvenusios savo amželį.

Mums buvo leista stebėti iš saugaus atstumo. Specialus sunkvežimis atsargiai pakėlė kaprį nuo žemės ir nutempė prie laukiančio automobilinio krautuvo su šakėmis. Tas lėtai pakėlė kaprį ir nuvežė prie presavimo krano. Kai krautuvas pasitraukė į šalį, kranas atsisuko ir virš mūsų automobilio grėsmingai pakibo penki masyvūs metaliniai pirštai. Gniaužtas atsidarė. Jis krito žemyn ir pasigirdo priešistorinis metalo džergžtelėjimas. Pirštai susmigo į kaprį, pakėlė jį nuo žemės ir vėl iš visų jėgų tėškė žemyn. Ratai nulakstė į visas puses. Ši scena dvelkė žiauriu teatrališkumu. Man ji priminė imtynes, kur vyrai dėvi kaukes ir būna apsitempę triko. Kruopščiai surežisuotos žudynės, nė kiek neprasilenkiančios su tikrove, nes iš anksto viskas gerai apgalvota.

Metaliniai gniaužtai tvirtai laikė suspaudę mūsų kaprį. Jie dar kartą pakėlė jį nuo žemės, dabar jau aukščiau, ir nusviedė prie aparato, panašaus į milžinišką sumuštinių kepimo prietaisą, riogsantį šalia didžiulės presuoto metalo krūvos. Kranas nustūmė kaprį į prietaiso nasrus. Kai presai ėmė spausti, mašinos langai dramatiškai supoškėjo ir pažiro sudužusio stiklo kruša.

Milžiniškas sumuštinių kepimo presas žiojosi ir čiaupėsi tol, kol iš kaprio nieko nebeliko. Privažiavo kranas ir ištraukė kaprį iš preso nasrų. Tada ėmė draskyti jį atskiromis dalimis kaip maitvanagis kelio dvėselieną. Mama negalėjo žiūrėti ir nusisuko į šalį. Paskui kranas viską pakėlė ir numetė ant supresuoto metalo krūvos.

Mama nevalingai įsikibo tėvui į parankę. Šis įprotis atsirado dar tada, kai jie buvo paaugliai, ir tęsėsi iki šių dienų. Lėtai priglaudė galvą jam prie peties. Akyse žvilgėjo ašaros, bet tėvas jautėsi bemaž linksmai.

Kai triukšmas nutilo, jis pamerkė man akį ir niuktelėjo į pašonę. Kryptelėjo galvą negyvų mašinų pusėn ir šyptelėjo, tarsi norėdamas parodyti, kad kažko atsikratė.

— Aš nesigailiu, — tarė. — Manau, kad pinigų veltui neišmečiau.

Jis žiūrėjo į tai, kas liko iš jo automobilio, tačiau galvojo visai apie ką kita.

Prisiglaudžiau raudono aksomo salės gale, paskutinėje parterio eilėje, kur niekas manęs netrukdė, ir atsirėmiau į kėdės atlošą.

Tokiu paros metu žiūrovų čia buvo nedaug. Viena režisieriaus asistentė, išeidama atsinešti kavos, keistai į mane dėbtelėjo, bet grįždama nieko nepasakė. Tikriausiai dėl to, kad buvau apsirengęs kaip prižiūrėtojas.

Žiūrėjau, kaip ta liesa komanduojanti moteris — choreografė, apšvietė mane Lara, — vaikštinėja po sceną tarp keliolikos vyrų, kurie save vadino berniukais, nors daugumai iš jų buvo per dvidešimt, o kai kuriems — ir arti keturiasdešimties, taigi berniukais nė per klaidą nepavadintum.

Atrinkdama ar atmesdama kandidatus, choreografė kreipėsi į juos vardais arba paminėdama drabužį ar spalvą. Kai kurių kandidatų vardus ji jau žinojo. Ir palyginti nemažos dalies. Bet visų įsiminti buvo tiesiog neįmanoma. Nes ateidavo vis naujų žmonių. O senieji „berniukai“ ir „mergaitės“ vienas po kito iškrisdavo. Ir nors ji kreipdavosi į žmogų, paminėdama jo drabužio spalvą, visiems iš karto buvo aišku, apie kurį ji kalba. Tik niekas nežinojo, ar įvardytasis bus paimtas, ar išmestas, bus reikalingas ar ne.

Ar jis bus tinkamas.

Diegas — „berniukas“ su juostele nuo prakaito ir kariškom kelnėm. Džonis — su Penquin marškinėliais ir raudona striukele.

Stebėjau jų veidus ir mačiau, kaip jie pasikeičia nuo tos siaubingos akimirkos, kai dar neaišku, ar bus liepta pasilikti, ar eiti namo, iki tos akimirkos, kai paaiškėja, kad kandidatas priimtas į darbą arba ne.

— Į kairę scenos pusę, — nurodinėjo choreografė. — Visiem kitiem — labai ačiū. — Ji dukart suplojo delnais, ir džiaugsmo bei nusivylimo šurmulys akimirksniu nutilo. — Kita grupė.

Pamačiau Larą, laukiančią užkulisiuose.

Šiame etape „mergaitės“ ir „berniukai“ šoko atskirai, kaip vaikai per mokyklos išleistuves, o tie, kuriems dar neatėjo eilė, stoviniavo scenos pakraščiuose, kartojo žingsnelius, lingavo į muzikos taktą, apžiūrinėjo savo varžovus, masažavo senas traumas bei naujas skaudamas vietas.

Lara stipriai trynė dešinįjį pakinklį. Iš jos miegojimo supratau, kad dabar skausmas beveik nesitraukė. Abiejuose pakinkliuose. Dešiniajame klube. O labiausiai gėlė sausgysles, kurios riša raumenis prie kaulų, todėl šokėjams šios vietos būna skaudžiausios. Ji užbėgo ant scenos kartu su „mergaičių“ grupe.

— Pradėkime nuo žodžių: „Kas tas privatus seklys?“ — sukomandavo choreografė, kažkas paleido įrašą ir salėje pasigirdo muzika, primenanti paskutiniąsias diskotekų dienas. Tai buvo pagrindinis Vatsono numeris spektaklio „Šerlokai!“ kulminacijoje. Joms reikės šokti už jo, antrajame plane, kaip karaliaus Edvardo laikų kilmingųjų miestelėnų, gėlių pardavėjų ar policininkų su aukštomis kepurėmis būreliui.

Kas tas privatus seklys su bambančiu bendru?

Juk tai elementaru, elementaru!

— Prašau išraiškingiau, — paliepė ji, ir merginos sukruto kaip būrelis pabaidytų paukščių ar pulkelis žuvų. Dabar jos jau mokėjo visus judesius ir nebetoli buvo tas laikas, kai galės juos atlikti negalvodamos. Stebėjau Larą. Mačiau ir kitas merginas, bet įdėmiai žiūrėjau tik į Larą.

Vienas plaukelis ar kraujo dėmelė -

Ir jis žybteli savo aštriuoju protu.

Ne, jis nesibaido kokaino,

Bet jam tai atleidžiama,

Nes tai taip elementaru.

— Žingsnis, įtūpstas, žingsnis, žingsnis, trept ir kikt! Tvirčiau rankomis! — komandavo choreografė. Ji vaikštinėjo tarp šokėjų kaip mokytoja klasėje per egzaminą, plojo rankomis ir šnairavo į visas, ragindama neatsilikti nuo tempo. — Septyni, aštuoni — pragaro šunys — žingsnis, sukamės, žingsnis, pritūpt... Štai taip. Štai taip.

Iš Beikerio gatvės — pas pragaro šunis.

Kas gi tas didis pėdsekys? Žiauri tiesa,

Karti tiesa — juk tai elementaru.

Kai numeris baigėsi, Lara stovėjo giliai alsuodama, įsisprendusi rankomis į skaudančius šonus. Sulaikė kvėpavimą ir, suskaičiavusi iki keturių, kiek įmanydama lėčiau iškvėpė. Kelis kartus sumirksėjo, nes prakaitas graužė akis. Liekna it smilga choreografė vaikščiojo tarp šokėjų, įsmeigusi akis į režisierių lyg į kokį išvaržytoją, kurio žvilgsnis nesitraukė nuo turtingiausio dalyvio. Ir rinkosi.

— Ką gi. Mergina su raudonu, Megana, mergina su baltu, su rausvais šortais, Debė, Koko — į kairę. Visoms kitoms — labai ačiū.

Lara buvo ta mergina su baltu. Ir ta baltoji mergina liko ant scenos.

Abejoju, ar ji matė mane, užsislėpusį paskutinėje parterio eilėje, bet, nueidama nuo scenos, nusišypsojo ir trumpam iškėlė abu nykščius — tuščioms parterio kėdėms, raudonajam aksomui, visa gaubiančiai tamsai.

— Gal viskas bus gerai, — vis kartojo Lara, už plataus krašto prilaikydama vestuvinę skrybėlaitę, kad rudeninis vėjas jos nenupūstų. — Gal viskas bus gerai.

Ji stengėsi pakelti man nuotaiką. Stovėjome ant metrikacijos biuro laiptų ir laukėme, kol išeis susituokusiųjų pora, o tada užeisime mes. Pasirodė apyjaunis vyras ir nebejauna moteris, jie garsiai juokėsi, o jų draugai ir giminaičiai ėmė berti ant jų konfeti. Aš, Lara, Rubė ir močiutė žengėme žingsnį atgal, bet smarkus vėjas vis tiek pažėrė ant mūsų dalį popierėlių, todėl įžengėme į registracijos kambarį pasipuošę siauromis pastelinių spalvų popieriaus juostelėmis. Lara padrąsinamai spustelėjo man ranką, ir aš linktelėjau jai, atsidėkodamas už pastangas. Bet kaip aš turėčiau jaustis? Mus apipylė konfeti juostomis dar neprasidėjus sūnaus vestuvių ceremonijai. Man tai pasirodė neteisinga. Viskas čia neteisinga.

— „Gimimo, santuokos ir mirties registravimo biuras“, — garsiai perskaitė paauksuotą užrašą virš durų Rūbe. — O kurio mums reikia?

Visų trijų, pamaniau.

— Prašau mandagiau, — subarė ją Lara.

Viduje jau buvo keletas pažįstamų veidų. Mano tėvai — tėvas su senu kostiumu, mama — su naujutėlaite skrybėlaite, ir man net širdį pervėrė. Ji buvo susidėjusi plaukus — pasidariusi pritrenkiančią Margaretos Tečer šukuoseną, primenančią viduramžių riterių šalmą.

Čia buvo ir Kytas — dėdė Kytas, kaip jį tebevadino Rubė, nors Rufas jau seniai buvo numetęs dėdę ir vadino tiesiog Kytu ir dėl to šis atrodė net jaunesnis. Žmonės iš Rufo darbovietės. Apsaugininkai. Mažoji musulmonė. Tačiau mokyklos laikų draugų nebeliko, o komikų klube naujų neatsirado. Rufas investavo savo gyvenimą į šią vienintelę, niekuo neišsiskiriančią moterį. Atrodė, kad žiūriu į mylimą žmogų ir regiu, kaip jis leidžia savo gyvenimą į unitazo skylę.

Nensės pusė buvo atstovaujama geriau. Daugybė auskarų. Ypač vyrų ausyse. Išsipustę taip, lyg trauktų į Askotą. Nedideliam pasilėbavimui. Kieti vyrukai su ankštais kostiumais, trumpais plaukais ar pliki. Vulgarokos moteriškės su dirbtiniais papais ir auksinėmis grandinėlėmis ant kojų. Tinkančios jai į seneles.

Lara nusitempė mane į minios vidurį ir mėgino užmegzti vieną kitą pažintį. Nensės mama — atšiauroka penkiasdešimtmetė blondinė puikiomis kojomis ir West Ham United tatuiruote — ir Nensės tėvas — tokio nenorėtum sutikti net geriausiai apšviestoje siauroje gatvelėje — atėjo su savo naujomis antromis pusėmis, tad pažintis su tėvais išsiplėtė iki keturių asmenų. Aš liguistai šyptelėjau. Man tai buvo pernelyg sudėtinga. Visko per daug.

Ir tada pasirodė jie. Jaunikis su nuotaka ir nuotakos „suvenyras“ iš ankstesnės draugystės, aprengtas kostiumu, su varlyte, tačiau su šia apranga jis buvo panašus į besimaivančią beždžionėlę. Jeigu motinėlė nebūtų įsikirtusi jam į riešą, tai, dedu galvą, jis tuoj būtų visus gerokai palinksminęs. Visi sugužėjome į kabinetą, kur turės būti atliktos didžiosios apeigos.

— Liaukis dūsavęs, — tyliai subarė mane žmona.

Deja, mes čia susirinkome be Dievo palaiminimo. Nuotaka — be baltos suknelės, šventė — be didelių iškilmių, jokios nepriekaištingos šviesios ateities. Mano sūnus paprasčiausiai duos priesaiką vyresnei už save moteriai su pilvu iki nosies ir mažu pasiutėliu prie šono, vaikiščių su varlyte, pirštu rakinėjančiu nosį, o paskui įdėmiai apžiūrinėjančiu ten rastus lobius. Norėjau, kad kuo greičiau visa tai baigtųsi. Troškau greičiau namo.

Civilinių aktų registratorius dudeno savo giesmę. Išsišiepęs nutukęs senas išvėpėlis kalbėjo taip įtikinamai, kad sunku ir patikėti, jog tądien jo sąraše mes buvome dešimti. Įprastinės Hallmark kortelių klišės ir gražios šnekos, kad Dievulis viską mato, iš programos buvo išbrauktos. Bet užtai kiek vėliau prabilo pati nuotaka. Perskaitė tradicinę airių priesaiką. Registratorius visas spindėjo iš laimės. Aš net nežinojau, kad jos giminė — iš Airijos.

— Kaip šviesa akims, kaip duona išalkusiajam, kaip džiaugsmas širdžiai būki tu man amžinai. Štai imk mano ranką ir eikime per gyvenimą kartu, kol pasensime, — porino ji.

Tik dabar pamačiau, kad ji vilki blyškai geltoną suknelę, tinkančią antrajai santuokai.

Buvo aiškiai matyti, kad ji nėščia, bet geriau įsižiūrėjęs pastebėjau, kad jos veidas tapo švelnesnis. Panašu, kad ši diena nubraukė nuo jos veido visą pyktį ir nuovargį.

Staiga kažkodėl iš mano širdies dingo cinizmas, užgijo tarsi žaizda, išplovus iš jos nuodus.

Kai Rufas pasisuko į ją ir pasižiūrėjo, niekam nekilo abejonių, kad jis ją myli, kad tai — laimingiausia diena jo gyvenime ir kad ir ką prabėgantys metai jam beatneštų, šiandien jis pasirinko teisingą kelią.

Tad kodėl turėčiau jiems kliudyti? Kodėl turėčiau aimanuoti, kad mano sūnus nuvarė savo gyvenimą šuniui ant uodegos? Mano tamsiausi nuogąstavimai su laiku vis vien turbūt išsisklaidys, tačiau šiandien juos pamiršti tikrai buvo verta, ypač kai pamačiau, ką tas berniukas — juk jo vardas Alfis — laiko savo mažoje rankytėje, ne toje, kuria rakinėjo nosį, o kitoje. Savo mažame delniuke jis spaudė žiedus ir dabar tiesė juos registratoriui, o jo motina ir mano sūnus nulenkę galvas žiūrėjo ir šypsojosi šitam trumpai kirptam ugniaplaukiam pramuštgalviui.

Iš tiesų gal viskas ir bus gerai, pamaniau.

Dabar jau Lara žinojo, kad pavyks.

Paskutinę atrankos dieną skausmas pasidarė tiesiog nepakeliamas. Sausgyslėse ir dešiniajame šone, tarp klubo ir apatinio šonkaulio. Bet ji žinojo, kad jai tikrai pavyks, ir kai ji kalbėjo, akyse švietė viltis ir tikėjimas. Iš tiesų ji buvo geriausia šokėja, geresnė už visas šokių mokyklų absolventes ir dramos būrelių auklėtines.

Pasigirdo muzika. Merginos pradėjo šokti. Tą ištrauką, kur dainuojama apie privatų seklį ir jo bambeklį bendrą.

Kai muzika nutilo, liekna kaip smilga moteris pažvelgė į vyrą, sėdintį parteryje, ir, kiek luktelėjusi, tarė:

— Mergina su baltu — labai jums ačiū.

Lara stovėjo, leisdama susikaupti nevilčiai, o choreografė skubiai prišoko prie jos ir palietė ranką. Retas užuojautos gestas ar noras greičiau viską užbaigti? Leisti merginai „su baltu“ susivokti situacijoje ir palikti sceną.

Aš neišgirdau, niekas neišgirdo jos žodžių, tačiau regėjau, kaip be garso ištarė:

— Apgailestauju, mieloji. Jūs per sena.

Lara sėdėjo ant mūsų lovos krašto ir masažavo šoną. Norėjau jai paaiškinti, kad šita nesėkmė dar nieko nereiškia, kad ji vis tiek šoko geriausiai iš visų, kad aš ja didžiuojuosi, ir visa kita.

Bet nieko neįstengiau jai pasakyti, nes skausmas dabar jau buvo toks, kad negalėjai jo ignoruoti. Negalėjau ilgiau tverti jos kančių, užkraunamų kūnui. Negalėjau nepastebėti jos skausmo. Jis nuspalvino mano kasdienybę.

— Tau iš tiesų reikia nueiti ir pasirodyti daktarui, — mygau aš. — Juk pati supranti, ar ne? Taip negalima.

Ji atsisėdo tiesiai ir pasižiūrėjo į mane. Jai skaudėjo visą kūną. Galėjo nesakyti, pats mačiau.

— Taip, — liūdnai tarė ji. — Nueisiu.

Aš laukiau. Ji ėmė nusirenginėti drabužius. Iki kelnaičių ir marškinėlių. Aš vis laukiau. Nusišypsojo man.

— Prižadu, aišku?

Aš vis tiek stovėjau ir laukiau.

— Kada? Kada tu nueisi pas gydytoją? Ilgiau laukti negalima, Lara. Tu privalai eiti tuojau pat.

— Ar galiu kai ką padaryti prieš ten eidama? — tarė, o jos šypsena vis platėjo. — Ar tu man leisi?

Deja, aš nesišypsojau. Man buvo baisu ir aš pykau.

— Kodėl negali eiti dabar? — paklausiau jos.

Ji nusijuokė man į veidą.

— Ak, Džordžai, koks tu kvailas nebrendyla, — tarė ji linguodama galvą.

Tąnakt ji miegojo kietai.

Negaliu to paaiškinti.

Negirdėjau jokių kvėpavimo sulaikymų, kurie bylotų, kad skausmas jai kliudo miegoti. Nieko panašaus. Naktis buvo šalta — dabar naktimis visada būdavo šalta, — tačiau nuo susiglaudusių mūsų kūnų patalas įšilo ir netgi per miegus vieną kartą ji nevalingai nusviedė antklodę.

Ji gulėjo ant pilvo, kampu atsukusi man pliką nugarą, ir tą jos kūno vietą aš pažinojau geriau nei savąją.

Niekaip negalėjau užmigti. Tąnakt miegojau labai blogai, o gal ir visai nemiegojau. Pamaniau, kad jeigu neužmigsiu, gal bent jau pasimelsiu. Tačiau ir malda man buvo nepasiekiama.

Taigi žiūrėjau į savo žmonos nugarą, kol ji miegojo, ir tarp visų apgamų, spuogelių ir raukšlyčių regėjau ištisą žvaigždyną.

Dvidešimt trečias skyrius

Vandens paviršiuje mano tėvų baseine plūduriavo trys skardinėlės Red Bull, jos sūpavosi ant vandens it sprogmenų skeveldros.

Kol jas traukiau tinkleliu, prie manęs priėjo tėvas ir atsistojo šalia.

— Tai naujas dalykas, tėve. Jie save vadina baseinų siaubėjais.

— Baseinų siaubėjais? — pakartojo tėvas, ir jo veide išvydau šmėstelint baimę. Žinojau, kad kartais jis suabejoja, ar jam tai sakoma pirmą kartą, ar jau buvo girdėjęs, tik pamiršo.

— Na, supranti, — bandžiau paaiškinti, — internete jie susiranda namus su baseinais. Per Google Earth. Žinai, kas yra internetas?

— Kompiuteris, — atsakė tėvas.

— Teisingai. Tada tie nevidonai įsibrauna į kiemą, kai žmonės miega arba būna išvažiavę, ir pradeda pliuškentis. Baseine surengia sau vakarėlį.

— Neprastai linksminasi, — pastebėjo tėvas.

Per pievelę prie mūsų priėjo mama ir apkabino tėvą per liemenį. Visi trys žiūrėjome į vandenį. Nelabai ir patrauklų blyškioje vėlyvo rudenio šviesoje.

— Ko gero, teks šito malonumo atsisakyti, — pareiškė mama, linktelėdama baseino pusėn. — Iš jo daugiau bėdos negu naudos.

Supratau, kad ji baiminosi, jog dabar, kai tėvas pasiligojo, baseinas ėmė kelti pavojų. Žiūrėdama, kaip aš kratau ant žolės sužvejotas skardines, ji liūdnai palingavo galvą.

— Prakeikti vaikigaliai, — pasakė.

— Baseinų siaubėjai, — ramiai ištarė tėvas, tarsi būtų visai normalu, kad naktį neprašyti svečiai įsibrauna į jo namus, kai visi miega, ir linksminasi, o mes paskui turime kuopti jų paliktas šiukšles.

Baseinų siaubėjai.

Mano tėvas ant jų visai nepyko. Bet gal ir gerai.

Nes aš buvau įsiutęs už mus abu.

Internetu nusipirkau orinį dvidešimt antro kalibro šautuvą ir laikiau jį Laros automobilio bagažinėje tol, kol tėvai nuėjo miegoti.

Tada parsinešiau namo ir, užsigesinęs šviesas, atsisėdau virtuvėje, šautuvą pasistačiau tarp kojų, kėdę prisitraukiau prie kriauklės, mažumėlę pravėriau langą, kad galėčiau, kai prireiks, pro plyšį iškišti vamzdį. Mėnulio šviesoje baseinas švietė kaip didelis juodo stiklo lakštas.

Jaučiau, kad iš mano orinio šautuvo Kytas smarkiai pasijuoktų. Tačiau jis galėtų palikti žymę, kurią žmogelis nešiotųsi iki karsto lentos. Su juo galima ir akį išlupti. Kytas iš to skaniai pasišaipytų, tačiau aš žinojau, kad ginklas galėtų kai ką priversti akimirksniu pakeisti savo nuomonę ir ketinimus.

— Džordžai, — pašaukė Lara, ir aš pajutau jos ranką ant peties.

Nežiūrėdamas į ją atsakiau:

— Aš su jais tik gražiai pasikalbėsiu.

Ji palingavo galvą ir atsiduso. Girdėjau, kaip viršuje mama padeda tėvui tvarkytis vonioje. Ji — švelniai padrąsina, jis — nelabai nuoširdžiai priešinasi ir skundžiasi. Jie bendravo ne kaip sutuoktinių pora, o kaip motina ir vaikas, ir man nuo to plyšo širdis.

— Šiandien jam buvo puiki diena, — švelniai tarė Lara, tačiau taip, tarsi aš būčiau tvirtinęs priešingai.

— Bet jų vis mažėja, — atsakiau. — Tų gerųjų dienų.

Kiemo gale kažkas sujudėjo, ir aš prisimerkęs pasilenkiau prie lango. Iš rožių krūmo išsliūkino jauna laputė, pauostė žemę ir nutipeno tolyn.

— Bet jis vis tiek šaunus. Tas mūsų tėvukas, — guodė mane Lara.

— Iš išorės jis vis dar toks pat, — patvirtinau ir prisiminiau senąjį budistų kardą. Kai pakeisi rankeną ir ašmenis, ar kardas liks toks pat? Betgi ateis laikas, ir vieną dieną jis nebebus toks, koks buvo. Vaikinas, kurį ji įsimylėjo. Vyras, už kurio ištekėjo. Mano tėvas. Nebe tai, o kažkas kita.

— Tikrai nebebus, — visai tyliai, beveik pašnibždomis, tamsoje ištarė Lara. — Bet mums jis vis tiek bus toks pat.

Nunarinau galvą, skruostu atsirėmiau į šautuvo vamzdį. Paskui pakėliau į ją akis ir nusišypsojau.

— Taip, žinoma, — pritariau jai.

Ji apkabino mane per pečius. Jaučiau sau ant veido jos alsavimą. Prie ausies girdėjau jos balsą.

— Prašau tavęs, nepyk taip stipriai, — tarė ji. — Nereikia taip baisiai ant visų ir visko pykti.

Atsisukau į ją.

— Ar tu nueisi? — paklausiau. — Ar tu nueisi kada nors pas tą nelemtą daktarą?

Ji ilgai žiūrėjo į mane nenuleisdama akių, pakui linktelėjo.

— Nueisiu rytoj, — pažadėjo.

Ir tada mes išgirdome balsus. Aš pašokau ant kojų, čiupau šautuvą ir prisidėjau prie peties. Lara uždėjo ranką man ant žasto, bet aš pasitraukiau nuo jos į šalį. Man norėjosi išlieti pyktį. Norėjau atkeršyti tiems nedorėliams, kurie naktimis braunasi į mūsų sodą.

Jie išlindo iš tų pačių krūmų, kaip ir laputė. Buvo dviese. Pasižiūrėjo į namą, bet neišvydo nieko daugiau, tik tamsą. Iš pradžių pamaniau, kad tai dvi merginos, sprendžiau iš plaukų ilgio. Bet ten buvo vyras ir moteris. Atsirėmiau į kriauklę ir pro pravirą langą tyliai iškišau vamzdžio galą.

Pamačiau, kaip jie išsinėrė iš džinsų ir marškinėlių ir be jokio garso sulipo į baseiną. Tvirtai prispaudžiau šautuvo buožę prie peties, uždėjau pirštą ant gaiduko ir sulaikiau kvėpavimą. Jie paniro po vandeniu ir tyliai išniro tik po kelių sekundžių. Pirštas tvirtai apglėbė gaiduką ir atlaužė. Paskui pamačiau, kaip jų galvos priartėjo viena prie kitos. Žiūrėjau, kaip jie bučiuojasi. Pajutau šalia savęs žmoną. Žinojau, kad ir ji tai mato.

Atitraukiau šautuvą nuo lango ir nuleidau prie kojos. Lara paėmė man už rankos ir dabar stebėjome juos kartu. Bet nelabai buvo į ką žiūrėti. Jų galvos be garso plūduriavo virš vandens. Susiglausdavo keliom minutėm ir vėl atsiskirdavo. Juodi šešėliai dar juodesnėje tamsoje. Į sodą besiskverbianti nakties ir miesto šviesa atsispindėjo vandens lašeliuose ant jų galvų ir jos atrodė apibarstytos deimantais.

Po kelių minučių Lara prabilo — pasakė, kad turbūt tą patį laukinėje gamtoje išgyveno ir Deividas Atenboras, ir mes abu nusijuokėme, bet labai tyliai, ir daugiau nieko nebekalbėjome. Nes neturėjome ką pasakyti. Ji suprato, kad aš irgi viską matau ir suprantu.

Jie buvo gražūs.

Paskui padėjau šautuvą ant grindų ir prisitraukęs pasisodinau Larą ant kelių, ji apkabino mane, o aš — ją. Vaikinas su mergina, naktį besimaudantys baseine, dingo mums iš akiračio.

Likus valandai iki aušros, jie išlipo iš baseino, abu drebėdami nuo rytmetinės žvarbos, glotnūs lyg ruoniai ir žvilgantys gęstančių žvaigždžių šviesoje.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Galima buvo spręsti iš jos batelių.

Visi tango klube galėjo spėti iš jos batelių. Su aukšta pakulne, dirželiu ir plonu odiniu padu. Juodi kaip smala. Žvilgantys kaip veidrodis. Bateliai bylojo apie tai, kad ji čia atėjo šokti.

Buenos Airėse sakoma, kad jeigu eini į klubą ne šokti, tai aukis sportbačius arba lygiapadžius. Jeigu nesirengi šokti, tai vilkis kaip pakliuvo, kaip eilinis turistas. Laros bateliai išskyrė ją iš visų kaip šokėją.

Tango klubas — tai buvo tiesiog nuomojama šokių salė — glaudėsi sporto komplekse ramiame Barakaso rajone, pietinėje miesto dalyje. Mus nustebino klubo aplinka. Aš jau žinojau, kad tikrasis tango turi mažai ką bendro su elegantiškomis šokėjų poromis, pasirodančiomis per šventinius tangerijos vakarėlius, į kuriuos turistai plaukia autobusais. Tikėjausi pakliūti į prirūkytą barą su keliomis damomis — naktinėmis plaštakėmis ir dykinėjančiais, į krantą išėjusiais jūreiviais, primenančiais šokančios darbo liaudies šaknis. Tačiau šitas tango klubas buvo įsikūręs didžiulėje sporto salėje su krepšinio lentomis ant sienų. Ir čia buvo šokamas tikrasis tango.

Mudu su Lara stovėjome salės pakrašty ir žiūrėjome į besisukančias poras. Šokėjai judėjo prieš laikrodžio rodyklę, tarsi norėdami atsukti laiką atgal, ir buvo įvairiausio amžiaus. Jaunuoliai, vos įkopę į antrą dešimtį, šokdino už save gerokai vyresnes moteris, tinkančias jiems į mamas. Pensininkai šoko apsikabinę kaip jauni įsimylėjėliai. Septyniasdešimtmetis senukas su mėlynu kostiumu sukosi su jauna panele, iš po trumpų marškinėlių matėsi lygus ir plokščias kaip skalbimo lenta jos pilvo presas. Tango klube į amžių nekreipiama dėmesio.

Lara nusišypsojo man, paėmė už rankos ir nusitempė į šokių aikštelę. Pasijutau kaip patekęs į pulką žuvų. Vietos lyg ir nėra, bet kartu ir užtenka. Jaučiau, kaip man kojas spaudžia naujutėlaičiai batai su pačiais ploniausiais odiniais padais. Iš baimės man užgniaužė kvapą. Nedrąsiai šypsodamiesi atsistojome į reikiamą poziciją ir mintyse pradėjome skaičiuoti. Per šokių pamokas, kurias lankėme Confiteria ideal šokių studijoje Sipachoje, išmokome ne tik tango žingsnelių, bet ir tango etiketo, tad po šešių dienų jau žinojome, kad reikia suskaičiuoti aštuonis compases, tai yra muzikos taktus, ir tik tada pradėti šokti.

Taigi dabar — septintą dieną — nusprendėme pašokti tango.

Sekėsi visai puikiai. Turiu omeny, kol kas neužmyniau jai ant kojos ir neapsijuokiau kaip paskutinis kvailys. Ir nepargriuvau. Ji, žinoma, buvo nepaprastai graži — vienas džiaugsmas ir malonumas laikyti apkabinus tokią moterį. Ji leidosi vedžiojama nerangių mano žingsnių, beveik nepastebimai permesdama svorį nuo vienos kojos ant kitos, į aukštakulnius įspraustos jos pėdos, regis, nė akimirkai neatsiplėšė nuo grindų, nenustygo vietoje ir gracingai judėjo. Greitai ir lanksčiai — štai ką pastebėjau šokdamas su Lara dabar ir kas man visuomet įstrigdavo atmintin, šokant su ja anksčiau. Aš atlikdavau tik vieną judesį, o ji per tą laiką suspėdavo sumesti jų visą dešimtį. Taigi šiandien mudu nepaliaujamai sukomės prieš laikrodžio rodyklę.

Mes šokome penkias iš eilės dainas, kol baigėsi setas. Tada ji paėmė man už rankos, nusišypsojo ir nusivedė į salės pakraštį. Pamačiau, kad mus įdėmiai stebi kažkoks vyras.

Jam buvo apie penkiasdešimt, tamsus, lieknas, vešliais plaukais, vietomis nubarstytais sidabru, kuriais jis, be abejo, labai didžiavosi. Apie jo amžių bylojo tik švarko ir džinsų derinys. Jis priėjo prie mūsų. Tikriau, priėjo prie Laros.

Vyro akys buvo tamsiai rudos, beveik juodos. Vyriškai patraukliame veide švietė akinamai balti dantys. Iš arti jis atrodė pagal savo metus, bet gerokai įspūdingesnis. Kalbama, kad Buenos Airių uostamiesčio gyventojai — patys gražiausi žmonės pasaulyje. Šitas vyras neabejotinai tą paliudytų.

— Atsiprašau. Kaip laikotės? — užkalbino ispaniškai.

— Neblogai, — nusijuokė Lara. — Kalbate angliškai?

— Ne, — atsakė vyras, paskui greitai linktelėjo — grakščiai, subtiliai timptelėjo žemyn smakrą. Būtum sumirksėjęs — liktum nieko nepastebėjęs. Ji kelias akimirkas žiūrėjo į jį, paskui pakartojo jo gestą. Jis ištiesė jai ranką. Ji padavė jam savąją. Ir tada Lara su juo šoko. Visai kitaip nei su manim. Jie iš tiesų šoko.

Confiteria Ideal šokių studijoje mums pasakojo, kad tango šokyje išliejamos emocijos. Paprastam turistui tai nuskambėtų kaip eilinė frazė, bet man ji buvo neapsakomai prasminga, nes liudijo tai, ką Lara nuolat pasakodavo apie miuziklus, kuriuos pamilo dar vaikystėje. Kai širdis kupina jausmų, žodžiai liejasi daina. O kai širdis dainuoja, tuomet pradedi šokti. Stovėjau ir žiūrėjau, kaip jie šoka. Ir ne tik aš vienas.

Pasibaigus melodijai, porelės palengva traukėsi į salės pakraščius ir taip pat žiūrėjo, kaip jie šoka. Kai salės vidurys atsilaisvino, Lara su savo partneriu įsijautė ir leidosi šokti, nevaržydami judesių. Tai buvo tikrasis tango, kokį prieš šimtą metų šoko senuose bordeliuose ir baruose. Jis neturėjo nieko bendro nei su smokingais, nei su vakarinėmis suknelėmis, nei su penkių patiekalų vakarienėmis ir miniomis turistų sausakimšuose naktiniuose klubuose. Čia regėjai nuogą grožį, gimusį nykiausiuose Afrikos, Europos ir Lotynų Amerikos lūšnynuose. Tai buvo panašu į meilės aktą, perkeltą į baletą. Nieko nereikėjo daryti, tik žiūrėti į juos.

Kai muzika nutilo, Lara linktelėjo ir, kaip reikalauja tradicijos, padėkojo savo partneriui. Jis jai taip pat linktelėjo ir kažko paklausė. Nereikia mokėti castellano, kaip vietos gyventojai vadina savo kalbą, gali nieko neišmanyti apie tango etiketą, bet galėjai iš karto suprasti, kad jis prašė leidimo šį vakarą dar kartą pakviesti ją šokti.

Jos veidas švietė iš laimės ir žvilgėjo nuo prakaito. Ji stovėjo tiesi kaip smilga, tarsi būtų neperlaužiama. Dar niekada anksčiau jos taip nemylėjau. Ji pakratė galvą — ne. Kol ji ėjo link manęs, vyras lydėjo ją akimis. Visi vyrai ir moterys tango klube nenuleido nuo jos akių.

— Dabar jau galim važiuoti namo, — pasakė ji.

Dvidešimt penktas skyrius

Eidamas prie savo tėvų baseino, po kojomis jutau šlapią vejos žolę. Šalia manęs išdidžiai žingsniavo berniukas, tarsi vėliavą virš galvos iškėlęs tinklelį lapams griebti.

Kai priėjome vandenį, paliečiau jam petį ir jis sustojo, pasuko į mane galvą ir laukė. Aš jam nusišypsojau, nors mintyse galvojau, kad reikės aptverti baseiną apsaugine tvorele.

Mudu atsisukome į namą, nuo kur sklido garsus juokas. Sode prie staliuko sėdėjo mano tėvas su mano dukra, priešais save pasidėję šachmatų lentą. Pastaraisiais metais Rubė padarė išvadą, jog senukui labai į naudą žaisti šachmatais, tad dabar sėdėjo atsilošusi kėdėje ir šypsojosi, sukryžiavusi ant krūtinės rankas, o tėvukas kasėsi žandą ir mąstė apie savo ėjimą.

Mudu su berniuku priėjome prie baseino. Ant kraštą juosiančio betono liko šlapi mūsų kojų pėdsakai. Alfis rimtu veidu žiūrėjo į gausybę lapų, tarsi plėvelė plūduriuojančių vandens paviršiuje. Žiema artinosi gana sparčiai, ir aš žinojau, kad tokių sekmadienių kaip šis bus ir daugiau. Mane tai nuteikė džiugiai. Tą patį jautė ir berniukas. Iš visų darbų, kuriuos jis man padėdavo dirbti, grėbti iš vandens lapus jam buvo įdomiausia.

Taigi mes kibome į darbą. Berniukas laikė ištiesęs virš vandens tinklelį, o aš stovėjau šalia jo ir mokiau, kaip reikia suimti, kaip stovėti, tarsi koks golfo instruktorius, čia pamokydamas ir padrąsindamas, čia liepdamas pasitraukti žingsnelį toliau nuo vandens, bet dažniausiai tylėdamas ir tiesiog leisdamas vaikui viską atlikti pačiam.

Dabar jis jau daug ką mokėjo.

Alfis iš lėto ėjo aplink baseiną, už savęs ant betono palikdamas nedideles, kruopščiai sukrautas išgriebtų lapų krūveles. Kai jis apėjo visą ratą, mes rieškučiomis susėmėme lapus ir nunešėme į sodo pakraštį. Ten jau buvo nemaža nulūžusių šakų ir nukritusių lapų šūsnis, ir aš pažadėjau Alfiui, kad vėliau, kai visa tai gerai išdžius, mes imsime ir sudeginsime. Jis supratingai linktelėjo, nors jaučiau, kad jam baisiai knieti padaryti tai tuojau pat. Juokdamasis pakedenau jam plaukus ir mudu patraukėme prie saviškių.

Mano sūnus išėjo iš namo su savo sūneliu ant rankų. Vaikelis verkė. Jam kalėsi pirmas dantukas, ir abu tėvai kiaurą naktį nesudėjo bluosto, budėdami prie jo. Kai priėjome arčiau, vaikelis liovėsi verkęs ir dabar tik trūkčiojamai dūsavo, o tuo metu iš virtuvės į kiemą išėjo mano mama su Nense, nešinos pilnais padėklais. Atsargiai, stengdamasi nesugriauti figūrų, Rubė pastūmė į šoną šachmatų lentą. Tėvas patenkintas šypsojosi. Jis jai dar nepralošė.

Moterys ėmė dengti stalą. Kažkas labai gardžiai kvepėjo.

— Žiūrėk! — sušuko berniukas. Žolėje jis rado pagalį su apdegusiu galu. Padavė jį man.

— Ar žinai, kas čia, Alfi? — paklausiau jo, atidžiai apžiūrinėdamas radinį. — Ogi raketos nuolauža, — tariau.

Jis išpūtė akis.

— Tikros raketos? — nepatikėjo. — Tikros kosminės raketos?

Linktelėjau ir grąžinau jam pagalį.

— Tikros raketos, — patvirtinau.

Pakėliau galvą ir pamačiau Larą, stovinčią tarpduryje, galvą apsirišusią skepeta. Ji atrodė kaip iš Pietų Amerikos. Jei ne skara, atrodytų visai nepasikeitusi.

Dėbtelėjau į vaiką bijodamas, kad jis su tuo pagaliu nepasidarytų sau nieko blogo, neišsiluptų akies ar dar ko nors, o kai vėl pažvelgiau į duris, ji tebestovėjo tenai.

Šypsojosi man. Ir laukė manęs.

— Pasiruošt, dėmesio, marš! — sukomandavau aš, Alfis nusijuokė, sviedė šalin apdegusį pagalį ir mudu pasileidome per pievelę lenkčių.

Kai prisidėjome prie saviškių, jau sėdančių prie stalo, visi sužiuro į mus. Mažylis liovėsi verkęs.

— Žiūrėk, tėve, — tarė mano sūnus. — Jis man šypsosi.

Išnašos

Kraujospūdį mažinantys vaistai (čia ir toliau - vert. past.).

Senieji tikrieji Londono gyventojai.

„Vakaro naujienos“

Įvairių aplinkosaugininkų ir žaliųjų grupuočių, Londone kovojančių prieš aviacijos pramonės plėtojimą, plakatai.

Makaronai su aštriu padažu.

„Dienos naujienos“.

Doctor Who - britų mokslinis fantastinis serialas apie kibernetinius žmones.

What‘s eating Gilbert Grape? - (1993) amerikiečių drama.

Londono priemiestis.

Al Green - amerikietis ritmenbliuzo atlikėjas.

Content

Парсонс Тони Gyvenimas iš naujo