Парсонс Тони

Vyras ir vaikas

Iš anglų kalbos vertė

Dalia Zaikauskienė

Turinys

Pirmoji dalis - Dūksmas

Gražiausias berniukas pasaulyje

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

Antroji dalis - Din-dan žmogutis

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

Trečioji dalis - Sena daina

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

37 skyrius

38 skyrius

39 skyrius

40 skyrius

Skiriu savo mamai

PIRMOJI DALIS Dūksmas Gražiausias berniukas pasaulyje

Berniukas, berniukas!

Mažas berniukas!

Žvelgiu į šitą kūdikį — pliką, susiraukšlėjusį, susitraukusį kaip koks seneliukas, — ir manyje vyksta kažkokia cheminė reakcija.

Jis pats gražiausias vaikas per visą žmonijos istoriją. Ar jis tikrai pats gražiausias vaikas per visą žmonijos istoriją? Ar tiesiog esu taip biologiškai užprogramuotas? Ar visi jaučia tą patį? Net ir tie, kurių vaikai paprasti? Ar mūsų vaikas iš tiesų toks gražus?

Tikrai nežinau.

Vaikas miega mano mylimos moters glėbyje. Sėdžiu ant lovos krašto, žiūriu į juodu ir man rodos, kad mano vieta kaip tik čia, kur yra ši moteris ir šis vaikas.

Po viso pastarųjų dvidešimt keturių valandų jaudulio staiga pasijuntu sklidinas kažkokių jausmų — dėkingumo, laimės, meilės, — kurie manyje sunkiai betelpa.

Bijau, kad tuoj apsijuoksiu, kad tuoj viską sugadinsiu, nes pravirksiu. Bet štai prabunda vaikiukas ir ima klykti, nes nori valgyti, ir mes — aš ir moteris, kurią myliu, — nusijuokiame, nusijuokiame iš netikėtumo ir nuostabos.

Tai mažas stebuklas. Ir nors niekur negalime pabėgti nuo kasdienio gyvenimo realybės — kada man grįžti į darbą? — ši diena nušviesta tikro stebuklo. Mes apie jį nė nekalbame. Jaučiame.

Paskui ateina mano tėvai. Kai mano moteris jau išglėbesčiuota ir išbučiuota, mano mama suskaičiuoja rankyčių ir kojyčių pirštukus, tikrindama, ar tie nesuaugę. Bet viskas gerai, mano mažyliui viskas gerai.

„Tikras gražuolėlis, — sako mano mama. — Tikras gražuolėlis!“

Mano tėvas žiūri į mažylį ir, atrodo, jo viduje ima kažkas tirpti.

Mano tėvas šaunus žmogus, bet jis ne iš švelniųjų, ne iš sentimentaliųjų. Pamatęs gatvėje vaiką, nepuola guguoti ir burkuoti. Mano tėvas – geras vyras, tačiau gyvenime jam teko nemenkai patirti, ir tai reiškia, kad jis — kietas vyras. O šiandien kažkur giliai ledas ima eižėti, ir, man rodos, jis pats tą jaučia.

Tai pats gražiausias vaikas visame pasaulyje.

Įteikiu tėvui butelį, kurį nupirkau prieš daugybę mėnesių. Burbono. Tėvas geria tik alų ir viskį, tačiau paima butelį išsišiepęs iki ausų. Etiketėje ant butelio parašyta: „Senasis senelis“. Tai jis. Mano tėtis.

Šiandien suprantu, kad tapau panašesnis į jį. Šiandien ir aš tapau tėvu. Visi tie tariami vyriškumo ženklai — nekaltybės praradimas, vairuotojo teisių gavimas, pirmasis balsavimas — tebuvo išoriniai mano jaunystės paribiai. Perėjau per visa tai ir į kitą pusę atėjau iš esmės nepakitęs, toks pats berniukas kaip ir anksčiau.

O dabar štai aš padėjau ateiti į pasaulį kitam žmogui.

Šiandien tapau tuo, kuo mano tėvas buvo per amžius.

Šiandien tapau vyru.

Man dvidešimt penkeri. Pirmas skyrius

Keletas dalykų, kurių reikėtų vengti, kai rengiesi svarbiajam pagaliau-esu-visiškai-suaugęs trisdešimtajam gimtadieniui.

Leidiesi į vienos nakties nuotykį su kolege.

Neapgalvotai perki tokius prabangos dalykus, kurie tau ne pagal kišenę.

Tave palieka žmona.

Netenki darbo.

Netikėtai tampi vienišu tėvu.

Jei tau tuoj sueis trisdešimt, nerkis iš kailio, kad išvengtum šitų dalykų.

Jie tau sudirbs viską.

Kai tau trisdešimt, turėtum manyti: Auksinis mano laikas, pati jaunystė, visa, kas geriausia, dar priešaky ir panašias nesąmones.

Tebesi toks jaunas, kad galėtum ištisą naktį nemiegoti, bet pakankamai suaugęs turėti kreditinę kortelę. Paauglystės ir ankstyvosios jaunystės abejonės bei nepritekliai jau praeity — ir ačiū Dievui, kad jų atsikratyta! — bet energija vis dar liejasi per kraštus.

Trisdešimtmetis turėtų būti geras gimtadienis. Vienas iš pačių geriausių.

Bet kaipgi švęsti tą didįjį trejetą su nuliu? Drauge su besikvatojančiais nevedusiais bičiuliais kokiame nors jaukiame bare arba restorane? Ar su mylinčia žmona ir tave dievinančiais vaikučiais prie šeimos židinio?

Turėtų būti koks nors šaunus būdas persiristi per trisdešimt. Galbūt visi būdai šaunūs.

Visi mano galvoje kylantys šito ypatingojo gimtadienio vaizdiniai atrodo atklydę iš kokio nors saldaus amerikietiško serialo. Kai mąstau apie trisdešimtmetį, įsivaizduoju nieko gyvenime nepasiekusius gražučius sutuoktinius, besiglamonėjančius tarsi paauglius, o fone per žvilgantį parketą ropoja gugenantis mažylis, arba regiu puikiai atrodančių, sąmoju besižarstančių draugų būrelį — jie siurbčioja kavą su pienu, puikuojasi savo įspūdingais megztiniais ir ironiškai flirtuoja. Čia mano problema. Kai mąstau apie trisdešimtmetį, įsivaizduoju kieno nors kito gyvenimą.

Štai ką turėtų reikšti trečioji dešimtis — esi suaugęs, bet ne nusivylęs, susitupėjęs, bet ne paikai viskuo patenkintas, pamokytas gyvenimo, bet ne tiek, kad kiltų noras pulti po traukiniu. Žodžiu, geriausias gyvenimo metas.

Sulaukęs trisdešimties, žinoma, pagaliau suvoki, kad amžinai negyvensi. Bet argi nuo to juokas ir kavos skonis dabar ne dar saldesnis? Negalima leisti, kad neišvengiama mirtis viską sugadintų. Negalima, kad ilgas lėtas artėjimas prie kapo sudrumstų šaunų gyvenimą.

Jei mėgaujiesi paskutiniais viengungiškos laisvės metais, ar neseniai žengei į labiau suaugusį, kur kas atsakingesnį gyvenimo su mylimu žmogumi kelią, sunku įsivaizduoti, kaip galima sudirbti savo trisdešimtmetį.

Bet man tai kažkaip pavyko.

Automobilis kvepėjo kažkieno kito gyvenimu. Kvepėjo laisve.

Jis stovėjo salono vitrinoje — pleišto formos sportinis automobilis, kuris net ir nuleistu stogu atrodė aptakus ir standus, tvirtas it raumuo.

Savaime suprantama, buvo raudonas — liepsnojančio, testosteroną gaminančio raudonumo.

Kiek jaunesnis dėl šitokios rėksmingos patiniškos spalvos būčiau ėmęs kikenti, būčiau išsityčiojęs, apsivėmęs arba padaręs ir viena, ir antra, ir trečia.

Dabar, pasirodo, man tai nė kiek nekliudė. Tiesą sakant, atrodė, kad ši spalva — kaip tik tai, ko ir ieškojau šiuo savo amžiaus tarpsniu.

Nesu iš tų, kurie žino visų markių pavadinimus, tačiau nepatingėjau — vogčiomis užkliūdamas prie reklamų žvilgančiuose žurnaluose — išsiaiškinti, koks šios ypatingosios mažylės titulas. Taip, teisybė. Mudu jau buvome susitikę.

Tačiau vardas nebuvo svarbu. Man tiesiog patiko, kaip ji atrodė. Ir tas kvapas. Labiausiai patiko kvapas. Tas gali nutikti – bet kas kvapas. Koks gi tas kvapas?

Tarp odos, gumos ir šviežiai užpurkšto metalo aromatų galėjai užuosti kvapą gniaužiantį naujumą, tokį sukrečiantį naujumą, kad pasijunti kone priblokštas. Tas naujumas skelbė apie kitą pasaulį, beribį ir laisvą, apie atvirą kelią, vedantį į daug žadančias ateities dienas. Ten, kur nėra kelio ženklų, kur niekas negirdėjo apie pašlijusią sveikatą ir mano trisdešimtąjį gimtadienį.

Iš kažkur tas kvapas buvo man pažįstamas, atpažinau ir tą jausmą, kurį jis kėlė. Keista, bet jausmas buvo panašus į tą, kurį patiri, kai laikai naujagimį.

Palyginimas gal ir nelabai vykęs — automobilis nešnairuos ką tik praregėjusiomis aky temis, nenusičiups už piršto mažulyčiu kumšteliu ir nenusišieps bedante šypsena. Bet akimirką atrodė, kad kaip tik taip ir gali nutikti.

— Gyveni tik kartą, — ištarė automobilių pardavėjas, kulnais kaukšėdamas per salono grindis.

Mandagiai nusišypsojau, rodydamas, kad apmąstysiu tai.

— Ar ieškote tikros pramogos? — pasiteiravo jis. — Nes kas jau kas, o MGF tikrai skirtas pramogai.

Žerdamas įprastines liaupses prekei, nužvelgė mane nuo galvos iki kojų — bandė nuspręsti, ar vertas esu bandomojo važiavimo.

Jis buvo įkyrus, bet ne tiek, kad pašiurptų kūnas. Dirbo savo darbą. Ir nepaisant mano savaitgalio aprangos — kuri dėl mano darbo pobūdžio ne kažin kiek tesiskyrė nuo kasdienių drabužių, — jis, ko gero, palaikė mane turtingu žmogumi. Sparčiai karjeros laiptais kylančiu vyruku, ieškančiu sau tinkamų ratų. Jaunu, laisvu ir viengungiu. Gyvenančiu nerūpestingą gyvenimą — tarsi alaus reklamoje. Kaip kartais galima apsirikti.

— Šis modelis turi kintamo vožtuvų valdymo sistemą, — lyg ir neapsimestinai entuziastingai išpyškino jis. — Įleidimo vožtuvo atsidarymo periodas gali būti keičiamas, keičiantis kumštelio kontūro sukimosi greičiui.

Ką jis čia pliurpia? Ar tai kuo nors susiję su varikliu?

— Tikras saldainiukas, — ištarė, pastebėjęs mano buką išraišką. — Daugybė privalumų. Jaunas laisvas vyras neras nieko geriau už MGF.

Štai šitoks prekės pristatymas man prie širdies. Nereikia tų techninių nesąmonių, tik pasakyk, kad šitokioje mašinoje galima pamesti galvą. Kad galima užsimiršti. Štai ką man reikėjo išgirsti.

Kažkas lauke atkreipė pardavėjo dėmesį, ir aš pasekiau jo į stiklinę salono sieną nukrypusį žvilgsnį.

Jis žiūrėjo į aukštą šviesiaplaukę moterį, už rankytės laikančią „Žvaigždžių karų“ marškinėliais aprengtą berniuką. Jiedu buvo apsikrovę pirkinių maišais. Ir žiūrėjo į mus.

Net ir nešina tais plastikiniais pirkinių maišais, net ir su vaiku, moteris buvo iš tų, į kurias atsigręžiama.

O vaikas — jis, be jokių abejonių, buvo jos vaikas, — laikė ilgą plastikinį vamzdį su blausiai žybčiojančia šviesele. Jei per pastaruosius dvidešimt metų ėjote į kiną, turėtumėte suprasti, jog čia šviesos kardas, įprastas džedajų ginklas. Šiam reikėjo naujų elementų.

Gražuolė moteris šypsojosi mudviem su pardavėju. Mažylis atstatė savo šviesos kardą tarsi ketindamas mus nukauti.

— Tėveli, — sužiopčiojo mažius anapus mus skiriančios stiklinės sienos. Girdėti nesigirdėjo, bet jis ištarė kaip tik šį žodį.

— Mano žmona ir sūnus, — paaiškinau nusigręždamas, bet vis vien spėjęs pastebėti nusivylimą pardavėjo akyse. — Man metas.

Tėvelis. Tai aš — tėvelis.

— Juk tu nė nesidomi automobiliais, — priminė žmona, vairuodama mūsų senutėlį VW per pavakarės kamščius.

— Aš tik žvalgiausi.

— Ir tau dar per anksti gyvenimo vidurio krizei. Trisdešimt — dar labai nedaug, Hari. Šiaip dar turėtum pagyventi kokių penkiolika metelių, o tada pasprukti su jaunute sekretore, kuri tiktų būti antrąja žmona. O aš nukarpyčiau visų tavo švarkų rankoves. Ir parodyčiau tau, kur pipirai auga.

— Man ne trisdešimt, Džiną, — sukikenau, nors visai nebuvo juokinga. Ji amžinai perdeda. — Man dvidešimt devyneri.

— Dar visą mėnesį! — nusikvatojo ji.

— Tavo gimtadienis jau greitai. — Mūsų berniukas ėmė juoktis drauge su mama, nė nesuprasdamas, iš ko juokiamasi, ir tuo savo nelemtu kardu bumbsėti man per pakaušį.

— Patai, būk geras, pabaik, — paprašiau.

Jis sėdėjo gale, šalia pirkinių maišų, prisegtas savo kėdutėje ir murmėjo kažką sau po nosimi: įsivaizdavo sėdįs „Tūkstantmečio sakalo“ kabinoje kartu su Harisonu Fordu.

— Netekome kairiojo variklio, — vapėjo jis sau. — Šauk, kai būsi pasirengęs.

Atsigręžiau į jį. Ketverių metų berniūkštis pilkšvais šviesiais plaukučiais, užkritusiais ant tokių pat kaip motinos mėlynų akių. Vaiskiai mėlynų akių. Pagavęs mano žvilgsnį, išsiviepė vaikiškai patenkintas.

— Su gimimo diena, su gimimo diena, tėveliuk mylimiausias, su gimimo diena, — užtraukė jis. — Su gimimo diena.

Patui mano gimtadienis reiškė, kad pagaliau bus galima padovanoti paties padarytą atviruką, kol kas slepiamą po lova (Liukas Skaivokeris savo patikimuoju šviesos kardu kerta galvą kosmoso pabaisai). Man tai reiškė, kad visa, kas gera, ko gero, jau praėjo. Taip ir yra.

Kada dar jausiuosi taip kaip tą vakarą, kai mano žmona pasakė, kad tekės už manęs? Kada dar jausiuosi taip kaip tą rytą, kai gimė mano sūnus? Kada dar gyvenimas bus toks — na, nežinau, — toks tikras? Kada?

— Nuo kada pradėjai domėtis automobiliais? — paklausė Džina. Dabar neatstos. — Lažinuos, kad net nežinai, kokių degalų reikia mūsų automobiliui, ką?

— Baik, Džina.

— Tai kokių?

Velniava.

— To, žaliojo, — spėjau visai aklai. — Žinai, to, be švino. To, kuris saugo atogrąžų miškus kaskart, kai jo įsipili.

— Dyzelino, kvailiuk, — nusijuokė Džina. — Dar nesu mačiusi žmogaus, kuriam taip nerūpėtų automobiliai. Tai kas gi dabar nutiko?

Ką turėjau jai atsakyti? Negali juk žmonai sakyti, kad kažkoks negyvas daiktas kažkaip išreiškia visa tai, ko, žinai, niekuomet nebeturėsi. Vietas, kurių nepamatysi, moteris, kurių nemylėsi, dalykus, kurių neveiksi. Juk negali žmonai viso to sakyti. Net ir labai mylimai žmonai. Mylimai žmonai tuo labiau negali.

— Ten yra tik viena keleivio vieta, — varė ji.

— Kur? — apsimečiau dunduku.

— Kuo puikiausiai supranti, apie ką kalbu, — atšovė. — Ten telpa tik vienas keleivis — vienas lieknas moteriškos lyties keleivis.

— Tu vis dar labai liekna ir moteriška, — pasakiau. — Arba bent jau tokia buvai, kai paskutinįsyk tave mačiau.

— Kam tau šito, Hari? Paaiškink man.

— Gal taip noriu kompensuoti ėjimą į senatvę, — pasakiau. — Atėjo metas stoti į senų pirdžių klubą, todėl, skambiais žodžiais tariant, noriu susigrąžinti šlovingą jaunystę. Nors žinau, kad tai visiškai beprasmiška, nors mano jaunystė ir nebuvo šlovinga. Argi ne taip elgiasi visi vyrai?

— Tau sueis trisdešimt, — pasakė ji. — Atsikimšime porą butelių, bus gražus tortas su žvakutėmis.

— Ir balionais, — pasakė Patas.

— Ir balionais, — pritarė Džina. Ji papurtė savo dailią galvutę. — Mes neskriausime tavęs, Hari.

Džina pora mėnesių už mane vyresnė. Ji lengvai ir smagiai atšventė savo gimtadienį — drauge su šeima ir draugais, šokdama su sūnumi pagal Varno hitų muziką, su šampano taure rankoje. Ji tą vakarą atrodė šauniai, tikrai šauniai. Bet mano gimtadienis tikrai bus šiek tiek sunkesnis.

— Tu juk dėl nieko nesigaili, ką? — paklausė ji.

— Dėl ko?

Ji staiga velniškai surimtėjo:

— Kad ir dėl mūsų.

Mudu susituokėme jauni. Mūsų vestuvių dieną Džina jau trečią mėnesį laukėsi Pato, ir ta diena, iš dabarties perspektyvos, buvo laimingiausia mano gyvenime. Tačiau po tos dienos iš tiesų niekas nebuvo taip kaip anksčiau. Nes nebebuvo kaip išsisukti nuo fakto, kad mes jau suaugę.

Radijo stotis, kurioje dirbau, davė man savaitę atostogų, ir mudu savo medaus mėnesį praleidome mūsų butuke per dienas lovoje žiūrėdami televizorių, valgydami sumuštinius ir kalbėdamiesi apie gražų mažylį, kurį turėsime.

Svajojome, kad kada nors praleisime tikrą, „ne vaikišką“ medaus mėnesį — Džinai norėjosi panardyti tarp tropinių žuvų Okinavoje. Bet kai pagaliau atsirado šiek tiek pinigų bei šiek tiek laiko, atsirado ir Patas, ir mūsų gyvenimas pakrypo ramia vaga.

Vestuviniai žiedai mudu su Džina atskyrė nuo viso likusio pasaulio. Pažįstamos sutuoktinių poros buvo bent dešimtmečiu už mus vyresnės, o mūsų bendraamžiai draugai gyveno tą trumpą laikotarpį tarp gyvenimo pas mamą ir gyvenimo su paskolomis. Mūsų mažytė šeima gyveno atskirai.

Draugai per naktis šoko klubuose, o mudu nemigome, nes mažyliui kalėsi dantukai. Kol jie suko galvas dėl savo pasimatymų, mudu sukome galvas, kaip susimokėti įmokas už mūsų pirmuosius tikrus namus. Tačiau nieko šito nesigailėjau. Taip, mes netekome savo laisvės. Tačiau už tai gavome šį tą geresnio.

Mylėjau savo žmoną, mylėjau sūnų. Jiedu mano pasauliui suteikė prasmę. Gyvenimas be jų atrodė neįsivaizduojamas. Žinojau, kad man pasisekė. Bet nieko negalėjau padaryti, tiesiog nieko negalėjau padaryti — pastaruoju metu ėmiau mąstyti, kada lioviausi būti jaunas.

— Man klaikiai nepatinka, kad senstant gyvenimas ima kažkaip siaurėti, — pasakiau. — Siaurėja mūsų galimybės. Noriu pasakyti, nuo kada rodosi keista, kad noriu įsigyti automobilį? Nuo kada būtent? Kodėl tai pasidaro šitaip juokinga? Labai norėčiau žinoti. Tai va.

— Jame slypi didelė jėga, — pasakė Patas.

— Raudonas sportinis automobilis, — sumurmėjo sau Džina. — Tu netgi nemėgsti vairuoti.

— Paklausyk, aš juk tik žvalgiausi, — atrėmiau.

— Su gimimo diena, — sudainavo Patas ir taukštelėjo man per ausį savo šviesos kardu. — Trinti pomidorai ir klijai. Atrodai — kaip — beždžionė — ir — elgiesi — kaip — ji.

— Negražu šitaip, — pasakiau, kai įstrigome kamštyje, o ausis ėmė tvinkčioti.

Džina truktelėjo rankinį stabdį ir pažvelgė į mane, tarsi stengdamasi prisiminti, kas jai manyje labiausiai patinka. Atrodė šiek tiek suglumusi.

Aš neužmiršau, kuo ji man labiausiai patiko. Turėjo neįtikėtinai ilgas kojas. Bet kažin ar tai geriausias pagrindas didžiajai gyvenimo meilei.

O gal blogiausias. Antras skyrius

Kai nebepajėgiau pakęsti priešais mane besivelkančio aprūdijusio balto furgono, savuoju MGF šastelėjau į priešingo eismo juostą ir spustelėjau greičio pedalą.

Mano naujasis automobilis pro senuką furgoną prašvilpė kimiai riaumodamas. Kai šmurkštelėjau jam prieš nosį, veidrodėlyje spėjau pamatyti vairuotoją — išgedę dantys, tatuiruotės ir neapykanta. Smagumėlis. MGF reiškė, kad man nebereikės spoksoti į baltus aprūdijusius furgonus ir jų vairuotojus. Dabar jie jau man už nugaros. Galiu žvelgti į ateitį, pilną atvirų automobilių ir susižavėjimo žvilgsnių. O tada tas furgonas sustojo greta manęs prie paties pirmo šviesoforo.

Jėzau, pamaniau. Dabar tai bus.

— Mulki tu nesusitupėjęs, — drėbė vairuotojas man, nuleidęs lango stiklą. Fizionomija kaip Big Mako ant alaus statinės. — Lipk lauk, pažiūrėsim, ką gali.

Įsižiebė žalia šviesa ir jis nuvažiavo, o aš sėdėjau drebėdamas ir mąsčiau, ką reikėjo jam atsakyti.

Jei aš išlipsiu, drauguži, sukišiu šitą tavo sukiužusį furgoną tau į tatuiruotą užpakalį! Jei sukišiu tą tavo kiuženą, drauguži, — šaunu būtų buvę jį pavadinti draugužiu, — vis vien būsiu už tave greitesnis. Tu alaus pripampęs liurbi! Tu storas Šikniau!

Įsivaizdavau, kaip sklandžiai parodau jam, kur pipirai auga, o paskui, sucypęs ratais, su siutinančia šypsenėle veide nulekiu sau. Tačiau iš tiesų tik sėdėjau drebėdamas ir svajojau, kol automobiliai už manęs ėmė pypsėti, o vairuotojai neapsikentę šūkaloti, kad jau žalia.

Taigi nuvažiavau pirmyn svarstydamas, ką būtų daręs mano tėtis.

Tikrai nebūtų va šitaip kiūtojęs ir nieko nesakęs.

Ir nebūtų gaišęs, kol sumąstys kokį triuškinantį Oskaro Vaildo vertą atsakymą.

Tėtis būtų paprasčiausiai išlipęs iš MGF ir išmalęs abiejų — furgono ir jo vairuotojo — fizionomijas. Tikrai būtų.

Tiesą sakant, tėtis prašmatniame sportiniame automobilyje nė neįsivaizduojamas. Jo manymu, tokios mašinos tik plevėsoms.

Kur kas geriau tėtis jaustųsi kokiame nors į aną panašiame baltame furgone.

Džina dėl MGF buvo neįtikėtinai supratinga. Tai ji paragino mane grįžti ir pasikalbėti su pardavėju, nors jau man pačiam sumanymas pirkti sportinį automobilį ėmė rodytis ganėtinai kvailas. O kad pirkti tokį automobilį tikrai absurdiška, buvo daugybė argumentų. Jo bagažinė mažesnė už parduotuvės pirkinių vežimėlį. Mums tikrai nereikėjo dviejų automobilių. Be to, Londone kiekvienas spuoguotas keturiolikmetis kretinas su dygliais ant pečių ir geležtėmis ant batų vos pamatęs automobilį minkštu atverčiamu stogu kaipmat suliepsnodavo neapykanta. Bet Džinai tai nerūpėjo.

Ji liepė nusipirkti tą mašiną ir išmesti iš galvos mintis apie tai, jog gyvenimas baigtas, nes tau sueina trisdešimt. Sakė, jog graudžiai atrodau, bet paskui nusijuokė ir apkabinusi viena ranka truputį papurtė. Tarsi bandydama įkvėpti man proto. Beviltiška.

Per visus tuos septynerius drauge pragyventus metus geras antras automobilis būtų buvęs ne mūsų kišenei. Tiesą sakant, anuomet nebūtume įkandę ir visiškai sukiužusio antrojo automobilio. Net ir sukiužusį pirmąjį įsigijome anaiptol ne iš karto.

Tačiau dabar jau nebereikėjo baimintis širdies smūgio kiekvieną kartą, kai ateidavo sąskaita raudona šaknele. Pagaliau man ėmė gerai sektis darbe.

Aš prodiusuoju „Marčio Meno šou“, vėlaus vakaro pokalbių laidą, rodomą kiekvieną šeštadienį per regioninę televiziją. Prieš šešerius metus, kai buvau „Marčio Meno šou“ prodiuseris vietiniame radijuje, daugelis šalies gyventojų apie prietranką jo vedėją nebuvo nė girdėję. Dabar atrodo, kad tai buvo labai seniai.

Per paskutinius dvylika mėnesių mudu su Marčių visiškai jokio biudžeto neturintį radijo šou pavertėme mažo biudžeto televizijos šou. Riba tarp jų neįtikėtinai menka. Tačiau užteko peržengti tą ribą, ir Martis Menas tapo lyg ir žvaigžde.

Kai nueini su juo į restoraną, visi nustoja kalbėtis, valgyti ir susmeigia į jį akis. Merginoms, kurios prieš keletą metų nebūtų prie jo prisilietusios nė su guminėmis pirštinėmis, dabar jis tikras meilės dievas. Jį fotografuoja net ir tada, kai jis neveikia nieko ypatinga. Martis sulaukė sėkmės ir buvo toks malonus, jog nepaliko ir manęs.

Kritikai, bent jau tie, kuriems jis patiko, Martį vadino vaikišku — sakydavo, kad jis atviras, nuoširdus ir vadovaujasi intuicija. Jų manymu, jis užduodavo tokių klausimų, kurie kitiems vedėjams nė galvon neateidavo. Ir tai tiesa: daugeliui iš mūsų būdingi redakciniai apribojimai Marčiui, rodos, išvis neegzistavo. Ir jis sulaukdavo atsakymų net ir tais atvejais, kai tikrai nusipelnydavo antausio.

Marčio nemėgstantys kritikai jį irgi vadino vaikišku — tuo norėdavo pasakyti, kad jis savanaudis, nesubrendęs ir žiaurus. Bet Martis anaiptol nebuvo vaikiškas. Kartais stebėdavau, kaip mūsų Patas taikiai ištisas valandas žaidžia savo plastikiniais „Žvaigždžių karų“ žaisliukais. Šitai yra vaikiška. Marčiui šitaip ilgai išlaikyti dėmesio nepavykdavo. Martis nebuvo vaikiškas. Jis tiesiog buvo neišsivystęs.

Mudu susipažinome vietinėje radijo stotyje, kur darbuotojams tebuvo du keliai: aukštyn arba lauk. Mažas bjaurus pastatas buvo pilnas ambicijų koncentrato ir troškių cigarečių dūmų. Dauguma mūsų nuolatinių skambintojų būdavo arba beviltiškai vieniši, arba rėksniai. Bet lyg ir ilgėjausi tos skylės. Nes ten susipažinau su Džina.

Mūsų radijo stotis visados desperatiškai ieškodavo svečių — dėl tam tikrų priežasčių niekados nebūdavo beprotiškų grūstynių prie mūsų čekių, tokių mažų, jog plika akimi nė neįžiūrėsi, — todėl neretai nepavykdavo išvengti improvizacijų.

Pavyzdžiui, kai ėmė bankrutuoti pirmieji japonų bankai, žmogus, pakviestas pasikalbėti, ką visa tai reiškia, nebuvo nei ekonomistas, nei finansų analitikas, o profesorius, dėstęs japonų kalbą koledže priešais.

Ką gi, jis buvo kalbos mokytojas, bet kaip ir kiekvienas kalbos mokytojas buvo įsimylėjęs šalį, kurios kalbos mokė.

Kas kitas galėtų geriau pakalbėti, kodėl Azijos tigrai virsta belyčiais kačiukais? Na, gal ir nemažai tokių būtų. Tačiau jis buvo geriausia, ką sugebėjome rasti. Bėda ta, kad jis neatėjo.

Tarsi prijausdamas besipučiančiam Japonijos burbului kaip tik tą rytą, kai profesorius turėjo pas mus ateiti, trūko jo apendiksas, ir pašnekovui pakeisti nusičiupome jo žinomą mokinę — Džiną.

Aukštą spinduliuojančią Džiną. Ji puikiai kalbėjo japoniškai, akivaizdu, kad puikiai išmanė japonų kultūrą ir turėjo nenusakomo ilgumo kojas. Aš nuvedžiau ją į studiją ir nė neišdrįsau užkalbinti, nė nepažvelgiau jai į akis. Ji buvo graži, žavi, protinga. Bet svarbiausia, kad ji buvo ne mano nosiai.

O paskui studijoje įsižiebė raudona šviesa ir kažkas nutiko. Teisingiau, nieko nenutiko. Džina iš susijaudinimo sustingo. Neįstengė prabilti.

Pirmą kartą ją išvydęs, pamaniau, kad ji nepasiekiama. Tačiau dabar stebėjau, kaip ji mikčioja ir prakaituoja regzdama savo padrikus samprotavimus apie ekonomikos nuosmukį, ir staiga ji man pasidarė labai žmogiška. Supratau, kad turiu šansą. Galbūt visai menkutį. Kaip sniego gniūžtė pragare. Bet vis dėlto šansą.

Gerai supratau, kaip ji jautėsi. Man pačiam taip visados nutikdavo, kai tik įsižiebdavo raudona šviesa. Man visados nejauku priešais mikrofoną arba kamerą, vien nuo minties apie tai mane išpila šaltas prakaitas.

Taigi kai viskas baigėsi ir Martis paleido ją iš tos kankynės, man buvo visiškai nesunku paguosti Džiną. Jos reakcija buvo labai sveika: pasijuokė iš savo nervinimosi ir prisiekė, kad jos karjera radijuje baigta.

Man širdis apmirė.

Dingtelėjo: „Tai kada aš vėl ją pamatysiu?“

Man patiko, kad Džina neriečia nosies dėl savo išvaizdos. Žinojo, kad yra graži, bet nekreipė į tai dėmesio. Arba veikiau manė, kad grožis — menkiausias jos privalumas. Tačiau į mane gatvėje tai jau tikrai niekas du kartus nepažiūri. Ir joks tokios eilinės išvaizdos žmogelis kaip aš negali būti abejingas grožiui.

Ji nusivedė mane valgyti sušio į Sogo, didelę universalinę japonų parduotuvę Pikadilio aikštėje, kur visas personalas ją pažinojo. Ji su visais kalbėjo japoniškai, o tie ją vadino Džina-san.

— Džina-san? — nesupratau.

— Tai sunku tiksliai išversti, — nusišypsojo ji. — Reikštų maždaug „garbingoji, gerbiamoji Džina“.

Garbingoji, gerbiamoji Džina. Ji nuo pat mažų dienų pamėgusi japonų kultūrą. Netgi gyveno ten nuo šeštos klasės iki universiteto — dėstė anglų kalbą Kiote („laimingiausi mano gyvenimo metai“) — ir ketino vėl tenai važiuoti. Turėjo pasiūlymą dirbti amerikiečių banke Tokijuje. Niekas jos nebūtų sustabdęs. Meldžiausi, kad man pavyktų tai padaryti.

Karštligiškai po atmintį pasirausęs bent kokių žinių apie Japoniją, paminėjau Jukio Mišimą. Džina akimoju jį nurašė kaip dešiniųjų pamišėlį, — „supranti, tai juk ne vien tik žalia žuvis ir ritualinės savižudybės“, — ir pasakė, jog turėčiau pasiskaityti Kavabatą, jei iš tiesų noriu suprasti Japoniją. Pasisiūlė ką nors paskolinti. Supratau, jog tai mano proga, ir nepraleidau jos.

Kai kitą kartą susitikome išgerti, ji man atnešė knygą „Sniego šalis“. Vos parėjęs namo puoliau skaityti — viskuo persisotinęs pleibojus kalnų kurorte įsimyli pasmerktą geišą, tikrai visai įdomu, — ir svajoti apie Džinos akis, jos kojas, apie tai, kaip nušvinta jos veidas juokiantis.

Ji pas save namie paruošė vakarienę. Prieš eidamas vidun turėjau nusiauti batus. Kalbėjomės apie japonų kultūrą — teisingiau, kalbėjo Džina, o aš klausiausi ir lazdelėmis ant kilimo drabsčiau viščiuko „Teriyaki“ gabalėlius — kol pagaliau atėjo metas arba kviestis taksi, arba valytis dantis. O tada mudu mylėjomės ant grindų — arba, kaip sakė Džina, ant futono. Buvau pasiryžęs dėl jos susprogdinti Perl Harborą.

Norėjau, kad ji su manimi būtų per amžius. Todėl žadėjau jai viską — laimę, amžiną meilę ir, svarbiausia, šeimą. Žinojau, kad šeima jai vertybė: jos tėtis išsidangino iš namų, kai Džinai tebuvo ketveri, ir ji užaugo ilgėdamasi šeimyninio gyvenimo saugumo. Tačiau vis vien verkė, kai teko pranešti bankui, jog į Tokiją nevažiuos.

Londone ji dirbo laisvai samdoma vertėja Sityje įsikūrusioms japonų kompanijoms. Tačiau daugelis iš jų bankrutavo arba kėlėsi namo. Džinos karjera susiklostė ne taip, kaip turėjo. Žinau, jog ji daug ką paaukojo, kad būtume drauge. Jei nebūčiau buvęs toks beprotiškai laimingas, galbūt net būčiau jautęsis kaltas.

Po to, kai susituokėme ir gimė Patas, Džina nebedirbo. Sakė, kad mielai iškeis darbą į Patą ir mane — „mano berniukus“, kaip ji sakydavo.

Įtariu, jog nesusiklosčiusi karjera buvo ne ką menkesnis akstinas likti namie nei tikro šeimyninio gyvenimo troškimas. Tačiau ji visuomet stengdavosi kalbėti apie tai kaip apie patį natūraliausią dalyką.

— Nenoriu, kad mano sūnų augintų svetimi žmonės, — sakė ji. — Nenoriu, kad, kol dirbsiu, koks nors storas paauglys bavaras laikytų jį patupdytą priešais televizorių.

— Gerai, — pasakiau.

— Ir nenoriu, kad jis valgytų vien mikrobangės maistą. Nenoriu grįžti iš darbo tokia nusikalusi, jog net nesinorėtų su juo žaisti. Nenoriu, kad jis augtų be manęs. Noriu, kad jis augtų šeimoje — kad ir kokia ji būtų. Nenoriu, kad jo vaikystė būtų tokia kaip mano.

— Gerai, — pasakiau.

Žinojau, kad tai skaudi tema. Atrodė, Džina tuoj pratrūks šaukti.

— Kas čia bloga, jei moteris namie augina vaiką? — nerimo ji. — Visos tos ambicingos nesąmonės — apgailėtina atgyvena. Visi tie turėk — viską paistalai. Juk išsiversime ir su mažiau pinigų, ar ne? Kartą per savaitę tu man nupirksi sušio, gerai?

Pasakiau, kad nupirksiu jai tiek žalios žuvies, kad galės užsiauginti pagurklį. Taigi ji liko namie auginti mūsų sūnaus.

Vakare grįžęs iš darbo sušukdavau: „Brangioji, parėjau!“, tarsi mudu būtume kokio nors šeštojo dešimtmečio amerikiečių serialo veikėjai, kur Dikas Van Deikas parneša namo kumpio, o Merė Tailer Mur daro su juo sumuštinius.

Nežinau, kodėl bandžiau iš to šaipytis. Gal todėl, kad sielos gilumoje jaučiau, jog Džina tik apsimeta namų šeimininke, o aš vaidinu savo tėvą. Trečias skyrius

Martis užaugo vakarieniaudamas prie veikiančio televizoriaus. Televizija buvo jo auklė, jo geriausias draugas, jo mokytoja. Jis iki šiol atmintinai moka savo vaikystės televizijos programas. Jis gali pašvilpauti pagrindinę „Dalaso“ melodiją. Jis meistriškai mėgdžioja Daleką. Visos jo žinios apie paukščius ir bites iš konkurso „Mis Pasaulis“, ir tai, reikia pripažinti, ne kažin kas.

Buvau į jį visai nepanašus, bet Martis mane pamėgo, nes užaugome panašiuose namuose. Gal tai ir neatrodo rimtas pagrindas draugystei, tačiau tiesiog stebėtina, kiek nedaug televizijoje žmonių iš tokių šeimų. Daugelis mūsų bendradarbių užaugo namuose, kuriuose buvo pilna knygų.

Kai pirmą kartą susitikome nedidukėje radijo stotyje, abudu buvome, kaip juokaujama, barbės devyndarbės. Martis buvo labiausiai įgudęs nešioti sumuštinius, rūšiuoti paštą ir virti arbatą. Bet net ir tada jo išsišiepusi, išpūstaakė fizionomija tryško tokia energija, kad jį kiekvienas pastebėdavo, nors ir nežiūrėdavo rimtai.

Aš buvau aukščiau už Martį: rašiau pranešimus, prodiusavau šou ir kartais labai nervingai skaitydavau žinias. Jau sakiau, kad jausdavausi bjauriai, kai įsižiebdavo raudona šviesa ir tekdavo prabilti į eterį — išeidavo tik vos geriau negu Džinai. Raudona šviesa įsižiebdavo, o aš, užuot prabilęs, tarsi apmirdavau. Tačiau paaiškėjo, kad Martis yra tiesiog tam gimęs.

Kai mes netikėtai likome be nuolatinio vėlaus vakaro pokalbių su klausytojais vedėjo, kuris išėjo į kabelinę televiziją, — pamišėliška permaina, sakėme mes, — įtikinau valdžią, kad leistų pabandyti Marčiui. Todėl, jog maniau, kad jam pavyks. O labiausiai todėl, kad netektų to daryti pačiam.

Tiesiog nuostabu — iš pačios prasčiausios medžiagos jis darė stebuklus. Penkis vakarus per savaitę Martis atsakinėjo į maniakų, konspiracijos teorijų bei ateivius mačiusiųjų skambučius ir grodavo jiems beprotiškas melodijas. Jis iš viso to padarė gerą radijo laidą.

Laida buvo gera tuo, jog Martis kalbėdavo taip, tarsi nieko nebūtų smagiau, kaip pasiplepėti su besispjaudančiais pusgalvių tautos atstovais.

Pamažu ėmėme kurti tai, kas vadinama garbinimu. Tada tuojau pat radosi pasiūlymų perkelti šou į televiziją. Mus vaišino priešpiečiais, suokė visokias liaupses ir žadėjo aukso kalnus. Ir labai greitai mes atsisakėme savo sėkmingo radijo šou — retas atvejis, kad žiurkės bėgtų iš plaukiančio laivo.

Tačiau televizijoje viskas buvo kitaip. Čia negalėjai leisti, kad svečias užklystų kone tiesiai iš gatvės, kaip kad būdavo radijuje. Nebepakako juokingų lunatikių, kurias esą apvaisino gašlūs ateiviai.

Po metų nuosavo šou Martis atrodė taip, tarsi būtų ten, kur ir nori būti. Vis dėlto įtampa darė savo, ir kas savaitę jam prireikdavo vis daugiau laiko, kad paslėptų trūkumus.

Ne vien tik nuo septynių dienų įtampos ieškant gerų svečių atsirado žilų sruogų jo šviesiai rusvuose plaukuose. Radijuje Marčiui nebuvo ko prarasti. O dabar buvo.

Kai atėjau į studiją, Martis sėdėjo grimo kambaryje ir jį apspitusiam jaunų moterų būreliui mėtė idėjas dėl naujų svečių. Šios pritarė kiekvienai jo minčiai, o grimuotoja iš kailio nėrėsi, kad tik jo oda prieš kameras atrodytų bent kiek žmoniškiau. Jis įtariai siurbtelėjo vandens iš priešais pastatytos stiklinės.

— Ar čia Evianas?

— Gal norėjote gazuoto? — pasiteiravo miela jauna moteris kareiviškomis kelnėmis ir kareiviškais batais.

— Aš norėjau Eviano.

Jai, atrodo, palengvėjo.

— Čia Evianas.

— Nemanau.

— Na, čia Badoitas.

Martis pasižiūrėjo į moterį.

— Bet automate nebebuvo Eviano, — pasiteisino ši.

— Pasižiūrėkite žaliajame kambaryje, — atsidūsėjęs paliepė jis.

Pasigirdo pritarimo murmesys. Žaliajame kambaryje, skirtame šou svečiams, tikrai bus galima rasti Marčiui Eviano. Nusiminusi, tačiau vis vien narsiai šypsodamasi mergina kareiviškomis kelnėmis išėjo ieškoti reikiamo mineralinio vandens.

— Galėtų būti klasikinis susitikimas su Holivudo legenda, — ištarė Martis. — Gal Maiklas Parkinsonas pasitinka žvaigždes su savo piupitru? Gal Tinselis Taunas? Gal „Oskaro“ laureatas? Gal... Džekas Nikolsonas?

— Džeko nėra mieste, — pasakė mūsų tyrėja. Ji buvo nedidukė nervinga mergina, kuriai ilgai šio darbo dirbti nelemta. Jos nagai jau buvo apgraužti iki pat krumplių.

— Leonardas di Kaprijas?

— Leo užsiėmęs.

— Klintas Istvudas?

— Paskambinsiu į jo kontorą. Bet kažin.

— Robertas Mitumas? Džeimsas Stiuartas?

— Jie mirę.

Martis metė į ją piktą žvilgsnį.

— Niekada taip nesakyk, — paliepė. — Tiesiog šiuo metu jie neturi laiko atvykti į mūsų šou.

Iš oranžinio pudros debesies jo mažos akutės sumirkčiojo į mane veidrodyje.

— Hari, kodėl negalime pasikviesti nė vieno iš šitų prakeiktų kino įžymybių?

— Todėl, kad nė vienas iš tavo minėtų žmonių neturi dėl ko aiškintis, — atsakiau, ką kartodavau jam kas savaitę. — O kai turės, teks dėl jų pakovoti su visais kitais pokalbių šou.

— Ar matėte šio vakaro žinias? — ištarė grimuotoja svajingu, savo profesijos atstovėms būdingu balsu, visiškai nekreipdama dėmesio į įtampos pritvinkusią atmosferą. — Visai įdomu. Rodė tuos protestuotojus oro uoste. Tuos, kurie prisirakino prie medžių. Tuos, kurie protestuoja prieš naują terminalą.

— Na ir? — paklausė Martis. — Ar tu čia tik palaikai pokalbį?

— Man patiko jų vadas, — dėstė mergina. — Žinote, tas Klifas. Tas su dredais. Jis žavingas.

Visos moterys pritariamai sumurmeno. Mačiau tą Klifą prie medžio — išdžiūvęs, iškalbus, su dredais, — man net į galvą neatėjo, kad jį būtų galima palaikyti seksualia būtybe.

— Štai ką jums reikėtų pasikviesti į šou, — triumfuodama pareiškė grimuotoja. Ji pudros pūkučiu tapšnojo Marčiui veidą. — Jis daug įdomesnis už kokią nors nukriošusią žvaigždę persodintais plaukais, suvaidinusią pagrindinį vaidmenį naujame veiksmo trileryje.

— Klifas — nebloga mintis, — pasakiau. — Bet aš nežinau, kaip su juo susisiekti. Nors su juo gal būtų lengviau negu su Klintu Istvudu.

— Na, aš turiu jo mobiliojo numerį, — pasigirdo iš grimo kambario galo. — Jei reikia.

Visi atsigręžę sužiurome.

Tai buvo liauna raudonplaukė mergina švelnia, airiams būdinga oda — tokia blyškia, tarsi niekuomet nebūtų buvusi saulėje. Jai buvo šiek tiek per dvidešimt — atrodė taip, tarsi universitetą būtų baigusi prieš keturiasdešimt penkias minutes, — tačiau vis vien dar matėsi viena kita strazdana. Ji visados bus strazdanota. Nebuvau jos matęs.

— Siobanė Kemp, — prisistatė nesikreipdama konkrečiai nė į vieną ir nuraudo. — Aš naujoji prodiuserio padėjėja. Tai ar paskambinti Klifui?

Martis pasižiūrėjo į mane. Mačiau, kad mintis apie medžio žmogų jam patiko. Patiko ir man. Nes kaip ir visi televizininkai labiausiai už viską garbinome autentiškumą. Žinoma, nekalbant apie tikras kokybiškas garsenybes. Tas garbinome labiausiai.

Bloga buvo nuo jaunų žvaigždučių, visur kišančių savo šlykščią produkciją. Mums reikėjo tikrų žmonių su tikrais gyvenimas ir tikromis istorijomis. Istorijomis, o ne anekdotais. Su tokiais menkiausiomis sąnaudomis išeidavo puiki laida. Mes jiems mainais pasiūlydavome terapiją, progą išsakyti viską, kas guli ant širdies, galimybę visa tai išlieti ant milijonų kilimų.

Žinoma, jei staiga paskambintų Džekas Nikolsonas ir pasiprašytų į šou, tuojau pat lieptume apsaugininkui visus tikrus žmones išprašyti iš pastato. Tačiau Džekas kažkodėl niekada neskambina. Ne tiek jau daug mūsų laikais garsenybių.

Taigi mes gerbėme tikrus žmones, tikrus žmones, kuriems kas nors aistringai rūpėjo, tikrus žmones, kurie neturėjo karjeros, kurią reikėtų saugoti. Ir štai čia kažkas įsilipęs į medį, o policijos šunys grybši jo neplautus pautus — skamba visai neblogai.

— Iš kur tu jį pažįsti? — pasidomėjau.

— Mudu draugavome, — atsakė mergina.

Mudu su Marčių susižvalgėme. Nieko sau. Tai ir šita Siobanė — tikras žmogus.

— Nieko neišėjo, — paaiškino ji. — Sudėtinga, kai vienas tiek daug laiko praleidžia medyje. Bet mums pavyko išlikti artimiems, ir aš juo žaviuosi: jis iš tiesų tiki tuo, ką daro. Jo akimis, planetos gyvybės palaikymo sistema visiškai žlunga, ir visi politikai tik žodžiais rūpinasi ekologijos dalykais. Jo manymu, į žemę atėjęs žmogus palikti turi tik pėdsakus, o išsinešti — tik prisiminimus.

— Velnioniškai puiku, — pasakė Martis. — Kas jo agentas?

Buvau viršuje, galerijoje, ir keliuose ekranuose iš penkių pozicijų stebėjau, kaip Martis kalbina vyriškį, kuris gali išpūsti ant galvos užsimaukšlintą prezervatyvą — atrodė tikrai šauniai. Staiga pajutau, kad šalia kažkas stovi.

Pasirodė, jog tai Siobanė — šypsojosi tarsi vaikas pirmą dieną naujoje mokykloje, kai staiga paaiškėja, kad viskas bus gerai.

Tamsioje galerijoje jos veidą apšvietė sienoje įtaisyti monitoriai. Tai tik paprasčiausi televizoriai, tačiau mes juos vadiname monitoriais. Pagal juos režisierius pasirenka, iš kurios pozicijos transliuoti vaizdą. Monitoriai rodo ne tik esamą vaizdą, bet ir visus galimus vaizdus. Siobanė nusišypsojo ekranams. Ji šypsojosi gražiai.

— Maniau, kad šitas Klifas neduoda interviu, — pasakiau. — Bent jau nuo tada, kai tas sekmadieninis laikraštis apkaltino jį, jog taip darąs tik dėl šlovės ir dėl hipiškų mergyčių. — Tada prisiminiau, kad ji su juo draugavo. — Nenorėjau įžeisti.

— Nieko tokio, — atsakė. — Tai tiesa, tačiau šį kartą gal ir sutiktų.

— Kodėl? Dėl tavęs?

— Ne, — nusijuokė ji. — Nes Martis jam patinka. Jis jo nelaiko žiniasklaidos atstovu.

Pasižiūrėjau į Martį monitoriuose, kone kretantį iš juoko, kai sargis ant to vyruko galvos sprogo. Jei kam ir lemta vadintis žiniasklaidos atstovu, tai Marčiui. Jis tai būtų priėmęs kaip komplimentą.

— O labiausiai todėl, — pridėjo Siobanė, — kad čia tiesioginis eteris.

Iš tiesų mes buvome, ko gero, paskutinė tiesioginė pokalbių laida televizijoje. Dabar daugelis šou vykdavo, kaip sakydavome, „tarsi tiesiogiai“ — buvo vaidinamas tiesioginio eterio jaudulys, tačiau visados apsidraudžiama viską įrašius iš anksto. Absoliuti apgavystė.

O „Marčio Meno šou“ — tikras dalykas. Kai žiūri į tą tipelį su sargiu ant galvos, sargis tikrai pučiasi kaip tik šią akimirką.

— Šitų kovotojų už ekologiją manymu, — aiškino Siobanė, — vienintelė žiniasklaidos vieta, kur nėra cenzūros, — gyvas eteris. Ar galima kai ko paklausti?

— Klausk.

— Ar ten mašinų aikštelėje tavo MGF? Tas raudonas?

Na va, pamaniau. Paskaita apie tai, kaip automobiliai teršia orą ir didina skylę danguje. Jiems galvoje tik viena — planetos ateitis.

— Aha, mano.

— Graži mašina, — pasakė ji.

Kai parėjau namo, jiedu jau miegojo. Išsivaliau dantis ir patamsyje nusirengiau, klausydamasis lygaus žmonos kvėpavimo. Miegančios Džinos šnopavimas man visuomet sužadina nenusakomo švelnumo antplūdį. Tik šitomis akimirkomis ji atrodydavo pažeidžiama, tik tada galėdavau save apgaudinėti, kad jai reikia mano globos. Kai šmurkštelėjau į lovą, ji sukrutėjo ir glustelėjo man į glėbį.

— Gera buvo laida, — suniurnėjo.

Ji buvo šilta ir mieguista, ir man tokia labai patiko. Gulėjo nugara į mane, kaip kad paprastai miegodavo, ir atsiduso, kai prisiglaudžiau prie jos, pabučiavau į sprandą ir delnu nukeliavau per visą vieną iš tų ilgųjų kojų, kurios mane tiesiog pribloškė, kai pirmą kartą išvydau Džiną. Jos ir dabar varė mane iš proto.

— Oi, Džina. Mano Džina.

— Oi, Hari, — sumurkė ji. — Juk tu nenori, ar ne? — Ji palietė mane. — O gal ir nori.

— Pas tave taip gera.

— O tu žvitruolis? — nusijuokė ji ir atsigręžė vis dar ne visai atsimerkusi. — Turiu omeny, kaip tavo amžiaus vyriškis.

Ji atsisėdo, nusitraukė per galvą marškinėlius ir numetė juos ant grindų. Pirštais persibraukė plaukus ir nusišypsojo man. Pažįstamą liekną kūną apšvietė pro žaliuzes besiskverbianti gatvės žibintų šviesa. Mūsų kambaryje niekada nebūdavo visiškai tamsu.

— Vis dar nori manęs? — paklausė. — Net ir po šitiekos metų?

Aš turbūt linktelėjau. Mudviejų lūpos jau siekė vienos kitų, bet pravirko Patas. Susižvalgėme. Ji nusišypsojo. Aš ne.

— Nueisiu pas jį, — pasakė Džina, o aš išsidrėbiau ant pagalvės.

Ji grįžo su Patu glėbyje. Tas gaikčiojo ir verksmingai bandė papasakoti savo košmarą — kažką apie dideles pabaisas. Džina jį apramino ir pasiguldė į lovą tarp mudviejų. Kaip ir visada šiltoje mūsų lovoje kūkčiojimas iš karto nutilo.

— Gulam šaukštais, — paliepė Džina.

Mudu su Patu klusniai apsivertėme, jo šiltos, susibrukusia medvilnine pižama apvilktos kojukės įsipakavo prie manųjų. Jis vis dar šniurkščiojo, bet jau buvo nurimęs. Džina mus abu apglėbė savo ilga liauna ranka ir prisiglaudė prie Pato.

— O dabar miegam, — sušnibždėjo ji. — Viskas bus gerai.

Aš užsimerkiau, tarp mudviejų gulėjo mūsų mažius, ir užsnūsdamas dar pasvarsčiau, ar čia Džina sako man, ar Patui, ar mudviem abiem.

— Nėra jokių pabaisų, — ištarė ji, ir mes sumigome jos glėbyje. Ketvirtas skyrius

Džinos trisdešimtasis gimtadienis nepraėjo visai sklandžiai.

Tėvas telefonu ją pasveikino pavakary, o tai reiškia, kad ji visą dieną pralaukė svarstydama, ar tas netikęs senas vėpla apskritai paskambins.

Prieš dvidešimt penkerius metus, kaip tik prieš Džinai pradedant lankyti mokyklą, Glenas — kaip jis norėjo, kad jį visi, o ypač jo vaikai, vadintų, — išėjo iš namų svajodamas tapti roko muzikantu. Ir nors dabar jau visą amžinybę dirba už kampo gitarų parduotuvėje Danijos gatvėje, ir visos svajonės apie šlovę išgaravo drauge su hipiška šukuosena, jis vis vien mano esąs laisvas žmogus, kuriam galima užmiršti gimtadienį arba jį prisiminti, jei tam yra nuotaikos.

Glenas taip ir netapo muzikantu. Buvo grupė su nedidele sutartimi įrašui ir vienas hitas. Galėjote jį matyti grojantį bosine gitara ant Top of the Pops viršelio dar prieš tai, kai Tedas Hitas visam laikui paliko Dauningo gatvės 10.

Jaunesnis jis puikiai atrodė — Glenas, ne Tedas Hitas, — Roberto Planto figūra, šviesios vikingo garbanos ir plika krūtinė. Bet man visados atrodė, kad tikrasis Gleno pašaukimas — kurti šeimas, o paskui jas griauti.

Džinos šeima buvo pati pirmoji ilgoje voroje žmonų ir vaikų, kuriuos Glenas paliko. Po visą šalį buvo išsibarsčiusios tokios moterys kaip Džinos mama, kuri šeštame septintame dešimtmetyje buvo laikoma tikra gražuole, ir jos besišypsąs veidas retkarčiais šmėkštelėdavo iliustruotuose žurnaluose, ir vaikų kaip Džina, užaugintų vien mamos tuomet sugriautomis vadintose šeimose.

Glenas tarsi vėjas įsiverždavo į jų gyvenimus ir išlėkdavo, užmiršdavo gimtadienius ir Kalėdas, o paskui nei iš šio, nei iš to atsirasdavo su didele dovana, kurios nebūdavo kur dėti. Dabar jis jau buvo pusamžis vyriškis, iš priemiesčio važinėjo į darbą parduotuvėje mieste, bet jam vis vien norėjosi manyti, kad jis pasiutėlis Džimas Morisonas ir kad kitiems žmonėms taikomos taisyklės jam neprivalomos.

Bet negalėčiau per daug skųstis seniu Glenu. Nes mudviem su Džina jis buvo tarsi amūras. Mat Džinai, jei kalbėtume apie tai, kas jai manyje labiausiai patiko, visų labiausiai patiko mano šeima.

Mūsų nedidelė eilinė šeima — aš vienturtis — gyveno tinkuotame kotedžiuke Londono priemiestyje, kokių apstu Anglijos priemiesčiuose. Aplinkui buvo pilna namų ir žmonių, tačiau jei norėjai nusipirkti laikraštį, turėjai žingsniuoti pusę mylios. Aplinkui gyveno žmonės, bet niekada neapleisdavo jausmas, kad gyvenimas verda kažkur kitur. Tokie yra priemiesčiai.

Mama iš už tinklinės užuolaidos stebėdavo gatvę („Čia mano gatvė“, — atsakydavo, kai tėtis arba aš ją sugėdindavome). Tėtis užmigdavo priešais televizorių („Niekada neparodo nieko įdomaus“, — amžinai skųsdavosi jis). Aš sode už namo spardydavau kamuolį, svajodavau apie pratęsimą Vemblio stadione ir stengdavausi neišlaužyti tėčio rožių.

Kiek kažin mūsų šalyje tokių šeimų? Turbūt tūkstančiai. Nors, ko gero, kur kas mažiau, nei atrodo. Tokios šeimos kaip mūsų — kone nykstanti rūšis. Džina elgėsi taip, tarsi mano mama, tėtis ir aš būtume paskutinė po branduolinio sprogimo likusi šeima, tarsi saugotini laukinės gamtos gyventojai, kuriuos reikia puoselėti, gerbti, kuriais reikia stebėtis.

Man pačiam mano šeima, žinoma, atrodė senamadiška. Visas tas automobilio plovimas, dirsčiojimas pro tinklinę užuolaidą, ištisi vakarai prie televizoriaus, visos tos atostogos su pusryčiais Devone ir Kornvalyje arba namelyje ant ratų Frintone. Pavydėjau Džinai jos egzotiškos kilmės: mama — buvęs modelis, tėtis — neva roko žvaigždė, nuotraukos iliustruotuose žurnaluose, tegu jau ir išblukusios.

O Džina prisiminė užmirštus vaikystės gimtadienius, tėvą, amžinai besidomintį naujausiais, Įdomiausiais susižavėjimo objektais, taip ir neištesėtus pažadus drauge atostogauti ir savo motiną, vakarais besigulančią vieną miegoti, vieną senstančią, vieną sergančią, vieną verkiančią ir pagaliau vieną mirštančią. Džina niekada neniekino paprastos šeimos. Ji tokios neturėjo.

Per pirmąsias Kalėdas parsivedžiau Džiną namo. Ji žado neteko, kai mama jai įteikė mažutę dovanėlę — kažkokių kvapnių daikčiukų kraitelėje iš Body Shop, šiaurės lokio formos muiliukų, aptrauktų lipnia plėvele. Tada supratau, kad ji mano. Ji žiūrėjo į tuos meškiukus, o aš jaučiau, kad ji užkibo.

Niekada nereikia nuvertinti po branduolinio sprogimo išlikusios šeimos galios. Šiais laikais normali šeima yra lyg ir tas pats, kas nepriklausoma nuomonė, Polo Niumeno akys ar didelis pimpalas. Tai viena iš gyvenimo malonių, suteikiama tik nedaugeliui laimingųjų. Ir šitai malonei sunku atsispirti.

Tačiau šitie nesudaužyti namai gali savo vaikus užliūliuoti netikru saugumo jausmu. Augdamas įsivaizdavau, kad kiekviena santuoka būna tokia tvirta ir amžina kaip mano mamos ir tėčio — tokia bus ir manoji. Sprendžiant iš mano tėvų, tai visiškai lengva. Anaiptol.

Džina galbūt seniai būtų numojusi į Gleną ranka, jei tik dar būtų gyva jos motina. Tačiau ji mirė nuo krūties vėžio kaip tik prieš Džinai įžengiant į mūsų radijo studiją ir mano gyvenimą, ir ji staiga pajuto poreikį surankioti tas kelias jai likusias aptrupėjusias šeimos skeveldras.

Taigi Glenas atėjo į mūsų vestuves ir mano mamos ir tėvo akyse susisuko suktinę su marihuana. Paskui pabandė pasprukti su viena pamerge. Jau buvo penkiasdešimties, tačiau, matyt, įsivaizdavo, kad jam vis dar devyniolika ir visas gyvenimas prieš akis. Vilkėjo odines kelnes, kurios šokant girgždėjo: girgžt girgžt girgžt. O kaip jis šoko!

Džinai buvo taip liūdna, kad Glenas net neįstengia suvaidinti tėvo, jog nepanoro nusiųsti Pato nuotraukų, kai šis gimė. Tačiau aš užsispyriau ir pareiškiau, kad žmogus turi teisę pamatyti savo vienintelį anūką. O slapta pamaniau sau, kad kai Glenas pamatys mūsų gražutį berniuką, tikrai neatsilaikys. Kai jis neprisiminė Pato gimtadienio trejus metus iš eilės, pajutau, kad dabar jau ir aš turiu dėl ko nekęsti to seno hipio.

— Gal jam baisu būti seneliu, — pasakiau. — Gal jį tai dirgina — ar ne taip jis sako?

— Taip, — atsiliepė Džina. — Ir dar tai, kad jis — savanaudis šiknius, kuris niekada nesuaugs. Nereikia šito pamiršti.

Mano tėvų, ne taip kaip Džinos motinos ir tėvo, niekas nelaikė auksine pora. Niekam ir į galvą nebūtų atėję, kad jiedu atspindi amžiaus dvasią. Mano mamos nuotrauka niekados nebuvo išspausdinta iliustruotame žurnale — tiesa, jos išauginti prizą laimėję pomidorai buvo kone pirmame vietinio laikraštėlio puslapyje. Tačiau mano tėvai visą gyvenimą pragyveno drauge. Ir mudu su Džina ketinome gyventi taip pat.

Nuo vestuvių turėjome draugų, kurie su kuo nors susipažindavo, įsimylėdavo, susituokdavo, išsiskirdavo ir imdavo nekęsti savo buvusiųjų. Mudviem taip niekada nenutiks. Nors buvome atėję iš skirtingų šeimų, abudu norėjome to paties.

Norėjau amžinos santuokos, nes taip gyveno mano tėvai. Džina norėjo amžinos santuokos, nes kaip tik šito jos tėvai neturėjo.

— Štai kas yra gerai, — pasakė man Džina, — mūsų svajonės sutampa.

Džina ėjo iš proto dėl mano tėvų, ir tas jausmas buvo abipusis. Jie žiūrėdavo į šviesiaplaukę viziją, ateinančią sodo takeliu su jų mažuoju anūkėliu, droviai šypsodavosi iš už savo skaitomųjų akinių bei pelargonijų ir, rodos, akyse pūsdavosi iš malonumo.

Jiedu negalėjo patikėti savo laime. Mano tėvams atrodė, kad jiems Dievas atsiuntė Greisę Keli. Džinai atrodė, kad jai Dievas davė Valtonus.

— Nuvešiu Patą pas tavo mamą ir tėtį, — pasakė man ruošiantis į darbą. — Ar galiu pasiskolinti tavo mobilųjį? Maniškis išsikrovė.

Man smagu buvo paskolinti jai telefoną. Negalėjau tokiems dalykams atsispirti. Rodos, įkliūdavau į spąstus.

Per galeriją nubangavo panikos šuoras.

— Musė! — sušnibždėjo režisierius. — Musė!

Ji matėsi monitoriuje. Studijos musė.

Mūsiškė musė buvo milžiniškas juodas padaras didžiuliais lyg vapsvos sparnais ir taip išpampusiu kūnu, jog rodėsi, kad po juo turėtų būti važiuoklė. Monitoriuje Martis stambiu planu skaitė suflerio tekstą, o musė tingiai suko ratus virš mūsų vedėjo galvos, paskui nusileido ir ėmė ropinėti.

Musė gyveno kažkur viršuje studijos patamsiuose, kažkur ten tarp laidų, elektros lizdų ir prožektorių raizgalynės. Ji išlįsdavo tik per transliacijas, ir seni studijos darbuotojai sakė, kad taip yra dėl studijos prožektorių kaitros. Bet man atrodo, kad musę priviliodavo skysčiai, kuriuos išskiria žmogaus liaukos, kai jis yra tiesioginiame eteryje. Mūsų studijos musė užuosdavo baimę.

Jei nekalbėsime apie musės pasirodymą, Marčio interviu su Klifu ėjosi sklandžiai. Iš pradžių mūsų žaliasis nervinosi, kasėsi šeriuotą smakrą, timpčiojo purvinus dredus, vargais negalais išmikčiodavo padrikus sakinius ir net darė didžiausią nuodėmę televizijoje — žiūrėjo tiesiai į kamerą. Tačiau Martis mokėjo būti neįtikėtinai švelnus su nervingais svečiais, o dabar jis, akivaizdu, Klifui buvo palankus ir sugebėjo padaryti taip, kad jaunuolis pagaliau atsipalaiduotų. Ir tik pokalbiui einant į pabaigą viskas pakrypo bloga linkme.

— Noriu padėkoti Klifui, kad atėjo pas mus šįvakar, — neįprastai iškilmingai pasakė Martis ir nuvijo studijos musę. — Ir dėkoju visiems jo kolegoms, kurie gyvena medžiuose oro uoste. Nes kova, kurią jie kovoja, yra mūsų visų kova.

Pasigirdo plojimai, ir Martis paspaudė svečiui ranką. Klifas rankos nepaleido. Ir toliau laikė. Paskui kitą ranką kyštelėjo į savo purviną, atseit egzotišką švarką ir išsitraukė antrankius. Kol Martis neryžtingai šypsodamasis žiūrėjo, kas čia darosi, Klifas vieną metalinį žiedą užsegė sau ant riešo, o kitą — Marčiui.

— Paleiskite į laisvę paukščius, — negarsiai ištarė Klifas. Tada atsikrenkštė.

— Kas — kas čia dabar? — nesuprato Martis.

— Paleiskite į laisvę paukščius! — jau kur kas ryžtingiau suriko Klifas. — Paleiskite į laisvę paukščius!

Martis papurtė galvą.

— Ar turi raktą nuo šito daikto, dvokiantis Šikniau?

O mes viršuje, galerijos prieblandoje, švytinčiuose ekranuose stebėjome, kaip rutuliojasi vyksmas. Režisierius toliau rikiavo penkias kameras: „Rodyk Martį, antra... stambiu planu antrankius, ketvirta...“, o mane apėmė toks jausmas, kuris apima tik tada, kai tiesioginiame eteryje viskas eina velniop, jausmas, kuriame kažkaip dera žemas pasišlykštėjimas, paralyžius ir siaubingas žavesys, ir tas jausmas tupi duobutėje po krūtine.

O tada staiga, keletą sekundžių pasklandžiusi virš Klifo plaukų, tiesiai jam ant nosies kauburėlio nusileido mūsų musė.

— Paleiskite į laisvę paukščius!

Martis atidžiai pasižiūrėjo į savo ranką, matyt, negalėdamas patikėti, kad jis tikrai prirakintas prie šito jauno nevaleikos, kurio grimas prožektorių šviesoje jau ėmė tirpti. Tada paėmė vandens ąsotį, stovėjusį ant staliuko, ir, tarytumei būtų norėjęs priploti studijos musę, vožė juo Klifui į veidą. Pasipylė kraujas ir vanduo. Marčio kairėje liko sudaužyto ąsočio ąsa.

— Susikišk savo paukščius, — drėbė jis. — Ir tą skylę ozono sluoksnyje.

Kamera parodė publikos valdytoją — išsižiojusį iš nuostabos, su ant kaklo nusmukusiomis ausinėmis.

Klifas susiėmė sugurintą nosį. Kažkas iš publikos pradėjo švilpti. Ir tada supratau, kad mes žlugome. Martis padarė vieną dalyką, kurio tokiuose šou daryti negalima. Jis prarado publiką.

Galerijoje vienu metu suskambo visi telefonai, tarsi skelbdami, kad puiki mano karjera nuėjo šuniui ant uodegos. Staiga pajutau, kad esu šlapias nuo prakaito.

Visuose monitoriuose trumpam pasirodė musė, suraitė pergalingą viražą ir tada pradingo.

— Kokia aš kvailė, — praslinkus gal valandai po viso to įvykio ištuštėjusioje galerijoje ištarė Siobanė. — Viskas per mane. Nereikėjo jo kviesti. Galėjau numanyti, kad jis mus kaip nors išnaudos. Savanaudis niekšelis. Kodėl taip padariau? Nes norėjau visiems padaryti įspūdį. Ir va kas iš to išėjo.

— Visai tu ne kvailė, — pasakiau jai. — Martis kvailai pasielgė. Sumanymas buvo geras. Nepaisant to, kas atsitiko, sumanymas buvo geras.

— Bet kas dabar bus? — paklausė ji. Dabar atrodė visiškai jaunutė. — Kas mums bus?

Papurčiau galvą ir gūžtelėjau pečiais:

— Greitai pamatysim. — Buvau jau pavargęs apie tai galvoti. — Eime iš čia.

Martį buvau išsiuntęs namo — slapčiom išvedžiau pro užpakalines duris, įsodinau į laukusį taksi ir liepiau su niekuo nesikalbėti. Spauda sudraskys jį į gabalus. Galima to laukti. Kur kas neramiau man buvo dėl to, kaip su juo pasielgs studija. Ir su mumis. Žinojau, kad „Marčio Meno šou“ jiems reikalingas. Bet ar tikrai taip labai?

— Jau vėlu, — pasakė Siobanė lifte. — Kur čia man pasigauti taksi?

— Kur gyveni? — pasidomėjau.

Galėjau numanyti, kad atsakys, jog gyvena Kamden Taune. Tiesiog ji turėjo gyventi kuriame nors iš tų senųjų darbininkiškų rajonų, kuriuos užėmė žmonės juodais drabužiais. Pasirodo, ji gyveno ne taip jau toli nuo mūsų namelio Haiburi Korneryje. Gyvenome skirtinguose tos pačios gatvės galuose. Tik Siobanė gyveno Kamden Roudo gale, kur buvo svajojama apie bohemą. O aš gyvenau tame gale, kur buvo vaikomasi miesčioniškumo.

— Galiu tave pamėtėti, — pasakiau.

— Ką — savo MGF?

— Taip.

— Jėga!

Abudu pirmą kartą po visos tos įtampos nusijuokėme — nors negalėčiau pasakyti, iš ko juokėmės, — ir liftu nusileidome į požeminę stovėjimo aikštelę, kur mano raudona mašinytė stovėjo visiškai viena. Buvo vėlu. Beveik antra valanda. Žiūrėjau, kaip ji įsirango ant keleivio sėdynės, mačiau jos dailias kojas.

— Daugiau apie tai nebekalbėsiu, — pradėjo ji, — tik noriu pasakyti, kad tu šįvakar buvai labai malonus. Ačiū, kad nepyksti ant manęs. Esu tau dėkinga.

Ji atsiprašinėjo dėl to, dėl ko jai visiškai nereikėjo atsiprašinėti. Pažvelgiau į jos blyškų airišką veidelį ir tik dabar suvokiau, kaip ji man patinka.

— Liaukis, — skubiai nusigręžiau į raktelį, kad nesimatytų, jog esu sutrikęs. — Juk mes vienoje barikadų pusėje, ar ne?

Buvo šilta vasaros naktis, miesto gatvės ištuštėjusios, kiek tai įmanoma mieste. Per dvidešimties minučių kelionę pravažiavome uždarytą blusų turgų, keletą madingų tautinių restoranų ir daugybę dėvėtų daiktų parduotuvių su groteskiškai padidintais reklamuojamais daiktais — milžiniškais kaubojaus batais, didžiulėmis rotango kėdėmis ir pabaisiškomis vinilo plokštėmis, dunksančiomis virš gatvės tarsi kokių bjaurių narkotikų sukeltos vizijos. Mudu su Džina čia ateidavome šeštadieniais apsipirkti. Rodos, tai buvo be galo seniai.

Siobanė nusakė, kur važiuoti, ir pagaliau sustojome prie didelio balto namo, kuris jau kadai kadaise buvo padalintas į butus.

— Na, tai labanakt, — pasakiau.

— Ačiū už viską, — padėkojo ji.

— Nėra už ką.

— Klausyk, aš vis vien dar negalėsiu užmigti. Po tokio vakaro. Gal norėtum užeiti ko nors išgerti?

— Paskui neužmigsiu, — pasakiau pats savęs nekęsdamas, kad kalbu kaip pensininkas, kuriam rūpi kuo greičiau sprukti į patogius namus, kur laukia kakava ir nelaikomą šlapimą sugeriančios paklodės.

— Tikrai? — ištarė ji, ir man kažkaip paglostė širdį, kad ji lyg ir trupučiuką nusivylė. Ir supratau, kad daugiau ji nekvies.

Eik namo, liepė vidinis balsas. Mandagiai šypsodamasis atsisakyk ir drožk namo.

Gal ir būčiau taip padaręs, jei tik nebūtų ji man taip smarkiai patikusi.

Gal ir būčiau taip padaręs, jei vakaras nebūtų buvęs toks šlykštus.

Gal ir būčiau taip padaręs, jei nebūtų buvęs ant nosies trisdešimtasis gimtadienis.

Gal ir būčiau taip padaręs, jei jos kojos bent pora colių būtų buvusios trumpesnės.

— Gerai, — pasakiau kur kas atsainiau, negu jaučiausi. — Gal būtų ir visai nieko.

Ji tik metė į mane žvilgsnį, o kitą akimirką mudu jau bučiavomės. Jos rankos atsidūrė man ant sprando ir mažais atkakliais kumštukais įkibo į plaukus. Keista, pamaniau. Džina niekada taip nedaro. Penktas skyrius

Vaikas gali pasikeisti akimirksniu. Nusigręži porai sekundžių, o atsigręžęs randi jau visai kitokį.

Prisimenu, kaip Patas pirmą kartą žmoniškai nusišypsojo. Buvo mažas plikas storuliukas, Vinstonas Čerčilis vaikystėje, klykiantis visa gerkle, nes kalėsi pirmasis dantukas. Džina skaudančias dantenas jam patrynė šokoladu, ir jis, akimirksniu nurimęs, nusišiepė didžiule plačia bedante šypsena — tarsi mudu būtume padarę didžiausią atradimą pasaulyje.

Prisimenu, kaip jis pradėjo vaikščioti. Įsikibęs geltono plastikinio vaikštuko rankenos, kaip visados svyrinėjo iš vieno šono į kitą tarsi pučiamas stipraus vėjo. Paskui visiškai netikėtai pasileido ir iš sauskelnių kyšančiomis storomis kojukėmis ėmė karštligiškai minti, kad neatsiliktų nuo mėlynų ratukų.

Jis išdundėjo iš kambario, o Džina kvatodamasi pasakė, kad jis atrodo taip, tarsi vėluotų į kontorą.

Bet niekaip negaliu prisiminti, kada pasikeitė jo žaidimai. Nežinau, kada visus tuos žaidimus su ugniagesių mašinytėmis ir filmukus apie laiškininką Patą išstūmė „Žvaigždžių karų“ manija. Tai vienas iš tų pokyčių, kurie įvyko man nematant.

Vieną akimirką jo galvelė buvo pilna kalbančių žvėrelių, o kitą — Mirties žvaigždžių, Imperijos smogikų ir šviesos kardų.

Jei jam leistum, tris „Žvaigždžių karų“ filmus žiūrėtų visą dieną ir visą naktį. Bet mudu jam neleisdavome — teisingiau, Džina jam neleisdavo, — todėl, kai televizorius būdavo išjungtas, jis ištisas valandas žaisdavo su savo „Žvaigždžių karų“ figūrėlėmis ir pilkais plastikiniais kosminiais laivais arba strikinėdavo ant sofos ir mojuodavo savo šviesos kardu murmėdamas sau Džordžo Lukaso siužeto ištraukas. Rodos, tik vakar jam nebuvo nieko įdomesnio už jo fermos gyvuliukus — Patas juos vadindavo „gyliuvukais“. Sėdėdavo putų pilnoje vonelėje, toks baltapūkis angeliukas su putų debesėliais ant galvos, ir mūkdamas bei mekendamas ant vonelės krašto rikiuodavo karves, avis ir arklius, kol vanduo atvėsdavo.

— Einu maudytis, — pranešdavo. — Man reikia gyliuvukų.

Dabar gyliuvukai rinko dulkes kokiame nors užmirštame jo kambario kampe, o jis žaidė nepabaigiamus tarpgalaktinių gėrio ir blogio kovų žaidimus.

Jie labai priminė mano vaikystės žaidimus. Ir kartais Pato fantazijos apie drąsius riterius, blogio karius ir nelaisvėn patekusias princeses buvo tarsi seniai praėjusių laikų aidas, tarsi bandymas sugrąžinti kažką brangaus, kas prarasta amžiams.

Siobanė miegojo, kaip miega viengungiai.

Ji išsitiesė pačiame lovos viduryje, šlakuotas galūnes išskėtojusi į visas šalis, paskui nusirito į savo pusę ir drauge nusitempė visą antklodę. Gulėjau šitoje svetimoje lovoje plačiai atmerktomis akimis, prisidengęs nosinės didumo paklodės kampu, kol pradėjo švisti.

Dar buvo per anksti jaustis bjauriai. Kažin kur toli nugrūsta glūdėjo mintis apie Džiną ir visus jai duotus pažadus — pažadus tų laikų, kai stengiausi pelnyti jos meilę, pažadus, kuriuos davėme mudviejų vestuvių dieną, ir visus vėlesnių dienų pažadus, visas tas kalbas apie amžiną meilę ir apie tai, kad niekada netrokšiu nieko kito, kas tuo metu buvo tiesa. Ir, pasirodo, tebėra tiesa. Juokinga, bet dabar kaip niekada.

Vėliau iš tiesų visos tos mintys sukils manyje ir aš važiuodamas namo žiūrėsiu į veidrodį, stebėdamasis, kada tapau tokiu vyru, kokių paprastai pats nekęsdavau. Tačiau kol kas visam tam dar buvo ne laikas. Gulėjau žvelgdamas į besitraukiančią naktį ir mąsčiau — na, atrodo, viskas gerai.

Priežastis, dėl kurios dauguma vyrų nuklysta į šalį — proga, ir nereikėtų nuvertinti atsitiktinio sekso teikiamo džiaugsmo. Tai buvo atsitiktinis proginis poravimasis. Ir šitai man labiausiai patiko.

O mažiausiai patiko tai, kad jau pradėjau jaustis išdaviku.

Ir tai anaiptol nebuvo šaunu. Su nauju žmogumi reikia milžiniškų pastangų. Reikia milžiniškų pastangų, kad pačiam būtų smagu. Seksas su nauju žmogumi labai panašus į vairavimo egzaminą. Vis dėlto, kai permąsčiau visa tai, kas galėjo nepavykti, — čia labai svarbu atrodė pasirinkti tinkamą laiką, — viskas, rodos, buvo gerai.

Ačiū Dievui, ačiū Dievui, ačiū Dievui.

Tačiau būnant su Siobane vienai mano pusei visą laiką atrodė, kad čia galbūt ta moteris, kurios, pats to nesuvokdamas, ieškojau visą savo gyvenimą, šitoji blyški airiška grožybė, kuri turės gražučių raudonplaukių vaikučių, o antroji lyg ir ilgėjosi žmonos.

Man trūko to lengvumo, kai, prabuvus su žmogumi ne vienerius metus, viskas yra pažįstama. Jei jau nuklysti į šalį, tai lyg ir gerai būtų tai padaryti su Džina.

Antra vertus, pavargsti nuo to, kad amžinai esi vyras, kuris moka įnašus už namą, kviečia santechniką ir neįstengia surinkti kokio nors baldo. Pavargsti nuo buvimo tokiu vyru, nes galų gale apskritai nebesijauti vyru, veikiau jau buitiniu prietaisu.

Taigi permiegi su nepažįstama moterimi, kuri nenori su tavimi dalintis antklode, ir viskas baigiasi tuo, jog jautiesi dar labiau nuo savęs pavargęs nei įprastai. O kurgi mano kelnės?

Kol apsirengiau, kambaryje kiek prašvito, ir ėmė matytis Siobanės gyvenimo ženklai. Butas geras — patogus tvarkingas butas, kokio visuomet norėjau, bet neturėjau. Rodos, iš studentiško skurdo įžengiau tiesiai į šeimyninę netvarką.

Nuotraukų nedaug: paauglė Siobanė su išsišiepusiais šunimis ir kažkokie mieli senukai. Gyvūnėlių ir tėvų atvaizdai.

Ant sienų kelios japonų graviūros — lietuje vargstantys valstiečiai; Džinai patiktų. Iš tvarkingų knygų lentynų ir CD rinkinio matyti polinkis į literatūrą, pagal kurią kuriami filmai, ir keistą roko grupių ir švelnaus džiazo mišinį — Oasis ir U2 greta Stano Gečo, Četo Baikerio ir švelnesnių Mailso gabalų.

Žiūrinėjau knygas bei įrašus, ir ji ėmė man dar labiau patikti. Bet gal šitaip pasijustum bežiūrinėdamas bet kieno kito knygas ir įrašus, nors ten būtų ir begalė šlamšto. Nes iš to, ką mėgsta, iš to, ką mėgo, sužinai apie žmogų tokių dalykų, kurių jis šiaip neatskleistų.

Man patiko, kad Siobanė, atrodo, jau išaugo iš roko grupių ir dabar ieško ko nors ramesnio ir sudėtingesnio (sunku patikėti, kad būtų pradėjusi nuo Četo Baikerio bei Deiviso Mailso, o paskui persimetusi prie U2 ir Oasis). Vadinasi, ji tikrai dar jauna ir smalsi, vis dar ieškanti, ko jai reikia iš pasaulio. Vis dar tyrinėjanti savo gyvenimą, o ne besistengianti jį susigrąžinti.

Tikras jaunos netekėjusios moters butas, galinčios save palepinti merginos butas. Ilk keli numesti žurnalai ir aplinkui išdraikyti drabužiai, o šiaip jokios netvarkos, jokios maišalynės, kuri atsiranda, kai namuose yra vaikas, jokio man įprasto namų chaoso. Žingsniuok iki pat durų ir neužminsi jokios Hano Solo figūrėlės.

Bet man lyg ir pasidarė ilgu visos tos mano namų netvarkos ir maišalynės. Ir jau norėjosi būti tokiu vyru, kuris sugeba tesėti pažadus.

Grįžęs namo, Džina radau verkiančią.

Prisėdau ant lovos krašto nedrįsdamas jos paliesti.

— Po vakarykščio šou buvo tikras beprotnamis, — pradėjau. — Teko pasilikti studijoje.

— Suprantu, — atsiliepė ji. — Aš ne dėl to.

— Tai dėl ko?

— Dėl tavo mamos, Hari.

— Kas nutiko?

— Ji Patui tokia gera, — sukūkčiojo Džina. — Ir jai tai išeina savaime. Niekada nebūsiu tokia kaip ji. Ji tokia kantri, tokia gera. Papasakojau jai, kad kartais, atrodo, tuoj išprotėsiu — visą dieną namie viena, tik su mažu berniuku. O kai jis būna darželyje, tik dar blogiau. — Ji pakėlė į mane ašarotas akis. — Man rodos, ji net nesuprato, apie ką aš kalbu.

Ačiū tau, Dieve. O aš jau pamaniau, kad ji viską žino.

— Tu pati geriausia motina pasaulyje, — pasakiau ir apkabinau ją. Tikrai taip ir maniau.

— Ne, — pasakė Džina. — Tu nori, kad tokia būčiau. Ir aš noriu, tikrai noriu. Bet vien noro nepakanka.

Ji dar paverkė, nors kūkčiojimas nebebuvo toks beviltiškai graudus. Tokių paverkimų pasitaikydavo, ir negalėdavai žinoti, nuo ko jie prasidės. Man vis atrodydavo, kad ji ašaroja dėl niekų. Negera motina? Ko čia dabar verkti? Džina puiki motina. O jeigu jau jai perdien pasidaro liūdna, gali skambtelėti man į darbą. Sekretorė visada pasakys, kad ji skambino. O mobiliajame yra atsakiklis. Kaip ji gali būti vieniša? Negalėjau to suprasti.

Glosčiau ją, kol ašaros visai nudžiūvo, o tada nulipau žemyn išvirti mudviem kavos. Atsakiklyje laukė milijonas žinučių. Pasaulis pasiuto dėl Marčio. Tačiau laikraščiai ir studija man rūpėjo ne per daugiausia.

Kažkur girdėjau, kad problemos darbe yra tarsi lėktuvo katastrofa, iš kurios gali išsigelbėti. Ne taip, kaip namie, kur nuo savo problemų, kad ir kaip toli bėgtum, vis vien nepabėgsi. Šeštas skyrius

Kiekvienas tėvas savo sūnui yra didvyris. Bent jau tol, kol šis mažas ir geresnių nepažįsta.

Patui atrodo, kad aš akimirksniu galiu padaryti bet ką. Jis mano, kad galiu priversti pasaulį paklusti savo valiai — kaip Hanas Solo arba Indiana Džonsas. Žinau, kad visai netrukus Patas suvoks, kad jo tėtušis šiek tiek skiriasi nuo Harisono Fordo. Ir kai jis supras, kad neturiu rimbo nei šviesos kardo, žvelgs į mane jau kitokiomis akimis.

Tačiau kol neišauga iš šito, visi sūnūs mano, kad jų tėvas — didvyris. Su manimi ir mano tėčiu buvo truputį kitaip. Nes mano tėtis iš tiesų didvyris. Jis turi medalį ir visa kita.

Išvydę jį besikuičiantį sode arba vairuojantį automobilį, pamanytumėte, kad tai tiesiog eilinis priemiesčio tėtis. Tačiau tinkuoto namuko, kuriame užaugau, svetainės stalčiuje guli medalis „Už pasiaukojamą tarnybą“, kurį tėtis gavo per karą. Vaikystėje norėjau būti didvyriu. O mano tėtis buvo didvyris.

Medalis už pasiaukojamą tarnybą — tai ne šiaip sau. Tik Viktorijos Kryžius yra aukštesnis apdovanojimas, o kad tokį gautum, neretai tenka ir mirti. Išvydę mano tėtį aludėje arba gatvėje, pamanytumėte, kad viską apie jį žinote — iš aptrinto megztinio arba plinkančios galvos, arba iš jo šeimyninio automobilio, arba iš to, kokį laikraštį jis išsirenka. Manytumėte, kad jį pažįstate. Ir beviltiškai suklystumėte.

Paėmiau telefono ragelį. Galėjau nekreipti dėmesio į pranešimus iš studijos ir laikraščių. Tačiau savo tėvams turėjau paskambinti.

Atsiliepė tėvas. Keista. Jis telefono negalėjo pakęsti. Ragelį pakeldavo tik tada, jei mamos nebūdavo niekur arti arba jeigu kaip tik eidavo pro šalį pakeliui iš „Sodininko pasaulio“ į sodą.

— Tėti? Čia aš.

— Pakviesiu tavo motiną.

Kalbėjo trumpai ir oficialiai, tarsi nebūtų pratęs naudotis telefonu. Tarsi mudu būtume nepažįstami. Tarsi aš mėginčiau jam parduoti kokį daiktą, kurio jis nenori.

— Tėti? Ar matei vakarykštį šou?

Žinojau, kad matė. Jiedu visados žiūrėdavo mano šou.

Tyla.

— Tikras spektaklis, — pagaliau pasakė tėvas.

Žinojau, kad jam visa tai nepatinka — keiksmažodžiai, smurtas, politika. Netgi girdėjau, kaip jis bamba dėl reklamų. Bet man norėjosi, jog jis pasakytų, kad nieko tokio. Kad man atleista.

— Toks jau tas gyvas eteris, tėti, — dirbtinai nusijuokiau. — Niekada nežinai, kas nutiks.

Tėvas kažką suniurnėjo.

— Ne mano daržas, — burbtelėjo.

Kažkuriuo paskutiniojo dešimtmečio momentu tėtis pradėjo vartoti septintojo dešimtmečio frazes. Jo kalba prikaišiota „jokiais būdais“ ir „ne mano daržas“. Neabejoju, kad ateinančius trisdešimt metų jis kaups savo pensiją, klibinkštinės su vaikštykle ir skelbs, kad jis „išrinktasis“ ir dėl ko nors „pametęs galvą“. Bet tada pasaulis jau nebesupras, apie ką jis kalba.

— Šiaip ar taip, — pareiškiau, — nėra ko jaudintis. Situacija valdoma.

— Jaudintis? Aš nesijaudinu, — pasakė jis.

Dūzgianti tyla. Nežinojau, ką jam sąlyti. Nežinojau, kaip nutiesti tiltą per mudviejų skirtingus pasaulius skiriantį tarpeklį. Nežinojau, nuo ko pradėti.

— Pakviesiu motiną.

Jis nuėjo kviesti mamos, o tuo metu į kambarį įšlepsėjo Patas. Dar vis su pižama, susišiaušusia pilkšvai geltonų plaukų kupeta, nuo miego užtinusiomis vaiskiomis akytėmis. Išskėčiau rankas ir mane nuvėrė suvokimas, kaip karštai jį myliu. Patas pražingsniavo pro mane tiesiai prie vaizdajuosčių leistuvo.

— Patai? Eikš, zuiki.

Jis be didelio noro grįžo, jau pasičiupęs juostą „Džedajų sugrįžimas“. Pasisodinau jį ant kelių. Užuodžiau tą saldų šilto kūnelio kvapą, kuriuo kvepia visi ką tik pabudę vaikai. Pabučiavau į skruostą, o jis plačiai nusižiovavo. Jo oda buvo naujutėlė šviežutėlė. Švelniau nebūna.

Man jis vis tebeatrodė gražiausia būtybė žemėje — tarytum šviesiaplaukis angeliukas, nukritęs iš debesies, kai ėjo į dangiškąją videoteką.

Ar tikrai jis toks gražus? O gal čia tik mano tėvystės genai nerimsta? O gal kiekvienas vaikas savo tėvams gražiausias? Nežinau.

— Ar smagu buvo pas močiutę ir senelį? — paklausiau.

Jis valandėlę pamąstė.

— Jie neturi gerų filmų.

— O kokių filmų jie turi?

— Kvailų. Vien tik su... paveiksliukais.

— Animacinių?

— Aha. Vien paveiksliukai. Mažiukams.

Pasipiktinau.

— Patai, jie ne mažiukams. Argi tau nepatinka Dumbo? Tas drambliukas didžiulėmis ausimis? Vargšelis drambliukas, iš kurio visi juokėsi?

— Dumbo — kvailys.

— Dumbo šaunus! Kuo tau nepatinka Dumbo? Dieve šventas, aš užaugau su Dumbo!

Jau norėjau atpilti paskaitą apie Volto Disnėjaus genialumą, animacijos šlovę ir vaikystės magiją, bet prie telefono priėjo mama.

— Hari? Mes taip jaudinomės. Kas, po galais, dabar bus? Ar tave atleis?

— Mama, niekas manęs neatleis. Kas nutiko vakar vakare, tai mes vadiname gera televizija.

— Tikrai, sūnau? Man rodos, kartą sakei, kad gera televizija tada, kai svečias puola šeimininką. Nežinau, ar gerai, kai viskas atvirkščiai.

— Viskas bus gerai, — pasakiau, nors mamos žodžiuose buvo racijos. Per visus laidos apsistumdymus, kuriuos prisiminiau, į skudurus gavo vedėjas. O ne atvirkščiai. — Greitai man pasiūlys kitą sutartį. Nesijaudink, mama, dar nereikia Pato atiduoti į prieglaudą.

— O kas Džinai? Atrodo tokia — net nežinau, — prislėgta.

— Viskas gerai, — raminau. — Kas gi galėtų Džinai nutikti?

Kai padėjau ragelį, Patas nukumėjo prie vaizdajuosčių leistuvo ir įdėjo „Džedajų sugrįžimą“. Pradėjo rodyti nuo tos vietos, kur jis baigė žiūrėti — princesė Lėja vergės drabužiais prie Džabos Huto kojų. Jis apžiūrinėja savo sugulovę ir nuo jo gašlių lūpų dryksta seilė. Mano keturmetis sūnus abejingai stebėjo vykstančią sceną. Argi gerai, kad jis šitai žiūri?

— Gal ką nors pažaiskim? — pasiūliau.

Jo veidelis nušvito.

— Gerai!

— Ką žaisim?

— „Žvaigždžių karus“.

Išsišiepęs iki ausų jis iš savo kambario atvilko mėgstamiausią žaislų dėžę ir išvertė ją ant kilimo. Išbiro visa tai, kas išgarsino Džordžą Lukasą. Atsisėdau ant grindų greta Pato. Šis susikaupęs Hano, Liuko, Čiujo ir dviejų droidų figūrėlėmis manevravo aplink pilką plastikinį „Tūkstantmečio sakalą“.

— Princesė Lėja laikoma užgrobta Mirties žvaigždėje, — pranešė Patas.

— Pagrobta, — pataisiau. — Ji laikoma pagrobta.

— Laikoma užgrobta, — pasakė Patas. — Turime ją išgelbėti, tėveli.

— Gerai.

Pažaidžiau su sūnumi. Žinojau, kad tam apskritai skiriu per mažai laiko. Po kokių penkių ar dešimties minučių nusprendžiau, kad man metas į darbą. Nusimatė ilga diena.

Patas nuliūdo, kad mudviejų žaidimas taip greit baigėsi, tačiau iškart pralinksmėjo, kai įjungiau jo vaizdajuostę su princese Lėja, gražuole verge. Jam labai patiko ta vieta.

Apie mus rašė visuose laikraščiuose.

Įvadiniuose straipsniuose incidentas su Klifu buvo pristatomas kaip žiniasklaidos priemonių nuolatinio smukimo simptomas, kai vizualinių įspūdžių ir riboto turinio pasaulyje desperatiškai vaikomasi pigių sensacijų. Bulvariniai laikraštukai putojo dėl kraujo ir negražios kalbos.

Visi reikalavo Marčio Meno galvos. Norėjau jam paskambinti iš automobilio, bet prisiminiau, kad savo mobilųjį paskolinau Džinai.

Marčio kompanija — „Mad Mann Productions“ — buvo įsikūrusi viename Noting Hilgeito pastate. Visą aukštą užimančiame erdviame biure į trečią dešimtį kopiantys jauni žmonės su atsainiu pasitikėjimu savimi rengė Marčio Meno šou arba ištisais mėnesiais planavo būsimus Medmeno projektus. Dabar komanda rengė žaidimą protingiems žmonėms, alternatyvią kelionių programą, seriją laidų apie nardymą su akvalangu, kai Marčiui šešis mėnesius tektų gyventi Maldyvuose, ir daugybę kitokių projektų, kurie tikrai vargu ar bus kada nors įgyvendinti.

Mes tai vadinome plėtra. Išorinis pasaulis tai pavadintų tuščiu laiko gaišimu.

Atskirus kabinetus biure turėjo tik Martis ir aš. Tiesą sakant, jie buvo labiau panašūs į mažytes kamaraites, prigrūstas vaizdajuosčių ir darbinių scenarijų, dar stovėjo po kelis vaizdajuosčių leistuvus. Manajame kabinete manęs laukė Siobanė.

Iki šiol ji čia nebuvo buvusi. Abudu lyg ir raustelėjome. Kodėl iš pradžių taip lengva kalbėtis su žmogumi, o kai su juo permiegi, pasidaro taip sunku?

— Reikėjo mane pažadinti prieš išeinant, — pasakė ji.

— Norėjau, — pasakiau, — bet atrodei tokia...

— Taiki?

— Nusibaigusi.

Ji nusijuokė.

— Na, naktis buvo klaiki. Vienintelis geras dalykas — tu.

— Klausyk, Siobane...

— Viskas gerai, Hari. Aš žinau. Daugiau mudu nesusitiksime, ar ne? Turiu omeny, taip kaip šiąnakt. Tau nereikia apsimetinėti. Nereikia sakyti netiesos. Aš žinau, kad tu vedęs.

— Siobane, tu puiki mergina. Tikrai.

Man iš tiesų taip atrodė.

— Bet tu myli savo žmoną. Žinau, žinau. Nesijaudink. Geriau tai išgirsti dabar, o ne po šešių mėnesių. Man geriau viską užbaigti dabar, kol dar rimtai tavimi nesusižavėjau. Tu bent jau ne toks kaip kiti. Nesakei man, kad žmona tavęs nesupranta. Nesakei, kad judu, ko gero, skirsitės. Mėnuo po mėnesio nesėlinai iš namų, kad man paskambintum. Tu nesi šlykštus veidmainys.

Nesu veidmainys? Šiąnakt buvau su tavimi, o kitą naktį praleisiu su žmona. Juk kaip tik veidmainys ir esu, ar ne?

— Tu to nemoki, Hari. Tuo man ir patinki. Patikėk, tokių kaip tu nedaug. Aš žinau. Paskutinį sykį — Dieve mano! — tikrai maniau, kad jis paliks savo žmoną, kad mes tikrai susituoksim. Štai kokia kvailė buvau.

— Tu nesi kvaila, — pasakiau ir apkabinau ją.

Mudu tvirtai, pagauti tikro jausmo, apsikabinome. Dabar mudu skiriamės, mudviem puikiai sekasi.

Tada ji pradėjo berti, kaip sunku surasti tikrą vyrą, o aš sau mąsčiau: vaje, kaip palengvėjo. Neteks vaidinti ištraukos iš „Fatališkos aistros“.

Mačiau, kad išsisuksiu lengvai. Siobanė mane paleis, neužpylusi rūgšties ant mano mašinytės ir nenudobusi mūsų naminio triušiuko. Ir ne todėl, kad triušio mes neturime. Bet kai palengvėjimas atslūgo, savo nuostabai, pajutau, jog man šiek tiek skaudu. Negi taip lengva su manimi atsisveikinti?

— Man visados taip nutinka, — nusijuokė Siobanė, nors akys buvo drėgnos ir blizgėjo. — Visados pasirenku tuos, kuriuos jau pasirinko kitos. Tavo žmona — laiminga moteris. Man rodos, taip ir pasakiau žinutėje, kurią tau palikau.

— Kokioje žinutėje?

— Į mobilųjį.

— Į mano mobilųjį?

— Į tavo mobilųjį telefoną nusiunčiau balso žinutę, — pasakė Siobanė atgalia ranka šluostydamasi ašaras. — Negi negavai? Septintas skyrius

Kai grįžau namo, Džina krovėsi daiktus. Užsitempusi į mūsų miegamąjį lagaminą ir kelioninį krepšį, išblyškusi, sausomis akimis kaip sugebėdama greičiau rinkosi būtiniausius daiktus. Tarsi nė minutėlės nebegalėtų čia būti.

— Džina?

Ji atsigręžė ir pasižiūrėjo į mane — tarsi matytų pirmą kartą. Atrodė beveik apsvaigusi iš paniekos, liūdesio, pykčio. Ypač pykčio. Vos nepridėjau kelnių iš baimės. Dar niekada nebuvo taip į mane žiūrėjusi.

Ji nusisuko ir kažką paėmė nuo savo lovos stalelio. Peleninę. Ne, ne peleninę. Mūsų namuose nėra peleninių. Sviedė į mane mano mobilųjį telefoną.

Ji visados buvo nekokia šaulė — buvome kartą ar porą kartų susivaidiję ir priėję iki daiktų mėtymo, — tačiau čia nebuvo kur pasitraukti, ir telefonas skaudžiai atsitrenkė man į krūtinę. Pakėliau telefoną nuo žemės. Tiesiai virš širdies esantis kaulas pradėjo tvinkčioti.

— Niekada tau neatleisiu, — iškošė ji. — Niekada. — Ji mostelėjo galva į mano telefoną. — Kodėl neišklausai savo žinučių?

Nuspaudžiau mygtuką su mažyčiu voku. Sutrakšėjo Siobanės balsas, nenatūralus ir mieguistas, ir visiškai nederantis mūsų miegamajame.

„Blogas ženklas, jei vyras išeina tau nepabudus... Bet nesigraužk dėl šios nakties... nes aš nesigailiu... Tavo žmona — laiminga moteris... Tikiuosi, kad dirbsime drauge... Iki, Hari.“

— Hari, ar tu miegojai su šita mergina? — paklausė Džina, o paskui papurtė galvą. — Kas man yra? Kam aš čia dar klausinėju? Nes noriu, kad tu man pasakytum, jog tai netiesa. Bet tai, be jokių abejonių, tiesa.

Pabandžiau ją apkabinti. Ne suspausti glėbyje. Tiesiog suimti. Pabandyti nuraminti. Neleisti jai išeiti. Neleisti jai manęs palikti. Ji kone urgzdama išsivadavo.

— Kokia nors mergiūkštė iš biuro, ar ne? — iškošė Džina blokšdama drabužius į lagaminą. Ji net nežiūrėjo, ką krauna. Ir nemanė, kad ji laiminga moteris. — Kokia nors mergšė, kuri mano, kad gali jai padaryti keletą paslaugėlių?

— Ji labai šauni mergina. Ji tau patiktų.

Na, ir reikėjo man taip kvailai leptelėti. Supratau tai, vos tik žodžiai nusprūdo nuo liežuvio, tačiau jau buvo per vėlu ką nors pakeisti. Džina priėjo ir skėlė man antausį. Mačiau, kaip ji iš skausmo susiraukė, kaip akys paplūdo ašaromis. Ji nemokėjo mušti. Džina ne tokia.

— Manai, kad tai buvo romantika, aistra ar dar kokia nors nesąmonė, — tėškė Džina. — Anaiptol. Tai purvina, žema ir niekinga. Šlykščiai niekinga. Ar tu ją myli?

— Ką?

— Ar tu įsimylėjai tą merginą?

— Nieko panašaus.

— Jeigu ji nori mano gyvenimo, tegu turisi. Viską. Ir tave. Ypač tave, Hari. Nes viskas — melas.

— Džina, būk gera. Tai buvo klaida. Baisi klaida, gerai? — sunkiai rinkau žodžius. — Tai nieko nereiškia.

Ji ėmė juoktis ir verkti vienu metu.

— Negi nesupranti, kad tik blogini viską? — ištarė. — Negi apskritai nieko nesupranti?

Ir tada ji pratrūko raudoti susigūžusi, drebėdama, nė nebandydama šluostytis ašarų, besiveržiančių iš krūtinės gelmių. Man norėjosi ją apkabinti. Bet neišdrįsau prie jos prisiliesti.

— Tu lygiai kaip mano tėvas, — pratarė ji, ir aš supratau, kad tai blogiausia, ką ji galėjo pasakyti. — Lygiai kaip jis.

— Džina, būk gera, — meldžiau. — Prašau.

Ji papurtė galvą, tarsi nebeįstengdama manęs suprasti, tarsi nebeturėčiau jokios prasmės.

— Ko, Hari? Prašai? Ko? Kartoji kaip kokia kvaila papūga. Ko prašai?

— Prašau, — pakartojau kaip papūga. — Prašau, nenustok manęs mylėti.

— Betgi tu turėjai žinoti. — Ji užtrenkė lagaminą, daugelis jos drabužių taip ir liko nesukrauti ir išdrikę po visą lovą. Kitas krepšys buvo jau beveik pilnas. Ji jau buvo kone pasirengusi išeiti. Ji buvo beišeinanti. — Turėjai žinoti, kad tai yra tas vienintelis dalykas, už kurį tau neatleisiu. Turėjai žinoti, kad negaliu mylėti vyro, kuris nemyli manęs — vien tik manęs. Ir jeigu tu to nežinojai, Hari, tai manęs visiškai nepažįsti.

Kadaise kažkur skaičiau, kad bet kokiuose santykiuose tam, kuriam niekas neberūpi, atitenka visa valdžia.

Dabar buvo Džinos valdžia. Nes jai niekas neberūpėjo.

Sekiau jai iš paskos, kai ji tempėsi lagaminą ir krepšį į prieškambarį, o paskui į Pato kambarį. Patas atsargiai krovė „Žvaigždžių karų“ figūrėles į nedidukę kuprinytę. Jis nusišypsojo mudviem.

— Žiūrėkit, ką darau, — pasakė.

— Ar tu susiruošęs, Patai? — paklausė Džina.

— Beveik, — atsakė šis.

— Tada eime. — Ji rankove nusišluostė ašaras.

— Gerai, — pasakė Patas. — Žinai ką? — Jis dabar žiūrėjo į mane, o jo gražus veidukas švytėjo nuo šypsenos. — Mes išvažiuojam atostogauti.

Leidau jiems nueiti iki durų, o tada pajutau, kad neištversiu, jei jų neteksiu. Paprasčiausiai neištversiu. Sučiupau už Džinos krepšio rankenos.

— Kur tu eini? Pasakyk man, kur eini.

Ji truktelėjo krepšį, bet aš nepaleidau. Tada ji paprasčiausiai paliko krepšį man, o pati atsidarė duris ir išėjo lauk.

Aš, vis dar įsitvėręs krepšį, išsekiau paskui. Džina įsodino Patą į kėdutę ir prisegė. Patas pajuto, kad kažkas čia ne taip. Jis jau nebesišypsojo. Staiga supratau, kad jis — paskutinis mano koziris.

— O kaip Patas? — paklausiau. — Apie jį nepagalvojai?

— O tu? — atšovė Džina. — Tu apie jį pagalvojai, Hari?

Ji įkėlė lagaminą į automobilio bagažinę. Krepšys jai, rodos, nė neberūpėjo. Paliko jį man.

— Kur judu gyvensite?

— Lik sveikas, Hari.

Ir ji mane paliko. Nuo galinės sėdynės žvelgė susirūpinęs Pato veidelis. Džina šaltomis blizgančiomis akimis žiūrėjo tiesiai į priekį. Atrodė kažkokia kitokia. Nepažįstama moteris. Ji paleido variklį.

Akimis lydėjau automobilį, kol išsuko iš mūsų gatvės, ir tik tada pastebėjau smalsiai trūkčiojamas užuolaidas. Mus stebėjo kaimynai. Pasidarė silpna, kai suvokiau, kokia pora nuo dabar būsim laikomi.

Įsinešiau Džinos krepšį vidun, kur plyšojo telefonas. Skambino Martis.

— Žinai, ką tie šikniai parašė apie mane laikraščiuose? — užsivedė jis. — Paklausyk, UŽDRAUSKIME MEDMENĄ RODYTI PER TELEVIZORIŲ. Ir dar — VOS KELI MENO ŽODŽIAI — IR VIEN TIK Š... NEŠVANKYBĖS. Kokį velnią jie sau mano? Tie šmikiai nori mano darbo, Hari. Mano mama labai susikrimtusi. Ką mes dabar darysime?

— Marti, — pasakiau. — Džina mane paliko.

— Ji tave paliko? Nori pasakyti, išėjo?

— Taigi.

— O kaip mažius?

— Patą pasiėmė su savimi.

— Ji ką nors turi?

— Ne. Čia per mane. Aš iškrėčiau kvailystę.

Martis sukikeno man į ausį:

— Oi, Hari, tu lapine. Ar aš ją pažįstu?

— Marti, man baisu. Gali būti taip, kad ji išėjo visiems laikams.

— Nesinervink, Hari. Blogiausiu atveju jai atiteks pusė jūsų turto.

Jis klydo. Džina jau išsinešė viską, ko aš gyvenime norėjau. Ir dar daugiau. Aštuntas skyrius

Daris Tvistas dirbo studijai. Pernai buvau pas jį namie pietų, ir jis pietavo pas mus. Bet pagal mūsų pasaulio darbo taisykles draugai mes nebuvome. Jam negalėjau pasakoti apie Džiną. Man rodos, pažinojau daugybę tokių žmonių.

Baris pirmasis iš televizijos žmonių pasikvietė mudu su Marčių priešpiečių, kai mudu kūrėme radijo šou. Jo manymu, šou turėjo tikti žydrajam ekranui, ir tai daugiausia jo nuopelnas, kad mes perėjome į televiziją. Per tuos pirmuosius priešpiečius Baris visą laiką šypsojosi, šypsojosi taip, tarsi jam būtų garbė gyventi vienoje planetoje su Marčių ir manimi. Tačiau dabar jis nesišypsojo.

— Jūs jau ne porelė vaikiščių, malančių šūdą per radiją. Čia galioja suaugusių žmonių taisyklės. — Visa jo kalba buvo prikaišiota tokių frazių kaip „suaugusių žmonių taisyklės“, tarsi darbas televizijoje būtų panašus į vadovavimą slaptam Specialiosios oro tarnybos daliniui Šiaurės Armijoje. — Devyni šimtai šlykščia kalba pasipiktinusių žmonių skambučių.

Visai neketinau pritūpti ant užpakalinių kojyčių ir numirti vien dėl tos priežasties, kad jis — mūsų vykdomasis redaktorius.

— Spontaniška televizija — tu juk jam už tai ir moki, Bari. Tokiuose šou svarbu ne tai, ką svečiai sako. Svarbu, ką jie daro.

— Moku jam ne už tai, kad pultų svečius. — Baris vyptelėjęs bakstelėjo į laikraščius ant savo stalo. Aš paėmiau pluoštą.

— Pirmieji Mirror ir Sun puslapiai, — ėmiau vardinti. — Dviejų skilčių straipsnis Telegraph... Puiki spalvota Marčio nuotrauka trečiajame The Times puslapyje...

— Šita šlovė nekokia, — nukirto Baris. — Pats tai žinai. Kartoju — čia nebe radijo pokalbių šou. Čia neužtenka išklausyti porą zirzeklių ir jų kačių. Ir mes nesame koks nors niekam tikęs antraeilis apdulkėjęs padalinys. Yra reklamos užsakovai, yra laidų administracija, yra žiūrovų asociacijos, pagaliau yra šefas. Ir patikėk manimi, Hari, jiems nenusispjauti!

Padėjau laikraščius ant stalo. Pirštai liko juodi nuo dažų. Kiek galėdamas abejingiau patryniau rankas vieną į kitą. Dažai nenusivalė.

— Pasakysiu tau, kas bus toliau, Bari. Martis bus išplūstas paskutiniais žodžiais, o kitą savaitę mūsų reitingai pakils kaip niekada. Štai kaip bus. Ir apie šitą laidą bus kalbama daugybę metų. Pamatysi, taip bus.

Baris Tvistas papurtė galvą.

— Perlenkėt lazdą. Bėda ne vien Martis. Šefą jau plūsta paskutiniais žodžiais, o jam tai nepatinka. Per pastaruosius dvylika mėnesių Marčio Meno šou buvo girtų svečių, besikeikiančių svečių, svečių, kurie bandė nusirengti. Tačiau čia pirmas kartas, kai svečią sumušė. Toliau šitaip negalima. Negalima, kad akivaizdžiai nesitvardantis žmogus dirbtų tiesioginiame nacionalinės televizijos eteryje.

— Ką siūlai?

— Tiesioginio eterio, Hari, nebebus. Nufilmuokite šou prieš transliaciją. Tada, jei Martis dar ką nors užpuls — arba nuspręs pribaigti savuoju ego, — galėsime iškirpti.

— Imituoti tiesioginį? Nori, kad imituotume tiesioginį eterį? Martis tikrai nesutiks.

— Padaryk, kad sutiktų, Hari. Esi jo prodiuseris, tai ir dirbk. Rodos, kaip tik artinasi tavo sutarties atnaujinimo laikas?

Žinojau, kad Marčio jie neišmes. Jis ne kokia nors smulkmė. Tačiau dabar pirmą kartą suvokiau, kad padai svyla ne Marčiui.

Padai svilo man.

Nors Pato žaidimai ir sukdavosi apie mirtį ir griovimą, jis buvo labai meilus vaikis. Jis apkabindavo ir bučiuodavo žmones, net visiškai nepažįstamus — mačiau, kaip kartą apstulbino seną vėplą, šlavusį mūsų gatvę, — kas mūsų šlykščiame šiuolaikiniame pasaulyje jau seniai nebeleistina arba bent jau neišmintinga.

Tačiau Patui tai nerūpėjo. Jam buvo ketveri ir jis buvo sklidinas meilės. Ir kai išvydo mane savo antrojo senelio namų tarpduryje, kone pakvaišo iš džiaugsmo: suėmė rankelėmis mano veidą ir pabučiavo į lūpas.

— Tėveli! Gyvensi su mumis? Gyvensi su mumis per mūsų... per mūsų atostogas pas senelį Gleną?

Susiradau juodu kitą dieną po jų išvažiavimo. Nebuvo sunku. Paskambinau vienai kitai Džinos koledžo laikų draugei, toms, kurios buvo per jos trisdešimtmetį, tačiau jau daugybę metų ji su jomis artimai nebendravo. Leido joms atitolti, apgaudinėdama save, kad viską, ko reikia, gaus iš manęs ir Pato. Čia ir yra tokių kaip mudviejų artimų santykių bėda — kai jie išyra, lieki visiškai vienas.

Neteko ilgai sukti galvos, kad suprasčiau, jog Džinai reikėjo kur nors apsistoti, ir ji nuvažiavo pas savo tėvą, kuriam šiuo metu buvo tarpsantuokinis periodas.

Glenas gyveno mažame butuke prie pat „Nuo A iki Z“, tarp golfo klubų ir žaliųjų juostų — šitokia aplinka jam turbūt priminė Vudstoką, kai į ji atsikraustė. Tačiau užuot džiazavęs su Dilanu ir grupe, Glenas kasdien sėsdavo į priemiestini traukinį ir važiuodavo į savo gitarų parduotuvę Danijos gatvėje. Kai pasibeldžiau į duris, Glenas buvo namie. Stovėjau glėby laikydamas sūnų, o jis, atrodo, nuoširdžiai pasveikino mane atėjusį.

— Hari! Kaip laikais, seni? Apgailestauju, kad turit bėdų.

Buvo neseniai perkopęs per penkiasdešimt. Plaukų likučiai, rūpestingai sušukuoti, kad būtų panašu į vikingų sruogas. Tebebuvo gana lieknas ir tebevilkėjo drabužius, kurie būtų tikę Džimio Hendrikso klajojančių muzikantų grupei. Ir vis dar puikiai atrodė — toks apsitrynęs senas plevėsa. Kai žingsniuodavo Kings Roudu 1975-aisiais, turėjo atrodyti tikrai kietai.

Buvo pridaręs daugybę nuodėmių — užmiršti gimtadieniai, netesėti pažadai, kas keleri metai paliekama žmona ir vaikai, — tačiau nebuvo blogas žmogus. Buvo draugiškas ir savotiškai žavus. Kai ką iš šių bruožų paveldėjo ir Džina. Didžiausia Gleno yda buvo ta, kad iš visų žmonių jam labiausiai rūpėjo jis pats. Tačiau visos kitiems jo padarytos žaizdos buvo padarytos netyčia. Jis nebuvo žiaurus, jei tik silpnumas nėra viena iš žiaurumo rūšių.

— Ieškai Džinos? — paklausė apglėbęs mane viena ranka. — Ji čia.

Kukliame Gleno butuke iš garsiakalbių griaudėjo The Verve. Jis nebuvo iš tų klasikinio roko pamišėlių, kurie be perstojo brizina Mojo įrašus, tarsi plokštelė būtų amžiams užstrigus ties jų jaunystės muzika. Gleno ištikimybė muzikai buvo tokia stipri, kad jis stengdavosi neatsilikti nuo didelių naujų grupių. Nežinau, kaip jam tai pavykdavo.

Džina išėjo iš mažučio svečių kambario — rimta ir išblyškusi. Balta kaip kreida. Norėjosi ją pabučiuoti. Bet nepabučiavau.

— Labas, Hari.

— Gal galėtume pasikalbėti?

— Galėtume. Netoliese yra parkas.

Pasiėmėme Patą. Glenas pasakė, kad, nors aplink ir pilna žalumos, parkas yra ganėtinai toli, už graudžios parduotuvėlių virtinės ir prašmatnių namų. Pasiūliau važiuoti manuoju MGF. Patas ėmė kone kvykti iš džiaugsmo. Džina, tiesa, nebuvo keturmetis vaikiščias, bet tikėjausi, kad ir jai mašina padarys įspūdį. Nuo pat tos akimirkos, kai pamačiau šitą automobilį, žinojau, kad noriu ja pasivažinėti drauge su kokiu nors ypatingu žmogumi. Ir dabar iki skausmo aiškiai suvokiau, kad tas ypatingas žmogus visados buvo Džina. Tačiau iki pat parko ji neištarė nė žodelio.

— Nesijaudink dėl prabėgančios jaunystės, Hari, — pasakė grakščiai iškeldama kojas iš mano naujojo automobilio. — Tau ji dar neprabėgo.

Patas stūgaudamas ir mosuodamas savo šviesos kardu nustraksėjo pirmyn. Pribėgęs prie laipynės nuščiuvęs sustojo ir droviai sužiuro į du aukštai besikarstančius ūgtelėjusius berniūkščius. Jis visados žavisi vyresniais berniukais. Mudu su Džina žiūrėjome, kaip mūsų sūnus žiūri į juos.

— Be proto tavęs ilgiuosi, — pasakiau. — Būk gera, grįžk namo.

— Ne, — ištarė ji.

— Tai buvo tik kažkoks beprotiškas aklas nuotykis. Tik viena naktis.

— Niekada nebūna tik viena naktis. Jei galėjai tai padaryti kartą, galėsi padaryti ir kitą. Ir dar kartą, ir dar. Ir kitą kartą bus lengviau. Visa tai jau esu mačiusi, Hari. Šitaip buvo su Glenu.

— Viešpatie Dieve, kuo čia dėtas tavo tėtis. Aš net auskaro neturiu.

— Turėjau nujausti, — kalbėjo Džina. — Romantikai visada patys blogiausi. Širdučių ir gėlyčių komanda. Tie, kurie žada nė nepažvelgti į kitą moterį. Tie blogiausi. Nes tokiems vis reikia naujo nuotykio. Nuolat reikia romantikos dozės. Argi ne taip, Hari?

Man nepatiko, kaip ji apie mane kalba — tarsi visai niekuo nesiskirčiau nuo kitų vyrų, tarsi tebūčiau vienas iš tos plaukuotų svetimoteriautojų masės, tarsi būčiau tik eilinis apgailėtinas žmogelis, kurį užklupo klystelėjusį į šalį. Norėjau tebebūti vienintelis.

— Atleisk, kad tave įskaudinau, Džina. Visada dėl to gailėsiuos. Nenoriu tavęs skaudinti.

— Supranti, medaus mėnuo negali tęstis visą gyvenimą.

— Žinau, žinau, — pasakiau, tačiau širdies gilumoje paklausiau: „O kodėl gi ne? Kodėl ne?“

— Drauge pragyvenome ne vienerius metus. Turime vaiką. Visokie ten Romeo ir Džuljetos seiliojimaisi baigėsi.

— Aš visa tai suprantu, — atsakiau, ir didžioji mano dalis iš tiesų tai suprato. Tačiau mažulytė mažulytė dalelytė norėjo pasakyti: „Oi, tada aš išeinu“.

Džina buvo teisi — norėjau, kad mudu būtume tokie kaip iš pradžių. Norėjau, kad tokie būtume visados. Ir žinote kodėl? Nes tuomet mudu buvome be galo laimingi.

— Manai, lengva gyventi mūsų namuose? — staiga užsiplieskė ji. — Manai, lengva klausyti, kaip tu zirzi, kad išaugai iš paauglystės, rūpintis, kad Patas bent penkias minutes nežiūrėtų „Žvaigždžių karų“, prižiūrėti namus? Iš tavęs juk jokios pagalbos. Kaip ir kiekvienas vyras šioje planetoje manai, kad jei jau dirbi savo darbelį, tai daugiau nieko daryti ir nereikia.

— Nagi, nagi, — apstulbau. — Keista, kaip tu čia anksčiau manęs nepalikai.

— Nesuteikei tam dingsties. Iki dabar. Man tik trisdešimt, Hari. O kartais jaučiuosi tikra senė. Tu suviliojai mane. Privertei tave įsimylėti.

— Grįžkim namo. Tu, aš ir Patas. Noriu, kad viskas būtų kaip anksčiau.

— Nebebus kaip anksčiau. Tu viską pakeitei. Aš pasitikėjau tavimi, o tu mano pasitikėjimą sugriovei. Per tave pasijaučiau kvailė, kam tavimi pasitikėjau.

— Džina, žmonės nesiskiria dėl vienos nakties nuotykio. Suaugę taip nesielgia. Nemesk visko vien dėl šito. Žinau, kad skaudu. Žinau, kad pasielgiau negerai. Bet kaip galėjau iš misterio Nuostabiojo staiga virsti misteriu Šūdo gabalu?

— Tu nesi misteris Šūdo gabalas, Hari. — Ji papurtė galvą stengdamasi nepravirkti. — Tiesiog esi eilinis vyrukas, ir tiek. Dabar tai matau. Niekuo nesiskiri nuo kitų. Negi nesupranti? Tiek daug atidaviau, nes atrodei ypatingas. Tiek daug tau paaukojau, Hari.

— Žinau. Ketinai išvažiuoti dirbti į užsienį. Ketinai tyrinėti kitą kultūrą. Turėjo būti nuostabu. Ir dėl manęs likai čia. Aš visa tai žinau. Todėl ir noriu, kad mūsų santuoka nežlugtų. Todėl ir noriu dar kartą pabandyti.

— Aš daug mąsčiau, — vėl prakalbo Džina, — ir supratau, kad namie sėdinti ir vaiką prižiūrinti moteris niekam neįdomi. Netgi savo vyrui. Ypač savo vyrui. Esu tokia nuobodi, kad jis gulasi su kuo papuola.

— Netiesa.

— Prižiūrėti savo vaiką — toks darbas turėtų būti labiausiai gerbiamas iš visų. Turėtų būti vertesnis už darbą kokioje nors kontoroje. Bet taip nėra. Ar žinai, kiek kartų per tavo prakeiktos televizijūkštės vakarienes, vakarėlius ir pietus jaučiausi nieko neverta? O ką jūs veikiate? — pašaipiai pamėgdžiojo ji. — O ką jūs veikiate? Aš? Na, nieko neveikiu. Būnu namie ir prižiūriu savo mažylį. Ir jie į tave pažiūri — moterys lygiai taip pat kaip vyrai, nors gal net blogiau nei vyrai, — tarsi būtum visiška beprotė. O aš dvigubai protingesnė už daugelį tavo bendradarbių, Hari. Dvigubai protingesnė.

— Žinau, — pasakiau. — Paklausyk, Džina, padarysiu viską. Ko tu nori?

— Noriu susigrąžinti gyvenimą, — pasakė ji. — Tik tiek, Hari. Noriu susigrąžinti gyvenimą.

Nuskambėjo grėsmingai. Devintas skyrius

Viskas susiklostė ne visiškai taip, kaip planavo tėtis. Bent jau ne taip, ką planavo dėl namų. Ir dėl manęs.

Kai tėvai nusipirko namą, kuriame užaugau, čia buvo kaimas. Tačiau per trisdešimt metų miestas prišliaužė artyn. Laukus, po kuriuos klajojau su oro šautuvėliu, užstatė bjauriais naujais namais. Senojoje Didžiojoje gatvėje knibždėjo nekilnojamojo turto agentų ir advokatų. Tai, ką mano tėvai įsivaizdavo kaip amžinai truksiantį gyvą „Šaulių“ epizodą, nuo pat mūsų atsikraustymo ėmė ryti priemiesčio rajonai.

Mama dėl to per daug nesikrimto: buvo gimusi mieste, ir aš iš vaikystės prisimenu, kaip ji skųsdavosi, kad mūsų miestuke mažai parduotuvių, kad nėra kino teatro. Tačiau tėčio man buvo gaila.

Jam nepatiko į miestą darban važinėjančių žmonių grūstis traukinių stotyje darbo dienomis, nepatiko golfo partijos savaitgaliais. Nepatiko gaujos po apylinkes besitrinančių chuliganėlių, įsivaizduojančių, kad tai Los Andželo Pietų parkas. Jis nemanė, kad šitokių metų teks būti taip arti žmonių knibždėlyno ir nusikaltimų.

O čia dar aš.

Tėvai abu išėjo pasitikti, tikėdamiesi išvysti mus visus tris atvykusius pietų. Tačiau atvažiavo tik jų sūnus. Jiedu suglumę žiūrėjo, kaip pravažiavau jų vartelius, ieškodamas, kur sustoti. Jie nieko nesuprato.

Mano vaikystėje automobilių gatvėje niekas nestatydavo: kiekviena šeima turėjo garažą, ir to visiškai pakako. Dabar galėjai ir be galvos likti, kol rasdavai, kur pastatyti automobilį. Viskas pasikeitė.

Pabučiavau mamą, paspaudžiau ranką tėčiui. Jie nežinojo, kas nutiko. Maisto buvo prigaminta per daug. Jie laukė Džinos ir Pato. Jie laukė laimingos šeimos. O sulaukė manęs.

— Mama, tėti, turiu jums šį tą pasakyti.

Grojo senos dainos. Skambėjo Tonis Benetas iš „Carnegie Hali“ salės, nors laisvai galėjo būti ir Sinatra arba Dinas Martinas, arba Semis Deivis Jaunesnysis. Mano tėvų namuose visada skambėdavo senos dainos.

Jiedu įsitaisė savo mėgstamuose krėsluose ir klausiamai sužiuro į mane. Kaip du vaikai. Galėčiau prisiekti, manė, kad pranešiu, jog laukiamės dar vieno vaiko. Stovėjau ir jaučiausi taip, kaip dažnai jausdavausi savo tėvų akivaizdoje — veikiau kaip muilo operos veikėjas, o ne jų tikras sūnus.

— Atrodo, Džina mane paliko, — išpyškinau.

Pasakiau visiškai netinkamu tonu — pernelyg atsainiai, pernelyg manieringai, pernelyg žiauriai. Bet antraip būčiau parpuolęs visomis keturiomis ir ašaromis nulaistęs jų gauruotą kilimą. Nes po vakardienos pasivaikščiojimo po parką ir dar vienos bemiegės nakties lovoje, kuri man vienam buvo per didelė, pagaliau pamažu ėmiau tikėti, kad ji gali ir nebegrįžti. Bet jaučiausi pernelyg senas nešti tėvams blogas naujienas. O jie buvo per seni jas išklausyti.

Jiedu kurį laiką tylėjo.

— Ką? — ištarė tėtis. — Kur tave paliko?

— Kur mažiukas? — paklausė mama. Ji iškart viską suprato.

— Patas su Džina. Pas jos tėtį.

— Pas tą rokerį? Vargšiukas.

— Ką reiškia „paliko“? — valdingai paklausė tėvas.

— Ji išėjo, tėti.

— Nesuprantu.

Jis tikrai nesuprato. Jis mylėjo ją, mylėjo mus, o dabar štai viskas baigėsi.

— Ji išsinešdino. Paspruko. Dingo. Išgaravo.

— Kaip čia kalbi, — sudraudė mama. Pirštus, tarsi melsdamasi, prispaudė prie lūpų. — Oi, Hari. Užjaučiu.

Ji atsistojo ir žengė manęs link, ir mane kone nukrėtė šiurpas. Būtų geriau, jei jie nebūtų man geri. Viską ištverčiau, jei tik jie manęs neglėbesčiuotų ir nesakytų, kad viską supranta. Bet jeigu jie bus geri, neištversiu. Tai, ką spaudžiau savyje, sprogs. Laimei, tėvas atėjo į pagalbą. Gerasis tėtis.

— Išėjo? — perklausė ji piktai. — Ką — skyrybos? Ar tai tu nori pasakyti?

Apie tai dar nebuvau pagalvojęs. Skyrybos? Nuo ko tai pradedama?

— Turbūt. Taip. Juk taip žmonės daro, ar ne? Kai skiriasi.

Jis atsistojo. Veidas darėsi vis blyškesnis. Akys sudrėko.

Jis nusiėmė akinius ir nusišluostė akis. Skaudu buvo į jį žiūrėti.

— Tu sugriovei mano gyvenimą.

— Ką?

Negalėjau patikėti savo ausimis. Mano santuoka byra į šipulius, o auka — jis? Kaipgi šitaip? Man labai gaila, kad jo gražioji marti išnyko iš jo gyvenimo. Apgailestauju, kad jo anūkui teko matyti, kaip skiriasi jo tėvai. O labiausiai man gaila, kad jo sūnus pasirodė esąs vienas iš tų mulkių, kurie zulina skyrybų teismų suolus. Bet tikrai neleisiu savo tėvui pasiglemžti pagrindinio mūsų mažytės tragedijos vaidmens.

— Ir kaipgi aš sugrioviau tavo gyvenimą, tėti? Jei kas ir yra viso šito auka, tai tik Patas. O ne tu.

— Tu sugriovei mano gyvenimą, — pakartojo tėtis.

Mano skruostai užsiliepsnojo iš gėdos ir apmaudo. Ko gi jam taip krimstis? Ne jį paliko žmona.

— Tu savąjį jau atgyvenai, — drėbiau piktai.

Su besikaupiančia neapykanta įsmeigėme vienas į kitą akis. Paskui jis išėjo. Girdėjau, kaip šliurinėja antrame aukšte. Jau gailėjausi taip pasakęs. Bet kito pasirinkimo neturėjau.

— Jis ne tai turėjo galvoje, — pasakė mama. — Jis prislėgtas.

— Ir aš, — atrėmiau. — Iki šiol man nebuvo nutikę nieko bloga, mama. Man sekėsi. Iki šiol man nebuvo nutikę nieko bloga.

— Neklausyk tėvo. Jam tik norisi, kad Patas turėtų tai, ką turėjai tu. Abu tėvus. Ką nors pastovaus ir tvirto, nuo ko galėtų pradėti kurti savo gyvenimą. Tik tiek.

— Bet jis to neturės, mama. Jei Džina iš tiesų išėjo. Deja, viskas ne taip paprasta.

Po kurio laiko tėtis vis dėlto nulipo žemyn, ir per pietus pabandžiau jiems šį tą paaiškinti. Namie atsiradę rūpesčių, iškilę nesutarimų, bet mudu vienas kitam teberūpime. Turėjau tokią viltį.

Nutylėjau apie tai, kad dulkinausi su bendradarbe, kad Džina jaučiasi paleidusi vėjais savo gyvenimą. Pamaniau, kad gali užspringti savo avienos muštiniais.

Išleisdama mama stipriai mane apkabino ir pasakė, kad viskas bus gerai. Ir tėtis buvo kaip mokėdamas geras — apkabino ranka per pečius ir liepė skambinti, jei jie galėtų kuo nors padėti.

Negalėjau pažvelgti jam į akis. Taip jau būna, kai laikai savo tėvą didvyriu. Jam nė nereikia nieko sąlyti, o tu pasijunti vėl esąs aštuonmetis berniukas, pralaimėjęs savo pirmąją kovą.

— Mūsų šio vakaro svečio pristatyti nereikia, — trečią kartą iš eilės pasakė Martis. — Velnias... velnias... velnias... Kas yra tam prakeiktam sufleriui?

Nieko tam sufleriui nebuvo, ir Martis pats tai žinojo.

Viršuje galerijoje režisierius murmėjo raminamus žodžius į jo ausinę, kad jie vėl viską pakartosią, kai tik jis bus pasirengęs. Bet Martis nusiplėšė mikrofoną ir nulipo nuo pakylos.

Tiesioginiame eteryje Martis suflerio nebijodavo. Jei suklysdavo, jei suklupdavo ties kuriuo nors iš prieš akis bėgančių žodžių, tik nusišiepdavo ir varydavo toliau. Nes žinojo, kad kitaip negalima.

Darant įrašą viskas kitaip. Žinai, kad bet kada gali sustoti ir pradėti iš naujo. Taip, žinoma, lengviau. Bet, antra vertus, šitai gali tave sukaustyti. Sutriks kvėpavimas. Pradėsi prakaituoti. O jeigu kamera užfiksuos prakaitą, tau galas.

Nutvėriau Martį žaliajame kambaryje, kur jis kimšosi alaus butelį. Šitai mane išgąsdino kur kas labiau negu įniršio priepuolis studijoje. Martis buvo rėksnys, bet ne girtuoklis. Keli alaus buteliai, ir jo nervai bus tokie ramūs, kad jis negalės nė pajudėti.

— Kai laida įrašoma iš anksto, viskas vyksta kitu ritmu, — ėmiau aiškinti. — Kai esi tiesioginiame eteryje, energijos koncentracija tokia didelė, kad tu tiesiog švilpte prašvilpi nuo pradžios iki pabaigos. Kai daromas įrašas, adrenaliną reikia labiau kontroliuoti. Bet tau pavyks.

— Ką tu apie tai išmanai? — tėškė jis man. — Kiek šou vedei?

— Žinau, kad nuo to, jog plyšauji dėl suflerio mergiotės, tikrai jokios naudos.

— Ji per greitai judina tą daiktą!

— Taip, kad spėtų su tavimi, — nepasidaviau. — Jei sulėtinsi tu, sulėtins ir ji. Marti, čia ta pati mergina, kuri jau metus pas mus dirba.

— Tu net nesistengei iškovoti, kad paliktų tiesioginį eterį, — purkštelėjo Martis.

— Kai užvažiavai tam Tarzanui, kitos išeities nebebuvo. Studija negali rizikuoti, kad tai pasikartotų. Todėl laida įrašoma.

— Tiesioginis įrašytas eteris. Tuo viskas pasakyta. Hari, kieno tu pusėje?

Jau norėjau jam atsakyti, bet į žaliąjį kambarį įkišo galvą Siobanė.

— Man pavyko pakeisti suflerio merginą, — pranešė ji. — Gal vėl pabandom?

— Mes žiūrime teliką, — pranešė Patas, kai atėjau pas Gleną.

Pakėliau jį ir pabučiavau. Jis tarsi beždžioniukas apsivijo mane rankytėmis ir kojytėmis, ir šitaip aš jį nusinešiau į kambarį.

— Su mamyte žiūri televizorių?

— Ne.

— Su seneliu Glenu?

— Ne. Su Sale ir Stivu.

Nedidukėje svetainėje prilipę vienas prie kito ant sofos sėdėjo du paaugliai: mergiotė ir berniūkštis. Vilkėjo tokiais drabužiais, kurie be snieglentės atrodo keistokai.

Kai įžengiau į kambarį, mergaitė — smulkutė, išglebusi, išblyškusi, — pasižiūrėjo į mane. Berniūkštis — kresnas, spuoguotas ir dar labiau išblyškęs, — valdymo pulteliu baksnojo sau į apatinius dantis ir neatitraukė akių nuo pikto pusplikio vyro ekrane — dainininko, labiau jau panašaus į policijos tardytoją. Glenas žinotų, kas jis. Glenas turėtų visus jo įrašus. Pasiklausęs jo, susimąstau, ar čia muzika prastėja, ar aš senstu. O gal ir viena, ir kita.

— Labas, — pasakė mergaitė.

— Labas. Aš Haris — Pato tėtis. Džina namie?

— Ne. Išvažiavo į oro uostą.

— Į oro uostą?

— Aha, jai reikėjo, žinai, kaip ten? Spėti į lėktuvą.

Paleidau Patą ant žemės. Jis įsitaisė tarp „Žvaigždžių karų“ figūrėlių, išbarstytų po visas grindis, ir susižavėjimo pilnomis akelėmis ėmė žvilgčioti į spuoguotąjį jaunuolį.

— Kur ji išskrido?

Mergaičiukė — Salė — iš susikaupimo suraukė antakius.

— Į Kiniją. Turbūt.

— Į Kiniją? Tikrai? O gal į Japoniją? Tai labai svarbu.

Jos veidelis nušvito.

— Aha — turbūt į Japoniją.

— Tarp Kinijos ir Japonijos nemenkas skirtumas, — pasakiau.

Berniūkštis — Stivas — pirmą kartą pažvelgė į mane.

— Man tai ne, — leptelėjo.

Mergaitė nusijuokė. Nusijuokė ir Patas. Ką darysi, dar mažas. Pats nežino, ko juokiasi. Pamačiau, kad jo veidelis purvinas. Jei Pato neparagini, jis dėl asmeninės higienos nepersistengia.

Stivas patenkintas išsiviepė, vėl įbedė akis į ekraną ir toliau sau valdymo pulteliu baksnojo į apatinius dantis. Mielai būčiau tą pultelį sugrūdęs jam į žabtus.

— Gal žinai, kiek laiko jos nebus?

Salė suniurnėjo, kad nežino, ir atsainiai ėmė maigyti raumeningą Stivo koją.

— Gleno nėra? — paklausiau.

— Ne, tėtis dirba, — atsakė Salė.

Va, kas čia. Šita mergiotė — vienas iš Gleno pamestų vaikų, kai tas kartą ar porą buvo vedęs po Džinos motinos.

— Atvažiavai į svečius? — pasidomėjau.

— Pagyvensiu čia, — atsakė ji. — Su mama riejamės. Staugia dėl mano draugų, dėl mano skudurų, dėl laiko, kai grįžtu namo, dėl laiko, kai negrįžtu namo.

— Nepagrįstai?

— Ateini čia kaip į kokį viešbutį, — užspiegė Salė. — Tu per jauna rūkyti šitą šlamštą. Bla bla bla bla. — Ji atsiduso su labai jauno žmogaus pasibodėjimu. — Kaip visada. Tarsi ji pati nebūtų viso to dariusi savo tamsiais amžiais, sena kalė apsimetėlė.

— Kalė, — drėbė Stivas.

— Kalė, — nusišypsojo Patas, abiejuose kumšteliuose sugniaužęs po „Žvaigždžių karų“ figūrėlę. Stivas ir Salė ėmė juoktis.

Štai kaip viskas vyksta, pamaniau. Išsiskiri, ir tavo vaikas tarsi koks sudužusio laivo keleivis plūduriuoja dieninės televizijos ir atsakomybės, kurios vengiama, jūroje. Sveiki atvykę į šlykštų šiuolaikinį pasaulį, kur tas iš tėvų, su kuriuo tu gyveni, tėra tolima, paniekos verta persona, o tas iš tėvų, su kuriuo negyveni, jaučiasi toks kaltas, jog suteikia tau prieglobstį, kai namie pasidaro nebepakenčiama.

Mano berniukui šitaip nenutiks.

Tik jau ne Patui.

— Susirink žaislus ir pasiimk paltuką, — paliepiau.

Jo murzinas veidukas nušvito.

— Eisime į parką?

— Zuiki, — pasakiau, — važiuosime namo. Dešimtas skyrius

Baris Tvistas apsireiškė su idėja apie penkiolikos minučių uždelsimo sistemą: tai reiškė, kad vėl grįžtame į tiesioginį eterį, tačiau prieš transliaciją bus trumputis laiko intervalas, apdrausiantis mus nuo galimų šeimininko arba svečių išpuolių.

Laidos kolektyvas buvo patenkintas, nes tai reiškė, jog dar bus galima iškirpti bet ką, kas duotų dingstį reklamos užsakovams nerti į krūmus, o Martis buvo patenkintas tuo, kad jo nebekaustys suflerio baimė.

Taigi Martis pasikvietė mane priešpiečių į savo mėgstamą restoraną, madingą spartietišką pusrūsį, kur įsiganę televizijoje žmonės autentiškus italų valstiečių patiekalus valgydavo reprezentacinių išlaidų sąskaita.

Kaip ir dauguma kitų vietų, į kurias eidavome, taip ir čia plikos grindys bei baltos sienos labiau priminė sporto salę, o ne restoraną — gal tam, kad lankytojai jaustųsi čia darą sau ką nors gera. Kai atėjome šiek tiek po antros — vėlavau, nes turėjau nuvežti Patą savo tėvams, mat Džinai išvažiavus nebebuvo kas jį paima iš darželio, — restoranas buvo pilnas žmonių, o prie administratoriaus stalo nė gyvos dvasios.

Mus pasitiko padavėja. Iš karto buvo matyti, kad ši diena jai ne iš gerųjų. Buvo visa iškaitusi, susinervinusi, ant baltos uniformos raudonavo vyno dėmė. Ji vis taisėsi plaukus, juodus, žvilgančius, nukirptus „puodeliu“ tuo senoviniu būdu, kuris mums asocijuojasi su F. Skoto Ficdžeraldo romano moterimis arba Honkongo merginomis šeštajame dešimtmetyje. „Bobas“. Štai kaip vadinasi tokia šukuosena. Padavėja šiek tiek atkišo apatinę lūpą ir pūstelėjo — kirpčiukai kilstelėjo.

— Kuo galiu padėti? — pasiteiravo.

— Turime užsisakę staliuką, — pasakė Martis.

— Aišku, — ištarė ji ir išsitraukė užsakymų knygelę. — Pavardė?

— Martis Menas, — prisistatė Martis nežymiai savotiškai pabrėždamas žodžius, iš ko galėjai suprasti, jog dabar jis tikisi, kad mergina jį pažins ir ims alpti iš susijaudinimo. Tačiau Martis šitai merginai nieko nereiškė. Ji buvo amerikietė.

— Atleiskite, — pasakė ji žiūrinėdama knygelę, — sąraše jūsų pavardės nėra, pone.

O tada nusišypsojo. Gražiai nusišypsojo, plačiai, parodydama baltus dantis. Spindinti šypsena.

— Patikėkit, mums tikrai užsakytas staliukas, — pareiškė Martis.

— Ne, čia neužsakytas.

Ji garsiai užvertė knygelę ir buvo benueinanti.

Martis užtvėrė jai kelią. Jis merginą, atrodo, jau visiškai suerzino. Ji atkišo apatinę lūpą ir pūstelėjo kirpčiukus.

— Atsiprašau, — ištarė.

Ji buvo aukšta, liekna, grakščiomis kojomis ir plačiai įstatytomis rudomis akimis. Graži, bet ne lėlytė. Gal kokių pora metų vyresnė už mane. Dauguma šiame į sporto salę panašiame restorane dirbančių žmonių buvo jaunuoliai, kuriems dar pienas nuo lūpų nenudžiūvęs. Jiems čia tebuvo pakopa į ateities aukštumas. Šitoji mergina buvo visiškai kitokia.

Ji pasižiūrėjo į Martį ir pasitrynė nugaros apačią, lyg ta seniai skaudėtų.

— Ar žinote, koks aš garsus? — paklausė Martis.

— Ar žinote, kokia aš užsiėmusi? — atšovė ji.

— Gal mūsų ir nėra sąraše, — labai lėtai ištarė Martis, tarsi kalbėtų žmogui, kuriam ką tik išpjovė dalį smegenų, — bet vienas iš mano žmonių paskambino Polui — vadybininkui? Ar pažįstate Polą?

— Žinoma, — ramiai pasakė mergina. — Pažįstu Polą.

— Polas sakė, kad bus sutvarkyta. Visada būna sutvarkyta.

— Labai džiaugiuosi, kad judu su Polu sieja toks savitarpio supratimas. Bet jeigu aš neturiu laisvo staliuko, tai negaliu jums jo duoti, ar ne? Dar kartą atsiprašau.

Šį kartą ji nuėjo.

— Kvaiša, — purkštelėjo Martis.

Bet tada mus pastebėjo Polas ir per pilnutėlį restoraną atskubėjo pasitikti savo įžymiojo kliento.

— Pone Menai, — pasisveikino jis, — kaip malonu jus matyti. Ar iškilo kokių nors keblumų?

— Atrodo, nėra laisvo staliuko.

— Oi, jums, pone Menai, staliuką mes visada rasime. — Įdegusį Polo veidą nušvietė pietietiška šypsena. Ir jo šypsena buvo graži. Tačiau visiškai kitokia negu tos merginos. — Prašom čionai.

Įžengėme į salę ir kaip visada, pasirodžius Marčiui, sulaukėme žvilgsnių, tylaus murmėjimo ir paikų šypsenų. Polas spragtelėjo pirštais, ir iš virtuvės atnešė staliuką. Akimirksniu ant jo atsirado staltiesė, stalo įrankiai, luistas rupios valstietiškos duonos ir sidabrinis dubenėlis alyvų aliejaus. Prie staliuko išdygo padavėja. Ta pati.

— Dar kartą sveiki, — pasakė ji.

— Pasakykit jūs man, — pradėjo Martis, — kur dingo tos geros padavėjos amerikietės? Tos, kurios aptarnauja su šypsena?

— Jos jau baigė darbą, — pasakė padavėja. — Atnešiu jums valgiaraštį.

— Man nereikia valgiaraščio, — pareiškė Martis. — Aš žinau, ko noriu.

— Vis vien atnešiu. Jūsų draugui. Turime įdomių dienos patiekalų.

— Gal jums dar kartą pakartoti, kai įsijungsite klausos aparatą? — drėbė Martis. — Skaitykit man iš lūpų: mes visą laiką čia valgome. Mums nereikia valgiaraščio.

— Atstok nuo jos, Marti, — pasakiau.

— Aha. — Ji pirmą kartą pasižiūrėjo į mane. — Atstok nuo manęs, Marti.

— Valgysiu tų spiralinių makaronų su tuo raudonu daiktu ant viršaus, ir jis valgys tą patį, — susakė Martis.

— Spiraliniai makaronai, — užsirašė ji į savo mažą knygutę. — Raudonas daiktas. Tuojau bus.

— Ir atnešk mums butelį šampano, — paliepė Martis ir plekštelėjo padavėjai per užpakalį. — Gera mergaitė.

— Patrauk savo prakaituotą leteną nuo mano subinės, kol dar nesulaužiau tau rankos, — sušnypštė ši. — Geras berniukas.

— Tu tik atnešk mums išgerti, gerai? — Martis mikliai atitraukė ranką.

Padavėja nuėjo.

— O Viešpatie, reikėjo užsisakyti maisto išsinešti, — pasiskundė Martis. — Arba ateiti bent kiek anksčiau.

— Atsiprašau, kad užtrukau, — pradėjau. — Kamščiai...

— Nieko tokio, — kilstelėjo jis ranką.

— Džiaugiuosi, kad sutikai su penkiolikos minučių uždelsimo sistema. Pažadu, kad laidai nuo to tikrai nebus blogiau.

— Na, tai tik vienas iš pokyčių, — pasakė Martis. — Apie tai ir norėjau su tavimi pasikalbėti.

Pagaliau pastebėjęs, kad Martis nervinasi, suklusau. Jis darydavo tam tikrus kvėpavimo pratimus, kad nuslėptų drebulį, bet dabar jie negelbėjo. Ir visai čia nebuvo panašu į kokį nors šventimą.

— Dar norėčiau, kad Siobanė būtų labiau įtraukta į svečių paiešką, — ėmė vardinti Martis. — Ir noriu, kad ji kiekvieną savaitę būtų galerijoje. Ir noriu, kad ji būtų man už nugaros.

Kurį laiką virškinau. Padavėja atnešė šampano. Pripylė dvi taures. Martis nugėrė didelį gurkšnį ir įsispoksojo į savo taurę. Jo lūpos truputį prasivėrė ir išleido tylų riaugtelėjimą.

— Pardon, — atsiprašė jis.

Manoji taurė tebestovėjo nepaliesta.

— Bet visi šitie dalykai — prodiuserio darbas, — pabandžiau išspausti šypseną. — Mano darbas.

— Na, kaip tik šituos dalykus aš ir noriu pakeisti.

— Palauk. Aš negaunu naujos sutarties?

Martis skėstelėjo rankomis tarsi sakydamas — o ką aš galiu padaryti? Toks tas pamišęs pasaulis.

— Klausyk, Hari. Tu juk nenori, kad skirčiau tau kokį niekingą darbelį, kurį atitiktum užrištom akim. Juk tai būtų siaubinga, ar ne?

— Marti, — suveblenau aš. — Marti. Palauk. Truputį palauk. Man labai reikia šito darbo. Kaip niekad reikia. Visas tas reikalas su Džiną — dabar Patas gyvena pas mane, — ir aš nežinau, kuo viskas baigsis. Pats supranti. Ir aš negaliu netekti darbo. Tik jau ne dabar.

— Apgailestauju, Hari. Mums reikia permainų.

— Ką visa tai reiškia? Bausmė už tai, kad nesu pasiekiamas dvidešimt keturias valandas per parą tuo metu, kai mano santuoka eina velniop? Aš atsiprašau, kad šįryt nebuvau biure. Negalėjau sūnaus palikti vieno. Reikėjo...

— Hari, nėra jokio reikalo šaukti. Viską galima sutvarkyti civilizuotai.

— Baik jau, Marti. Juk tu esi Misteris sušiktas Iššūkis. Tai ko gi tau baimintis menkos scenelės, ką?

— Apgailestauju, Hari. Siobanė ateina. Tu išeini. Ir vieną gražią dieną tu man už tai dar padėkosi. Gal tai bus pats geriausias tau nutikęs dalykas. Nepyk, gerai?

Tas smirdžius iš tiesų ištiesė man ranką. Nekreipiau į ją dėmesio ir pašokau iš vietos, klubais trinktelėjęs į staliuko kraštą.

Jis palingavo galva, visiškai manimi nusivylęs.

Pasukau išėjimo link — gėlė kojas, skruostai degte degė, — ir atsigręžiau tik tada, kai išgirdau Marčio klyksmą.

Kažkaip jau ten nutiko, kad padavėja visą lėkštę makaronų išvertė jam ant klyno.

— O varge, atsiprašau, — išgirdau ją sakant. — Gal dar norėtumėt užsibarstyti parmezano?

Mano tėvai parvežė Patą namo. Mama visur įžiebė šviesas. Tėvas pasiteiravo, kaip man einasi darbe. Pasakiau, kad puikiai.

Jiedu pabuvo su Patu, kol apsipirkau vietinėje parduotuvėje. Iki jos automobiliu tebuvo penkios minutės kelio, bet aš gerokai užtrukau, nes slapčiom stebėjau visas moteris, kurios man buvo panašios į vienišas motinas. Anksčiau apie jas net nepagalvodavau, tačiau dabar supratau, kad tos moterys didvyrės. Tikros didvyrės.

Jos viską daro pačios. Perka, gamina maistą, žaidžia ir taip toliau, ir panašiai. Jos vienos augina savo vaikus.

O aš net nesugebu ištrinkti Patui galvos.

— Jo plaukeliai nešvarūs, — išeidama pasakė mano mama. — Laikas plauti.

Pats tai žinojau. Bet Patas nenorėjo, kad plaučiau jam galvą. Taip man ir pasakė, kada lyg tarp kitko apie tai užsiminiau, kai šnekučiavomės grįžę iš Gleno. Norėjo, kad jam plaukučius išplautų mama. Taip, kaip tik ji temoka.

Tačiau atidėlioti nebebuvo galima. Netrukus Patas jau stovėjo vonioje ant paplūdusių grindų — vienomis kelnaitėmis, nešvarūs šviesūs plaukučiai užkritę ant akyčių, raudonų nuo ašarų ir vaikiško šampūno, kuriuo Džina trinkdavo jam galvą.

Nieko neišėjo. Kažką dariau ne taip.

Priklaupiau šalia Pato. Jis nepakėlė akių.

— Kas negerai, Patai? — paklausiau.

— Nieko.

Abudu žinojome, kas negerai.

— Mamytės dar truputį nebus. Negi neleisi tėveliui išplauti tau galvytės?

Kvailas klausimas. Jis papurtė galvą.

— Ką dabar darytų džedajų riteris? — pabandžiau.

Patas neatsakė. Kartais keturmečiai nesiteikia atsakyti.

— Klausyk, — aš stengiausi užgniaužti norą užkaukti. — Ar manai, kad Liukas Skaivokeris verkia, kai jam reikia plauti galvą?

— Nežinau. Man tas pats.

Pabandžiau trinkti jam galvą, palenkęs jį viršum vonios, bet ir iš to nieko neišėjo. Galiausiai numoviau jam kelnytes, čiupau ir įtupdžiau į vonią. Patas nusibraukė nuo nosiukės nutįsusį snarglį. Aš leidau vandenį, laukdamas, kol bus tinkamo šiltumo.

— Smagu, ar ne? — pasakiau. — Dabar mudu dažniau tai darysime.

Patas dėbtelėjo į mane. Bet pasilenkė į priekį ir leidosi pakišamas po vandens srove. Paskui pajuto, kad įtrinu jo plaukučius šampūnu, ir tarsi kažkas nutrūko. Jis pašoko ir, graudžiai bandydamas pasprukti, permetė vieną kojytę per vonios kraštą.

— Patai! — riktelėjau. — Prašau atsisėsti.

— Noriu, kad mamytė praustų!

— Mamytės nėra! Sėskis!

— Kur mamytė? Kur mamytė?

— Nežinau!

Patas apgraibomis bandė išsiropšti iš vonios. Į akytes pakliuvo muilo, ir jis ėmė bliauti. Įmurkdžiau jį atgal, primygau ir ėmiau paskubom iš plaukelių skalauti šampūną, stengdamasis nekreipti dėmesio į riksmą.

— Džedajai taip nesielgia, — kalbėjau. — Taip elgiasi tik maži vaikai.

— Aš ne mažas vaikas! Tu mažas vaikas!

Apgaubiau jį rankšluosčiu, čiupau už rankytės ir nusitempiau į jo kambarį: mažos jo kojytės vos spėjo minti, kad neatsiliktų. Kai ėmiausi jį rengti pižama, mudviejų žvilgsniai susirėmė.

— Šitiek triukšmo dėl nieko, — papriekaištavau. — Aš labai tavimi nusivyliau.

— Noriu mamytės.

— Mamytės nėra.

— O kada aš vėl ją pamatysiu? — staiga gailiai paklausė Patas. — Norėčiau žinoti.

— Nežinau, — atsakiau. — Nežinau, zuiki.

— Bet ką aš padariau? — paklausė vėl Patas, ir man suspaudė širdį. — Aš nenorėjau, tikrai nenorėjau.

— Tu nieko nepadarei. Mamytė labai tave myli. Greitai ją pamatysi. Pažadu.

Tada pasiėmiau jį ant rankų ir uosdamas likusį neišplautą šampūną ilgai ilgai laikiau priglaudęs. Kaip dviem šitokiems netobuliems suaugusiems pavyko sukurti šitokią nuostabią būtybę?

Skaičiau „Laukinį gyvūnų pasaulį“, kol Patas užmigo. Išėję iš jo kambario telefono atsakiklyje radau tris žinutes. Visos buvo Džinos.

Deja, man reikėjo kuriam laikui išvažiuoti. Niekada nesuprasi, kaip mane įskaudinai. Niekada. Maniau, kad tai amžiams, Hari. O ne tol, kol kuriam nors iš mūsų pasidarys nuobodoka. Amžiams, o ne iki tol, kol kuriam nors iš mudviejų pasirodys, jog senoje šeimyninėje lovoje nebeįdomu. Taip negalima. Negalima. Negi manai, kad leisiuosi liečiama, kai žinau, jog lietei kažką kitą? Tavo rankos, tavo lūpos... Tai nepakeliama. Melas, slapukavimas, kasnakt prieš užmiegant ašaros. Prisižiūrėjau to į valias, iki užaugau. Jei manai...

Srautas nutrūko. Atsakiklis įrašo tik tam tikrą atkarpą. Pasigirdo pyptelėjimas, o toliau — kita Džinos žinutė. Dabar ji kalbėjo ramiau. Ar bent jau stengėsi kalbėti ramiau.

Ką tik kalbėjausi su Glenu. Pasakė, kad tu pasiėmei Patą. Tikrai nereikėjo. Jis ten buvo visiškai laimingas. Aš juk žinau, koks tu užsiėmęs darbe. Bet jei jau ketini jį pažiūrėti, kol aš grįšiu, žinok, kad galva jam plaunama kiekvieną sekmadienį. Ir neleisk jam bertis cukraus ant dribsnių. Jis moka pats nueiti į tualetą — ir tu tai žinai, — bet kartais pamiršta pakelti dangtį. Žiūrėk, kad jis valytųsi dantis. Neleisk visą laiką spoksoti „Žvaigždžių karų“. Jei nepamiega dieną, žiūrėk, kad vakare atsigultų ne vėliau kaip...

Dar vienas pyptelėjimas. Paskutinė žinutė. Anaiptol nebe tokia rami — žodžiai vertėsi vieni per kitus.

Tik pasakyk Patui, kad aš jį myliu, gerai? Pasakyk, kad labai greitai pasimatysime. O iki tol pasirūpink juo. Ir nesigailėk savęs, Hari. Tu nesi misteris Nuostabusis. Visame pasaulyje moterys vienos augina vaikus. Milijonai moterų. Milijonai. Tai kuo gi tu ypatingas?

Užgesinau visas šviesas, bet taip ir likau prie mūsų berniuko, žiūrėdamas, kaip jis miega. Ir supratau, kad nuvyliau visus.

Džina. Savo motiną ir tėvą. Net Martį. Nebuvau pakankamai stiprus, nepakankamai juos mylėjau, nebuvau toks vyras, koks jie norėjo, kad būčiau, arba toks vyras, koks pats būčiau norėjęs būti. Kiekvieną kitaip, bet visus juos išdaviau.

Užtraukiau antklodę, kurią Patas buvo nuspyręs, jam iki pečių ir mintyse daviau paskutinį pažadą. Pažadą, kurį šį kartą tesėsiu — šito vaiko niekada neišduosiu.

Tačiau tylus balsas, tarsi kas prastu ryšiu skambintų iš kito pasaulio krašto, kartojo: išdavei, išdavei, jau išdavei. Vienuoliktas skyrius

Vaikai gyvena šia akimirka. Susipyksti su jais, o kitą rytą jie jau viską pamiršę. Bent jau Patas ketverių buvo toks.

— Ko nori pusryčių? — paklausiau jo.

Jis truputį pagalvojo.

— Žalių spagečių.

— Spagečių? Pusryčiams?

— Žalių spagečių. Taip, prašyčiau.

— Bet... aš nemoku paruošti žalių spagečių. Ar esi jų valgęs?

Jis linktelėjo.

— Tokioj mažoj kavinukėj už didelio kelio, — paaiškino. — Su mamyte.

Mes gyvename prastojoje Haiburi Kornerio pusėje artėliau Holovėjaus kelio, o ne Aukštutinės gatvės. Čia sendaikčių, o ne antikvarinės parduotuvėlės, smuklės, o ne barai, ramios kavinukės, o ne madingi restoranai. Kai kuriose iš tų kavinukių būdavo tylu kaip bažnyčioje, tačiau mūsų gatvės gale yra išties šauni vietelė, vadinama „Trevi“, kur prie baro kalbama angliškai, o virtuvėje — itališkai.

Stambus linksmuolis vyras prie baro Patą pasveikino vardu.

— Prašom čionai, — parodė mums staliuką prie lango.

Iš virtuvės išniro padavėja ir priėjo prie mūsų. Ta pati. Tebeatrodė pavargusi.

— Ko norėtumėt, vyručiai? — nusišypsojo Patui. Kalbėjo vos juntamu pietietišku akcentu, kurio nepastebėjau, kai buvome su Marčių.

— Ar turite ko nors tokio, ką būtų galima apibūdinti kaip „žali spagečiai“?

— Turite omeny spagečius pešto?

— Ar nebus tau per aštru? — paklausiau Pato.

— Ar jie žali?

Linktelėjau:

— Žali.

— Tada valgysiu.

— O jums? — pasiteiravo padavėja.

— To paties, — atsakiau.

— Ko nors dar?

— Na, man būtų įdomu sužinoti, kiek turite darbų.

Ji pirmą kartą kaip reikiant į mane pasižiūrėjo.

— O, prisimenu, — tarė. — Jūs buvote su Marčių Menu. Liepėte jam nuo manęs atstoti.

— Maniau, kad jūs jo nepažinote.

— Aš čia jau beveik metai. Aišku, kad pažinau tą mulkį. — Ji metė žvilgsnį į Patą. — Atsiprašau.

Nusišypsojau jai.

— Televizorių žiūriu nedaug — toks jau darbas, — bet tas šlykštus snukis amžinai kokiame nors laikraštyje. Ir kiek suprantu, be didelių pastangų. Juokinga — jūs buvote mano paskutiniai klientai. Polui nepatiko mano darbo stilius.

— Štai kaip. Jei jus tai bent kiek paguos, aš darbo netekau maždaug tuo pačiu metu kaip ir jūs.

— Tikrai? Ir jūs net neišvertėte lėkštės makaronų ant mažo susitraukusio Marčio... — Ji paskubom žvilgtelėjo į Patą. — Ant Marčio galvos. Šiaip ar taip, jis to nusipelnė.

— Tai jau tikrai. Bet užjaučiu, kad netekote darbo.

— Nieko čia tragiško. Juk mergina bet kur gali įsidarbinti padavėja, ar ne?

Ji pakėlė akis nuo savo bloknotėlio. Jos akys buvo taip plačiai įstatytos, kad man net buvo sunku žiūrėti į jas abi vienu metu. Akys buvo rudos. Didžiulės. Ji nukreipė žvilgsnį į Patą.

— Tai priešpiečiauji su tėčiu? O kur šiandien tavo mamytė?

Patas sunerimęs pasižiūrėjo į mane.

— Jo motina Tokijuje, — paaiškinau.

— Japonijoje, — pridūrė Patas. — Jie važinėja ta pačia kelio puse kaip ir mes. Bet kai ten naktis, pas mus diena.

Nustebau, kad jis tiek daug prisimena iš to, ką jam pasakojau. Jis apie tą kraštą žinojo kone tiek pat kiek aš pats.

Mergina pasižiūrėjo į mane savo rudomis plačiai įstatytomis akimis, ir aš pamaniau, jog ji iš kažkur žino, kad mūsų mažytė šeima subyrėjo ir pakriko. Absurdas. Iš kur jai žinoti?

— Ji greitai grįš, — pasakė Patas.

Apkabinau sūnų.

— Teisingai, — pritariau. — Tačiau kurį laiką pagyvensime mudu du.

— Tai neįprasta, ar ne? Turiu omeny, kad jūs rūpinatės berniuku. Retas kuris vyras to imasi.

— Manau, tokių pasitaiko, — pasakiau.

— Manau, kad taip, — sutiko ji.

Mačiau, kad imu labiau jai patikti, kai sužinojo, jog rūpinuosi Patu. Bet ji manęs nepažinojo. Visiškai nepažinojo. Ir klydo dėl manęs.

Pamatė vienišą vyrą su vaiku ir pamanė, kad turėčiau būti geresnis už kitus vyrus — geresnės širdies, geriau mokantis užjausti, toks, kuris turbūt nenuviltų moters. Nauja pagerinta vyro rūšis, biologiškai užprogramuota auginti vaiką. Tarsi tam būčiau susiplanavęs gyvenimą.

— O jūs? — pasidomėjau. — Kas jus atnešė į Londoną iš — iš kur?

— Iš Hiustono, — atsakė mergina. — Iš Hiustono, iš Teksaso. Mane „atnešė“ mano draugas. Buvęs. Jis iš čia kilęs.

— Sakyčiau, nemenkas kelias sukartas dėl vaikino, ką?

Mergina, rodos, nuoširdžiai nustebo.

— Taip manot? Man visados atrodė, kad jeigu ką nors myli, eisi paskui jį nors į pasaulio kraštą.

Taigi mergina romantikė.

Po griežta paliesk-dar-kartą-mane-niekše-ir-makaronai-atsidurs-tau-ant-klyno išore slėpėsi viena iš tų moterų, kurios pasiryžusios aukštyn kojom apversti visą pasaulį dėl kokio nors vyro, kuris greičiausiai to visai nenusipelnė.

Gal mano žmona ir teisi. Romantikai patys blogiausi.

Džina grįžo kitą dieną vėlai vakare.

Mudu su Patu ant grindų žaidėme jo žaislais. Nė vienas iš mudviejų nesureagavo į gatvėje sustojusio dyzelinio automobilio burzgimą. Tačiau išgirdę žvangtelint mūsų aprūdijusius vartelius, mudu susižvalgėme. Paskui laukujėse duryse trakštelėjo raktas, ir galiausiai prieškambaryje pasigirdo jos žingsniai. Patas atgręžė veidelį į duris.

— Mamyte?

— Patai?

Ir štai ji čia — besišypsanti mūsų sūnui, apsiblaususi po dvylikos valandų skrydžio iš Naritos, nešina savo senuoju lagaminu, ant kurio tebematyti susitrynęs lipdukas nuo Antigvoje mudviejų kadaise praleistų atostogų.

Patas puolė jai į glėbį, o Džina jį apkabino taip stipriai, kad vaikas pranyko jos vasarinio apsiauto klostėse — pasislėpė visas, išskyrus tik viršugalvį ir kuokštą šviesių plaukučių, visiškai to paties atspalvio kaip motinos. Jųdviejų veidai buvo taip arti vienas kito, kad nesimatė, kur baigiasi Džinos, o kur prasideda Pato.

Žiūrėjau į juos ir jaučiausi kažkaip geriau negu laimingas. Jaučiau kūnu sklindančią šilumą — patikėjau, kad mano pasaulis atgijo. O paskui Džina pasižiūrėjo į mane — ne šaltai, ne piktai, o tiesiog iš tolo, tarsi tebebūtų kažkur toli, kur bus visuomet, — ir mane apėmęs gerumas užgeso.

Ji pas mane negrįžo.

Ji grįžo pas Patą.

— Kaip tu? — paklausiau.

— Truputį pavargau, — atsakė ji. — Labai ilgas skrydis. Grįžti tą pačią dieną, kaip išskridai. Diena atrodo be pabaigos.

— Reikėjo pranešti, kad grįžti. Būtume pasitikę oro uoste.

— Nieko tokio. — Ji atsitraukė nuo Pato ir ėmė jį apžiūrinėti.

Supratau, kad ji grįžo todėl, jog manė, kad aš nesusitvarkysiu. Manė, jog nesu pasirengęs vienas rūpintis mūsų vaiku, kol jos nėra. Manė, jog nesu tikras tėvas, ne toks tikras, kokia buvo ji.

Ji tebelaikė Patą ant rankų, o akys fiksavo, kokia prišnerkšta mūsų svetainė. Tai buvo tarsi įrodymas, kad netgi jos apsileidęs tėtušis yra geriau negu aš.

Visur mėtėsi žaislai. Sukosi niekieno nežiūrima „Liūtą karaliaus“ juosta. Ant grindų kūpsojo dvi dėžutės nuo pono Milano picų — didelė ir maža. O ant svetainės staliuko tarsi murzina servetėlė nuo vakar gulėjo Pato kelnės.

— Vargeli, kokie nešvarūs tavo plaukučiai, — linksmai sudejavo Džina. — Ar ne laikas būtų juos ištrinkti?

— Gerai! — nudžiugo Patas, tarsi jam būtų siūloma eiti į Disneilendą.

Jiedu nuėjo į vonią, o aš ėmiausi kuopti svetainę. Iš vonios girdėjosi tekančio vandens šniokštimas pramaišiui su jųdviejų juoku.

— Man pasiūlė darbą, — pasakė ji parke. — Puikų darbą. Dirbti vertėja amerikiečių banke. Mano rašytinė japonų, tiesa, kiek užleista ir vargu ar sugebėsiu versti dokumentus, bet šneku pakankamai gerai ir versti žodžiu tikrai sugebėsiu. Turėsiu dalyvauti visokiuose susirinkimuose, bendrauti su klientais ir panašiai. Dabar dirbanti mergina — labai šauni, pusiau japonė, pusiau amerikietė, mudvi buvom susitikusios, — išeina dekretinių atostogų. Taigi jei noriu — darbas mano. Bet jiems reikia skubaus atsakymo.

— Pala, pala, — pertariau. — Tas darbas Tokijuje?

Džina atitraukė akis nuo Pato, atsargiai besiropščiančio ant apatinių laipynės skersinių.

— Aišku, kad Tokijuje, — atšovė. Žvilgsnis vėl nukrypo į mūsų berniuką. — O ko, tu manai, aš ten buvau?

Tiesą pasakius, maniau, kad jai tiesiog reikėjo atsipūsti. Pasimatyti su senais draugais japonais ir iš čia išvažiavusiais bičiuliais, palakstyti greitaeigiais traukiniais, užsukti į vieną kitą šventyklą Kiote — tiesiog bent kiek atitrūkti.

Buvau užmiršęs, kad ji norėjo atgauti savo gyvenimą.

Tai štai ką ji veikė persikrausčiusi pas tėvą — paskambino šen bei ten į užsienį, atgaivino senus ryšius, bandydama išsiaiškinti, ar tebeturi galimybę pasiekti visa tai, ko buvo atsisakiusi dėl manęs.

Pakankamai gerai ją pažinojau, jog suprasčiau, kad apie darbą ji kalba rimtai. Bet vis vien negalėjau patikėti.

— Tu tikrai ketini įsidarbinti Japonijoje, Džina?

— Seniai būčiau tai padariusi.

— Kuriam laikui? Visam?

— Sutartis sudaroma metams. O paskui — matysim.

— O kaip Patas?

— Patas važiuos su manimi. Ir taip aišku.

— Patas važiuos su tavimi? Į Tokiją?

— Žinoma. Juk nepaliksiu jo čia, ar ne?

— Bet negali gi jo šitaip išplėšti, — išpyliau, stengdamasis užgniaužti balse besirandančias isterijos gaideles. — Kur tu gyvensi?

— Tuo pasirūpins bankas.

— Ką jis ten valgys?

— Tą patį, ką ir čia. Niekas nelieps jam pusryčiams valgyti mišo sriubos. Ir Japonijoje galima nusipirkti dribsnių. Nesirūpink dėl mūsų, Hari.

— O man neramu. Tai rimta, Džina. Kas jį prižiūrės, kol tu būsi darbe? Kaip su visu jo turtu?

— Kokiu turtu?

— Dviračiu, žaislais, vaizdajuosčių leistuvu. Visu jo turtu.

— Nuplukdysime laivu. Labai jau čia sunku supakuoti keturmečio piliečio daiktus.

— O kaipgi jo seneliai? Ar ir juos ketini supakuoti ir nuplukdyti? Kaip jo darželio draugai? Kaip aš?

— Tu niekaip negali susitaikyti su mintimi, kad aš gyvensiu be tavęs, ar ne? Niekaip negali.

— Ne čia esmė. Jei tu tikrai to nori, linkiu sėkmės. Žinau, kad tai tavo jėgoms. Bet Pato gyvenimas čia.

— Pato gyvenimas su manimi, — ištarė Džina, bet jos balse lyg ir pasigirdo abejonė. Vis dėlto, rodos, pavyko ją paveikti.

— Palik jį su manimi, — paprašiau. Nuoširdžiai paprašiau. — Kol įsikursi, gerai? Kelioms savaitėms, keliems mėnesiams — tiek, kiek reikės. Tik tol, kol apsiprasi darbe ir susirasi, kur gyventi. Leisk jam iki tol pagyventi su manimi.

Ji atidžiai į mane pasižiūrėjo, tarsi pritartų mano žodžiams, tik vis dar negalėtų manimi pasitikėti.

— Nebandau iš tavęs jo atimti, Džina. Niekada to nedaryčiau. Bet bloga darosi pagalvojus, kad jį, kol tu būsi darbe ir bandysi įsivažiuoti, kokiame mažyčiame butuke prižiūrės kažkoks svetimas žmogus. Žinau, kad ir tau tai nepriimtina.

Ji stebėjo, kaip mūsų berniukas pamažu užsiropštė iki laipynės viršaus. Ten jis atsargiai atsigręžė ir išsišiepė mudviem.

— Turiu pasinaudoti šita proga, — ištarė Džina. — Turiu išsiaiškinti, ar galiu tai padaryti. Arba dabar, arba niekados.

— Suprantu.

— Bet aš jam kasdien skambinsiu. Ir, kai tik galėsiu, atsiųsiu ką nors jo paimti. O gal tu pats jį atveši.

— Būtų šaunu.

— Aš myliu Patą. Myliu savo sūnų.

— Žinau.

— Ar tikrai sugebėsi juo pasirūpinti?

— Tikrai sugebėsiu. Tikrai. — Ilgai žiūrėjome vienas į kitą. — Tik tol, kol įsikursi.

Parsivedėme Patą ir paguldėme miegoti. Pavargęs ir laimingas, jis greitai užmigo, iškeliavo į sapnų karalystę, sapnų, kurių rytą nebeprisimins.

Džina kramtė apatinę lūpą.

— Nebijok, — pasakiau. — Aš rūpinsiuos juo.

— Tik tol, kol įsikursiu.

— Tik tol, kol įsikursi.

— Aš grįšiu jo pasiimti, — labiau sau negu man pažadėjo Džina.

Ir ji tikrai grįš jo pasiimti. Bet tada kai kas jau bus kitaip.

Kai Džina grįš jo pasiimti, Pato kelnės nebedryksos ant svetainės staliuko ir nebesimėtys pono Milano picų dėžės. Kai ji grįš pas mūsų sūnų, ir aš jau būsiu panašus į tikrą tėvą.

Štai kur Džina suklydo. Manė, kad pati pasikeis, o aš visados liksiu toks pats.

Bandydami atlyginti Džinos nebuvimą mano tėvai pasistengė Pato gyvenimą paversti nesibaigiančia švente.

Pernakt neliko jų geležinės taisyklės „viena kola per dieną“. Kai mudu su Patu atsirasdavome pas juos, pasirodydavo, kad čia jo laukia dovanos, pavyzdžiui, nauja „Džedajų sugrįžimo“ versija („Naujos scenos, naujas garsas, nauji specialieji efektai“). Jie norėjo, kad jis kuo daugiau būtų pas juos, taip, žinoma, tikėdamiesi mano rūškaną veidą ir niūrią tylą pakeisti savo netikru juoku — pilnu tokios įtampos, jog man jis buvo panašesnis į raudą.

Dabar vienas kuris vis lydėdavo mudu iki Pato darželio vartelių. Jiems tekdavo sukarti tolimą kelią — piko valandą atkakti iki mūsų apvažiuojant M25 trukdavo ne mažiau kaip valandą, — tačiau jie užsispyrę diena iš dienos tai darė.

— Kad Patui būtų smagiau, — paaiškino mano tėtis ir sudejavo savo senas kojas lankstydamas į mano žemą automobilį.

Supratau, ką jie daro, ir mylėjau juos už tai. Jie nėrėsi iš kailio, kad jų anūkas neverktų. Nes bijojo, kad jei jau jis pradės verkti, taip niekada ir nesiliaus.

Tačiau Pato gyvenimas be mamos nebuvo panašus į šventę. Ir jokie „Žvaigždžių karų“ niekučiai nei geri norai negalėjo jo paversti švente.

— Tai ką šiandien veiksi, Patai? — pasiteiravo mano tėtis, įsirangęs ant manojo MGF keleivio sėdynės ir savo anūką pasitupdęs ant kelių. — Vėl iš plastilino lipdysite kirminukus? Mokysitės apie paštininką Patą ir jo juodą ir baltą katę? Tai bus šaunu!

Patas neatsakė. Išblyškęs ir gražus spoksojo į sustingusį ankstaus ryto eismą. Džiugūs mano tėtušio juokeliai jo nė kiek nedomino. Prakalbo tik prie Kanonburio darželio vartų.

— Nenoriu eiti, — sumurmėjo. — Noriu būti namie.

— Bet tu negali būti namie, mažiau, — pasakiau ir jau norėjau išberti žymųjį tėvų pasiteisinimą, kad tėveliui reikia į darbelį. Tačiau tėveliui nebereikėjo į darbelį. Tėvelis, kad ir visą dieną drybsos lovoje, į darbelį vis vien nepavėluos.

Viena auklėtoja išėjo pasiimti Pato. Švelniai paėmė jį už rankutės ir reikšmingai pasižiūrėjo į mane. Ne pirmas kartas, kai Patas nenori su manimi skirtis. Savaitę nuo Džinos išvažiavimo Patas visai nenorėjo manęs paleisti iš akiračio.

Mano tėtis prižadėjo jam kalnus neįtikėtinų smagybių ir žaidimų popiet, ir mudu nulydėjome akimis Patą, įsikibusį auklėtojai į ranką, ašarų pilnomis mėlynomis akimis ir virpčiojančia apatine lūpa.

Galbūt jam pavyks nueiti iki klasės. Galbūt netgi auklėtoja nuvilks jam paltuką. Tačiau kai tik išlįs plastilininiai kirminukai, jis nebeištvers ir nepaguodžiamai pratrūks kūkčioti, o kiti vaikai spoksos į jį arba abejingai imsis savo keturmetiškų reikalų. Mes viso to nematysime.

— Prisimenu, kai tu buvai tokio amžiaus, — prakalbo tėtis, mudviem grįžus prie automobilio. — Tą savaitę tarp Kalėdų ir Naujųjų nusivedžiau tave į parką. Buvo velniškai šalta. Turėjai pasiėmęs savo rogeles. Gavau tave tempti visą kelią nuo namų. O parke žiūrėjome, kaip į užšalusį ežerą bando nutūpti antys. Jos leisdavosi ir — bum! Nušliuoždavo ledu ant užpakalių. O tu juokeisi ir niekaip negalėjai sustoti. Juokeisi ir juokeisi. Žiūrėjom ilgiausiai. Prisimeni?

— Tėti?

— Ką?

— Nežinau, ar pajėgsiu, tėti.

— Ką pajėgsi?

— Nežinau, ar pajėgsiu vienas prižiūrėti Patą. Nežinau, ar įstengsiu. Pasakiau Džinai, kad sugebėsiu. Bet aš nežinau, ar tikrai.

Jis atsigręžė į mane, akys liepsnojo pykčiu, ir aš net pamaniau, kad tuoj gausiu antausį. Per visą mano gyvenimą tėtis nebuvo manęs nė pirštu palietęs. Bet visados būna pirmas kartas.

— Nežinai, ar sugebėsi? — pakartojo jis. — Nežinai, ar sugebėsi? Tu privalai.

Lengva jam kalbėti. Gal jo jaunystę ir subjaurojo vokiečių kariuomenės pastangos jį nužudyti, tačiau jo, kaip tėvo, vaidmuo buvo tarsi akmeny iškaltas. Jis visados tiksliai žinojo, ko iš jo tikimasi. Mano tėtis buvo puikus tėvas, ir — štai kur šuo pakastas — puikus tėvas būdavo ir tada, kai nebūdavo. Kad gerai elgčiausi, užtekdavo „palauk, grįš tavo tėvas“. Tereikėdavo mamai ištarti jo vardą, ir aš staiga suprasdavau, ką reiškia būti geram berniukui. „Palauk, grįš tavo tėvas“, — sakydavo ji man. Tereikėdavo užsiminti apie mano tėvą, ir viskas stodavo į savo vietas.

Dabar tokį grasinimą išgirsi retai. Kiekgi moterų sako: „Palauk, grįš tavo tėvas“? Nedaug. Nes mūsų laikais kai kurie tėvai namo nepareina. O kai kurie tėvai namie sėdi visą laiką.

Bet supratau, kad jis teisus. Gal man ir nepavyks taip gerai kaip jam — net įsivaizduoti buvo sunku, kad Patas į mane žiūrėtų taip, kaip aš žiūrėjau į savo tėvą, — tačiau turiu labai stengtis.

Aš prisiminiau antis, bandančias nutūpti į užšalusį ežerą. Žinoma, kad prisiminiau tas antis. Puikiai prisiminiau.

Nekalbant apie mažą atlyginimą, viršvalandžius ir tai, kad nėra normaliame darbe teikiamų garantijų, kaip antai sveikatos draudimas, ko gero, bjauriausia padavėjos darbe tai, jog per pamainą tenka tvarkytis su gausybe šliužų.

Tarsi prijuostėlė ir bloknotas, šliužai yra šito darbo atributas. Vyrai, kurie nori pasikalbėti, vyrai, kurie prašo telefono numerio, vyrai, kurie tiesiog nenori palikti jos ramybėje. Šliužai, daugybė šliužų.

Šliužų iš statybų, šliužų iš kontorų, šliužų verslininkų kostiumais, šliužų su apsmukusiais džinsais, iš kurių net matyti subinės griovelis, visokiausių šliužų — tokių, kuriems atrodo, kad jie smagūs, tokių, kuriems atrodo, kad jie tikra Dievo dovana, tokių, kurie mano, jog vien todėl, kad ji jiems atneša dienos sriubą, jie turi šansą ją pakabinti.

Ji kaip tik aptarnavo tokių šliužų staliuką, kai aš susiradau vietą kavinukės gilumoje. Vienas šliužas — veikiau šliužas vertelga negu šliužas statybininkas — spoksojo į ją, o draugužiai šliužai — visi kostiumais šviesiais ruoželiais, želė sulaižytais plaukais ir įsitvėrę mobiliuosius, — susižavėję vypsojo dėl jo šliužiško akiplėšiškumo.

— Kuo jūs vardu?

Ji palingavo galvą.

— Ir kam gi prireikė mano vardo?

— Turbūt koks nors tipiškas pietietiškas, ar ne? Pegė Sju? Bekė Lu?

— Nepataikėt.

— Bilė Džo? Merė Bet?

— Klausykit, užsisakysite ar ne?

— Kada baigiate darbą?

— Ar esate susitikinėjęs su padavėja?

— Ne?

— Padavėjos vėlai baigia darbą.

— Ar patinka dirbti padavėja? Ar patinka būti aptarnaujančiuoju personalu viešojo maitinimo įstaigoje?

Visi kiti šliužai, kuriems atrodė, kad pliurpti apie nieką mobiliuoju telefonu sausakimšo restorano vidury — labai kieta, — garsiai nusižvengė.

— Nesijuokit iš manęs.

— Aš nesijuokiu iš jūsų.

— Ilgos darbo valandos, niekingas atlyginimas. Štai ką reiškia dirbti padavėja. Ir daugybė visokių šiknių. Bet pakaks apie jus. — Ji pamėtėjo ant stalo valgiaraštį. — Dabar pagalvokit apie šitai.

Šliužas vertelga nuraudo ir išsiviepė, siekdamas grybštelėti nueinančią merginą už sėdmenų. Jo šliužai draugužiai žvengė, bet jau nebe taip entuziastingai.

Ji priėjo prie manęs. O aš vis dar nežinojau, kuo ji vardu.

— Kur šiandien jūsų berniukas?

— Darželyje. — Ištiesiau ranką: — Haris Silveris.

Ji kurį laiką į mane žiūrėjo, paskui nusišypsojo. Dar nebuvau matęs tokios šypsenos. Nuo jos veido nušvito visa patalpa. Ji tiesiog spindėjo.

— Sidė Meison, — prisistatė spausdama man ranką. Jos ranka buvo labai švelni. Čia tik vyrai spausdami ranką stengiasi sutrupinti tau kaulus. Tik šliužai. — Malonu susipažinti, Hari.

— Kaip Sydė Višes?

— Kaip Sidė Karisė. Tikriausiai apie Sidę Karisę net nesi girdėjęs, ar ne?

— Ji su Fredu Asteiru šoko „Šilkinėse kojinėse“. Jos šukuosena buvo kaip tavo. Kaip toks kirpimas vadinasi?

— Kiniškas.

— Kiniškas? Aha, Sidė Karisė. Žinau. Ji, ko gero, buvo gražiausia moteris pasaulyje.

— Taip, tai Sidė. — Sakyčiau, padariau jai įspūdį. — Mano mama buvo pamišusi dėl visų tų senų MGM 1 filmų.

Tarsi būčiau kilstelėjęs užuolaidos kraštelį ir pažvelgęs į jos vaikystę: išvydau ją kokių dešimties sėdinčią priešais televizorių nedideliame butuke, oro kondicionierius dirba visu pajėgumu, o jos mama sustingusi žiūri, kaip Kairiajame krante Fredas šoka su Side. Nieko keista, kad ji užaugo su iškreiptu požiūriu į romantiką. Nieko keista, kad paskui kažkokį šliužą ji atsekė į Londoną.

— Ar domintų dienos patiekalas? — paklausė ji.

Ji išties buvo šauni, ir man patiko su ja šnekučiuotis apie Hiustoną ir MGM miuziklus, ir apie tai, kas įvyko tarp jos ir to vyro, kuris ją atsivežė į Londoną. Bet aš įbedžiau akis į savo makaronus ir prikandau liežuvį.

Nes man nesinorėjo, kad kuris nors iš mudviejų imtų manyti, jog aš tik dar vienas šliužas.

Džina išėjo, tačiau tebebuvo visur. Namai pilni diskų, kurių neklausau (sentimentalios soul muzikos apie meilės praradimus ir atradimus), knygų, kurių neskaitau (apie moteris, besistengiančias atrasti save bjaurių vyrų pilname pasaulyje), drabužių, kurių ne vilkiu (aptemptų M&S apatinių).

Ir Japonijos. Daugybė knygų apie Japoniją. Visos klasikinės knygos, kurias ji mane įkalbinėjo perskaityti — „Juodasis lietus“, „Rausvasis samurajus“, „Basas generolas“, „Prisiminimai apie šilką ir šiaudus“, — ir apšiuręs senas „Sniego šalies“ egzempliorius, knyga, kurią iš tiesų perskaičiau. Meilės istorija, kurią, anot Džinos, privalėjau perskaityti, jei noriu ką nors suprasti.

Džinos daiktai, nuo kurių kaskart sugnybdavo širdį.

Jie turi dingti.

Nuo minties, kad teks viską išmesti, darėsi negera, tačiau jeigu tave kas nors palieka, turėtų su savimi pasiimti ir savo daiktus. Nes kaskart užkliuvus akiai už kurio nors Liuterio Vandroso įrašo, Margaretos Atvud romano ar knygų apie Hirosimą, gerklę sugniauždavo skausmas. Galų gale tai pasidarė nebepakeliama.

Džina su savo svajonėmis apie amžiną meilę ir sunkiai išsikovotą nepriklausomybę, Džina, kuri galėjo sėkmingai suderinti nepalenkiamas postfeministines Naomi Vulf idėjas ir saldžias Vitnei Hiuston daineles.

Tokia buvo manoji Džina.

Taigi ėmiausi darbo: į šiukšlių maišus ėmiau grūsti viską, ką ji paliko. Pirmąjį prikimšau kone akimirksniu — nejaugi moterys niekada nieko neišmeta? — todėl grįžau į virtuvę ir pasiėmiau visą ritinį didžiulių maišų.

Kai surinkau visas jos knygas minkštais viršeliais, knygų lentynos pasidarė panašios į bedantę burną.

Su drabužiais buvo paprasčiau, nes nereikėjo atrinkti. Netrukus jai priklausiusi mūsų spintos pusė jau buvo beveik tuščia — teliko kandžių nuodų rutuliukai ir geležinės pakabos.

Pasijutau geriau.

Net sušilęs išnaršiau visus namus šluodamas visus jos buvimo ženklus. Visas japonų graviūras iš jos mergautinių laikų. Paveikslą, kurį ji pirko per mūsų atostogas Antigvoje, kai Patas buvo dar visai mažas. Rausvą skustuvą nuo vonios krašto. Porą Gong Li vaizdajuosčių. Ir mūsų vestuvinę nuotrauką, kurioje ji — gražiausia mergina visame pasaulyje, o aš išsišiepęs kaip laimingas kvailelis, kuris niekada nesitikėjo, kad jam gali taip pasisekti.

Viską į šiukšlyną.

Galiausiai užmečiau akį į skalbinių pintinę. Tarp Pato „Žvaigždžių karų“ pižamų ir mano išblukusių Kalvin radau senus Gap marškinėlius, kuriais Džina mėgdavo miegoti. Prisėdau laiptų papėdėje su tais marškinėliais rankose ir susimąsčiau, kuo kažin apsirengusi ji miega dabar. Ir įmečiau juos į paskutinį maišą.

Tiesiog neįtikėtina, kaip greitai namuose galima panaikinti kieno nors gyvenimo pėdsakus. Trunka taip ilgai, kol namuose atsiranda tavo ženklų, o atsikratyti jų daug laiko nereikia.

Paskui keletą valandų žvejojau viską iš maišų ir rūpestingai į vietas dėliojau drabužius, diskus, knygas, graviūras ir visa kita.

Nes ilgėjausi jos. Ilgėjausi jos kaip išprotėjęs.

Ir norėjau, kad visi jos daiktai būtų ten, kur ji juos paliko, kad lauktų, jeigu jai kartais kiltų noras grįžti namo. Dvyliktas skyrius

Prekybos centre apėmė panika.

Nieko rimta, nieko rimta. Tiesiog staiga susivokiau, kad toks vyras kaip aš, kurio nedidukė šeima subyrėjo į šukes, išdrįso ateiti apsipirkti, tarsi būtų laimingas tėvas ir vyras. Pasijutau kaip koks apsišaukėlis.

Aštuntojoje eilėje tarp visų tų komiškai atrodančių būtybių — moterų su tatuiruotėmis, vyrų su auskarais, vaikų, aprengtų tarsi suaugusieji, ir suaugusiųjų, apsirengusių tarsi paaugliai, — turėjau pasijusti geriau. Bet nepasijutau.

Drebėjau ir prakaitavau prie kasos, visa širdimi trokšdamas, kad viskas kuo greičiau baigtųsi, trokšdamas kuo greičiau iš čia išsinešdinti. Alsavau negiliai ir trūksmingai. O kai kasoje sėdinti apspangusi mergaičiukė atidavė man grąžą ir tingiai pasikasė žiedą nosyje, pajutau, kad tuoj imsiu klykti arba apsižliumbsiu, arba ir viena, ir kita.

Išpuoliau iš parduotuvės į gryną orą, ir tada, kaip tyčia, nutrūko maišo, kuriame buvo pietūs Patui, katei ir man, rankenos, ir visi mano pirkiniai išsivertė ant grindinio.

Džinai maišai nesuplyšdavo. Mudu septynerius metus kiekvieną šeštadienį drauge važiuodavome pirkinių savaitei, ir man neteko matyti, kad jos maišas plyštų. O gal tiesiog Džina nepirkdavo tiek daug mikrobanginio maisto. Tie dalykėliai sveria toną.

O dabar kačių maisto skardinėlės, greitmaisčio dėžutės pasklido po visur — po pirkinių vežimėlių ratais, prie jaunikaičio, parduodančio Big Issue, kojų, kai kurios nuliuoksėjo į kelią. Aš kaip tik keturpėsčias nutvėriau dėžutę, kurios etiketė žadėjo „Toskanos skonį“, kai mane pastebėjo jie.

— Hari?

Tai buvo Martis. O su juo mergina. Siobanė.

Martis ir Siobanė. Susikibę už rankučių!

Buvau taip priblokštas išvydęs juodu drauge, kad net išgaravo bet kokia gėda, jog esu užtiktas su po visą šaligatvį išsibarsčiusiais pirkiniais. Bet labai trumpam. Skruostai ėmė kaisti, kaisti, kaisti.

Praėjo šiek tiek laiko nuo to karto, kai paskutinįsyk juos mačiau, nors ir ne kažin kiek. Nebedirbau truputį daugiau negu mėnesį. Tačiau mano vadybininkiškas protas laiką skaičiavo ne savaitėmis ir ne mėnesiais. Penkios laidos, pamaniau. Jie be manęs padarė penkias laidas.

Jiedu atrodė gerai. Net ir Martis, tas šlykštukas. Abudu buvo tamsiais akiniais ir mūvėjo baltas kelnes. Siobanė nešėsi maišelį su prancūzišku batonu ir buteliu kažko sauso balto ir brangaus. Gal dar ten buvo gabalėlis pašteto. Bet jų maišelis nė neketino persprogti. Du savimi pasitikintys profesionalai, kurie užsuko šio to nusipirkti, o dabar grįš prie savo žavios klestinčios karjeros. Jie buvo visiškai nepanašūs į žmones, kuriems rūpi maistas katėms.

— Duok, padėsiu, — pasisiūlė Siobanė ir pasilenkusi sučiupo skardinę Whiskas su jautiena, nuriedėjusią prie nutekamojo griovelio. Martis iš mandagumo atrodė kiek sutrikęs, bet Siobanė, atrodo, džiaugėsi susitikimu. Gal tik kiek nustebo sutikusi mane ropinėjantį po šaligatvį ir rankiojantį kačių maisto skardines, tualetinio popieriaus ritinėlius ir mikrobanginį maistą, o ne vaikštinėjantį po BAFTA2.

— Tai... ką dabar veiki? — paklausė ji.

— Ai, žinai, — atsakiau.

Palikęs Patą darželyje, kasdien ištisas valandas žingsniais matuoju savo svetainę — „it tigras narve“, pasakytų mano mama, — eidamas iš proto, kaip kažin jam einasi, eidamas iš proto, ar tik jis vėl neverkia. Ir laukdamas, kad lygiai ketvirtą, toje pasaulio pusėje — per patį vidurnaktį, paskambintų Džina. Ir ragelį kiekvieną sykį iškart atiduodu Patui, nes žinau, kad ji skambina tik dėl jo.

Ką dar? Kalbuosi su savimi. Per daug geriu, per mažai valgau ir negaliu atsistebėti, kaip čia taip visas mano gyvenimas nuėjo šuniui ant uodegos. Štai ką aš veikiu.

— Vis dar mąstau apie visokias galimybes, — pasakiau. — Kaip šou?

— Gerai kaip niekada, — atsakė Martis. Šiek tiek įžūliai.

— Gerai, — maloniai, bet neutraliai pasakė Siobanė, tarsi, jos manymu, senos laidos likimas neturėtų labai rūpėti tokiam protui kaip aš. — Reitingai kiek pakilo.

Pajutau kylantį šleikštulį.

— Puiku, — nusišypsojau.

— Na, mums laikas, — pasakė Martis. Ne tik dėl manęs. Keli pirkėjai ėmė vaipytis ir rodyti į jį. Ar čia tikrai jis?

— Aha, ir man, — pasakiau. — Turiu bėgti. Reikalai.

Siobanė čiupo mane už rankovės ir skubiai pakštelėjo į skruostą. Panorau, kad šiandien būčiau nusiskutęs. Arba vakar. Arba užvakar.

— Iki, Hari, — atsisveikino Martis.

Jis ištiesė ranką. Jokių nuoskaudų. Žengtelėjau jos paspausti, bet rankoje jis laikė kačių maisto skardinę. Paėmiau dėžutę.

— Iki, Marti.

Šunsnukiai.

Visi jūs šunsnukiai.

Telefonas suskambo, kai maudžiau Patą. Palikau jį vonioje — jis kaip kokia žuvelė gali ten turkštis ištisas valandas, — nulipau į prieškambarį ir šlapia ranka pakėliau ragelį. Maniau, skambina mama. Tačiau ragelyje pasigirdo tarpžemyninio ryšio klaktelėjimas, o paskui Džinos balsas.

— Čia aš, — ištarė ji.

Žvilgtelėjau į laikrodį — tebuvo dvidešimt po trijų. Šiandien ji ankstyva.

— Jis vonioje.

— Tegu. Paskambinsiu įprastu laiku. Tiesiog pamaniau, gal jis čia kur sukiojasi. Kaip jis?

— Gerai, — pasakiau. — Gerai, gerai, gerai. Tu vis dar ten?

— Taip, aš vis dar čia.

— Kaip einasi?

Išgirdau, kaip ji atsikvėpė. Džina atsikvėpė kitoje pasaulio pusėje.

— Čia daug sunkiau, negu įsivaizdavau, — prakalbo, — Visa ekonomika smuko. Iš tiesų smuko. Mano kompanija atleido iš darbo vietinius darbuotojus, taigi ypatingų darbo garantijų kažin kokiai gaijin, kurios japonų kalba mažumėlę prastesnė, negu ji manė, nėra ko tikėtis. Bet su darbu viskas gerai. Susitvarkau. Žmonės malonūs. Bet kitkas... Ypač kad tenka gyventi maždaug mūsų virtuvės dydžio bute. — Ji vėl atsikvėpė. — Man nelengva, Hari. Nemanyk, kad man čia rožėmis klota.

— Tai kada grįžti namo?

— Kas sakė, kad grįžtu namo?

— Baik, Džina. Pamiršk visas tas nesąmones apie savęs ieškojimą. Tu tik baudi mane.

— Kartais suabejoju, ar teisingai pasielgiau, kad atvažiavau čionai. Bet keli tavo žodžiai, ir suprantu, kad pasielgiau teisingai.

— Tai tu liksi ten, taip? Mūsų virtuvės dydžio bute?

— Aš grįšiu. Bet tik pasiimti Pato. Atsivešiu jį čia. Aš tikrai noriu pabandyti, Hari. Tikiuosi, tu supranti.

— Tu juokauji, Džina. Patas tenai? Aš negaliu priversti jo valgyti pupelių su skrebučiais. Įsivaizduoju, kaip jis kimštų šprotus su ryžiais. O kur jis gyventų? Mūsų virtuvės dydžio butuke?

— Viešpatie, geriau jau nebūčiau prasižiojusi apie to nelemto buto dydį. Nebenoriu su tavimi kalbėtis.

— Patas liks su manimi, sutarta?

— Kol kas, — pasakė ji. — Kaip susitarėme.

— Neatiduosiu jo, kol jam ten tikrai nebus gerai. Ne tau. Jam. Štai dėl ko sutarkime, gerai?

Tyla. O paskui jau kitoks balsas.

— Tą nuspręs advokatai, Hari.

— Pasakyk tam savo advokatui — Patas lieka su manimi. Tai tu išvažiavai. Pasakyk jam.

— O tu pasakyk savo advokatui, kad tai tu nusekei paskui kitą sijoną!

— Negaliu — aš neturiu advokato.

— Teks susirasti, Hari. Jei tau kyla minčių pavogti iš manęs sūnų, susirask labai gerą advokatą. Bet tau to nereikia. Abudu žinome, kad tu negali nuolatos rūpintis Patu. Tu net savimi negali pasirūpinti. Tu tik nori mane įskaudinti. Klausyk — ar nori apie tai kalbėtis kaip suaugęs žmogus? Ar nori bartis?

— Noriu bartis.

Atodūsis.

— Ar Patas namie?

— Ne. Jis pietauja su keliais savo bičais. Aišku, kad jis namie. Jam ketveri. Kur dar jis gali būti? Pasimatyme su Naomi Kempbel? Sakiau, kad jis vonioje. Juk sakiau?

— Sakei. Ar galiu su juo pasikalbėti?

— Gali.

— Ir dar, Hari.

— Kas?

— Su gimtadieniu.

— Jis rytoj, — piktai drėbtelėjau. — Mano gimtadienis rytoj.

— Čia jau beveik rytdiena.

— Aš ne Japonijoje, Džina. Aš esu čia.

— Vis tiek su gimtadieniu. Rytojaus proga.

— Ačiū.

Iškėliau Patą iš vonios, apšluosčiau ir apgaubiau rankšluosčiu. Paskui priklaupiau priešais.

— Mamytė nori su tavimi pasikalbėti, — pasakiau. — Ji skambina.

Tas pats kiekvieną dieną. Nuostabos blyksnis tose mėlynose akelėse, o paskui kažkas — gal džiaugsmas, o gal palengvėjimas. Kai įdaviau jam ragelį, jis jau buvo kur kas budresnis.

— Alio, — sukuždėjo.

Turbūt tikėjausi graudžių ašarų, piktų kaltinimų, emocijų audros. Bet Patas visados būdavo ramus ir santūrus, į Džinos klausimus sumurmėdavo po vieną žodį. Galiausiai jis man atidavė ragelį.

— Jau pasikalbėjau su mamyte, — tyliai pasakė.

Jis išėjo iš svetainės vis dar apsuktas rankšluosčiu tarsi skara. Paskui jį liko mažų šlapių pėdučių žymės.

— Paskambinsiu rytoj, — pažadėjo Džina. Buvo labiau prislėgta, negu tikėjausi, ir aš dėl to pasijutau kur kas geriau. — Gerai, Hari?

— Kada tik nori, — pasakiau. Ant liežuvio galo sukosi klausimėli apie tai, kaip čia nutiko, kad štai gąsdiname vienas kitą advokatais, kaip nutiko, kad buvę tokie artimi du žmonės tapo tipiška besiskiriančia porele.

Ar čia tikrai mano vieno kaltė? O gal čia tik nelemtas atsitiktinumas, kaip būti partrenktam automobilio ar susirgti vėžiu? Jeigu jau taip karštai vienas kitą mylėjome, kodėl ta meilė nutrūko? Ar tikrai neįmanoma dviem žmonėms likti amžiams drauge šiame šlykščiame šiuolaikiniame pasaulyje? Ir kaip visa tai paveiks mūsų sūnų?

Man labai knietėjo tai sužinoti. Tačiau nė vieno iš šių klausimų Džinai užduoti negalėjau. Mudu buvome priešingose pasaulio pusėse. Tryliktas skyrius

Važiavome pas mano tėvus, kai suskambo mobilusis telefonas. Skambino mama. Paprastai ji būdavo rami ir nesutrikdoma, tikras šeimos ramybės įsikūnijimas. Bet ne šiandien.

— Hari!

— Kas yra?

— Tavo tėvas.

Viešpatie, dingtelėjo, — mirė. Per mano trisdešimtmetį. Net šiandien jis turi būti dėmesio centre.

— Kas atsitiko?

— Pas mus įsilaužė.

Dieve mano. Net ir ten. Net ir priemiesčio rajonuose. Niekur nebesaugu.

— Kaip jis? Kaip tu?

— Būk geras, Hari... Greičiau atvažiuok... Policija važiuoja... Būk geras... Negaliu su juo susikalbėti...

— Laikykis, gerai? Laikykis, mam. Atvažiuoju.

Vos baigęs kalbėtis persirikiavau į didžiausio greičio juostą ir įmygau greičio pedalą iki pat grindų. MGF rovė į priekį tarsi tam ir sutvertas.

Šalia manęs keleivio sėdynėje sėdintis Patas garsiai nusijuokė.

— Geras!

Ir iš ko gi jis šitai išmoko?

Mama duris atvėrė vilkėdama geriausią suknelę, visa išsipusčiusi sūnaus gimtadieniui. Tačiau prie šventinių drabužių visiškai nederėjo išblyškęs sukrėstas veidas.

— Siaubas, Hari. Pas mus įsilaužė. Svetainėje. Pažiūrėk.

Ji nusivedė Patą į virtuvę, atsargiai išsisukdama nuo jo klausimų apie senelį, o aš patraukiau į svetainę nusiteikęs išvysti leisgyvį tėtį tamsaus kraujo klane. Tačiau mano tėtušis stovėjo prie židinio, jo įdegusiame veide švietė pasitenkinimas. Dar nebuvau matęs jo tokio laimingo.

— Sveikas, Hari. Su gimtadieniu, sūnau. Susipažink su mūsų svečiais.

Prie jo kojų kniūbsti, už nugaros surištomis rankomis gulėjo du berniokai.

Iš pirmo žvilgsnio pasirodė, jog juos pažįstu: lygiai tokia pat buka grėsmė, kokią mačiau pas Gleną Salės draugužio veide. Nors dabar jie ir nebeatrodė grėsmingi. Bet aš atpažinau tik patį tipą. Brangūs sportbačiai, firminiai džinsai, plaukai taip sulaižyti želė, kad atrodo lipnūs ir standūs kaip vaškinė obuolio žievė. Tėtis juo surišo šilkiniais kaklaryšiais, kuriuos jam padovanojau per praeitas Kalėdas.

— Pastebėjau juos gatvėje kiek anksčiau. Drangaliojosi aplinkui. Pasirodo, ne vien drangaliojosi.

Kartais man atrodydavo, kad mano tėtušis — anglų kalbos kuratorius. Jis mėgo iš mados išėjusius hipsterių pliurpalus, o kita jo kalbos ypatybė buvo jo jaunystės laikų posakiai, kurių visi kiti atsikratė drauge su maisto talonais.

Jis nuolatos vartodavo tokius žodžius kaip „drangaliotis“ — jo paslaptinga kalba tai reiškė išdykavimą, kvailiojimą arba tiesiog slampinėjimą — žodžius, išėjusius iš mados maždaug tuo pat metu kaip ir Britų imperija.

— Šitie akiplėšos įlindo pro didžiuosius langus. Manė, kad namie nieko nėra. Motina buvo išėjusi apsipirkti tavo gimtadieniui — nupirko puikų kepsnį, — o aš pusčiausi viršuje.

Pusčiausi. Dar vienas egzempliorius iš jo archyvo.

— Kai nusileidau, jie bandė atjungti vaizdajuosčių leistuvą. Vienas dar turėjo įžūlumo šokt prieš mane, — tėtis šlepete lengvai bakstelėjo liesesnįjį, visai menką bernioką. — Ar ne, bičiuli?

— Mano bratanas užvers tave, — burbtelėjo berniūkštis, ir jo balsas šiame kambaryje, kur aš užaugau, nuaidėjo taip šaižiai kaip pirstelėjimas bažnyčioje. Ant jo spuoguotų skruostų ryškėjo geltona ir violetinė mėlynė. — Jis užmuš tave, seni. Jis — gangsteris.

Mano tėtis neapsimestinai smagiai sukikeno.

— Teko jam vožtelėti. — Tėtis dešine ranka ore pakartojo raumeningą smūgį. — Kaip reikiant pamokiau. Skrido kaip plunksnelė. Kitas bandė pasprukti, bet sučiupau už pakarpos.

Jis pademonstravo, kaip sugriebė paauglį plėšiką už sprando, ir po trumparankoviais marškiniais subangavo tatuiruotų rankų raumenys. Ant vienos rankos turėjo širdyje ištatuiruotą mamos vardą, o ant kitos — sparnuotą komandosų durklą. Abi tatuiruotės nuo laiko išbluko.

— Patiesiau juos ant grindų. Laimei, kai jie atsirado, kaip tik svarsčiau, kurį kaklaryšį rištis. Šitie tavo dovanoti kaklaryšiai labai pravertė.

— Dieve mano, tėti, jie galėjo turėt peilius! — pratrukau aš. — Laikraščiai pilni tokių narsuolių didvyrių, kurie žuvo nuo aršių nusikaltėlių rankos. Kodėl paprasčiausiai nepaskambinai policijai?

Tėtis iš širdies nusikvatojo. Jis, atrodo, nebuvo linkęs su manimi ginčytis. Buvo pernelyg patenkintas savimi.

— Nebuvo kada, Hari. Nulipu žemyn, o čia — jie. Mano namuose, paukšteliai. Buvo ganėtinai nemalonu.

Pykau, kam jis sučiupo tuos du chuliganiūkščius, nors žinojau, kad jam juos sudoroti buvo vieni niekai. Dar jaučiau tą begalinį palengvėjimą, kuris ateina, kai surandi dingusį vaiką. Tačiau buvo dar kažkas. Aš pavydėjau.

Ką aš būčiau daręs, jei savo namuose būčiau užtikęs šituodu liurbius — arba bet kuriuos kitus iš milijoninės tokių armijos? Ar būtų man pakakę geležinės drąsos ir beatodairiško kvailumo juos pričiupti? O gal būčiau dėjęs į kojas?

Kad ir ką būčiau daręs, vis vien nebūčiau to daręs taip tvirtai kaip mano tėvas. Negalėčiau apginti savo namų ir savo šeimos taip, kaip jis apgynė savo namus ir savo šeimą. Aš nebuvau toks kaip jis. Bet iš visos širdies norėjau toks būti.

Pagaliau žviegdama sirenomis ir mirksėdama mėlynais žiburėliais atvažiavo policija. Patas iš susižavėjimo išplėstomis akimis puolė jų pasitikti.

Atvažiavo dviese: gražuolėlis maždaug mano amžiaus faras, kurį mano tėčio heroizmas mažumėlę suerzino, ir vyresnis, stambesnis pareigūnas, kuris su tėtušiu tuoj rado bendrą kalbą.

Tiesą sakant, tėtis policiją ne itin mėgo: prisimenu, kai dar buvau mažas, jį keletą kartų buvo sustabdę už greičio viršijimą, ir jis visados būdavo įžūlus, niekada nerodydavo jiems perdėtos pagarbos ir nebuvo nusiteikęs bučiuoti jiems į šikną dėl ramaus gyvenimo. Išvydęs policijos automobilį, spiegiantį gatvėmis, nulydėdavo jį niekinamu žvilgsniu. „Važiuoja namo pietauti“, — sakydavo. Bet dabar jis siurbčiojo karštą saldžią arbatą drauge su vyresniuoju faru — porelė Sunday Express skaitytojų, du tikri santūrūs vyrai, svarstantys, kur kažin ritasi pasaulis, ir apžiūrinėjantys prie jų kojų gulinčius surakintus chuliganėlius.

— Aišku, gali įsivaizduoti, iš kokių jie namų, — ištarė mano tėtis.

— Motina gyvena iš pašalpų, — spėjo vyresnysis policininkas, — tėvas turbūt prieš daugybę metų paspruko. Jei apskritai toks buvo. Ir valstybė turi išmaitinti tokius gyvačiukus. Tai yra jūs ir aš.

— Tikra tiesa. Ir nesitikėk, kad jie bus dėkingi už mokesčių mokėtojų paramą. Šiais laikais yra vien teisės, ar ne? Visos teisės ir jokios atsakomybės.

— Ir jų visur pilna. Moterys su krūva klykiančių vaikų ir be žiedo ant rankos.

— Keista, ar ne? Automobilį vairuoti reikia leidimo. Šunį laikyti reikia leidimo. O vaiką į pasaulį paleisti gali kas tik nori.

Su mama ir Patu išėjau į virtuvę. Svarsčiau, kažin kodėl visi padorūs piliečiai taip nemėgsta vienišų motinų. Juk, mąsčiau, vieniša motina yra toji iš tėvų, kuri pasiliko.

Nors pora plėšikų pusryčiams buvo kaip tik jo jėgoms, mano tėvas nebuvo žiaurus žmogus. Jis nebuvo kovų užgrūdintas veteranas, apie kokius mėgstama pasakoti ir kokius rodo filmuose. Jis buvo pats švelniausias žmogus mano gyvenime.

Tiesa, teko porą sykių matyti jį netekusį savitvardos. Taip nutiko cukrainėje, kur mama dirbo dalį dienos, kai aš buvo maždaug to paties amžiaus kaip Patas. Šliužas valdytojas neleido jai pasikalbėti telefonu, kai skambino iš ligoninės, kur jos tėvas, mano senelis, merdėjo vėžiu. Mačiau, kaip tėtis čiupo tą valdytoją už gerklės — už čiuprynos, pasakytų tėtis, — ir pakėlė nuo žemės. Žmogėnas pamanė, kad tėtis jį užmuš. Ir aš taip pamaniau.

Buvo ir kitų kartų — pasipūtęs baseino prižiūrėtojas, pasakęs šį tą negražaus apie mano itin ryškias plaukiojamąsias pagalvėles, vairuotojas, įsirėžęs į mūsų automobilį pakeliui į pajūrį vieną šeimyninių atostogų pirmadienį. Jis juos sudorojo lygiai taip, kaip sutvarkė šituos du spuoguotus įsilaužėlius. Bet jis nėra pakėlęs rankos prieš mane ir mano mamą.

Karas visados buvo greta, toks pat realus kaip ir tie nelygūs mažyčiai juodi šrapnelio gabalėliai, kurie visą laiką ieškojo, kaip iššliaužti iš jo įdiržusio seno kūno. Tačiau tikroji jo gyvenimo drama — draugai, kurie mirė taip ir nesulaukę to amžiaus, kai jau galima balsuoti, žmonės, kuriuos jis nužudė, neįsivaizduojami dalykai, kuriuos jis matė ir darė — baigėsi drauge su paskutiniais paauglystės metais. Nors, mano akimis, jis visados buvo Karališkojo karinio jūrų laivyno komandosas su sidabro medaliu ant krūtinės, mano tėtis penkiasdešimt metų buvo kitkuo. Po karo jis penkerius metus kioske pardavinėjo vaisius ir daržoves. Paskui jis vedė mano mamą ir įsigijo vaisių ir daržovių parduotuvę, tiesiai po butu, kur jiedu daugiau kaip dešimtį metų gyveno vienu du, iš paskutiniųjų stengdamiesi susilaukti vaikelio.

Pagaliau aš atsiradau tada, kai rodėsi, kad jau niekados neatsirasiu, ir nuo tada, kai mes išsikraustėme iš mažojo butuko virš parduotuvės, iki išėjimo į pensiją tėtis dirbo produkcijos vadybininku prekybos centrų sistemoje: keliavo po parduotuves Kente, Esekse bei rytų Anglijoje ir tikrino, kad parduodami vaisiai ir daržovės atitiktų jiems keliamus reikalavimus.

Taigi pasauliui jis nebuvo karys. Bet man buvo. O jis musės nenuskriaustų. Tikrąja to žodžio prasme nenuskriaustų musės. Galbūt todėl, kad buvo pakankamai prisižiūrėjęs kraujo. Jei tik kas nors iš jo išpuoselėto sodo įskrisdavo, įropodavo arba įšliauždavo į mūsų nediduką priemiesčio namelį, nei mamai, nei man nebuvo leidžiama jo liesti.

Tėtis susiriesdavo prie kokios nors sparną susižalojusios peteliškės ar paklydusios skruzdės — arba širšės, arba musės, arba pelės, nes nebuvo padaro kuris jam būtų pasirodęs per menkas ar pernelyg bjaurus, kad nevertėtų gelbėti, — suimdavo į rieškučias arba į degtukų dėžutę, arba į stiklainį ir nugabenęs prie užpakalinių durų atsargiai paleisdavo atgal į gamtą, o mudu su mama šaipydavomės iš jo ir drauge traukdavome „Gimę laisvi“.

Bet nors mudu ir juokdavomės iš jo, mano vaikiška širdutė alpėdavo iš susižavėjimo.

Mano tėtis buvo stiprus žmogus, išmokęs būti švelnus, žmogus, pakankamai matęs mirties, kad mokėtų branginti gyvenimą. O aš su juo negalėjau varžytis, tiesiog negalėjau varžytis.

Patas nevalgė vakarienės. Gal dėl savo mamos skambučio. Gal dėl įsilaužimo. Nors nemanau. Todėl, kad prastas iš manęs virėjas.

Ėmiau nerimauti dėl jo mitybos. Kiek kažin maistingųjų medžiagų parsineštinėse picose ir mikrobangiame maiste, kuriuo jį maitinu? Ne kažin kiek. Kažko bent truputį panašaus į sveiką maistą jis gaudavo tik tada, kai nuvažiuodavome pas mano tėvus arba kai valgydavome mieste. Taigi vieną vakarą išviriau truputį daržovių ir įmaišiau į mikrobangėje pašildytus makaronus.

— Viau, — pasipiktino jis tyrinėdamas oranžinį trupinį ant šaukšto galo. — Kas čia?

— Čia morka, Patai. Įsidėmėk — morkos. Jos labai naudingos. Nagi, valgyk.

Jis pasišlykštėjęs atstūmė lėkštę.

— Nenoriu valgyti, — pasakė ir ėmė ropštis nuo kėdės.

— Stok, — paliepiau. — Niekur neisi, kol nepavalgysi.

— Aš nenoriu valgyti. — Jis pasižiūrėjo į oranžinį trupinį, plūduriuojantį burbuliuojančioje košėje. — Čia viau.

— Valgyk kas padėta.

— Ne.

— Prašau suvalgyti kas padėta.

— Ne.

— Valgysi ar ne?

— Ne.

— Tada marš į lovą.

— Bet dar anksti!

— Teisingai — dar tik vakarienės metas. O jeigu vakarienės nenori, tai žygiuok į lovą.

— Taip nesąžininga!

— Visas gyvenimas nesąžiningas! Marš į lovą!

— Nekenčiu tavęs, tėti!

— Nekenti ne manęs! Nekenti mano maisto! Žygiuok ir renkis pižamą!

Kai jis išlėkė iš virtuvės, čiupau jo lėkštę su mikrobangėje pašildytu jovalu ir pervirtomis daržovėmis ir išverčiau viską į šiukšlių dėžę. Pakišau lėkštę po karšto vandens srove ir laikiau, kol ėmė deginti rankas. Nekaltinau jo, kad nevalgė. Ko gero, tai nebuvo valgoma.

Kai atėjau į Pato kambarį, vaikas gulėjo ant lovos nenusirengęs ir tyliai kūkčiojo. Pasodinau jį, nušluosčiau ašaras ir padėjau apsirengti pižamą. Jis akyse leidosi — akytės primerktos, lūpos papūstos, galvytė kinkuoja kaip žaislinio spyruoklinio šunyčio — taigi jam bus tik į naudą, kad anksti atguls. Bet man nesinorėjo, kad jis užmigtų nekęsdamas manęs.

— Aš žinau, Patai, kad iš manęs menkas virėjas. Ne toks kaip močiutė ar mamytė. Bet aš labai pasistengsiu, gerai?

— Tėčiai negamina maisto.

— Visai ne.

— Tu nemoki gaminti.

— Na, taip. Šitas tėtis nemoka gaminti. Bet daugybė vyrų — puikūs virėjai, kurie dirba prabangių restoranų virtuvėse. Ir daugybė paprastų vyrų. Vyrų, kurie gyvena vieni. Tėveliai, kurie gyvena su mažais berniukais ir mažomis mergytėmis. Aš pasistengsiu būti toks kaip jie, gerai? Pasistengsiu pagaminti tau tokių gardumynų, kurie tau patiks. Gerai, mažiuk?

Jis nusuko galvytę, nepatikliai šniurkštelėjęs dėl tokio neįtikėtino pažado. Žinojau, kaip jis jaučiasi. Ir aš tuo nepatikėjau. Nujaučiau, kad mudviem teks išsiugdyti karštą meilę sumuštiniams.

Nuvedžiau jį į vonią išsivalyti dantų, o kai grįžome į lovą, man pavyko iš jo išgauti labanaktuką. Tačiau jam nerūpėjo susitaikyti. Guosdamas save, kad rytą jau bus pamiršęs apie mano nevykusias morkas, apkamšiau jį ir užgesinau šviesą.

Grįžau į svetainę ir klestelėjau ant sofos. Suvokiau, kad man reikia susirasti darbą. Rytą atėjo banko pranešimas. Neturėjau jėgų jo atplėšti.

Jie išgrūdo mane iš darbo naujovišku būdu — palaukė, kol baigsis sutartis, ir atkišo man tik vieno mėnesio algą. Jos nebebuvo likę nė kvapo. Taigi reikėjo vėl pradėti dirbti, nes mums verkiant reikėjo pinigų. Bet man reikėjo grįžti į darbą ir dėl kitos priežasties: tai buvo vienintelis dalykas pasaulyje, kurį aš išmaniau.

Pasiėmiau reklaminį laikraštį, atsiverčiau puslapius, kur siūlomas darbas, ir ėmiau braukyti dėmesio vertus skelbimus apie laisvas prodiuserio vietas radijuje ir televizijoje. Tačiau po kelių minučių apatiškos paieškos atidėjau laikraštį į šalį ir ėmiau trintis akis. Buvau pernelyg pavargęs apie tai galvoti.

Ekrane tebeėjo „Imperija puola“ — kova tarp gėrio ir blogio jėgų kažkokios tolimos planetos sniegynuose. Nors šitai buvo nuolatinis mūsų gyvenimo fonas, nuo kurio kartais protėdavau, dabar buvau pernelyg išsunktas, kad jį išjungčiau.

Veiksmas iš sušalusios dykvietės persikėlė į kažkokį tamsų burbuliuojantį pelkyną, kur išmintingas senas mokytojas Liukui Skaivokeriui pasakojo apie jo likimą. Ir aš staiga suvokiau, kiek daug Liukas turi tėviškų bruožų, bruožų, kurie, rodos, nukloja tėviškų galimybių krantą.

Štai Jodą, susiraukšlėjęs senolis, kurio geras patarimas lenda iš smailių žalių ausų. Ir štai Obis Van Kenobis, kuris naminius pamokslus derina su kažkokia senoviška griežta meile.

Ir pagaliau — Dartas Veideris, Šito Tamsos Riteris, kuriame, ko gero, daugiausia mūsų laikų dvasios — nesantis tėvas, nerūpestingas tėtis, savanaudis senis, kuriam jo norai — pono Veiderio atveju noras užkariauti visatą — svarbesni už bet kokias tėviškas pareigas.

Manasis tėtušis neabejotinai yra Obio Van Kenobio tipo. Ir kaip tik tokiu tėvu norėčiau būti aš.

Bet aš užmigau ant sofos tarp darbo skelbimų, apimtas nuojautos, kad visados labiau būsiu panašus į vyrą juodu šalmu, į tėvą, kuris amžinai stinga kantrybės, į tėvą, kuris amžinai stinga laiko, į tėvą, amžiams paklydusį tamsiojoje pusėje. Keturioliktas skyrius

— Žinau, kad namie turėjote problemų, — pasakė darželio auklėtoja taip, tarsi būtų sustreikavusi indaplovė, tarsi galėčiau atsiversti reikiamą geltonąjį puslapį telefonų knygoje ir susitvarkyti savo gyvenimą. — Ir patikėkit, — tęsė ji, — visi darželyje jus užjaučia.

Tikra tiesa. Darželio auklėtojos visados sukeldavo didžiulį sambrūzdį, kai rytais atveždavau Patą. Kai jo veidelis pasidarydavo baltas kaip kreida, kai jo apatinė lūpa imdavo drebėti, o didžiulėse mėlynose akyse imdavo tvenktis ašaros, pajutus, kad jį vėl visai dienai atskirs nuo manęs, jos tikrai negalėjo būti dar švelnesnės.

Bet, šiaip ar taip, jis nebuvo jų rūpestis. Kad ir kokios geros, jos negalėjo užglaistyti jo gyvenime atsiradusių įtrūkiu.

Patui nepatikdavo būti atskirtam nuo manęs, nebent tik su mano juokdariais tėvais. Kas rytą prie darželio vartų vykdavo baisi drama. Palikęs vaiką grįždavau namo, vaikščiodavau iš kampo į kampą ir nerimaudavau, kaip jis ten laikosi, o vargšiukas Patas darželyje vis klausinėdavo auklėtojų, kada galės eiti namo, ir laistydavo ašaromis savo piešinius.

Iš darželio nebuvo nieko gera. Taigi po susirūpinusių kalbų, kad gal reikėtų susirasti vaikų psichologą ir kad laikas užgydys visas žaizdas, Patas paliko darželį.

Kiti vaikučiai kibo lipdyti plastilininių kirminukų, o aš paėmiau Patą už rankos ir iš šito vaivorykšte išpaišyto pastato išsivedžiau jį visiems laikams. Jis tučtuojau pralinksmėjo ir buvo toks laimingas, jog jam nė į galvą nešovė, kad yra koks nors nepritapėlis. Auklėtojos atsisveikindamos linksmai pamojavo. Vaikučiai trumpam atkreipė į mus savo žvilgsnius, o paskui grįžo prie savo nekaltų darbelių.

O aš įsivaizdavau, kaip mano iš darželio išmestas sūnus po dešimties metų grįžta prie šito vaikų darželio vartų pažioplinėti, pasišaipyti ir prastumti vieną kitą kokaino dozę.

Darbas, atrodo, puikus.

Televizija norėjo kurti šou su jaunu airių komiku, kuris jau buvo išaugęs klubines programas, bet alaus reklamų dar nepriaugęs.

Jis nesiimdavo visokiausių senamadiškų triukų, nelaidė lėkštų sąmojų, tačiau televizijos vadovus Edinburgo festivalyje sužavėjo numeriu, kurio esmė — ryšys su publika.

Užuot improvizavęs, jis, pasikliaudamas išmintingais šūksniais ir savo keltišku žavesiu, šnekėjosi su minia. Atrodė tiesiog gimęs vesti pokalbių laidą. Kitaip negu Martis ir visi kiti vedėjai, jis nebūtų priklausomas nuo įžymybių, besipasakojančių savo paslaptis, ar niekus sapaliojančių keistuolių iš publikos. Jis netgi parašytų sau scenarijų. Bent jau taip buvo manoma. Jiems tereikėjo patyrusio prodiuserio.

— Labai džiaugiamės jus matydami, — pasakė priešais mane sėdinti moteris. Ji buvo atsakingoji redaktorė, nedidukė ketvirtą dešimtį įpusėjusi moteriškaitė, turinti galios pakeisti tavo gyvenimą. Du akiniuoti vyriškiai jai iš šonų — tęstinių šou prodiuseris ir redaktorius — pritariamai nusišypsojo. Ir aš jiems nusišypsojau. Ir aš džiaugiausi.

Šis šou buvo kaip tik tai, ko reikėjo mano pasauliui pakeisti. Atlyginimas buvo didesnis negu dirbant su Marčių Menu, nes dabar atėjau dirbti iš kitos televizijos pokalbių laidos, o ne iš kažkokios niekam tikusios radijo stoties. Dabar, aišku, bus nebebaisu laukti dienos, kai reikia įmokėti įnašą už namą ir automobilį. Pagaliau ne pinigai svarbiausia.

Supratau, kaip pasiilgstu kasdienio ėjimo į biurą. Pasiilgau telefonų, susirinkimų, jaukių darbo savaitės ritualų. Pasiilgau darbo stalo. Pasiilgau netgi moters, kuri nešioja sumuštinius ir kavą. Pavargau tupėti namie ir gaminti sūnui valgį, kurio jis nevalgo. Bloga darėsi nuo jausmo, kad gyvenimas teka kažkur šalia. Norėjau grįžti į darbą.

— Jūsų įrašai su Marčių Menu labai iškalbingi, — pasakė atsakingoji redaktorė. — Nedaugelis radijo šou perkeliama į televiziją.

— Na, Martis — puikus vedėjas, — pasakiau. Nedėkingas Šūdžius. Kad jis sudegtų pragare. — Man su juo buvo lengva.

— Jūs labai malonus, — pasakė tęstinių šou redaktorius.

— Martis — šaunus vyras, — pasakiau. Klastūnas, šunsnukis. — Man jis patinka. — Mano naujoji laida nušluos tave nuo žemės paviršiaus, Marti. Pamiršk dietą. Pamiršk asmeninį trenerį. Grįžti į vietinį radiją, bičiuli.

— Tikimės, kad tokie pat jūsų santykiai bus ir su šito šou vedėju, — pasakė moteriškaitė. — Eimonas — talentingas jaunuolis, bet jis neišveš devynių savaičių maratono be žmogaus su tokia patirtimi kaip jūsų. Todėl ir norėtume jums pasiūlyti šį darbą.

Jau įsivaizdavau manęs laukiančias palaimingas intensyvaus gyvenimo savaites. Jau mintyse mačiau susirinkimus dėl scenarijaus savaitės pradžioje, įprastą nusivylimą ir triumfą, kai svečiai atsisako dalyvauti ir kai vis dėlto ateina, darbinio scenarijaus atsiradimą, nervus ir maišalynę per repeticijas studijoje, prožektorius, kameras ir adrenaliną laidos metu ir pagaliau didžiulį palengvėjimą, kad viskas baigta ir ateinančias septynias dienas bus ramu. Ir, kaip visada, puiki dingstis nedaryti to, ko nenoriu daryti — aš labai užsiėmęs, aš turiu labai daug darbo, aš labai užsiėmęs.

Mes visi atsistojome, paspaudėme vieni kitiems rankas, ir jie drauge su manimi išėjo į pagrindinę biuro patalpą, kur manęs laukė Patas. Jis sėdėjo ant stalo, o aplink jį bruzdėjo keletas smalsuolių: kedeno plaukus, glostė skruostą ir su nuostaba žvelgė jam į akis, sukrėsti ir sužavėti jo absoliutaus spindinčio šviežumo. Tokiame biure keturmetis pilietis — nedažnas svečias.

Patą drauge atsivedžiau neramia širdimi. Be pavojaus, jog jis atsisakys manęs palaukti prie kabineto durų, man dar nesinorėjo brukti jiems į akis fakto, jog šiuo metu atlieku vienišo tėvo vaidmenį. Negi jie samdys žmogų, kuris su savimi visur tamposi savo šeimą? Negi jie duos prodiuserio darbą žmogui, kuris netgi nesugeba savo vaikui surasti auklės?

Jaudintis nevertėjo. Jie, atrodo, nustebo, bet drauge susigraudino, kad į pokalbį dėl darbo atsivedžiau savo berniuką. O Patas, žavus ir šnekus, patenkintas smalsuoliams dėstė visas kraują stingdančias savo tėvų gyvenimo skyrium detales.

— Taip, mano mamytė kitoje šalyje — Japonijoje — kur, kaip ir pas mus, mašinos važiuoja kaire kelio puse. Ji mane pasiims, taip. Aš gyvenu su tėčiu, o savaitgaliais kartais pasilieku pas močiutę ir senelį. Mano mamytė mane vis dar myli, o tėtis jai tik patinka.

Kai pamatė mane, jo veidelis nušvito. Jis stryktelėjo nuo stalo, atskuodė pas mane į glėbį ir pabučiavo į skruostą stipriai, kaip buvo išmokęs iš Džinos.

Laikiau jį glėbyje, visi tie televizijos žmonės šypsojosi žiūrėdami į mudu ir vieni į kitus. Ir tada akimirksniu suvokiau, kokia mano naujosios svaiginančios karjeros realybė — savaitgaliai palinkus prie scenarijaus, anksti prasidedantys ir vėlai pasibaigiantys susirinkimai, valandų valandos studijoje vis vėsinant vedėjo kaktą, kad neiššoktų prakaito lašiukai, kol ši pasidaro šalta kaip ledo luitas. Ir supratau, kad aš šito darbo atsisakysiu.

Jiems patiko tėvo ir sūnaus miniatiūra, kol ji per daug neužsitęsė. Bet jiems nebūtų patikę, kai kasvakar šeštą valandą sprukčiau namo kepti Patui žuvų pirštelių.

Tai jiems visai nebūtų patikę. Penkioliktas skyrius

Paskambinau Džinai, kai Patas nakvojo pas mano tėvus. Pajutau poreikį su ja pasikalbėti. Normaliai pasikalbėti. Ne rėkti, ne verkšlenti, ne gąsdinti. Pasakyti jai, ką jaučiu. Išsakyti, ką manau.

— Grįžk namo, — pasakiau. — Aš myliu tave.

— Kaip tu gali ką nors mylėti — iš tiesų mylėti, — o miegoti su kita?

— Nežinau, kaip paaiškinti. Kažkaip savaime išėjo.

— O atleisti savaime neišeina, supranti?

— Viešpatie, negi tikrai nori, kad aš šliaužiočiau prieš tave ant kelių?

— Kalbame ne apie tave, Hari. Kalbame apie mane.

— O gal pakalbėkim apie gyvenimą drauge? Juk turime bendrą gyvenimą? Kaip gali visa tai mesti dėl vienos klaidos?

— Aš nemečiau. Tu metei.

— Ar tu mane dar myli?

— Aišku, myliu, kvėša tu. Bet nesu tavęs įsimylėjusi.

— Palauk. Myli mane, bet nesi manęs įsimylėjusi?

— Tu per daug mane įskaudinai. Ir vėl tą padarysi. Ir kitą kartą toks kaltas nebesijausi. Kitą kartą sugebėsi sau pasiteisinti. O paskui kada nors susitiksi ką nors, kas tau tikrai patiks. Ką nors, ką pamilsi. O tada tu mane paliksi.

— Niekados.

— Taip jau būna, Hari. Taip nutiko mano tėvams.

— Tu myli mane, bet nesi manęs įsimylėjusi? Ką tai turėtų reikšti?

— Meilė yra tai, kas lieka, kai praeina įsimylėjimas, supranti? Kai tau tas žmogus rūpi, kai tikiesi, kad jis laimingas, bet kai dėl to žmogaus nebeturi jokių iliuzijų. Galbūt tokia meilė nekelia jaudulio bei aistros ir visų tų dalykų, kurie su laiku išblėsta. Visi tie dalykai, kuriais taip žavimasi. Bet galų gale tai vienintelė meilė, kuri yra prasminga.

— Visai nesuprantu, apie ką tu čia, — pasakiau.

— Tai ir yra tavo problema, — atsakė ji.

— Pamiršk Japoniją. Grįžk namo. Tu tebesi mano žmona, Džina.

— Aš su keli kuo susitikinėju, — pasakė ji ir aš pasijutau kaip hipochondrikas, kuris sužinojo, kad tikrai serga mirtina liga.

Nenustebau. Aš taip ilgai gyvenau su siaubu, kad dabar, kai pasitvirtino pačios baisiausios mano baimės, atėjo niūrus palengvėjimas.

Laukiau to — baiminausi to — nuo pat tos akimirkos, kai ji išėjo pro mūsų duris. Tam tikra prasme buvau laimingas, kad tai nutiko, nes dabar nebeteks jaudintis, kada tai nutiks. Ir nebuvau toks kvailas, kad manyčiausi turįs teisę dėl to įsižeisti. Bet aš vis dar nebuvau sau išsiaiškinęs, ką reikėtų daryti su mūsų vestuvinėmis nuotraukomis. Kas daroma su vestuvinėmis nuotraukomis, kai žmonės išsiskiria?

— Senas geras žodis, ar ne? — pasakiau. — Turiu omeny „susitikinėju“. Tarsi tyrinėtum. Stebėtum. Tarsi tik žiūrinėtum. Bet to kaip tik ir nedarai. Turiu omeny — nežiūrinėji. Kai su kuo nors susitikinėji, žiūrinėjimo stadija jau praėjusi. Kiek tai rimta?

— Nežinau. Kaip čia tau pasakius. Jis vedęs.

— Velniai mane rautų.

— Bet tai nėra... Matyt, jie jau nuo kadais nekaip sutaria. Jie pusiau išsiskyrę.

— Jis tau taip sakė? Pusiau išsiskyręs. Pakankamai miglotas paaiškinimas. Tokio dar nesu girdėjęs. Pusiau išsiskyręs. Gražu. Numatyti beveik visi netikėtumai. Galės kuo gražiausiai prisirišti jus abi. Namie žmonelė gamina sušį, o jis su tavimi tykina į artimiausią meilės viešbutuką.

— Oi, Hari. Galėtum bent jau linkėti man sėkmės.

— Kas jis? Koks nors japonas jūrininkas, kuris pasitenkina miegodamas su vakariete? Nepasitikėk japonais, Džina. Manai, kad esi didelė žinovė, bet tu jų visiškai nepažįsti. Jų kitokia vertybių sistema nei tavo ar mano. Japonai — suktų veidmainių rasė.

— Jis amerikietis.

— Oho, ką tu sakai. Tai dar blogiau.

— Tu nepakęstum jokio mano bičiulio, ar ne, Hari? Jei jis būtų eskimas, pasakytum: „Oi, eskimai, Džina. Šaltos rankos, šaltos širdys. Laikykis kuo toliau nuo eskimų, Džina“.

— Aš tik nesuprantu, kam tau prireikė užsieniečių.

— Gal todėl, kad jau bandžiau mylėti savo krašto žmogų. Ir jis sudaužė man širdį.

Ne iš karto supratau, kad ji kalba apie mane.

— Ar jis žino, kad turi vaiką?

— Aišku, žino. Negi manai, kad nuo ko nors tai slėpčiau?

— Ir ką jis į tai?

— Ką turi omeny?

— Ar jis domisi Patu? Ar jis dėl jo nerimauja? Ar rūpinasi, kaip jis gyvens? Ar jis tik nori išdulkinti vaiko motiną?

— Hari, jei tu nusiteikęs šitaip kalbėti, dedu ragelį.

— O kaip turėčiau kalbėti?

— Mes nekalbėjome apie ateitį. Iki tiek dar nenuėjome.

— Norėčiau žinoti, kai jau nueisite.

— Žinosi. Tik labai prašau, nepaversk Pato ginklu prieš mane.

Ar aš tą darau? Negalėjau pasakyti, kur baigiasi mano tikras rūpestis ir kur prasideda pavydas.

Patas buvo viena iš priežasčių, dėl kurios būčiau tik pasidžiaugęs, jei Džinos draugelis pakliūtų į avariją. Bet ne vienintelė. Gal net ne pagrindinė priežastis.

— Tik nebandyk nuteikti sūnų prieš mane, — pasakiau.

— Ką tu šneki, Hari?

— Patas kiekvienam sutiktam aiškina, kad jį tu myli, o aš tau tik patinku.

Ji atsiduso.

— Aš ne taip sakiau. Pasakiau jam tą patį, ką ir tau. Pasakiau jam, kad tebemyliu jus abu, bet, deja, ir man dėl to liūdna, nebesu tavęs įsimylėjusi.

— Vis vien nesuprantu, ką tai reiškia.

— Tai reiškia, kad džiaugiuosi dėl tų drauge pragyventų metų. Bet tu mane taip įskaudinai, kad niekada tau neatleisiu ir niekada nebegalėsiu tavimi pasitikėti. Ir, manau, tai reiškia, kad tu nebesi tas vyras, su kuriuo norėčiau praleisti visą likusį savo gyvenimą. Tu pernelyg panašus į kitus vyrus. Pernelyg panašus į mano tėvą.

— Aš nekaltas, kad tavo tėvas paliko tave ir tavo mamą.

— Tu buvai mano galimybė nuo viso to atsigauti. Bet viską sudirbai. Tu irgi mane palikai.

— Baik. Tai buvo tik viena naktis, Džina. Kiek mudu dar apie tai kalbėsime?

— Kol tu suprasi, kaip aš jaučiuosi. Jei gali tai padaryti kartą, gali padaryti ir tūkstantį. Tokia pirmoji apgavystės taisyklė. Neištikimybės teorija teigia, kad jeigu padarei tai kartą, darysi tai vėl ir vėl. Tu sugriovei mano pasitikėjimą, ir aš paprasčiausiai nežinau, kaip jį atstatyti. Dėl to ir man skaudu, Hari. Aš nesistengiau nuteikti Pato prieš tave. Tiesiog bandžiau jam paaiškinti, kas įvyko. O kaip tu tai aiškini?

— Aš negaliu to paaiškinti. Netgi sau.

— Pabandyk. Nes jeigu tu nesupranti, kas mums nutiko, tu niekada su niekuo nebūsi laimingas.

— Tai tu man paaiškink.

Ji atsiduso. Jos atodūsiai girdėjosi iš paties Tokijo.

— Mudu gyvenome drauge, ir man mūsų santuokinis gyvenimas atrodė toks, koks ir turi būti, o tau jis ėmė darytis rutina. Tu tipiškas romantikas, Hari. Mūsų santykiai nebeatitiko tavo jaudinamų ir nerealių fantazijų ir tu juos sudirbai. Viską sugriovei. Ir po to dar turi įžūlumo elgtis taip, tarsi tu būtum nuskriaustoji pusė.

— Kas tau pripūtė psichologijos teorijos? Tavo draugelis jankis?

— Aš su Ričardu kalbėjausi apie tai, kas nutiko.

— Ričardu? Toks jo vardas? Ričardas. Čia tai bent. Dieve šventas.

— Ričardas — visiškai normalus vardas. Kaip ir Haris.

— Ričardas. Ričis. Šmikis. Ričis šmikis minkštakinkis.

— Žiūriu kartais į judu su Patu, ir tikrai būna neaišku, kuriam iš judviejų ketveri.

— Visai nesunku atskirti. Aš moku padaryti siusiuką nepričiurškęs ant grindų.

— Pats dėl visko kaltas, — prieš pat padėdama ragelį pasakė Džina. — Taip nutiko, nes nebranginai to, ką turėjai.

Netiesa. Buvau pakankamai nuovokus, kad suprasčiau, ką turiu. Bet buvau pernelyg bukas, kad sugebėčiau tai išlaikyti.

Kaip bet kurie po vienu stogu gyvenantys žmonės mudu su Patu netrukus susikūrėme savo kasdienius ritualus.

Vos prašvitus Patas padūmavusiomis akelėmis įsvyruodavo pas mane į miegamąjį ir paklausdavo, ar jau metas keltis. Atsakydavau, kad dar gūdi naktis. Tada jis įsiropšdavo pas mane į lovą ir tą pačią akimirką užmigdavo toje vietoje, kur miegodavo Džina. Paniręs į savo pašėlusių vaikiškų sapnų karaliją išsikėtodavo per visą lovą, ir aš galop, netekęs vilties dar bent kiek pasnausti, keldavausi.

Virtuvėje skaitydavau laikraščius, kai Patas išsiversdavo iš lovos. Girdėdavau, kaip jis nusėlina į svetainę ir įsijungia vaizdajuosčių leistuvą.

Dabar, kai Patas nebelankė darželio, o aš nėjau į darbą, visas laikas buvo mūsų. Bet man vis vien nesinorėjo, kad jis darytų, ką nori, o jis norėjo kiaurą dieną spoksoti televizorių. Taigi aš nueidavau ir išjungdavau vaizdajuosčių leistuvą ir atsivesdavau jį į virtuvę, kur jis terliodavosi su savo dribsniais, kol galiausiai gaudavo laisvę.

Kai nusiprausdavome ir apsirengdavome, pasiimdavome dviratuką ir keliaudavome į parką. Dviratukas, Žydrasis varpelis, tebebuvo su papildomais ratukais. Mudu su Patu kartais pakalbėdavome, kad reikėtų nuimti tuos ratukus ir pabandyti važinėti dviem ratais. Tačiau mudviem abiem tai atrodė neįmanoma pažanga. Čia Džina būtų žinojusi, kada laikas dviračiui nuimti papildomus ratukus.

Dieną Patą paprastai pasiimdavo mano mama. Tada eidavau apsipirkti, tvarkydavau namus, nervindavausi dėl pinigų, žingsniuodavau iš kampo į kampą ir įsivaizduodavau, kaip Džina dejuoja iš malonumo lovoje su kitu vyru.

Tačiau rytais mudu eidavome į parką. Šešioliktas skyrius

Patui patikdavo važiuoti dviratuku iki atviro baseino parko pakrašty.

Tas baseinėlis kone visus metus būdavo tuščias, tik keletą savaičių vasaros pradžioje taryba nenoromis pripildavo jį klaikiai chloruoto vandens, nuo kurio vietiniai vaikiūkščiai dvokdavo taip, tarsi būtų pamirkyti pramoninėse atliekose.

Dar gerokai prieš vasarai pasibaigiant vanduo iš baseino jau buvo išleistas ir iš dugno išžvejotas senas prekybos centre kadais pirktas žaislinis troleibusas. Tebuvo įpusėjęs rugpjūtis, tačiau baseinėlį iki kitų metų jau buvo apleidę visi, išskyrus Patą ir jo Žydrąjį varpelį.

Tas kone visą laiką tuščias baseinas savotiškai slėgė. Tai buvo atoki parko vieta, kur nėra žaidimų aikštelių su iš malonumo spiegiančiais vaikais nei mažos kavinukės, kur mamos ir tėčiai — vis dėlto daugiausia mamos — be galo be krašto siurbčioja arbatą.

Tačiau aplink baseiną einanti siaura asfalto juostelė buvo visai pakenčiama vieta važinėti Patui: čia bent jau nereikėjo irtis per išmestus kebabus, panaudotus prezervatyvus ir šunų išmatas, kurių buvo pilna kone visame parke. Ir, tiesą pasakius, man ji tiko tuo, kad buvo toli nuo visų tų mamyčių.

Nujaučiau, ką jos mano, kai mudu kas rytą įžengiame į parką.

Kur motina?

Kodėl jis ne darbe?

Ar čia tikrai jo vaikas?

Man, žinoma, buvo suprantamas jų rūpestis, nes dauguma šio pasaulio iškrypėlių — išdidūs penio turėtojai. Bet aš pavargau nuo jausmo, jog reikia atsiprašyti, kad atsivedžiau savo sūnų į parką. Pavargau būti keistenybe. Tuščias baseinas man tiko kuo puikiausiai.

— Tėveli! Žiūrėk!

Patas buvo nuvažiavęs už baseino. Garsiai šnopuodamas jis stabtelėjo prie nediduko tramplino, vos išsikišusio virš tuščios gelmės.

Nusišypsojau jam nuo suoliuko, kur sėdėjau ir skaičiau laikraštį. Vos tik pamatęs, kad atkreipė į save mano dėmesį, vėl pasileido: akytės žibėjo, plaukeliai plevėsavo, o kojukės įnirtingai mynė pedalus, kai Žydruoju varpeliu skriejo aplink baseiną.

— Nevažiuok prie krašto!

— Nevažiuosiu! Tikrai!

Per penkias minutes jau penktąkart skaičiau straipsnio apie Japonijos ekonomikos žlugimą pirmąjį sakinį.

Tai mane gerokai sudomino. Gaila buvo Japonijos žmonių, nes jie, atrodo, gyveno sistemoje, kuri juos nuvylė. Tačiau su žmogiška užuojauta buvo sumišęs ir savotiškas pasimėgavimas. Norėjau paskaityti, kaip uždaromi bankai, kaip savo garbę suteršę vadovaujantys pareigūnai lankstosi ir rauda spaudos konferencijose, kaip ką tik iš darbo atleisti emigrantai traukia į Naritos oro uostą ir pirmuoju reisu skrenda namo. Ypač apie tai. Bet negalėjau susikaupti.

Man prieš akis vis iškildavo Džina ir Ričardas, nors ir nelabai ryškiai. Džina darėsi vis neryškesnė. Ji nebebuvo manoji Džina. Negalėjau įsivaizduoti vietos, kur ji gyvena, kontoros, kur ji dirba, menkos užkandinės, kur ji kasdien pietauja. Nieko to negalėjau įsivaizduoti. Ir ne tik jos naujojo gyvenimo nepajėgiau įsivaizduoti. Sunkiai beprisiminiau jos veidą. O jeigu jau Džinos vaizdas buvo miglotas, Ričardas apskritai buvo juoda dėmė.

Ar jis už mane jaunesnis? Turtingesnis? Geresnis meilužis nei aš? Man būtų patikę manyti, kad Džina susitikinėja su bankrutavusiu nukaršėliu impotentu. Bet supratau, kad tai tik žydrojo drambliuko svajonė.

Žinojau tik, kad jis vedęs. Bet net ir šis faktas kėlė įtarimą: ką, velniai rautų, reiškia pusiau išsispręs? Ar jis tebegyvena su žmona? Kas ji — amerikietė ar japonė? Ar jiedu tebemiega drauge? Ar turi vaikų? Ar jis su Džina rimtai, ar tiesiog šiaip smaginasi? Ir kas man labiau patiktų: ar kad jam tai tebūtų atsitiktinis romanas, ar viso gyvenimo meilė? Kas mane labiau skaudintų?

— Pažiūrėk!

Nuo vaizdo nustėrau.

Patas buvo atsargiai užvažiavęs ant tramplino lentos. Jis balansavo dešimties pėdų aukštyje virš ruplėtu betonu išlieto baseino dugno. Kojytės abipus Žydrojo varpelio buvo ištemptos ir Patas į lentą rėmėsi purvinų sportbačių galiukais. Jau daugybę savaičių nemačiau jo tokio laimingo.

— Būk ten, — surikau. — Nejudėk.

Kai pamatė, kaip puoliau prie jo, šypsena veidelyje nuvyto. Nereikėjo man taip pulti. Reikėjo apsimesti, kad viskas gerai. Nes pamatęs, koks pasidarė mano veidas, jis pabandė atsitraukti nuo tramplino. Tačiau užvažiuoti buvo lengviau negu nuvažiuoti, ir aš tarsi sulėtintame kine žiūrėjau, kaip vienas dviratuko šoninis ratukas nuslysta nuo tramplino lentos, dar akimirką sukasi ore, o tada purvinais sportbačiais apautos Pato kojukės netenka atramos ir graibosi kažko, ko nebėra, ir mano akyse mano berniukas su savo dviratuku stačia galva krenta į tuščią baseiną.

Jis gulėjo po tramplino lenta su užvirtusiu dviratuku, aplink geltonų plaukučių kuodą sunkėsi kraujas.

Laukiau, kad pradėtų klykti — kaip kad klykė prieš metus, kai šoko nuo mūsų lovos tarsi nuo tramplino it vožėsi galva į komodą, kaip kad klykė dar prieš metus, kai apsivertė su visais vaikštukais, nes norėjo atsigręžti ir nusišypsoti man ir Džinai, kaip kad klykė visais tais kitais kartais, kai trinktelėdavo galva, išardavo nosyte žemę ar nusibrozdindavo kelius.

Laukiau jo verksmo, nes tada būčiau žinojęs, jog čia tik dar viena vaikystės nesėkmė. Tačiau Patas buvo bežadis, ir nuo tos tylos man sugniaužė širdį.

Užmerktos akytės ir baltas suvargęs veidelis buvo tarsi iš kažkokio blogo sapno. Tamsus kraujo klanas aplink galvytę vis didėjo.

— O, Patai, — suvaitojau. Nukėliau nuo jo dviratuką ir suėmiau sūnų į glėbį kiečiau, negu derėjo. — O Dieve, — ištariau, iš kišenės nuo kraujo lipniais pirštais traukdamas mobilųjį telefoną. Kaip paklaikęs maigiau PIN kodą ir klausiausi nusėdusios baterijos pypsėjimo — pyp pyp pyp.

Pakėliau sūnų.

Pasileidau bėgti. Septynioliktas skyrius

Du ketverių metų vaiku glėby toli nenubėgsi. Jis jau didelis, sunkus ir nepatogus nešti.

Norėjau parnešti Patą namo iki automobilio, tačiau išpuškavęs iš parko suvokiau, kad per ilgai užtrukčiau.

Įpuoliau į kavinukę, kur mudu valgėme žalius spagečius. Patas, vis toks pat išblyškęs ir bežadis, kraujavo mano glėby. Buvo pietų metas ir kavinukė pilna prisėdusi tarnautojų vienodais kostiumais ir vienodais veidais. Atvėpusiom žiaunom jie sužiuro į mus, makaronais apvyniotos šakutės sustingo ore.

— Iškvieskit greitąją!

Niekas nė nekrustelėjo.

Tada atsilapojo virtuvės durys, ir įėjo Sidė, nešina padėklu su maistu vienoje rankoje ir užsakymų knygele kitoje. Įsmeigė į mus akis, krūptelėjo išvydusi nejudrų Pato kūnelį, kraują ant mano rankų ir marškinių, klaikų siaubą mano veide.

Tada įgudusiu judesiu padėjo padėklą ant artimiausio stalo ir žengė prie mūsų.

— Mano sūnus! Iškviesk greitąją!

— Bus greičiau, jei pati jus nuvešiu, — pasakė ji.

Baltos linijos ant ligoninės grindų vedė į traumatologijos skyrių, tačiau mus dar toli gražu jo nepriėjusius apspito seselės ir budėtojai: jie paėmė Patą man iš glėbio ir paguldė ant neštuvų su ratukais. Neštuvai buvo skirti suaugusiems, ir Patas ant jų atrodė labai mažas. Visai mažytis.

Dabar pirmą kartą akyse pajutau ašaras ir sumirkčiojau, kad jos nenuriedėtų. Negalėjau į jį žiūrėti. Negalėjau į jį nežiūrėti. Tavo vaikas ligoninėje. Baisiausia, kas gali nutikti.

Jį nuvežė blyškių lempų apšviestais pilnais žmonių koridoriais. Klausė jo gimimo datos, teiravosi apie ligos istoriją ir kaip susižeidė galvą.

Bandžiau pasakoti apie dviratį ant tramplino virš tuščio baseino, bet nežinau, ar jiems tai buvo svarbu. Man nebuvo svarbu.

— Mes juo pasirūpinsime, — pasakė seselė, ir vežimėlis įvažiavo pro žalias dvivėres duris.

Žengtelėjau paskui ir spėjau pamatyti vyrus ir moteris žaliais chalatais su kaukėmis ant veidų, spindintį medicininių įrankių chromą ir kažką panašaus į paminkštintą stalą, ant kurio paguldė Patą. Stalą, tokį pat siaurą ir grėsmingą kaip tramplino lenta.

Sidė švelniai suėmė mane už rankos.

— Tau ten negalima, — pasakė ir nusivedė į nejaukų laukiamąjį kampelį. Iš automato abiem nupirko kavos plastikiniuose puodeliuose, manąją nė neklaususi pasaldino.

— Kaip tu? — paklausė.

Papurčiau galvą:

— Aš tikras kvailys.

— Kartais šitaip nutinka. Žinai, kas man nutiko, kai buvau maždaug tokio pat amžiaus?

Ji laukė mano atsakymo. Pažvelgiau į jos rudas plačiai įstatytas akis.

— Kas?

— Žiūrėjau, kaip vaikai žaidžia beisbolą. Nuėjau ir atsistojau tiesiai už mušėjo. Tiesiai už jo. — Ji nusišypsojo. — Ir kai jis užsimojo kirsti kamuolį, ko nenušniojo man galvos. Lazda buvo padaryta iš kažkokio plastiko, bet vis vien kirto kaip reikiant. Man tikrai iš akių pažiro žvaigždutės. Žiūrėk.

Ji nubraukė kaktą dengiančius juodus plaukus. Tiesiai virš antakio bolavo siaurutis maždaug nykščio nago ilgumo randas.

— Žinau, kad dabar jautiesi baisiai, — pasakė. — Bet vaikai stiprūs. Jie tai puikiai ištveria.

— Ten labai aukštai, — ėmiau aiškinti. — Jis stipriai trenkėsi. Buvo pilna kraujo.

Vis dėlto jaučiausi dėkingas už siaurą baltą Sidės randą. Guodžiausi tuo, kad ir ji vaikystėje buvo susitrenkusi iki sąmonės netekimo. Gražu iš jos pusės.

Prie mudviejų priėjo jauna gydytoja. Buvo kokių dvidešimt penkerių ir atrodė taip, tarsi nuo pat studijų laikų nė karto nebūtų kaip reikiant išsimiegojusi. Nespinduliavo užuojauta, bet buvo energinga, dalykiška ir visiškai atvira.

— Patriko būklė stabili, tačiau jam stipriai sutrenkta galva, todėl reikia padaryti rentgeno nuotrauką ir smegenų skenografiją. Man nerimą kelia galimas kaukolės įlūžis. Kai kaukolė įskyla, kaulo gabalėliai pakliūva vidun ir spaudžia smegenis. Nesakau, kad taip ir nutiko. Sakau, kad taip gali būti.

— O Viešpatie.

Sidė paėmė mano ranką ir spustelėjo.

— Tyrimams reikia šiek tiek laiko, — aiškino gydytoja. — Jei judu su žmona norite pas sūnų būti pernakt, dabar galėtumėte grįžti namo pasiimti reikiamų daiktų.

— Oi, — ištarė Sidė. — Mudu nevedę.

Gydytoja žvilgtelėjo į mane, o tada nukreipė žvilgsnį į registracijos kortelę.

— Pone Silveri, jūs Patriko tėvas?

— Taip.

— Aš tik draugė, — paaiškino Sidė. — Eisiu, — tarė man pakildama. Turbūt pamanė, kad čia tik painiojasi po kojų. Visai ne. Tik ji mane ir palaikė, kad visai nesukiužčiau.

— O vaiko motina? — pasiteiravo gydytoja.

— Užsienyje, — atsakiau. — Kuriam laikui išvykusi į užsienį.

— Gal norėtumėt jai paskambinti? — pasiūlė gydytoja.

Mano mamos akys buvo užverktos, tačiau viešai ašaroti ji neketino. Visados palaukdavo, kol užsidarys namie, pataupydavo ašaras namiškiams.

Ligoninėje ji elgėsi kaip tikras narsaus optimizmo ir sveikos nuovokos įsikūnijimas. Seselėms pateikė labai praktiškų klausimų. Kokia ilgalaikio pažeidimo rizika? Kada tai paaiškės? Ar galima seneliams pasilikti per naktį? Su ja pasijutau geriau. Tėtis elgėsi kiek kitaip.

Senasis kareivis ligoninės kavinėje atrodė visiškai sutrikęs. Jis nebuvo pratęs sėdėti ir laukti. Jis nebuvo pratęs prie jam nepavaldžių situacijų. Jo stambios tatuiruotos rankos, platūs pečiai ir bebaimė sena širdis čia buvo visiškai nenaudingi.

Žinojau, kad dėl Pato jis padarytų viską, kad myli jį tokia besąlygine meile, kokia, ko gero, galima mylėti tik vaiką, meile, kurią kur kas sunkiau jausti, kai tavo nuostabusis vaikelis suauga į suaugusį klystantį žmogų. Jis myli Patą taip, kaip kadaise mylėjo mane. Patas jam — tai aš, kol neatėjo tas metas, kai ėmiau ir susimoviau. Tėtį tarsi kas iš vidaus graužė, kad dabar jam belieka tik sėdėti ir laukti.

— Gal kas nori dar arbatos? — paklausė beviltiškai ieškodamas kokios veiklos, kuri bent kiek palengvintų mūsų liūdną dalią.

— Ta arbata mums tuoj per ausis pasipils, — atšovė mama. — Sėskis ir atsipalaiduok.

— Atsipalaiduoti? — suurzgė žiūrėdamas į mamą, bet nusprendė patylėti.

Jis dribtelėjo į girgždančią plastikinę kėdę ir įsmeigė akis į sieną. Po akimis karojo apdaužyto vaisiaus spalvos maišeliai. Po penkių minučių jis nuėjo atnešti mums arbatos. Ir laukdamas naujienų apie anūką, siurbčiodamas arbatą, kurios visai nenorėjo, mano tėvas staiga pasidarė senas.

— Dar pabandyk prisiskambinti Džinai, — paragino mama.

Nežinau, ko ji tikėjosi. Gal kad Džina artimiausiu lėktuvu parlėks namo, ir netrukus mūsų nedidelė šeima vėl bus kartu, ir dabar jau amžiams. Gal ir aš tikėjausi to paties.

Be reikalo. Nuėjau į priimamąjį, surinkau Džinos numerį, tačiau išgirdau tik keistą japonų telefono murkimą, kuris reiškė, kad niekas neatsiliepia.

Londone pusiaunaktis, vadinasi, Tokijuje aštunta ryto. Ji turėtų būti. Nebent jau išėjusi į darbą. Nebent namie nenakvojo. Jos telefonas tik murkė, ir viskas.

Štai kaip nuo šiol bus. Jei tik būčiau galėjęs su Džina pasišnekėti! Žinau, kad jos tvirtybė ir sveika nuovoka nusvertų baimę ir paniką. Ji būtų panašesnė į mano mamą, o ne į tėtį. Ne į mane. Ji būtų paklaususi, kas nutiko, kokia grėsmė ir kada mes viską žinosime. Būtų susižinojusi, kada artimiausias lėktuvas namo, ir būtų juo parskridusi. Bet aš jai neprisiskambinau.

Padėjau telefono ragelį. Supratau, kad toks ir bus visas mūsų tolesnis gyvenimas, supratau, jog viskas per toli nuėjo, kad grįžtų į ankstesnes vėžes, supratau, jog esame per toli vienas nuo kito, kad atrastume kelią atgalios. Aštuonioliktas skyrius

Gydytoja dairydamasi manęs pasirodė penktą ryto. Sėdėjau tuščioje kavinėje nusitvėręs puodelį seniai atšalusios arbatos. Ji žengė manęs link, o aš atsistojau ir laukiau, ką pasakys.

— Sveikinu, — tarė ji. — Jūsų sūnus turi kietą galvą.

— Viskas bus gerai?

— Lūžio nėra, skenograma švari. Teks keletą dienų pagulėti ligoninėje, bet tai įprasta procedūra, kai ketverių metų galvelę siuvame dvylikos dygsnių siūle.

Panorau, kad šita gydytoja būtų mano geriausia draugė. Kartą per savaitę pavakarieniaučiau su ja, kad ji galėtų išlieti visas nuoskaudas dėl sveikatos apsaugos sistemos. Viską išklausyčiau ir man tai rūpėtų. Ji išgelbėjo mano sūnų. Ji graži.

— Ar tikrai jam nieko nenutiko?

— Kelias savaites paskaudės galvą ir liks randas. Bet tikrai viskas bus gerai.

— Jokių padarinių?

— Na, gal, kai bus kokių penkiolikos, jį mergaitės labiau mylės. Juk randai vyrą puošia, ar ne?

Suėmiau jos rankas ir kiek per ilgai nepaleidau.

— Ačiū.

— Juk tam čia ir esame, — nusišypsojo ji. Mačiau, kad trikdau ją, bet negalėjau kitaip. Pagaliau ją paleidau.

— Ar galima pas jį?

Patas gulėjo vaikų palatos gale. Šalia — dailutė penkerių metukų mergytė Giri Power pižama. Ji buvo visiškai be plaukučių — tikriausiai dėl chemoterapijos. Šalia budėjo jos tėvai: tėvas miegojo krėsle, o mama stovėjo kojūgaly ir nenuleido akių nuo dukters veido. Patyliukais praėjau pro juos prie savo sūnaus lovos. Pajutau, kad nedora šitaip ilgai savęs gailėtis. Mudviem pasisekė.

Patui buvo pastatyta lašinė, veidelis baltas kaip pagalvė, galvelė apvyturiuota tvarsčiais. Prisėdau ant lovos, paglosčiau laisvąją rankytę, ir jo akys virptelėjusios atsimerkė.

— Pyksti? — paklausė. Papurčiau galvą bijodamas prabilti.

Jis vėl užsimerkė, ir aš staiga suvokiau, kad susidorosiu.

Aišku, iki šiol man ne itin sekėsi. Buvau pernelyg nekantrus. Pernelyg daug mąsčiau apie Džiną ir net apie Sidę. Neatidžiai prižiūrėjau Patą parke. To nepaneigsi. Tačiau aš susidorosiu.

Ko gero, neisis kaip sviestu patepta. Galbūt prisidirbsiu kaip tėvas, kaip kad prisidirbau kaip vyras.

Tačiau pirmą kartą gyvenime supratau, jog tai, kad esi vyras, nieko nereiškia.

Visos šeimos turi savų istorijų ir legendų. Mūsų šeimoje pirmoji istorija, kurioje figūruoju ir aš, pasakojama apie tuos laikus, kai man buvo penkeri, ir šuo man išmušė visus priekinius dantis.

Žaidžiau su kaimyno vokiečių aviganiu už parduotuvių virtinės, kur buvo mūsų butas. Šuo laižė man veidą. Man patiko, bet staiga aviganis šoktelėjo ir stumtelėjo mane priekinėmis letenomis. Tėškiausi burna į žemę. Visur kraujas ir dantys, mano motina klykia.

Miglotai prisimenu, kaip skubėjome į ligoninę, kaip mane laikė virš kriauklės, kol iš burnos žvejojo išdaužtų dantų nuolaužas, kaip kraujas tiško ant baltos emalės. O geriausiai prisimenu, kaip mano tėtušis niekaip nesutiko manęs palikti, kai mane užmigdė.

Kai visa tai perpasakojama mūsų šeimoje, svarbiausia tai, ką aš padariau grįžęs namo sužalota burna — susikimšau į ją visą paką sūrių traškučių.

Tokia pabaiga mano tėtušiui reiškė, kad jo sūnus grįžo iš ligoninės su aštuoniomis niekingomis nuolaužomis, kur turėtų būti priekiniai dantys, tačiau buvo toks kietas, kad tuojau pat atsiplėšė pakelį traškučių. Bet iš tiesų aš nebuvau kietas. Tiesiog mėgau sūrius traškučius. Nors ir teko juos čiulpti.

Dabar jau žinojau, kad tėtis nebuvo toks kietas, koks būtų norėjęs būti. Nes niekas nesijaučia kietas, kai jo vaikas pakliūva į ligoninę. Iš tiesų svarbiausia šiame pasakojime yra tai, kad mano tėvas nesutiko manęs palikti.

Dabar jau suprantu, kaip jis turėjo jaustis stebėdamas, kaip užmigdomas jo penkiametis sūnus, kad gydytojai galėtų iš dantenų ir liežuvio išrankioti išmuštų dantų gabalėlius.

Jis turėjo jausti tą bejėgišką siaubą, kurį gali suprasti tik sergančio arba sužeisto vaiko tėvai. Aš puikiai žinau, kaip jis turėjo jaustis — tarsi gyvenimas jį būtų paėmęs įkaitu. Negi iš tiesų ėmiau pasaulį regėti jo akimis?

Jis stovėjo lauke prie pagrindinių ligoninės durų ir rūkė vieną iš savo suktinių. Turbūt buvo vienintelis išlikęs Rizla klientas, nerūkąs žolės.

Sulaikęs kvapą įsmeigė į mane akis.

— Viskas bus gerai, — pasakiau.

Tėvas išleido dūmų debesį.

— Nėra — kaip jie ten sako? — kaukolės įlūžio?

— Nelūžę. Jie jam įtaisė dvylika dygsnių, liks randas, ir viskas.

— Viskas?

— Viskas.

— Ačiū Dievui, — ištarė. Patraukė suktinę. — O tu pats kaip?

— Aš? Gerai, tėti.

— Gal ko nors reikia?

— Būtų gerai kaip reikiant dėti į spangę.

Būdamas su tėvu kartais nejučiomis imu kalbėti kaip jis. Jis turbūt paskutinis visoje šalyje vietoje „pūsti į akį“ sako „dėti į spangę“.

— Aš turiu omeny, kaip su pinigais? Mama sakė, kad neketini imtis to darbo.

— Negaliu. Per ilga darbo diena. Visai nebūčiau namie. — Per beveik tuščią automobilių stovėjimo aikštelę nukreipiau akis ten, kur nakties danguje ryškėjo šviesos ruoželis. Kažkur čiulbėjo paukščiai. Jau nebe vėlu. Anksti. — Bet kas nors atsiras.

Jis išsiėmė piniginę, išpešė kelis banknotus ir atkišo man.

— Čia kam? — paklausiau.

— Kol kas nors atsiras.

— Gerai. Ačiū, tėti, bet kas nors tikrai atsiras.

— Žinau, kad atsiras. Žmonėms visados norisi žiūrėti televizorių, ar ne? Tu tikrai ką nors greitai gausi. Čia judviem su Patu iki to laiko.

Jau tas mano tėtis, žiniasklaidos žinovas. Apie televiziją jis žino tik tiek, kad dabar neberodo nieko tokio smagaus kaip „Fawlty Towers“, „Benio Hilo šou“ arba „Morecambe and Wise“. Vis dėlto paėmiau pinigus.

Buvo laikas, kai imdamas iš jo pinigų niršdavau: niršdavau ant savęs, kad tokio amžiaus man vis dar reikia tėvo ir jo pagalbos, o dar labiau niršdavau, kad jam visados patikdavo mano gelbėtojo vaidmuo.

Dabar mačiau, jog jis tiesiog stengiasi parodyti, kad yra mano pusėje.

— Grąžinsiu, — pasakiau.

— Nedega, — atsakė tėvas.

Džina norėjo parskristi artimiausiu lėktuvu, bet aš atkalbėjau. Nes iki to laiko, kai pagaliau kitą dieną jai prisiskambinau, grįžti artimiausiu lėktuvu nebeatrodė taip svarbu.

Jos nebuvo tomis klaikiomis minutėmis, kai su Patu lėkiau į traumatologijos skyrių. Jos nebuvo, kai mes daugybę valandų gėrėme arbatą, kurios nenorėjome, ir laukėme tyrimų rezultatų. Jos nebuvo tądien, kai jis tvarsčiais apvyturiuota galva ir gniauždamas savo šviesos kardą atsisėdo lovoje šalia mažos mergaitės, kuriai dėl gydymo nuslinko visi plaukučiai.

Džina visa tai praleido, ji visa tai praleido ne dėl savo kaltės. Aš kaltinau tą šiknių Ričardą.

Kai prisiskambinau Džinai, mes jau žinojome, kad Patui nieko rimta. Jau nebenorėjau, kad ji grįžtų namo.

Sakiau sau, kad taip jaučiuosi todėl, kad nenoriu, jog ji laikytų Patą ir ramintų jį, kad viskas bus gerai, o paskui vėl išvažiuotų. Bet mano jausmai nebuvo tokie taurūs. Kur, po velnių, Džina buvo, kai mums jos reikėjo?

— Galiu atskristi rytoj, — pasakė ji. — Darbas palauks.

— Nėra reikalo, — atrėmiau velniškai ramiai. — Tai tik sutrenkimas. Stiprus sutrenkimas. Bet viskas bus gerai.

— Aš vis tiek greit grįšiu. Tiksliai negaliu pasakyti...

— Nekeisk savo planų, — pasakiau.

Tik paklausykit — šnekamės oficialiai kaip du atsargūs žmonės per nuobodžią vakarienę. Kadaise galėjome kalbėtis pernakt, kadaise galėjome kalbėtis apie nieką. O dabar atrodo, tarsi būtume du svetimi žmonės, kurių niekas kaip reikiant nesupažindino. Tik paklausyk, Džina.

Prie mano durų stovėjo Sidė su išsineštinio maisto dėžute rankose.

— Gal aš ne laiku?

— Laiku. Užeik.

Ji įėjo vidun, padavė man dėžutę.

— Čia Patui. Spaghetti pesto.

— Žali spagečiai. Jo mėgstamiausi. Ačiū.

— Juos tereikia pašildyti mikrobangėje. Sugebėsi?

— Šaipaisi? Net ir aš moku naudotis mikrobange. Šildyti minutę ar dvi?

— Turėtų pakakti minutės. Ar jis atsikėlęs?

— Žiūri televizorių. Įvairumo dėlei.

Patas tysojo išsikėtojęs per visą sofą vis dar „Žvaigždžių karų“ pižama ir M&S chalatu ir spoksojo atnaujintą „Džedajų sugrįžimą“. Taisyklių knyga buvo iššveista pro langą, vos grįžus iš ligoninės.

— Labutis, Patai. — Sidė pasilenkė prie Pato ir paglostė jam plaukus, stengdamasi nepaliesti pusę kaktos dengiančio didžiulio pleistro. — Kaip tavo vargšė galvelė?

— Gerai. Truputį peršti dygsnius.

— Manau.

— Bet žinai ką? Jų nereikia išimti. Dygsnių.

— Ne?

— Ne, jie išnyksta, — paaiškino Patas ir pasižiūrėjo į manę, kad patvirtinčiau.

— Taip ir yra, — pasakiau. — Jie ištirpsta. Nauja dygsnių rūšis, ar ne?

— Nauja rūšis, — linktelėjo Patas ir vėl įsistebeilijo į princesę Lėją, prisidengusią vos keliais blizgučiais ir prirakintą Džabos Huto rūmuose.

— Na ir drabužėlis, — pasakė Sidė.

— Taip, — sutiko Patas. — Ji vergė.

— Nieko sau.

Jiedu kurį laiką žiūrėjo, kaip princesė Lėja raitosi grandinės gale.

— Na, man metas, o tu sveik, — palinkėjo Sidė.

— Gerai.

— Sidė atnešė tau šio to pietums, — pranešiau. — Žalių spagečių. Ką reikia pasakyti?

— Ačiū. — Jis nusišypsojo pačia žaviausia Deivido Niveno šypsena.

— Į sveikatą, — atsakė Sidė.

Palydėjau ją iki durų ir pajutau, kad man širdis dainuoja. Nenorėjau, kad ji išeitų.

— Ačiū, kad užsukai. Padarei man šventę.

Ji atsigręžė ir pasižiūrėjo į mane savo rudomis plačiai įstatytomis akimis.

— Tikrai, — pasakiau. — Tai geriausia, kas nutiko per visą dieną. Tikrai.

— Nesuprantu, — ištarė ji.

— Ko tu nesupranti?

— Kuo aš tau patinku? Tu manęs nepažįsti.

— Tikrai nori sužinoti?

— Noriu.

Ir aš jai pasakiau.

— Tu man patinki, nes esi stipri, bet ne šalta. Man patinka, kad neklausai vyriškų pliurpalų, tačiau vis vien išvažiavai iš namų dėl vyro, nes manei, kad jis tavo gyvenimo meilė.

— Didžiausia klaida mano gyvenime.

— Galbūt. Bet man patinka, kad esi romantikė ir kaip kokia mergytė žiūri tuos MGM miuziklus.

Ji papurtė galvą ir nusijuokė.

— Tu kiaurai permatai vyrus, bet vis vien nori surasti tokį, su kuriuo dalintumeisi gyvenimu.

— Pavyzdžiui?

— Ir man patinka, kaip nušvinta tavo veidas, kai šypsaisi. Man patinka tavo akys. Man patinka tavo kojos. Man patinka, kad tu žinai, kaip kalbėtis su keturmečiu vaiku. Man patinka, kad tu buvai greta, kai man reikėjo kieno nors pagalbos. Visi kiti tik stovėjo ir spoksojo. Tu buvai gera. O tu neprivalėjai būti gera.

— Kas dar?

— Tu graži.

— Visai nesu graži.

— Tu graži ir drąsi, ir aš pavydžiu visiems vyrams, kurie su tavimi draugavo. Aš vis slankioju aplink tą vietą, kur dirbi, vildamasis tave susitikti.

— Tu ilgiesi žmonos, — pasakė Sidė. — Labai ilgiesi.

— Ilgiuosi, — prisipažinau. — Bet tu man kaip gaivaus oro gūsis.

— Na, na, — palingavo ji galva. — Bet tu vis vien manęs nepažįsti.

Dabar šitai pasakė jau kitaip. Dabar ištarė švelniai, meiliai, tarsi ne aš kaltas būčiau, kad jos nepažįstu.

O pasakiusi žengtelėjo artyn, dar akimirką pažiūrėjo, o paskui užsimerkė ir prigludo lūpomis.

Ir aš ją pabučiavau.

— Truputį tave pažįstu, — pasakiau.

— Taip, — pasakė ji. — Truputį mane pažįsti.

1 Amerikiečių kino kompanija „Metro-Goldwyn Mayer“ (vert. pastaba).

2 British Association of Film and Television Arts - Britanijos kinematografijos ir televizijos draugija (vert. pastaba).

ANTROJI DALIS Din-dan žmogutis Devynioliktas skyrius

Patas pradėjo lankyti mokyklą.

Su privaloma uniforma jis turėjo atrodyti suaugęs. Pilku megztiniu V formos iškirpte, baltais marškiniais ir geltonu kaklaryšiu jis turėjo būti panašus į mažą vyriškį. Bet nebuvo.

Mokyklinės uniformos oficialumas tik dar labiau paryškino sukrečiantį Pato naujumą. Artėjo penktasis gimtadienis, ir jis nebebuvo mažas. Bet tebebuvo šviežias. Nors ir apsirengęs kur kas solidžiau už mane.

Padėjau jam susiruošti pirmai dienai mokykloje, ir mane nudiegė suvokimas, kaip stipriai myliu šitą veidelį. Kol Patas buvo visai mažutis, negalėjau pasakyti, ar jis tikrai gražus, ar čia tik veikia mano tėviškumo programa. Tačiau dabar tiesa buvo akivaizdi.

Šviesiai mėlynos akys, ilgi geltoni plaukučiai ir vangi drovi šypsena, nuslenkanti neįtikėtinai glotniu veideliu. Jis iš tiesų gražus vaikas.

Ir dabar savo gražųjį berniuką turiu išleisti į pasaulį. Bent jau iki pusės ketvirtos. Mudviem abiem tai atrodė ištisa amžinybė.

Patas nesišypsojo. Apsirengęs tą suaugusiųjų eilutės kopiją prie pusryčių stalo sėdėjo išblyškęs ir tylus. Stengėsi suvaldyti drebantį smakrą ir neatkišti apatinės lūpos. O aš virš dribsnių dubens žėriau liaupses gražiausioms gyvenimo akimirkoms.

Liaupses nutraukė Džinos skambutis. Žinojau, kad jai turėjo būti nelengva paskambinti — ten pats darbo dienos įkarštis, — bet taip pat žinojau, kad ji jokiu būdu nepraleistų didžiosios Pato dienos. Stebėjau, kaip jis kalbasi su mama — nesmagiai besijaučiantis su tais marškiniais ir kaklaryšiu vaikas, priverstas vaidinti vyrą.

Atėjo metas eiti.

Kai priartėjome prie mokyklos, mane nuvėrė siaubas. Aplinkui buvo pilna vaikų, minios lygiai taip pat kaip Patas aprengtų vaikų. Visi traukė ta pačia kryptimi kaip ir mudu. Galiu jį čia pamesti. Pamesti visiems laikams.

Sustojome kiek atokiau nuo vartų. Automobilių visur buvo prigrūsta keliskart daugiau negu įprastai. Mažytės mergaičiukės su Leonardo Dikaprijo priešpiečių dėžutėmis ropštėsi iš į tankus panašių, normaliems keliams per didelių mašinų. Didesni berniūkščiai su Arsenai ir Manchester United krepšiais rabždinosi iš senų ratų. Visa šita trijų pėdų augumo liaudis kėlė neįtikėtiną triukšmą.

Paėmiau drėgną Pato rankytę ir mudu įsiliejome į minią. Pamačiau būrelį mažų sutrikusių naujų mokinukų su tėvais, nervingai sukančiais ratus po žaidimų aikštelę. Įėjome pro vartus, ir kaip tik tada pastebėjau, kad atsirišo naujitelaičio odinio batuko raištelis.

— Duok, užrišiu batuką, Patai, — pasakiau ir priklaupiau. Sumojau, kad pirmą kartą gyvenime jis avi ne sportbačiais.

Pro šalį riedučiais prasirito du vyresni berniūkščiai. Pažvairavo į mus. Patas droviai jiems nusišypsojo.

— Jis net batų negali užsirišti, — prunkštelėjo vienas.

— Negaliu, — pasakė Patas, — bet pažįstu laikrodį.

Tiedu pasiuto žvengti, įsitvėrę vienas kito, kad nenuvirstų, o paskui nėrė šalin su nuostaba kartodami Pato žodžius.

— Bet juk aš tikrai pažįstu laikrodį, tiesa? — pasitikrino Patas, manydamas, kad tiedu suabejojo jo žodžiais. Akytės mirkčiojo kaip pašėlusios, buvo panašu, kad jis tikrai tuoj pravirks.

— Tu puikiai pažįsti laikrodį, — nuraminau. Tiesiog negalėjau patikėti, kad žadu paleisti savo vaiką į šitą bjaurų, cinizmo ir pykčio pilną šiuolaikinį pasaulį. Nuėjome į žaidimų aikštelę.

Dauguma pradinukų į mokyklą atėjo su abiem tėvais. Bet nebuvau vienintelis vienišas tėvas. Netgi nebuvau toks vienintelis vyras.

Buvo dar vienas vienišas tėvas, gal kokia dešimčia metų už mane vyresnis apžėlęs verslininko tipas, atlydėjęs santūrią mergytę. Ji turėjo kuprinę su išsišiepusiomis kažkokios man negirdėtos grupės marmūzėmis. Greitosiomis persimetėme žvilgsniais, ir jis nusuko akis, tarsi bijotų kokio užkrato. Galbūt jo žmona darbe. Galbūt ji kur nors kitur.

Atėjo maloni direktorė ir nusivedė mus į salę. Trumpai, guviai, entuziastingai pakalbėjo, o paskui visus vaikus išskirstė po klases.

Patas pakliuvo pas panelę Vaterhaus, ir mes drauge su dar keliais tėvelis ir naujais mokinukais, vedami vieno iš patikėtinių vyresniųjų mokinių, nužingsniavome į jos klasę. Mūsų vedlys buvo kokių aštuonerių metų berniukas. Patas apdujęs iš susižavėjimo nenuleido nuo jo akių.

Panelės Vaterhaus klasėje būrelis penkiamečių sėdėjo ant grindų sukryžiavę kojytes ir kantriai laukė, ką papasakos jų mokytoja, jauna moteris, turinti neįtikėtinai gerą žaidimų šou vedėjai reikalingą humoro jausmą.

— Sveiki atvykę! — pasveikino panelė Vaterhaus. — Kaip tik suspėjote į mūsų rytmetinę istoriją. Bet pirma visi pasakykite atia savo mamytėms. — Ji apdovanojo mane šypsena. — Ir tėveliams.

Atėjo metas skirtis. Jau buvome išgyvenę keletą dramatiškų atsisveikinimų darželyje, tačiau dabar buvo šiek tiek kitaip. Šį kartą atrodė, kad aš esu paliekamas.

Jis pradeda lankyti mokyklą. Kai baigs, bus suaugęs, o aš pagyvenęs. Tos ilgos dienos, praleistos namie prie „Žvaigždžių karų“, kai gyvenimas, rodėsi, eina kažkur kitur, baigėsi. Tos dienos kadaise atrodė tuščios ir nevykusios, tačiau dabar jau jų ilgėjausi. Mano mažylis išeina į pasaulį.

Panelė Vaterhaus paklausė, kas norėtų pasirūpinti naujais berniukais ir mergaitėmis. Pakilo rankų miškas, ir mokytoja atrinko globėjus. Šalia mudviejų išdygo rimta dailutė mergytė.

— Aš Pegė, — prisistatė ji Patui. — Aš tave globosiu.

Mergytė paėmė jį už rankos ir nusivedė.

Jis net nepastebėjo, kad aš išėjau.

Prisimenu, kaip miegodavau ant užpakalinės tėvo automobilio sėdynės. Išvažiuodavome iš miesto, grįždavome iš vakarinių renginių — kasmet išsiruošdavome į Londono „Palladium“ žiūrėti pantomimos, kas savaitę važiuodavome aplankyti senelės — ir aš žiūrėdavau, kaip aukštai virš mano apsnūdusios galvos plaukia geltonos Ist Endo gatvių ir Esekso A autostrados lempos.

Išsitiesdavau tėčio automobilyje ant galinės sėdynės — „Nebūtina miegoti, tiesiog pailsink akytes“, sakydavo mama — ir netrukus nusmigdavau užliūliuotas automobilio supimo ir tylaus tėvų pokalbio.

Paskui, prisimenu, atsidurdavau tėvo glėby: automobilis įvažiavęs į mūsų keliuką, variklis vis dar burzgia, o tėtis kelia mane nuo užpakalinės sėdynės, vynioja į languotą antklodę, kurią vežiojasi mašinoje mūsų išvykoms prie jūros, pas giminaičius ir į Londono „Palladium“.

Dabar pabundu nuo kiekvieno nieko. Kažkas girtas svirduliuoja namo, trinkteli automobilio durelės, sužviegia signalizacija — to pakanka, kad pabusčiau ir paskui valandų valandas stačiom eikim spoksočiau į lubas. O kai buvau vaikas ir miegodavau ant užpakalinės tėčio automobilio sėdynės, niekas manęs nepabudindavo. Vargiai sugrįždavau iš savo sapnų net ir tada, kai parkeliaudavome namo ir mane, suvyniotą į languotą antklodę, tėvas glėbyje laiptais nešdavo į lovą.

Norėjau, kad ir Patas turėtų tokių atsiminimų. Norėjau, kad ir Patas jaustųsi taip saugiai. Tačiau kai Džina išvažiavo, o mūsų senuką VW universalą pardavėme, kad išgalėčiau sumokėti įnašą, Patas kiurksodavo MGF keleivio sėdynėje greta manęs ir visokiais būdais kovodavo su miegu net ir tada, kai grįždavome iš mano tėvų ir mūsų laukdavo ilgas kelias tuščia autostrada.

Norėjau, kad mano sūnus keliautų automobiliu taip, kaip aš keliaudavau vaikystėje. Tačiau dabar mudu keliaudavome kitaip.

Sidė paskambino vėlyvą rytmetį.

— Kaip sekėsi? — pasidomėjo.

Atrodo, jai iš tiesų rūpėjo. Dėl šito ji pasidarė man dar mielesnė.

— Sunkokai, — pasakiau. — Kai atėjo metas atsisveikinti, pradėjo drebėti smakras. Ir ašarų buvo. Savaime suprantama, kalbu apie save. Patui ėjosi kuo puikiausiai.

Ji nusijuokė, ir aš jau įsivaizdavau, kaip nuo jos šypsenos nušvinta viskas ten, kur ji dirba, ir ta vieta tampa kažkuo ypatinga.

— Aš sugebu tave prajuokinti, — pasakiau.

— Taip, bet dabar man metas dirbti, — atšovė ji. — Nes mano sąskaitų apmokėti tu nesugebėsi.

Šventa tiesa. Aš net savųjų sąskaitų nesugebu apmokėti.

Pasitikti Pato jo pirmąją dieną mokykloje atvažiavo ir mano tėtis.

— Palepinimas, — paaiškino, statydamas savo Tojotą tiesiai prie mokyklos vartų. Nepasakė, kieno palepinimas — Pato ar manęs.

Kai pusę ketvirtos pro vartus pabiro vaikai, supratau, kad jokiais būdais nepamesčiau jo šitoje knibždėlynėje. Net tarp šimtų daugmaž vienodai aprengtų vaikų savo vaiką pažinsiu per kilometrą.

Patas ėjo su Pege, mažyle, kuri ėmėsi jį globoti. Ji pažvelgė į mane stebėtinai pažįstamomis akimis.

— Na, kaip patiko? — paklausiau. Su baime laukiau, kad jis pagrasins, jog liausis kvėpavęs, jei dar reikės čionai eiti.

— Žinai ką? — sujudo Patas. — Visų mokytojų vienodi vardai — Panelės.

Mano tėtušis paėmė Patą ant rankų ir pabučiavo. Kada kažin Patas ims vengti mūsų bučinių? Tada jis pabučiavo senelį — stipriai ir karštai, kaip jį buvo išmokiusi Džina, — ir aš supratau, kad dar ne tuoj.

— Senelio bagažinėje yra tavo dviratukas, — pasakė mano tėtis. — Pakeliui namo galėtume užsukti į parką.

— Ar galima ir Pegei? — paklausė Patas.

Pasižiūrėjau į rimtąją mergytę.

— Aišku, galima, — atsakiau. — Tik iš pradžių reikia atsiklausti Pegės mamytės ar tėvelio.

— Mano mama darbe, — paaiškino man Pegė. — Ir tėtis.

— Tai kas tave pasiims?

— Bianka, — pasakė mergytė. — Mano auklė. Nors aš jau ne mažytė.

Pegė apsidairė, atidžiai peržvelgė vaikus pasitinkančių suaugusiųjų minią ir pagaliau išvydo veidą, kurio ieškojo.

Įsikandusi cigaretę per minią ieškodama savo globotinės yrėsi jauna, dar beveik paauglė mergina.

— Čia Bianka, — parodė Pegė.

— Na, Pege, — mergina ištiesė ranką, — eime.

Patas ir Pegė susižvalgė.

— Mes kokiai valandai traukiam į parką, — pasakiau Blankai. — Norėtume ir Pegę pasikviesti drauge. Ir tave, žinoma.

Auklė ryžtingai papurtė galvą.

— Mums reikia eiti, — nesutiko.

— Tai iki rytdienos, — pasakė Pegė Patui.

— Taip, — atsiliepė šis.

Pegė nusišypsojo, o Bianka nusitempė ją per retėjančią minią.

— Pasimatysiu su ja rytoj, — pasakė Patas. — Mano mokykloje.

Rankelės purvinos, veidelis išterliotas dažais, prie burnytės prikibęs lyg ir sumuštinio su kiaušiniu trupinys. Bet nusiteikęs puikiai. Su mokykla, atrodo, problemų nebus.

Dar vienas skirtumas tarp manęs ir mano tėtušio. Po to, kai Patas įvirto į tuščią baseiną, nenorėjau to dviračio nė regėti. Tačiau kol stūmėme tas begalines valandas ligoninėje, tėtis nuvažiavo į parką ir pasiėmė Žydrąjį varpelį.

Dviratukas buvo ten, kur palikau. Gulėjo parvirtęs tuščio baseino gelmėje. Buvo visiškai sveikas, tik rankena sulinkusi. Mielai būčiau jį sugrūdęs į artimiausią konteinerį. Tėtis norėjo, kad Patas vėl juo važinėtų. Nesiginčijau su juo. Nusprendžiau viską palikti pačiam Patui.

Ir štai kai tėtis iškėlė Žydrąjį varpelį iš bagažinės, mano sūnus, atrodo, tikrai apsidžiaugė.

— Ištiesinau rankeną, — pranešė mudviem tėtis. — Tereikia teptelėti dažais, ir bus gerai. Juokų darbas. Jei norit, galiu sutvarkyti.

Tėtis žinojo, kad neturėjau rankose teptuko nuo tada, kai buvau išmestas iš pradinių klasių dailės egzamino.

— Galiu ir pats, — niūriai burbtelėjau. — Patai, apsirenk striukę.

Buvo rugsėjis ir jau galėjai justi šaltą rudens žnybčiojimą. Padėjau jam apsivilkti striukę, užtraukiau gobtuvą. Į dviratį žiūrintį veidelį nušvietė šypsena.

— Luktelk truputį, — pasakė mano tėtis ir iš automobilio įrankių dėžės išsitraukė nediduką sidabraspalvį raktą. — Man rodos, pats metas tokiam dideliam berniukui nuo dviratuko nuimti papildomus ratukus.

Toks buvo mano septyniasdešimtmetis tėtušis — tvirtas, geras, pasitikintis savimi ir neapsakomai švelniai besišypsantis savo anūkui. Tik man buvo svetimos jo „pasidaryk pats“ nuostatos, jo vyriškas veiklumas ir absoliutus tikrumas, kad pasaulyje nėra neįmanomų dalykų. Ir man darėsi bloga vos pažvelgus į tą dviratį.

— Viešpatie, tėti, — pratariau. — Jis ką tik nusivertė nuo šito prakeikto daikto, o tu dabar nori, kad jis raitytų aštuoniukes?

— Amžinai viską išpūti, — atrėmė tėtis. — Visai kaip tavo motina. Nenoriu, kad šitas vyrukas raitytų aštuoniukes. Noriu, kad pajustų, ką reiškia važiuoti be papildomų ratukų. Jam patiks.

Tėtis pritūpė ir ėmėsi atsukinėti mažuosius Žydrojo varpelio ratukus. Žiūrint, kaip jis darbuojasi raktu, apėmė jausmas, kad visą gyvenimą stebiu jį bedirbantį keistus darbus — iš pradžių savo namuose, paskui manuosiuose. Kai imdavo mirkčioti lemputės arba pralydavo pro lubas, mudu su Džina nepuldavome vartyti telefonų knygos. Mes skambindavome tėčiui.

Sprogęs vandens šildytuvas, užsikimšusi kanalizacija, prakiuręs stogas — jokia užduotis nebuvo per sunki jo tobulai tvarkingai įrankių dėžei. Tėčiui patikdavo, kad Džina vertina jo darbą — begirdama ji visados kiek perdėdavo, — bet jis ir be niekieno pagyrų būtų tai daręs. Mano tėvas buvo iš tų, kuriuos mama vadina „gaspadoriškais“. Aš buvau visiška priešingybė. Buvau iš tų, kuriuos pavadinčiau „velniškai negaspadoriškais“.

Stebėjau, kaip tėtušiui bebaigiant nuimti mažuosius ratukus nuo dviračio Pato veidelis blykšta iš baimės. Jau maniau, neištversiu, bet paskui susitvardžiau. Nes jei būčiau pradėjęs, žinojau, būtų išlindę visi trijų dešimčių metų nesutarimai — mano tingumas prieš tėvo ryžtingumą, mano drovumas prieš tėvo vyriškumą, mano ramaus gyvenimo troškimas prieš tėčio ryžtą rinktis savo kelią.

Nenorėjau, kad visa tai išsilietų girdint Patui. Ne šiandien. Ne kurią nors kitą dieną. Taigi tylomis žiūrėjau, kaip mano tėtis padeda mano sūnui užsėsti ant dviračio.

— Tu tik pabandyk, — raminamai kalbėjo tėtis. — Jei nepatiks, sustosime. Bet kada galime sustoti. Gerai, vaikeli?

— Gerai, seneli.

Tėtušis viena ranka suėmė už dviračio rankenų, kita už sėdynės. Patas mirtinai įsikirto į rankenas. Jo jau apdulkėję mokykliniai batai nenoriai kartojo pedalų trajektoriją, o Žydrojo varpelio ratai vis sukosi ir sukosi. Man niūriai besivelkant iš paskos, jiedu pravirtuliavo pro sūpuokles, šliuožynes, per tuščią žolės plotą.

— Ar tu laikai? — pasitikrino Patas.

— Laikau, — patikino mano tėtis.

— Gal galėtum šeštadienį vakare pažiūrėti Patą? — paklausiau.

— Šeštadienį vakare? — perklausė, lyg nesupratęs. Tarsi kuo puikiausiai turėčiau žinoti, kad tą vakarą jiedu su mama mėgsta išeiti pasižmonėti ir išlenkti keletą taurelių.

— Taip, turėsiu išeiti.

— Žinoma, — pasakė tėtis. — Galim jį pažiūrėti kada tik reikia. Darbo reikalai, ar ne?

— Nieko bendra su darbu, tėti. Aš dabar nedirbu, jei pameni. Susitinku su mergina. — Nuskambėjo kažkaip ne taip. — Su moterimi. — Ir šitai nuskambėjo ne kažin kaip.

Maniau, kad dabar jis sustos. Bet jis ir toliau susilenkęs laikė Pato dviratį, ir mes žingsniavome pirmyn per saulutes ir šunų paliktas krūveles.

— Kas ji? — pasiteiravo.

— Draugė. Gal nueisim į kiną.

Pagaliau jis sustojo, atsitiesė ir trindamasis nugarą nužiūrėjo mane.

— Ar manai, kad dera taip elgtis, kai šitokia padėtis?

— Eiti į kiną? O kas čia tokio?

— Kalbu ne apie kiną. Kalbu apie tai, kad eini į pasimatymą su nepažįstama moterimi iškart po... — jis linktelėjo galva į Pato gobtuvą. — Pats supranti.

— Ji nėra nepažįstama, — atšoviau. — Ir mudu tik einame į kiną. Mudu nesumetėme skudurų.

Tėtis palingavo galva, sutrikęs dėl to, kur ritasi pasaulis.

— Man nerūpi, iki ko jūs priėjote, — pasakė jis. Paskui vėl mostelėjo į Patą. — Va kas man rūpi. Ta mergina — ar ji rimta?

— Nežinau, tėti. Gal galėtume tiesiog ramiai nueiti į pirmąjį pasimatymą, o tik paskui imti raustis po kito baltinius?

Vaidinau įžeistą nekaltutį. Bet žinojau, kad jeigu susitiksiu su moterimi, jis sutriks ir išsigąs. Visai nenorėjau jo skaudinti. Tik norėjau parodyti, kad man trisdešimt ir kad ne jam spręsti, kada nuimti manuosius apsauginius ratukus.

Priėjome grublėto asfalto aikštelę priešais apleistą estradą.

— Ar tu pasirengęs? — paklausė mano tėvas Pato.

— Pasirengęs, — atsakė Patas, nors iš balsiuko atrodė visai kitaip.

— Laikau tave, girdi? — priminė mano tėtis, greitindamas žingsnį. — Visą laiką laikau. Tik išsitiesk. Ir mink.

— Gerai. Ar laikai?

— Laikau!

Jiedu nuvažiavo per aikštelę. Pato veidelį slėpė striukės gobtuvas, o šalia sulinkęs ėjo mano tėvas — tarsi kuprius persekiotų mažą elfą. Ir tada tėtis paleido dviratį.

— Ar laikai, seneli?

— Laikau! — riktelėjo jis nuvažiuojančiam Patui. — Mink! Laikau!

Mažos kojytės mynė kaip pašėlusios. Dviratukas pavojingai sukrypavo, kai Patas pervažiavo balą, bet paskui tarytumei pats išsitiesino ir ėmė važiuoti greičiau.

— Tu važiuoji! — šūktelėjo mano tėtis. — Važiuoji, Patai! Tėtis atsigręžė į mane ir mudu abu nusikvatojome. Kai priėjau, jis apglėbė mane per pečius. Nuo jo dvelkė Old Spice ir Old Holborn.

— Tu tik pažiūrėk, kaip važiuoja, — išdidžiai pasakė. Dviratis privažiavo aikštelės kraštą, šoktelėjo ir išlėkė ant žolės. Dabar Patas važiavo lėčiau, bet vis vien mynė iš visų jėgų. Trumpiausiu keliu važiavo medžių link.

— Nevažiuok toli! — riktelėjau. Bet jis manęs negirdėjo. Pranyko senų ąžuolų šešėlyje, tarsi kokia gobtuvuota miškų būtybė, grįžtantį į savo prieglobstį.

Mudu su tėvu pasižiūrėjome vienas į kitą. Nebesijuokėme. Nuskubėjome iš paskos, batai slidinėjo šlapia žole. Kvietėme Patą vardu.

O jis smagiai išniro priešais mus iš už medžių — išsišiepęs iki ausų, gobtuvas nusmukęs.

— Žiūrėk, kaip moku, — pasigyrė trumpam pakilęs nuo sėdynės, o paskui staigiai sustojo.

— Šaunu, Patai, — pasakiau. — Bet daugiau šitaip toli nevažiuok, gerai? Važinėk taip, kad tave matytume.

— Kas seneliui? — nustebo Patas.

Mano tėvas atsišliejęs į medį, susiėmęs krūtinę gaudė orą. Veidas buvo visiškai baltas, o akyse pastebėjau kažką, ko niekada anksčiau nebuvau matęs. Galbūt baimę.

— Viskas gerai, — sušvokštė tėtis.

— Seneli? — nerimo Patas.

— Seneliui viskas gerai, — ramino jis.

Pagaliau vargelis negalais jam pavyko įkvėpti šiek tiek oro. Vis dar sunkiai alsuodamas jis nusijuokė iš susirūpinusio sūnaus ir anūko.

— Senstu, — ištarė. — Esu jau per senas zylioti po miškus.

Pamaniau, jog žinau, kas yra — senatvė kimba prie vyro, kurio kūnas tiek visko iškentė jaunystėje. Visą mano gyvenimą iš jo tvirto seno kūno buvo spaudžiamos lauk smulkutės dantytos juodos skeveldros. Kiekvieną vasarą matydavome žvaigždišką randą ant jo šono. Visas tas skausmas ir išgyvenimai anksčiau ar vėliau turėjo paveikti.

Bet aš klydau. Tai buvo ne praeities aidai. Tai buvo ateitis.

— Nesirūpinkit dėl manęs, — ramino mus tėtis. — Man viskas gerai. Keliaujam namo.

Per ilgėjančius rugsėjo popietės šešėlius patraukėme atgal prie automobilio. Patas priekyje mynė dviračiu, o mano tėtis niūniavo „You Make Me Feel So Young“, ramus ir patenkintas su savuoju Dinų Martinu, su savuoju asmeniniu Sinatra. Dvidešimtas skyrius

Kai esi su žmogumi, su kuriuo manai pragyvensiąs visą savo likusį gyvenimą, nė į galvą nešauna, kad vieną gražią dieną jau trečiąsyk lįsi po dušu ir ruošies pasimatymui.

Jau kadai kadės nebeduodi mamai skalbti savo drabužių, nebesiskolini iš tėčio pinigų, todėl tau atrodo, kad šitie nervingi vonios ritualai toli praeity. Nė nesapnuoji, kad vėl ateis toks laikas, kai it koks penkiolikmetis su nesibaigiančia erekcija fanatiškai rūpinsies asmenine higiena. Kad vėl stypsosi priešais veidrodį ir bandysi kaip nors susiglostyti plaukus. Kad šveisi ir taip idealiai nušveistus dantis. Ir kad visa tai darysi tam, kad galėtum porą valandų tamsoje pasėdėti su priešingos lyties atstove, su kuria ką tik susipažinai.

Gaisu. Pasimatymai — jaunų žaidimas. Atpranti nuo šito. Galbūt tam visiškai nebetinki.

Kai eini į pasimatymą su menkai pažįstama moterimi, veikia visai kita smegenų dalis, negu kad susitiktum su moterimi, kurią esi vedęs. Ir raumenys dirba kiti. Tad gal ir nieko keista, kad kai vėl pajudini tuos raumenis, jie būna apstingę.

Du suaugę žmonės atlieka visus tuos paaugliškus ritualus — stengiasi gražiai atrodyti, susitinka sutartą valandą, žino, ką jau metas daryti, o kas dar gali truputį palaukti ir kas gali laukti amžinai. Turėtų būti labai sunku vėl tai daryti po to, kai jau daugybę metų su kažkuo pragyvenai. Tačiau su Side nebuvo sunku.

Su ja buvo lengva.

— Labai svarbu, koks bus filmas, kurį pirmą žiūrėsime drauge, — pareiškė Sidė. — Žinau, kad mudu tik draugai ir taip toliau, tačiau labai svarbu, kokį filmą šįvakar išsirinksime.

Pasistengiau apsimesti, jog suprantu, apie ką čia ji kalba.

— Daugybė žmonių per pirmąjį pasimatymą stengiasi nerizikuoti. Jie traukia į didžiuosius vasaros filmus. Žinai, į tokius, kur Niujorką sugriauna ateiviai, potvynio banga, didelė beždžionė ar dar kas nors. Jiems atrodo, kad šitaip jie puikiai praleis laiką. Bet iš didžiųjų vasaros filmų nieko gero.

— Tikrai?

Ji papurtė galvą.

— Niekam nebūna smagu per tuos filmus, nebent kokiems trylikamečiams vaikiūkščiams Aidaho valstijoje. Tai neįvertinto poreikio sugrįžti taisyklė. Žmogui pakanka vieną kartą pamatyti, kaip griūva „Empire State Building“.

Po truputį pradėjau suvokti.

— Iš pradžių manai, kad žemė apsivers. Tačiau pabaigoje jau žiovaudamas stebi, kaip ateiviai nušluoja Baltuosius rūmus.

— Jei pasirenki didįjį vasaros filmą, vadinasi, beveik nieko nesitiki, — paaiškino ji ir metė į mane žvilgsnį. Vairavau savąjį MGF per Eindželą užplūdusį popiečio automobilių srautą. — Iš nieko. Tai reiškia, jog manai, kad iš esmės gyvenimas — pakas sužiedėjusių kukurūzų ir stiklinė kolos. Ir kad tai yra viskas, ko žmogus gali norėti.

Pabandžiau prisiminti, koks buvo mudviejų su Džina pirmasis filmas. Kažkas meniška ir japoniška Barbakane. Apie liūdnus žmones.

— Meno salonų filmai irgi nė kiek ne geresni, — tarsi skaitė mano mintis Sidė. — Nes ten abudu apsimeta tuo, kuo, ko gero, nėra.

— O pagalvok apie visas tas poras visame plačiame pasaulyje, kurių pirmasis filmas — „Titanikas“, — pasakiau. — Beužsimezgantys santykiai jau iš anksto pasmerkti. Nė neišplaukus iš uosto.

Ji kumštelėjo man į ranką.

— Tai rimta, — pasakė. — Tėviškėj turiu draugę, kuri ištekėjo už vyruko, per pirmąjį pasimatymą nusivedusio ją į „Musę“.

— Ir vėliau jis pavirto vabalu?

— Maždaug. Jis labai pasikeitė. Į bloga.

— Tai ką tu norėtum pažiūrėti? — pasiteiravau.

— Pasitiki manimi? — paklausė ji.

— Pasitikiu, — atsakiau.

Ji norėjo pasižiūrėti vieną iš tų filmų, kuriuos televizija rodo per kiekvienas Kalėdas. Vieną iš tų filmų, kuriuos, kaip buvau įsikalęs, esu matęs tuziną kartų. Nors apskritai manau, kad nesu matęs nė vieno.

Nežinau, kodėl Pietų Kranto Meno centre rodė filmą „Gyvenimas nuostabus“. Gal buvo Franko Kapros ar Džeimso Stiuarto sezonas. Galbūt jie turėjo restauruotą, išvalytą skaitmeninę kopiją. Nežinau ir tai nesvarbu. Į šitą kiną nuėjome per pirmąjį mudviejų pasimatymą. Ir iš pradžių filmas atrodė ganėtinai niūrus.

Specialieji efektai — akmens amžiaus. Žvaigždėtame danguje, kurį atstojo nudažytas kartono lakštas ir lempa už jo, keli angelai — o veikiau dangaus būtybės, kurias turėjo reikšti smeigtukai kartone, — kalbėjosi apie Džordžą Beilį, bendruomenės ramstį, ir jo susitikimą su lemtimi.

Kai veiksmas persikėlė į mažą Amerikos miestelį su jo gražiomis mielomis Kalėdomis, pajutau, kad jau ilgiuosi ateivių, potvynio ar didelės beždžionės, kuri viską nušluotų. Jei Sidės teorija apie pirmojo filmo svarbą teisinga, mums pasiseks, jei pirmasis mūsų pasimatymas nebus paskutinis.

Paskui pamažu, kai visos Džeimso Stiuarto viltys ir svajonės ėmė žlugti, įsijaučiau į istoriją, kurioje žmogus nebežino, kodėl gyvena.

Filmas gerokai pranoko man iš praeities likusį įspūdį, kai jis baltais ir juodais kadrais blykčiojo mano spalvingos vaikystės fone, įterptas tarp kalėdinių Top of the Pops ir mamos sumuštinių su kalakutiena.

Kai jo pasaulis ima aiškėti, Džeimsas Stiuartas telefonu iškeikia savo vaiko mokytoją ir bare nuo jos vyro gauna į kailį. Jis įskaudina mylinčią žmoną, nes dėl jos atsisako savo svajonių apkeliauti pasaulį. Visų baisiausia, kad jis žlugęs vaikų akyse — irzlus, piktas pagyrūnas. Bet tu supranti, jog taip yra ne todėl, kad jis per menkai juos myli. Taip yra todėl, kad jis juos myli pernelyg karštai.

Tamsoje Sidė suėmė ir spustelėjo man ranką.

— Nebijok, — pasakė. — Viskas bus gerai.

Kai išėjome iš kino, dar buvo šviesu, bet labai neilgai. Meno centre kavinukėje nusipirkome po gabalą picos ir atsisėdome lauke prie ilgo medinio stalo, kur valgoma drauge su kitais, ir pasijunti vėl kaip studijų laikais.

Meno centras — bjaurus pastatų kompleksas gražioje miesto vietoje. Nebylus betoninis septintojo dešimtmečio stiliaus griozdas, padrėbtas kaip tik ten, kur Temzė, pratekėjusi Vaterlo tilto šešėliais, suka į pietus. Jis kaip tik priešais Viktorijos krantinės ir Šv. Povilo šviesas. Čia Sidė man papasakojo užaugusi namuose, pilnuose moterų ir filmų.

— Pirmas filmas, kurį mano tėvai pažiūrėjo drauge, buvo „Vėjo nublokšti“, — pasakojo ji. — Kai tėtis mirė, mama tą filmą viena žiūrėjo šešiolika kartų. Būtų dar dažniau jį žiūrėjusi. Bet stengėsi tvardytis.

Sidė buvo jauniausia iš keturių seserų. Jos motina dirbo sesele Teksaso medicinos centre — „Kur dideli bosai ateina pataisyti sveikatos“, — o tėvas važinėjo sunkvežimiu prie naftos telkinių.

— Hiustonas — naftos miestas, — aiškino ji. — Kai naftos kainos aukštos, gyvenimas kaip medus. O kai naftos kainos nepadoriai nukrinta, veržiamės diržus. Tačiau ar gyvenama geriau, ar blogiau, ar turtingesniam, ar vargšui — Hiustonas vis vien naftos miestas.

Anot Sidės, jos tėvai gyveno nesibaigiantį medaus mėnesį. Net turėdami keturias paaugles dukteris visur vaikščiojo susikibę už rankyčių, dovanodavo vienas kitam gėlių ir priešpiečių dėžutėje palikdavo meilės laiškučių.

— Kai buvau dvylikos, šitai mane trikdydavo, — kalbėjo Sidė. — Dabar man tai patinka. Dabar man patinka, kad jie buvo taip vienas kitą įsimylėję. Žinau, ką manai — gal taip nė nebuvo, o man tiesiog gera juos tokius prisiminti. Gal jie vienas kitam tampė nervus ir graužė vienas kitą. Bet aš žinau, ką sakau. Jiedu ėjo iš proto vienas dėl kito. Jiedu pasirinko teisingai.

Paskui vieną sekmadienį ji su draugėmis buvo prekybos pasažo „Pieno karalienėje“, ir ją susirado vyriausia sesuo, kad praneštų, jog nuo širdies smūgio mirė jų tėvas.

— Nepasakytum, jog mama pernakt suseno, — pasakojo Sidė. — Visai ne. Ji tarsi pasitraukė praeitin. Galbūt nusprendė, kad visa, kas geriausia, jau baigėsi. Ji ir toliau ėjo į darbą. Gamino mums valgyti. Bet dabar žiūrėdavo daugybę senų filmų. Ir, matyt, kai kurie jos filmai paveikė mane. Nes kai aš sutikau tą vyruką, dėl jo atvažiavau į Angliją, maniau, jis — Retas Batleris.

Visados jaučiuosi nesmagiai, kai pokalbis nukrypsta į kieno nors buvusius partnerius. Visos tos neišsipildžiusios viltys, visos tos neužgijusios žaizdos, visas tas skausmas ir nusivylimas, kai matai, kad tavo meilė nueina šuniui ant uodegos — šitie dalykai visam vakarui uždeda savotišką antspaudą. Ir ji tai suprato. Pakeitė temą: paliko ramybėj savo liūdną istoriją ir ėmė vaidinti guvią turistų vadovę.

— Ar žinai, kad „Hiustonas“ — pirmasis Mėnulyje ištartas žodis? — užsivedė ji. — Tikrai. Neilas Armstrongas skrydžio valdymo centrui pasakė: „Hiustonai, čia Ramybės bazė. Erelis nusileido“.

— Kol nesusipažinau su tavimi, apie Hiustoną nė nepagalvodavau, — prisipažinau. — Jis ne iš tų Amerikos miestų, kuriuos nešiojiesi galvoje.

— Ten ne taip kaip čia, — pasakė ji. — Kas nudažyta antrą kartą — jau antika. Pas mus pakelėse pilna tų smuklių, vadinamųjų „ledainių“, kur visos moterys atrodo kaip ką tik išžengusios iš Henko Viljamso dainų. Bet jei esi jaunas, šeštadienio vakarą eini į Juka tano gėrimų parduotuvę, kur merginos stengiasi būti panašios į Pamelą Anderson, o vyrukai primena mėsos pyragą.

— Truputį panašu į Eseksą, — pasakiau. — Ir kur tu susipažinai su tuo anglu?

— Jukatano gėrimų parduotuvėje. Šeštadienio vakarą. Paklausė, ar nenorėčiau išgerti, pasakiau, kad ne. Tada jis paklausė, ar nenorėčiau pašokti, ir aš pasakiau, kad taip. Jis Hiustone dirbo siuntinių išvežiotoju. Štai kuo jis dirbo. Išvežiodavo krovinius motociklu. Toks žavingas laiškininkas. Savaime suprantama, man padarė įspūdį.

— O jis taip ir netapo Retu Batleriu?

— Na, žinai, — ištarė ji, — net ir Klarkas Geibias netapo Retu Batleriu, ar ne?

— Bet tu su juo atvažiavai į Londoną?

— Aha.

— Kodėl nelikote tenai? Ar jį išspyrė?

— Oi, ne. Mudu buvome susituokę. Jis turėjo žaliąją kortą. Ar žinai, kad iš tiesų žalioji korta yra rožinė?

Papurčiau galvą.

— Ir mes nustebome. Mums teko pereiti visas tas imigracijos pareigūnų, kurie nori įsitikinti, ar tikrai myli, apklausas. Parodėme vestuvių albumą, ir jiems to užteko. Galėjome per amžius ten gyventi. — Ji pamąstė. — Ko gero, jam atrodė, kad iš gyvenimo reikia išspausti daugiau. Amerikoje gali pasijusti nevykėliu. Taigi atvažiavome čionai.

— Ir kas nesusiklostė?

— Viskas. — Ji žvilgtelėjo į mane. — Jis mėgo geltonąsias gėleles. Žinai, ką tai reiškia?

Papurčiau galvą:

— Kokie nors narkotikai?

— Ne. Tai reiškia, kad jam patiko azijietės. Ir vis dar patinka. Ir visados patiks.

— Azijietės?

— Žinai — korėjietės. Kinės. Japonės. Filipinietės. Nelabai jas skyrė, o tai azijietes žeidžia, nes jos tokios nepanašios, kokios nepanašios švedė ir turke. Bet jam tikrai nerūpėdavo — kad tik azijietė. Tą vakarą, kai mudu susipažinome, jis Jukatane buvo su mažute vietnamiete. Hiustone daug vietnamiečių.

— Azijiečių? Turi omeny, azijatų?

— Negalima sakyti „azijatai“. Tai įžeidu — kaip „negrai“ arba „palydovės“. Reikia sakyti „afroamerikiečiai“ ir „stiuardesės“. Ir azijiečiai, o ne azijatai.

— Man azijietis tai kaip blogietis.

— Apgailestauju, pone. Bet taip reikia sakyti.

— Ir kuo jos jam patinka?

— Galbūt jam patinka, kad jos nepanašios į jį. Kad jos visiškai kitokios. Galiu tai suprasti. Heteroseksualumo esmė — potraukis nepanašiam į tave, ar ne?

— Tai jeigu jam patiko azijietės — jei tas vyrukas, kuris nebuvo Retas Batleris, mėgo geltonąsias gėleles, — kuo tu jam patikai?

— Iš kur aš galiu žinoti. Turbūt buvau nukrypimas nuo normos. Atostogos darbo metu. Nežinau.

Ji nubraukė nuo kaktos juodus kirpčius ir pažvelgė į mane plačiai įstatytomis rudomis akimis. Kai jau užsiminė, galėjau suprasti, kaip geltonųjų gėlelių mėgėjas galėjo užkibti.

— Drauge pragyvenome dvejus metus, — pasakojo ji toliau. — Metus namie ir metus čia. Paskui grįžo prie savo pomėgio. Arba aš supratau, kad jis grįžo prie savo pomėgio. Su malaiziete studente, su kuria susipažino parke. Jis jai parodė Londoną — ir dar šį bei tą. Nebuvo blogas bičas. Jis ir dabar nėra blogas bičas. Tiesiog netinkamai pasirinkau. O kaip tau?

— Man?

— Aha, kas nutiko tavo santuokai?

Pabandžiau sau paaiškinti, kas nutiko mudviem su Džina. Žinojau, kad tai kažkuo susiję su tuo, jog daraisi vyresnis, kad kai kuriuos dalykus laikai savaime suprantamais ir kad gyvenimas skrieja pro šalį. Džeimsas Stiuartas galėtų tai paaiškinti.

— Tiesą pasakius, nežinau, kas nutiko, — pasakiau. — Trumpam atleidau vadžias.

— A, supratau, — ištarė Sidė. — Turi omeny, kad prireikė greito pasidulkinimo?

— Buvo daugiau negu tai. Nors ir tai. Bet aš tiesiog — nežinau, kaip paaiškinti. Tarsi leidau užgesti šviesai.

Sidė kurį laiką žiūrėjo į mane, paskui linktelėjo.

— Eime, pažiūrėsim į šviesas, — pakvietė.

Jau buvo visiškai sutemę. Kitapus upės išilgai visą krantinę tarsi perlų vėrinys žibėjo švieselės. Rytą žvelgtum į pilkus kontorų mūrus, eilinį eismo kamštį ir miestą, skuodžiantį mokėti nuomos. Bet dabar buvo gražu.

— Kaip per Kalėdas. — Sidė paėmė mane už rankos.

Tikrai. Ir jausmas tarsi per Kalėdas.

— Surizikuosiu ir pabandysiu su tavimi draugauti, — pasakė Sidė. Dvidešimt pirmas skyrius

Kaip kaminas dūmijanti auklė įsitikino, kad Pegės grobti neketiname, ir pagaliau leido jai keletą valandų pabūti pas Patą.

— Žiūrėk, ką gavau. — Pegė padavė man mažytį plastikinį vyriškį. Tas, aprengtas baltomis satino kelnėmis, blizgančia sidabrine liemene ir kažkuo panašiu į purpurinį smokingą, atrodė labai savimi patenkintas.

— Disko Kenas, — paaiškino Pegė. — Barbės draugas. Eina į diskoteką.

Keista buvo žiūrėti į juodu, žaidžiančius drauge. Patui norėjosi susprogdinti Mirties žvaigždę. Pegei norėjosi pakabinti užuolaidas „Tūkstantmečio sakale“.

Kone iki isterijos susijaudinęs, kad jo draugė čia, jo svetainėje, nors, akivaizdu, nesusižavėjęs Disko Kenu, Patas virš galvos mojuodamas savo šviesos kardu šokinėjo nuo baldų ir šūkavo: „Niekada nestosiu Tamsos pusėn!“

Pegė kurį laiką stebėjo jį tamsiomis rimtomis akimis, o paskui ėmėsi mažas „Žvaigždžių karų“ figūrėles rikiuoti aplink „Tūkstantmečio sakalą“, kuris po nesėkmingo nusileidimo ant radiatoriaus iš vieno šono buvo gerokai apklijuotas lipniąja juostele, tarsi tos rinktųsi į „Rico“ viešbutį pasimėgauti arbatėle ir sviestainiais.

Prigimtis ar auklėjimas? Patas niekados nebuvo skatinamas žaisti žiaurius žaidimus, ir jo nesibaigiantys kraujo klanai neretai mane varydavo į neviltį.

Šis mažas, dar nė penkerių neturintis berniukas iš tiesų buvo mielas, lipšnus ir pernelyg švelnus šiurkštiems ir smarkiems žaidimams vaikų aikštelėje. Pasitaikė visokių priekabių, nes jo prie mokyklos vartų nelaukdavo mama, ir dar nebuvome sugalvoję būdo, kaip su tuo tvarkytis.

Pegė buvo visiškai kitokia. Penkerių su puse ji buvo stipri, savimi pasitikinti mergaitė, kurios, rodos, niekas nesutrikdytų ir neišgąsdintų. Tose rimtose rudose akytėse nė karto nemačiau baimės.

Patas nebuvo sutvertas medžioti ir ūkininkauti, o Pegė nebuvo sutverta virti uogienes ir megzti megztinius. Tačiau tik duok jiems dėžę „Žvaigždžių karų“ žaisliukų, ir jie tuojau pat elgiasi pagal savo lyties stereotipą. Pegei tiesiog neįdomūs žaidimai apie mirtį ir griovimą. O Patui tik tokie ir rūpi.

Nekliudžiau jiedviem džiaugtis vienas kito draugija. Patas užsikorė ant sofos atkaltės ir meiliai išsišiepęs, susižavėjęs žiūrėjo, kaip Pegė mažytes princesės Lėjos, Hano Solo ir Liuko Skaivokerio figūrėles rikiuoja aplink pilkus plastikinius erdvėlaivius, hipererdvėje sukorusius daugybę mylių.

— Kur tavo mama? — paklausė Pegė.

— Užsienyje, — atsakė Patas. — O tavo kur?

— Dirba. Iš mokyklos mane pasiima Bianka, bet jai neleidžiama namie rūkyti. Ji dėl to burba.

Atrodo, Pegės gyvenime vyro lyg ir nebuvo, bet vargu ar šiais laikais verta tuo stebėtis. Įdomu, kas jis toks? Turbūt koks nors pašlemėkas, kuris pasipustė padus, vos tik paprašytas nupirkti sauskelnių.

Suzvimbė durų skambutis. Vienas iš tų jaunikaičių, kurie neturi darbo, bet niekad nepraranda vilties. Žaviuosi tuo entuziazmu ir visada stengiuosi juos paremti — nusiperku zomšos ar šiukšlių maišų. Bet šitas neturėjo įprastinio krepšio su namų apyvokos daiktais.

— Labai atsiprašau, kad trukdau, — pasakė jis. — Aš Eimonas. Eimonas Fišas.

Iš pradžių man nesujungė. Gyvendamas mieste taip įpranti prie nepažįstamų žmonių, beldžiančių į tavo duris, jog kai skambutį nuspaudžia žmogus, su kuriuo jau buvai susitikęs, klaikiai nustembi.

Nagi žinoma, čia Eimonas Fišas, jaunasis komikas, kuris kitąmet tuo pačiu metu galbūt kurs alaus reklamas ir miegos su orų mergaitėmis. Arba kitą mėnesį. Arba kitą savaitę. Tas pats Eimonas Fišas, kurio šou buvau pakviestas prodiusuoti ir atsisakiau, kad turėčiau laiko kepti žuvies pirštelius3.

Neišmaniau, ką su juo daryti. Neturėjau supratimo, ko jam reikia. Tikėjausi išvysti jaunuolį numintais batais, norintį parduoti man zomšos. O stovėjo jaunuolis numintais batais, artimiausiu metu turintis gauti Britų akademijos televizijos apdovanojimą.

— Kuo galiu padėti? — paklausiau.

— Ką? — jis pašnairavo į mane ir atkišo smakrą.

— Ko nori?

— Gal galėtume pasikalbėti? Man tai labai svarbu.

Įsileidau jį. Nuėjome į svetainę, kur apsikrovę žaislais sėdėjo Pegė ir Patas. Patas tebemosavo šviesos kardu.

— Vau, — aiktelėjo Eimonas. — Šviesos kardas! Tradicinis džedajų ginklas! Ar galima pažiūrėti?

Pato veiduką pamažu nušvietė šypsena, jis atsistojo ir padavė jaunam nepažįstamajam savo šviesos kardą.

— Tu šaunuolis, — pagyrė Eimonas.

Jis mostelėjo šviesos kardu pirmyn, atgal, pasigirdo švilptelėjimas, ir Pato veidelis nušvito dar labiau.

— Seniai nebelaikiau rankose tokio, — prisipažino Eimonas. — Bet tu niekada nepamirši, ar ne? — nusišypsojo jis Patui. — Aš atvažiavau iš mažyčio miestuko Kilkarnėjaus. Kai augau, jaučiausi labai panašiai kaip Liukas Skaivokeris Tatuine. Žinai, kas yra Tatuinas?

— Gimtoji Liuko planeta, — atsakė Patas. — Su dviem saulėm.

— Ką? — perklausė Eimonas. — Sakai, gimtoji Liuko planeta? Taip, teisingai. Ir jis jautėsi atskirtas nuo visos galaktikos, ar ne? Liukui atrodė, kad visas gyvenimas vyksta kažkur toli, o jis murkso po dviem senojo Tatuino saulėm. Kai augau apsnūdusiame sename Kilkarnėjuje, irgi svajojau, kaip pabėgsiu ir tolimuose kraštuose, kuriuos ir įsivaizduoti sunku, patirsiu daugybę nuotykių. — Jis atidavė Patui šviesos kardą. — Kaip tik taip aš ir padariau.

— Aha, — ištarė Pegė. — O kas buvo tarp tada ir dabar?

— Ką sakai?

Ar jis visai kurčias?

— Aš sakau, kas nutiko tarp to, kai tu palikai savo gimtąją planetą, ir šiandienos? — riktelėjo Pegė.

— Apie tai ir noriu pasikalbėti su tavo tėveliu, — atsakė Eimonas.

— Jis man ne tėvelis, — «pasakė Pegė. — Mano tėvelis turi motociklą.

— Mano — berniukas, — mostelėjau į Patą. Tas tebespoksojo į Eimoną, susižavėjęs, kaip anas švaistėsi jo kardu.

— Panašus. — Eimonas, atrodo, tikrai nuoširdžiai nusišypsojo. — Turiu omeny smakrą. Paveldėjo. Šaunus vaikinukas.

— Eime į virtuvę, — pakviečiau. — Užplikysiu kavos.

— Kavos, sakai? Jėga.

Kol kaičiau virdulį, jis prie virtuvės stalo pirštu krapštėsi ausis ir kažką sau bambėjo.

— Netikusi diena? — paklausiau.

— Ką sakai?

Pastačiau priešais jį kavos puodelį ir prisikišau prie jo veido. Buvo gražaus tamsaus airiško gymio ir apšepęs, kaip visą vasarą prieduryje nakvojęs Kenedis. Ir, atrodo, kurčias kaip kelmas.

— Sakau: kas tavo ausims?

— A, dėl to. Tuoj paaiškinsiu, kas mano ausims. Yra Vest Ende tokia prašmatni vietelė, kur daro klausos aparatus. Bet ten jie daro ir ausinukes televizijos vedėjams. Kad prodiuseriai ir režisieriai galėtų jiems kalbėti į ausį, kol tie veda laidą. Turbūt žinai tą įstaigą.

Puikiai žinojau. Prisimenu, kaip ten buvo nuėjęs Martis, kad jam pagamintų tokias ausinukes. Tada supratome, kad jau tikrai išeiname iš radijo.

— Aš ką tik iš ten, — paaiškino Eimonas. — Bet, matai, šiek tiek per greit išėjau. Kai matuoja, kokio dydžio reikia, į ausis pripila kažko panašaus į vašką. Tada reikia palaukti, kol sustings. Taip jie išmatuoja, kokio dydžio tavo ausiaskylės. Ir kokio dydžio turi būti ausinukes.

— Suprantu.

— Tik su manimi nieko neišėjo. Man supylė į ausis karštą vašką, ir laukėm, kol jis sustings, kai man staiga toptelėjo: kokį velnią aš čia darau? — Eimonas papurtė galvą. Pažiro vaško trupiniai. — Kodėl manau, kad galiu vesti televizijos šou? Kodėl kiti mano, kad galiu vesti televizijos šou? Aš komikas. Rengiu solines programas. Kai kuriems žmonėms tai patinka. Bet kas iš to? Kodėl tai turėtų reikšti, kad sugebėsiu vesti TV šou?

— Vadinasi, matavaisi ausinėms, ir suėmė scenos baimė?

— Dar nė nepriėjus prie scenos, — pritarė jis. — Nežinau, ar galima tai iškilmingai vadinti scenos baime. Greičiau jau panikos priepuolis, nuo kurio pautai traukiasi. Žodžiu, išlėkiau iš ten su ausyse kliuksinčiu vašku. Atrodo, neblogai sustingo.

Padaviau jam popierinį rankšluostį, keletą vatos pagaliukų ir žiūrėjau, kaip jis iš ausų krapšto sukietėjusį vašką. Visada matuoja dviem ausinėms, po vieną kiekvienai ausiai, nors visados naudojama tik viena. Dabar supratau, jog tai tik taktinis manevras, kad nepabėgtum.

— Aš labai norėjau, kad prodiusuotum šitą šou, — pasakė jis. — Man reikia — kaip tai vadinama? — vairininko. Žmogaus, kuris man parodytų kelią. Kaip kad tu parodei kelią Marčiui Menui, kai jis išėjo iš radijo šou. Nusivyliau, kai pasakė, kad tu atsisakei.

— Tu čia niekuo dėtas, — pasakiau. — Aš auginu sūnų. Vienas. Negaliu dirbti visą darbo dieną. Turiu būti su juo.

— Bet, mačiau, jis su uniforma. Juk žmogutis jau lanko mokyklą?

— Lanko.

— Taigi didžiąją dienos dalį jo namie nebūna?

— Na, taip.

— lai — atsiprašau, kad klausiu, — ką tu, Hari, visą dieną veiki?

Ką aš visą dieną veikiu? Pažadinu Patą, aprengiu, nuvežu į mokyklą. Einu apsipirkti ir tvarkau namus. Popiet, kai baigiasi pamokos, laukiu jo prie mokyklos vartų. Tada padarau sumuštinių, paskaitau jam ir padedu susiruošti gulti. Ką aš visą dieną veikiu?

— Nieko.

— Argi nepasiilgsti? Turiu galvoj — darbo?

— Aišku, pasiilgstu. Seniau būti su sūnumi buvo vertybė: kasdien matydavau jį po penkias minutes rytą ir vakare. Dabar su juo praleidžiu galybę laiko. Ne aš pasirinkau tokią permainą. Tiesiog taip susiklostė. Tačiau dėl šito negaliu dabar prodiusuoti tavo šou.

— Bet juk galėtum būti vyresnysis prodiuseris, ar ne? Juk galėtum ateiti porą kartų per savaitę peržiūrėti šou? Juk galėtum man pasakyti, ką turiu daryti, kad neatrodyčiau kaip paskutinis mulkis? Juk galėtum man padėti išnaudoti manuosius privalumus, ar ne?

— Na, — numykiau, — gal.

Aš niekados nė nesusimąsčiau, kad galima rasti kompromisą tarp visos darbo dienos ir nedirbimo apskritai. Tai man niekados nešovė į galvą.

— Klausyk, man labai patinka, ką tu darai dėl savo berniuko, — neatlyžo Eimonas. — Patikėk, Kilkarnėjaus motinos sužinojusios sukiltų. Bet man reikia tavęs. Aš čia dėl labai savanaudiškų priežasčių. Miltais triedžiu dėl to šou. Todėl visą tavo virtuvę pridrabsčiau vaško. Tikiu, kad išgelbėtum mane nuo visiško fiasko. Gal net visai neblogai išeitų.

Susimąsčiau apie ilgus rytus ir begalines popietes, kai Pato nebūdavo namie. Prisiminiau paskutinį susitikimą su banko valdytoju, kuriam didelį įspūdį darė mano pastangos rūpintis sūnumi ir visai kitokį — mano kredito perviršis.

Bet daugiausia mano mintys sukosi apie tai, koks geras Eimonas buvo Patui — pasidžiaugė jo šviesos kardu, pasikalbėjo apie Liuko gimtąją planetą, man pasakė, kad Patas — nepaprastas vaikas.

Žinojau, kad šioje mano gyvenimo pakopoje — beje, ir visose kitose mano gyvenimo pakopose — man patiks visi, kam patiks mano berniukas. Kai su vaiku esi vienas, norisi, kad kuo daugiau žmonių jį skatintų ir remtų. Šitas jaunas airis komikas su sustingusiu vašku ausyse, atrodo, buvo mūsų draugas. Ir aš supratau norįs jam atsakyti tuo pačiu.

Buvau pasirengęs dirbti su juo dalį darbo laiko, nes nuobodžiavau, o kišenėse švilpė vėjas. Bet labiausiai buvau nusiteikęs su juo dirbti todėl, kad jis manė, jog mano sūnus — šaunus vaikinukas.

— Man reikia pamatyti tavo numerį, — pasakiau. — Man reikia pamatyti, ką tu darai scenoje, kad galėčiau pamąstyti, kaip tai pritaikyti televizijai. Ar turi juostą?

— Ką? — paklausė jis. Dvidešimt antras skyrius

Turbūt ryškiausia paslaptingumo priešingybė yra maži vaikai.

Galbūt Patas, kai jam bus dešimt, mokės paslėpti savo jausmus po blankia paauglio kauke, ir tėtušis — aš — neturės supratimo, kas jo galvoje. Tačiau dabar jis ėjo penktus metus, ir man buvo aišku, kad paskutinis Džinos skambutis jam sugadino nuotaiką.

— Pateli, ar viskas gerai?

Jis abejingai linktelėjo. Nusekiau paskui jį į vonią. Patas išsispaudė vaikiškos pastos ant savo Hano Solo šepetuko.

— Kaip laikosi mamytė?

— Gerai. Persišaldė.

Jis neverkė. Nė neketino verkti. Akys buvo sausos, lūpa netimpčiojo. Tačiau jis buvo liūdnas.

— Nori pasižiūrėti filmą? — paklausiau stebėdamas, kaip jis šveičia savo vis dar naujitelaičius dantukus.

Patas išspjovė putas į kriauklę ir įtariai pasižiūrėjo į mane.

— Rytoj į mokyklą, — priminė.

— Žinau, kad rytoj į mokyklą. Nesiūlau žiūrėti visą filmą. Tik, sakykim, pirmojo filmo pradžią iki tos vietos, kai abu droidai pakliūva į nelaisvę. Ką manai?

Jis baigė skalautis burną ir padėjo šepetuką į vietą.

— Eisiu gulti, — pasakė.

Nupėdinau paskui jį į jo kambarį ir atsigulusį apkamšiau. Jis nenorėjo pasakos. Bet aš negalėjau gesinti šviesos ir palikti jį tokį prislėgtą.

Žinojau, ko jam stinga. To nė nepavadintum motinos meile. Motiniško atlaidumo. Žmogaus, kuris jam pasakytų, jog nieko tokio, kad jis dar nemoka užsirišti batų. Žmogaus, kuris jam pasakytų, kad jis tebėra visatos centras, nors jis ką tik sužinojo, kaip ir mes visi sužinome pirmąją dieną mokykloje, kad nesame visatos centras. Aš iš paskutiniųjų stengiausi jam tai suteikti, bet buvau pernelyg įsitempęs, kad kas nors iš to išeitų. Džinos atlaidumo. Štai ko jam iš tiesų stigo.

— Ji grįš, — pasakiau. — Tavo mama. Juk žinai, kad ji dėl tavęs grįš, tiesa?

Jis linktelėjo.

— Kai tik padarys savo darbą, — pasakė.

— Juk mudviem gerai, ar ne? — paklausiau. — Tu ir aš — mudviem puikiai einasi, ar ne?

Jis pasižiūrėjo į mane, sumirkčiojo vydamas nuovargį ir stengdamasis suprasti, kur link suku.

— Mudu apsieiname ir be mamytės, ar ne, Patai? Tu jau leidi ištrinkti tau galvą. Pagaminu tau tai, ką mėgsti — sumuštinių su kumpiu ir kitko. Ir su mokykla viskas gerai, ar ne? Tau patinka mokykloje. Mudviem gerai, ar ne? Tau ir man?

Jaučiausi šlykščiai, kad šitaip jį spaudžiu. Bet man reikėjo, kad jis pasakytų, jog mudviem gerai. Man reikėjo žinoti, kad mudu susitvarkome.

Patas pavargęs nusišypsojo.

— Taip, mudviem gerai, tėveli, — ištarė.

Dėkingas jį apkabinau ir pabučiavau nakčiai.

Va šitai ir yra blogiausia, kai žmonės skiriasi, pamaniau gesindamas šviesą. Taip vaikai priverčiami slėpti savo širdelę. Taip jie išmoksta gyventi tarp dviejų skirtingų pasaulių. Jie tampa mažais diplomatais. Štai kur didžiausia tragedija. Skyrybos kiekvieną vaiką paverčia puse pintos pusiau nugriebto Henry Kissinger.

— Atvykau iš mažo miestelio Kilkarnėjaus, — pasakė Eimonas Fišas ir nuėmęs nuo stovo mikrofoną švelniai pastukseno į permatomą ausinukę kairėje ausyje. — Iš ramaus mažo miestelio Kilkarnėjaus, apie kurio merginas sklando legendos.

Stebėjau jį ekrane sėdėdamas pirmoje eilėje. Negausi studijos publika spoksojo į penkių operatorių užpakalius. Viskas atrodė kaip įprastinėje televizijos studijoje: šviesos, ant grindų išsiraitę kabeliai, šešėliai už kamerų ir knibždėlynas visokiausio plauko studijos darbuotojų: nuo atsakingo už publiką iki atsakingo už geriamąjį vandenį, ir visi vilkėjo, kaip mes sakome, „juodai“. Vis dėlto režisierius Eimono laidą filmavo labiau kaip komiko numerį, o ne kaip dar vieną vėlyvo vakaro pokalbių laidą. Per daug buvo privisę pokalbių šou, panašių į Deivido Letermano sendaikčių išpardavimą. Vedėjas šią laidą turėjo padaryti kitokią.

— Tie, kurie nesate buvę tame gražiame mano šalies kampelyje, turėtumėte žinoti, kad Kilkarnėjaus beveik nepalietė šiuolaikinis pasaulis. Pavyzdžiui, Kilkarnėjuje nėra vibratorių. — Publika sukrizeno. — Tikrai. Kunigai juos surinko. Nes Kilkarnėjaus merginos jais vis išsimušdavo dantis.

Publika pradėjo juoktis. Juokas pasidarė kiek nervingesnis, kai Eimonas nužengė nuo mažytės scenos ir lėtai paėjo arčiau mūsų.

— Aš nesakau, kad Kilkarnėjaus merginos kvaišos, — kalbėjo jis toliau. — Bet kodėl mergina iš Kilkarnėjaus visados trenkasi galvą motinos plautuvėje? Nes kaip tik ten plaunami moliūgai.

Juokas pasidarė garsesnis. Nė vienas iš studijos žiūrovų — Įprastas rinkinys nuobodžiaujančių žmogelių ir smalsuolių, pasprukusių porai valandų nemokamai pasilinksminti, — anksčiau šito Eimono Fišo nebuvo matęs. Bet dabar jie pajuto, kad jis nekenksmingas. Tada Eimonas kreipėsi į publiką.

— Tiesą sakant, prasimaniau visa tai, — pareiškė. — Visa tai nesąmonės. Kilkarnėjaus merginų egzaminų pažymiai geriausi visoje Vakarų Europoje. Iš tiesų paprasta Kilkarnėjaus mergina mokosi daugiau A lygio dalykų, negu normalus anglas turi tatuiruočių. Netiesa, jog vienintelis skirtumas tarp Kilkarnėjaus merginos ir uodo yra tas, kad uodas liaujasi čiulpti, kai jam trinkteli per galvą. Netiesa, kad Kilkarnėjaus merginos priešpiečiams gauna tik penkiolika minučių, kad nespėtų pamiršti, ko išmoko. Netiesa, jog Kilkarnėjaus mergina ir Gineso alaus butelis panašūs tuo, kad abu nuo kakliuko iki viršaus tušti. Visa tai netiesa.

Eimonas atsiduso, laisva ranka perbraukė tankių juodų plaukų ševeliūrą ir prisėdo ant scenos krašto.

— Tiesa ta, kad net šiais politiškai korektiškais Guardian skaitymo, javainių čiaumojimo laikais mums, atrodo, reikia ko nors nekęsti. Kadaise tai buvo storas airis ir nedorėlė pamotė. Dabar — blondinės. Esekso merginos. Kilkarnėjaus merginos.

Jis vangiai palingavo galvą.

— Širdyje visi mes žinome, kad geografinė vieta ar plaukų spalva su seksualine morale ir išmintimi neturi nieko bendra. Tai kodėl mums reikia grupės žmonių, iš kurių būtų galima šaipytis? Koks esminis mūsų niekingų sielų poreikis taip patenkinamas? Kodėl juokiamės iš blondinės Kilkarnėjaus merginos, kuri po sekso išjungia šviesą uždarydama automobilio dureles? Kodėl mes taip elgiamės?

Čia tebuvo bandomoji laida, bet aš jau mačiau, kad Eimonui pavyks. Išsikrapštęs iš ausų visą vašką, jis pralaužė baimės barjerą ir mokėsi būti savimi, stebimas penkių kamerų. Fišui ėjosi gerai. Kur kas daugiau nerimo kėlė studijos publika.

Jie susirinko tikėdamiesi atsakančiai pasijuokti, o dabar pamatė, kad iš jų tikimasi, jog ims ginti savo prietarus. Jie jautėsi apgauti, jiems buvo nesmagu. Su ta problema teks susidurti per visas Eimono laidas. Mano galva, vienintelė išeitis buvo juos kaip reikiant pagirdyti.

Per pirmąjį gamybinį susirinkimą po bandomojo filmavimo liepiau atkimšti keletą butelių bei skardinių ir pavaišinti publiką, kol ši laukia prie durų į studiją. Visi sužiuro į mane kaip į kokį genijų.

Štai kuo man patinka televizija. Patari atkimšti keletą skardinių alaus, ir jie elgiasi taip, tarsi būtum ištapęs Siksto koplyčią.

— Taigi čia geresnis darbas negu anas, bet mokės jie tau mažiau, — pasakė mano tėvas. — Kaip čia taip išeina?

— Nes aš dirbsiu ne visą savaitę, — pakartojau dar kartą.

Sodelyje neva spardėme kamuolį su Patu, bet šis paspruko į tolimiausią kampą su savo šviesos kardu ir svajonėmis, kaip nugalėti tarpgalaktinį blogį. Taigi likau su dviem pensininkais rudeniškoje saulutėje spardyti plastikinį kamuolį.

Vėso, bet vidun eiti nesinorėjo. Buvo vėlyvas rugsėjis. Metai ėjo į pabaigą. Nedaug bebus tokių sekmadienio popiečių.

— Jei tai iš tiesų geresnis darbas, jie turėtų pakloti gražaus pinigo, — pareiškė tėtis, didysis tarptautinio masto verslininkas, ir švelniai pėdos šonu paspyrė kamuolį žmonai. — Visos tos TV kompanijos — ne skurdžiai.

— Ne tos, kurioms dirba Haris, — paprieštaravo mama, manydama, kad taip parodo ištikimybę, ir kambarine šlepete prispaudė kamuolį.

— Nueinu į kelis gamybinius susirinkimus ir būnu ten, kai filmuojama laida, — aiškinau. — Ir viskas. Nesėdžiu visą dieną biure, ir ne kasdien. Neatiduodu jiems viso savo gyvenimo. Tiesiog nueinu porą kartų per savaitę, pavaidinu didelį asą, pakomanduoju visiems aplinkui ir pažeriu puikių idėjų. Tada einu namo.

— Namo pas Patą, — pasakė mama ir pasiuntė kamuolį man. — Pas tavo anūką.

— Aš žinau, kas mano anūkas, — irztelėjo tėtis.

— Kai kurie žmonės vadovauja daugybei laidų, — aiškinau. — Bet aš ketinu imtis tik šitos. Aš paskaičiavau. Uždirbsiu mažiau negu anksčiau, bet mudviem pakaks.

— Šitaip jis apmokės sąskaitas ir bus namie, kai Patas grįžta iš mokyklos, — dėstė mama.

Tėčio neįtikinome.

Jis norėjo, kad turėčiau viską, ką siūlo gyvenimas — karjerą ir vaikų, šeimą ir algą, laimingą širdį ir storą čekių knygutę. Norėjo, kad visa tai turėčiau. Bet niekam nepavyksta išlįsti sausam ir turėti viską.

— Bobis Čarltonas, — pasakė ir atsivedėjęs spyrė. Kamuolys nuskriejo į rožių krūmą. — Kiaulė! Paimsiu.

Mudu su mama žiūrėjome, kaip jis žingsniuoja į sodo galą kamuolio. Tėtušis nepraleido progos apkabinti Patą ir paklausti, ką šis veikia. Patas, glotnų apvalų veidelį pakėlęs į senelį, guviai sučiauškėjo, ir mano tėtušis neapsakomai švelniai nusišypsojo.

— Kaip jis? — paklausiau mamos. — Anądien parke kažkas buvo užėję.

— Gaudė orą, ar ne? — pasitikslino, neatitraukdama akių nuo tėčio. Ir nenustebo.

— Taip. Gaudė orą.

— Bandau įkalbėti, kad nueitų pas gydytoją. Arba šundaktarį, kaip vadina tavo tėtis.

Tirštėjančioje prieblandoje nusišypsojome vienas kitam.

— Turbūt jis paskutinis visame pasaulyje dar vadina gydytojus šundaktariais, — pasakiau.

— Neisiu aš pas jokį šundaktarį, — ištarė mama. Puikiai pamėgdžiojo blogai nusiteikusio tėvo užsispyrimą. — Nenoriu, kad kokie mėsininkai mane darinėtų.

Mudu garsiai nusijuokėme. Mielas buvo jo senamadiškas nepasitikėjimas bet kuo, kas turi bent kokios valdžios — nuo eilinio eismo inspektoriaus iki labiausiai gerbiamų medikų profesijos atstovų. Abiem mums buvo gera, kad tėvas lygiai toks pats kaip ir visada, nors ir kirbėjo nerimas, kad galbūt taip ir nebėra.

Jis grįžo drauge su anūku nešinas kamuoliu ir paklausė, iš ko čia taip juokiamės.

— Iš tavęs, — atsakė mama, paėmė jį už rankos ir mes visi drauge suėjome į mano tėvų namus.

Nenorėjau visko. Aš tenorėjau dar vienos galimybės. Dar vienos bendro gyvenimo galimybės, gyvenimo be duženų ir aštrių kraštų. Norėjau dar kartą pabandyti būti laimingas.

Man nerūpėjo, kada Džina grįš iš Tokijo. Su Patu jaučiausi laimingas. Ir man nesinorėjo svaiginančios karjeros. Darbo man reikėjo tam, kad galėčiau apmokėti mokesčius.

Bet aš nebuvau pasirengęs pasenti ir tapti kietaširdžiu, nekenčiančiu moterų ir viso pasaulio už tai, kas man nutiko. Nenorėjau būti storas plikas keturiasdešimtmetis bambeklis, negyvai užknisantis savo paauglį sūnų zirzimu apie tai, kiek daug dėl jo paaukojo. Man dar norėjosi gyventi. Norėjosi dar vienos galimybės gyventi teisingai. Štai ko man norėjosi. Lyg ir ne per daug prašiau. Tik dar vienos galimybės.

Kitą dieną pas mus užsuko Džinos tėtis drauge su savo dukterimi Sale, paniurėle paaugle nuo sofos, vienu iš daugybės vaikų, kuriuos Glenas pradėjo ir pametė keliaudamas po sekso ganyklas. Ir man atėjo į galvą, kad šlykštų šiuolaikinį pasaulį ir sujaukia visi tie dar vienos galimybės norintys žmonės. Dvidešimt trečias skyrius

Glenas vilkėjo savo žieminiais apdarais — aptriušusį vilnonį apsiaustą ant blizgančios mėlynos liemenės, iš po kurios matėsi liesa apžėlusi krūtinė. Kelnės buvo tokios aptemptos, kad jo kauburėlis atrodė kaip tikras kalnas. Jis buvo taip beviltiškai senamadiškas, kad vėl ėmė atrodyti stilingai.

— Sveiks, Hari, — pasisveikino kažkokiu valdžią-žmonėms rankos spustelėjimu, kuris prieš trisdešimt metų turbūt būtų reiškęs, kad prasideda revoliucija. — Kaip laikais? Ar mažius namie? Viskas gerai? Puiku, puiku.

Buvo laikas, kai norėjau, kad manasis tėtušis būtų panašus į Džinos tėtį. Tada norėjau, kad mano tėvas jaunas puikuotųsi spalvotuose žurnaluose, kad kartą ar porą pačioje aštuntojo dešimtmečio pradžioje jo besišypsantis veidas būtų pasirodęs ant Top of the Pops viršelio ir kad jam būtų rūpėję kiek daugiau nei vien rožių krūmai sodo gale. Bet dabar, užmetus akį į suvytusius Gleno kiaušius, išsišovusius per aptemptas kelnes, tas laikas atrodė labai seniai praėjęs.

Jauniausia Gleno duktė slėpėsi jam už nugaros. Iš pradžių pamaniau, kad Salė blogai nusiteikusi. Ji įžengė niūri, vengė mano žvilgsnio ir nudelbusi akis labai susidomėjo kilimu. Šiurkštūs rudi plaukai, ilgesni, negu mačiau anąkart, užkritę ant blyškaus veido, tarsi mergiotė būtų norėjusi už jų pasislėpti nuo viso pasaulio. Tačiau ji nebuvo blogai nusiteikusi. Jai buvo penkiolika. Štai kur visa bėda.

Nusivedžiau juodu į virtuvę. Visai nenudžiugau, kad šitie du Džinos pasaulio žmonės nukrito kaip iš giedro dangaus. Svarsčiau, ar greitai kažin pavyks jų atsikratyti. Bet atlyžau, kai Salės veidas nušvito, tikrai nušvito, pasirodžius Patui su Pege. Gal vis dėlto ji žmogiška būtybė.

— Labas, Patai! — šypsojosi Salė. — Kaip gyveni?

— Gerai, — atsakė Patas, niekuo neparodydamas, kad prisimena šitą savo mamos netikrą seserį. Kas ji jam? Pusiau teta? Antros eilės pusseserė? Šiais laikais atsiranda giminaičių, kuriems nė pavadinimų nesugalvota.

— Atnešiau tau juostelę. — Salė ėmė raustis po savo kuprinę ir pagaliau ištraukė kasetę be dėžutės. — Juk mėgsti muziką?

Patas abejingai dėbsojo į kasetę. Kiek man buvo žinoma, vienintelė muzika, kuri jam patiko, buvo iš „Žvaigždžių karų“.

— Juk jis mėgsta muziką? — paklausė ji manęs.

— Labai, — pasakiau. — Patai, ką reikia pasakyti?

— Ačiū, — padėkojo jis, paėmė kasetę ir abudu su Pege pranyko.

— Prisimenu, jam labai patiko hiphopas, kai gyvenome pas tėtį, — paaiškino Salė. — Čia keli klasikiniai gabalai. „Coolio“. „Old Dirty Bastard“. „Tupac“. „Doctor Dre“. Dar kelios dainos. Kas turėtų patikti mažam vaikui.

— Labai malonu, — pasakiau.

Jiedu tylomis gurkšnojo savo gėrimus, Glenas žolių arbatą, Salė — kolą, ir mane užplūdo apmaudas dėl šitų Džinos egzistavimo liudininkų. Ką jie čia veikia? Ką bet kuris iš šitų žmonių turi bendra su mano gyvenimu? Kodėl jie nuo manęs neatstoja?

Matyt, Patas arba Pegė įdėjo Salės juostelę į grotuvą, nes staiga svetainėje virš žudančių bosų užgriaudėjo piktas juodas balsas.

You fuck with me and l’ll fuck with you — so that would be a dumb fucking, mother-fucking thing to fucking do.

— Gražu, — pasakiau Salei. — Jis saugos juostelę. Tai tu vėl svečiuojies pas tėtį?

Ji papurtė galvą.

— Gyvenu, — ištarė ir iš po šiurkščių kirpčių dėbtelėjo į savo senį.

— Problemos namie, — paaiškino tas. — Su mano eksponia. Ir jos naujuoju partneriu.

— Seni hipiai, — purkštelėjo Salė. — Seni hipiai, kurie negali pakęsti, jei kam nors kitam smagu.

— Bjauri scena su naujuoju biču, — tarstelėjo Glenas. — Truputis drausmės.

— Idiotas, — pridūrė Salė.

— O kaip tavo draugas? — paklausiau, prisiminęs ant sofos vypsojusį beždžionžmogį.

— Stivas?

Man pasirodė, kad jai akyse blykstelėjo ašaros.

— Metė mane. Riebus paršas. Dėl Džasminos Makginti. Tos šliundros.

— O mes aną vakarą kalbėjomės su Džina, — leptelėjo Glenas. Jo apsiblaususios smegenys pagaliau prisiminė reikalą. — Pažadėjome, kad jei būsime netoliese, užsuksime pažiūrėti, kaip judu su Patu laikotės.

Dabar supratau, ko jiems čia. Jie tesėjo Džinai duotą pažadą. O drauge kaip mokėdami, negrabiai bandė padėti.

— Girdėjau, turi naują darbelį, — pasakė Glenas. — Tiesiog noriu pasakyti, kad berniukas bet kada gali pas mus pabūti.

— Ačiū, Glenai. Tikrai ačiū.

— Ir jeigu prireiktų auklės — skambtelėk, — pasiūlė Salė, slėpdamasi už plaukų širmos ir žiūrėdama kažkur man pro petį.

Tikrai gražu iš jos pusės. Žinojau, kad dabar, kai dalį laiko dirbu, man tikrai reikia papildomos pagalbos. Betgi, Dieve brangus. Ne taip mirtinai reikia.

Sidė mylėjo Londoną taip, kaip gali tik užsienietis.

Ji nematė transporto kamščių, ištuštėjusių alinių, varganos savivaldybių padėties. Ji nematė išsigandusių pensininkų, mergaičių, atrodančių kaip moterys, moterų, atrodančių kaip vyrai, vyrų, atrodančių kaip pamišėliai. Ji viso to nematė. Ji man pasakojo, koks miestas gražus.

— Naktį, — sakė Sidė. — Ir iš viršaus. Ir vaikštinėjant po karališkuosius parkus. Čia taip žalia. Tai vienintelis miestas, kiek man teko matyti, žalesnis už Hiustoną.

— Hiustonas žalias? — nustebau. — Maniau, kad tai dulkėtas prerijų miestas.

— Aha, nes tu — kvailas anglas. Hiustonas žalias, misteri. Bet ten ne taip žalia kaip čia. Pačiame miesto centre gali pereiti tris karališkuosius parkus — Sent Džeimso, Gryn Parką, Haid Parką — ir tavo batai žengs vien per žalią žolę. Ar žinai, koks ten atstumas?

— Kokia mylia, — spėjau.

— Keturios mylios, — atšovė Salė. — Keturios mylios gėlių, medžių ir žalumos. Ir žmonės ant arklių! Pačiame vieno iš didžiausių planetos miestų centre!

— Ir ežeras, — pridėjau. — Nepamiršk ežero.

Sėdėjome kavinukėje antrame didžiulio balto ketvirtąjį dešimtmetį statyto namo aukšte Portland Pleise, Karališkajame britų architektų institute, kitapus gatvės priešais kinų ambasadą. Kol ji manęs čionai neatsivedė, nė nežinojau, kad egzistuoja ši nepaprasto grožio ir ramybės oazė.

— Man patinka ežeras, — ištarė Sidė. — Man patinka Serpantinas. Ar šiuo metų laiku dar galima išsinuomoti valtį? Ar dar ne per vėlu?

— Nežinau, — pasakiau. Buvo paskutinė rugsėjo savaitė. — Gal ir pavyktų gauti valtį keletui dienų. Nori pamėginti?

Rudos plačiai įstatytos akys pasidarė dar didesnės.

— Turi omeny, dabar?

— Kodėl ne?

Ji žvilgtelėjo į laikrodį.

— Nes man reikia į darbą, — nusišypsojo. — Atsiprašau. Man būtų patikę.

— O rytoj? Iš pat ryto. Kol dar nėra žmonių. Anksti išplauktume. Pasiimčiau tave iš namų po pusryčių.

Vis dar nebuvau matęs jos buto.

— Arba šįvakar po darbo gedėčiau ateiti pas tave, — pasakė Sidė.

— Šįvakar?

— Tada tikrai anksti išplauktume.

— Po darbo ateisi pas mane?

— Ateisiu. — Ji pasižiūrėjo į debesis savo kavos puodelyje, paskui vėl pakėlė akis į mane. — Ar gerai?

— Gerai, — pasakiau. — Labai gerai.

Galbūt mūsų santykiai su Side prasidėjo nuo aklo susižavėjimo, kai aš vis dar negalėjau atsigauti paliktas Džinos. Tačiau po pirmos drauge praleistos nakties to nebeliko. Nes Sidės burna taip tiko prie manosios, kaip netiko jokia kita — net Džinos.

Nejuokauju — Sidės burna tiko puikiai. Nei per kieta, nei per minkšta, nei per sausa, nei per šlapia, liežuvio nei per daug, nei per mažai. Tiesiog ideali.

Aišku, bučiavau ją ir anksčiau, bet tada buvo kitaip. Dabar, kai bučiavomės, man norėjosi, kad tai tęstųsi amžinai. Mudviejų burnos turbūt buvo sutvertos viena kitai. O kaip dažnai gali šitaip pasakyti? Kaip dažnai sutinki žmogų, kurio burna idealiai tiktų tavo burnai? Galiu jums pasakyti tiksliai — tik kartą. Štai taip.

Pasaulyje daugybė nuostabių žmonių, tūkstančiai žmonių, kuriuos gali įsimylėti. Bet tėra vienintelis žmogus iš visų, kurio burna idealiai tinka.

Ir nepaisant visko, kas nutiko vėliau, aš tebetikiu, kad taip yra. Tikrai tikiu.

Apyaušriu žiūrėjau į ją miegančią. Man patiko, kad ji guli manojoje lovos pusėje, buvau laimingas, kad ji tiek mažai težino apie mano ankstesnį gyvenimą ir kad savaime nepasirinko Džinos pusės.

Pasidaviau snauduliui, žinodamas, kad mudu pradėjome ir kad tik mudviejų reikalas, kurioje lovos pusėje kuriam miegoti.

Ir tada ji ėmė klykti.

Tai buvo tik Patas.

Greičiausiai suerzintas girtuoklių, besibaigiant šeštadienio nakčiai svyruojančių namo, jis išsirito iš lovelės ir įsiropštė į manąją, kaip reikiant nepabudęs. Nepabudo ir tada, kai užmetė koją Sidei ant liemens, ir ši staigiai atsisėdo, tarsi kas būtų išdaužęs langą.

Ji atsigręžė į mane delnais užsidengusi veidą.

— O Viešpatie... Pamaniau... Nežinau, ką pamaniau. Matau tave. O jaučiu dar kažką.

Ramindamas apglėbiau ją per pečius. Patas miegojo jos lovos pusėje: burnytė pražiota, rankos virš galvos, glotnus apvalus veidelis nugręžtas nuo mūsų, o viena koja vis dar užmesta ant Sidės.

— Viskas gerai, viskas gerai, — ištarė ji ir atsargiai nukėlė Pato koją. Perlipo per mane ir pakilo iš lovos. Iš jos balso anaiptol neatrodė, kad viskas gerai.

Pamaniau, kad ji nuėjo į vonią. Tačiau kai po penkių minučių negrįžo, atsikėliau jos ieškoti. Sidė sėdėjo virtuvėje prie stalo. Buvo apsivilkusi mano marškinius, kuriuos, matyt, rado skalbinių dėžėje.

Prisėdau greta, suėmiau jos rankas. Pabučiavau. Švelniai, nepraverdamas lūpų. Man patiko ją bučiuoti įvairiais būdais.

— Atsiprašau, kad jis tave išgąsdino, — tariau. — Jis kartais taip daro. Turiu omeny, įsilipa į mano lovą. Reikėjo tave perspėti.

— Viskas gerai.

— Tikrai?

Ji papurtė galvą.

— Ne visai.

— Klausyk, aš labai atsiprašau, kad jis tave taip išgąsdino. Pasistengsiu, kad daugiau taip nenutiktų. Įtaisysiu durų užraktą. Arba pririšiu jį. Arba...

— Aš ne dėl Pato. Dėl mūsų.

— Ką tai reiškia?

— Juk mudu dar taip niekad normaliai ir nesikalbėjome, ar ne?

— Kalbėjomės. Papasakojau tau apie Džina. Tu papasakojai apie tą gražuolį ir jo mergytes. Tą, kuris nebuvo Retas Batleris. Mudu daug kalbėjomės. Išsipasakojom visas liūdnas istorijas.

— Tai praeitis. Noriu pasakyti, kad mudu nesikalbėjome apie tai, kas yra dabar. Mes nežinome, ko nori kitas. Tu man patinki, Hari. Tu juokingas ir mielas. Gražiai elgiesi su savo berniuku. Bet aš nežinau, ko tu tikiesi iš manęs.

— Nieko nesitikiu.

— Netiesa. Aišku, kad tikiesi. Kaip ir aš. Kaip ir bet kas kitas, kai ima miegoti drauge arba laikytis už rankų gražiuose pastatuose, svajoti prie kavos puodelio ir taip toliau. Kiekvienas ko nors tikisi. Bet nesu tikra, ar tikisi to paties.

— Kaip tai?

— Na... Ar tu nori vaikų?

— Viešpatie. Mudu drauge praleidome tik vieną naktį.

— Oi, baik. Širdyje žinai, Hari, ar nori dar vaikų, ar ne. Nebūtinai su manimi. Su bet kuo.

Pasižiūrėjau į ją. Kaip tik daug apie tai mąsčiau.

— Noriu vaikų, jei žmogus, su kuriuo jų turėčiau, gyventų su manimi iki gyvenimo pabaigos. Tinka?

— Bet niekas negali garantuoti, kad drauge gyvens amžinai.

— Ką gi, bet aš to norėčiau. Nenoriu viso to išgyventi dar kartą. Nenoriu matyti viso to skausmo ir nusivylimo, užkraunamo nekaltam mažyliui, kuris to visai neprašė ir nenusipelnė. Man nepatiko, kad Patui teko visa tai ištverti, ir neketinu dar kartą viso to patirti, aišku? Ir nenoriu, kad tai patirtų joks mano vaikas.

— Skamba labai gražiai, — ištarė Sidė. — Bet iš tiesų nėra gražu. Tai tik tavo apsidraudimas. Tu nori vaikų, bet nori jų tik tuo atveju, jei tau garantuojama laiminga pabaiga. Tik Voltas Disnėjus gali tau garantuoti laimingą pabaigą, Hari. Ir pats tai žinai. Niekas tau negali to garantuoti. Viskas tiesiog — nežinau — plaukia savaime.

Man nepatiko, kaip viskas klostosi. Man norėjosi bučiuotis. Norėjosi žiūrėti į ją miegančią. Norėjau, kad ji man parodytų gražių statinių, apie kuriuos nieko nežinojau. Ir valtį — juk mudu eisime pasiirstyti, ar ne?

— Hari, negali tiesiog imti ir nukreipti savo širdies į kitą moterį, kai subyra santuoka. Negalima taip elgtis, bent kiek nepamąsčius apie tai, ko tu nori. Apie tai, ko tu tikiesi. Nes jeigu nepamąstysi, po septynerių metų būsi lygiai toje pačioje vietoje, kur atsidūrei su Džina. Tu man patinki ir aš tau patinku. Tai šaunu. Bet to nepakanka. Turime būti tikri, kad norime tų pačių dalykų. Esame per seni žaisti.

— Mes nesame per seni, — nesutikau. — Niekam.

— Per seni žaisti, — pakartojo Sidė. — Kai turi vaiką, esi per senas žaisti.

Ką ji išmano apie vaikus?

— Man metas namo.

Ji atsistojo.

— O kaipgi ežeras?

— Ežeras gali palaukti. Dvidešimt ketvirtas skyrius

— Ten din-dan žmogutis, — pasakė Pegė.

Ji sėdėjo ant grindų įnikusi į keistą šeimyninį žaidimą „Žvaigždžių karų“ figūrėlėmis, kuriame Dartas Veideris ir princesė Lėja įsikūrė sau namus ant „Tūkstantmečio sakalo“ ir leido vakarus bandydami užmigdyti Harisoną Fordą.

Patas, ant ausų užsimaukšlinęs didžiules ausines, stovėjo ant sofos: vaitojo užvertęs akis ir lingavo į šonus pagal Salės juostelės ritmą.

— Atvažiuoja din-dan žmogutis, — pakartojo Pegė, nesikreipdama nė į vieną, ir paslaptingai šypsodamasi pakėlė galvą.

Iš pradžių nė nesuvokiau, apie ką ji čia. Paskui išgirdau tai, ką jos penkiametės ausytės išgirdo kur kas anksčiau negu mano, senio, kurstelėjusios ausys — iš kažkur ataidintį varpelių skimbčiojimą.

Nesigirdėjo niūraus bažnyčios varpų atkaklumo. Tas garsas buvo kažkoks švelnus, pigus ir netikėtas — veikiau kvietė, o ne liepė.

Aš, savaime suprantama, prisimenu tuos varpelius iš savo vaikystės, bet kažkodėl kiekvieną kartą nustembu, kad jie vis dar tilindžiuoja. Jis vis dar čia, vis dar suka ratus, vis dar ragina vaikus atidėti savo žaidimus, išbėgti į gatvę ir laimingus skruostelius išsiteplioti cukrumi ir pienu. Ledų pardavėjas.

— Din-dan žmogutis, — pasakė Pegė.

Apsimečiau, kad negirdžiu, ir nusigręžiau į savo popierius, paskleistus priešais mane ant žurnalinio staliuko. Pegės čia nė neturėjo būti. Šiandien nebuvo viena iš tų popiečių, kai parsivesdavau ją namo drauge su Patu. Buvo filmavimo išvakarės, ir man reikėjo įveikti filmavimo scenarijų. Tą padaryti būtų buvę kur kas lengviau, jei Patas su Pege nekudakuotų ant kilimo, neklausytų Salės juostelės su visomis tomis dainomis apie kales, gangsterius ir šautuvus. Pegė buvo mielas vaikas ir su ja niekados nebūdavo jokių bėdų. Bet tokią dieną man būtų buvę geriau, kad ant kilimo kudakuotų vienas Patas.

Pegė čia atsirado tik todėl, kad niekam tikusi kaip kaminas dūmijanti auklė neatėjo jos pasiimti iš mokyklos.

Kai atvažiavau pasiimti Pato, pamačiau juodu prie vartų susikibusius už rankų ir pakeltais sužavėtais snukeliais besišnekučiuojančius su panele Vaterhaus.

Apdovanojusi plačia šypsena, panelė Vaterhaus paliko mus ir nuėjo veikti to, ką pradinės mokyklos mokytojos veikia popiet, o mes likome laukti, kol minioje sukosės liesas, išblyškęs, dūmu aureolės apgaubtas Biankos veidas. Tačiau Bianka vis nesirodė.

Taigi visi trys susikibę už rankų laukėme prie mokyklos vartų. Aplinkui mus zujo jaunos mamytės ir rinkosi savo vaikus, o aš stovėjau šiame linksmame klegesyje bei automobilių dūmuose ir jaučiausi kaip koks raupsuotasis.

Šiapus mokyklos vartų buvo visokiausių jaunų motinų. Buvo mamyčių su Reindž Roveriais ir tais kaimo vietovei pritaikytais vaškuotais žaliais lietpalčiais. Buvo mamyčių, kurios kulkšnies grandinėlėmis būtų galėjusios pagauti autobusą. O per vidurį buvo visos tos jaunos mamytės, kurios turėjo pakankamai proto, kad ant pečių nesitatuiruotų savo partnerio vardo, tačiau kurios nebuvo tokios turtingos ar tokios kvailos, kad gabentų savo penkiametes atžalas vežėčiomis milžiniškais ratais ir su rėmu iš priekio.

Tačiau apsikarsčiusios kulkšnis grandinėlėmis ar pasidabinusios Alisos kaspinais, apsirėdžiusios Prada ar poliesteriu, šitos jaunos motinos turėjo vieną bendrą bruožą. Visos į mane žiūrėjo kaip į priešą.

Iš pradžių pamaniau, kad mane užpuolė paranoja. Vargu ar dar būtų reikėję aiškinti, kad mano santuoka subyrėjusi: vien būti čia vienam, visados be moters — nebent su savo motina, — buvo tas pats, kas nubrėžti mūsų sugriuvusios šeimos diagramą ir iškabinti ją ant mokyklos vartų. Tačiau šitos moterys mudviejų su Džina nė nepažinojo, tad kodėl jos turėjo manęs nemėgti? Nusprendžiau, kad po visų pastarųjų mėnesių permainų esu perdėm jautrus.

Bet laikas ėjo, dienos darėsi trumpesnės ir tamsesnės, ir aš ėmiau suvokti, kad tai ne paranoja. Jaunos mamos su manimi nesikalbėjo. Jos vengė mano žvilgsnio. Jos iš tiesų nenorėjo manęs pažinti. Iš pradžių bandžiau užmegzti su jomis pokalbį, bet jos elgdavosi taip, tarsi siūlyčiau oralinį seksą. Taigi po kurio laiko lioviausi.

Visoms toms saldžiai viena kitai besišypsančioms mamytėms tikrai būtų buvę geriau, jei manęs čia nebūtų. Priėjau iki to, kad stengdavausi prie mokyklos vartų atsirasti kaip tik tuo momentu, kai paleidžiami vaikai. Nes nepakenčiama buvo stovėti drauge su tomis jaunomis motinomis. Ir joms buvo nepakenčiama būti su manimi.

Mokytojos man visados būdavo labai draugiškos, ir kai kalbėdavausi su ponia Vaterhaus, nesunku buvo save įtikinti, kad aš — šiuolaikinio pasaulio dalis, kur ir vyrai gali būti vieniši tėvai. Tačiau kiekvieną kartą, kai tekdavo bent kiek užtrukti prie mokyklos vartų, pasitvirtindavo, jog tai visiškas absurdas.

Plačiu ratu mane apeidavo visos mamos: ir iš didelių baltų namų, ir iš valdiškų butų. Tai prasidėjo nuo pirmos dienos mokykloje ir tęsėsi visas kitas dienas.

Moteris, įsirišusi Alisos kaspinus, daugiau bendra turėjo su moterimi, apsikarsčiusia kulkšnis grandinėlėmis, o ne su manimi. Vienišos motinos daugiau bendra turėjo su partnerius turinčiomis moterimis, o ne su manimi. Bent jau šitaip jos visos elgėsi.

Viskas buvo daroma labai angliškai ir santūriai, bet akivaizdu, kad tiesiog ore tvyrojo įtarumas ir sutrikimas. Vienišas tėvas su mažu vaiku gal ir galėjo būti suprastas ir priimtinas darbo pasaulyje, bet čia, šiapus mokyklos vartų, kur svarbiausia šeima, niekas nieko nenorėjo žinoti. Tarsi mudu su Patu būtume jų pačių santykių trapumo priminimas.

Dabar, kai Bianka vis nesirodė, ir mes su Patu bei Pege stypsojome jos laukdami, viskas buvo tarytumei dar ryškiau. Tarsi toms motinoms būčiau priminęs tūkstančius dalykų, ką negera gali padaryti vyrai.

Stovėdamas prie tų vartų jaučiausi, tarsi būčiau visų pasaulio netikėlių vyrų ambasadorius. Vyrų, kurių nėra. Vyrų, kurie paspruko. Vyrų, kuriems negalima patikėti vaikų.

Tiek to, velniop jas. Mane pykina nuo to, kad manyje mato priešą.

Tai nereiškia, jog nenutuokiau, kad būsiu laikomas keistuoliu. Tikėjausi to. Šiaip ar taip, žinojau, jog esu keistuolis. Bet man nusibodo būti atpirkimo ožiu už kiekvieną susimovusį vyrą.

Keikiau Pegės auklę — tą mergiotę, kuri net nesugeba sutartą valandą atsirasti prie pradinės mokyklos vartų, tą niekam tikusią kosčiojančią karvę, kuri nė nesugeba paskambinti mokytojai ir perspėti mūsų, kad neateis, prakeiktą Bianką su visu jos šiuolaikiniu vardu ir šiuolaikine nuostata, kad kas nors kitas atliks jos pareigas.

Kita vertus, Pegė ne jos vaikas. Kur kas didesnį pasibjaurėjimą nei pyktį netikšai Pegės auklei jaučiau netikėliams Pegės tėvams.

Iš tiesų nieko doro apie juos nežinojau, išskyrus tai, kad jos tėvo kaip ir nėra, o motina dirba keistu laiku. Bet man atrodė, kad žinau apie juos viską.

Akivaizdu, kad Pegės tėvas į savo tėvišką pareigą žiūri taip pat rimtai kaip į dviejų savaičių atostogas Floridoje. Ir nesvarbu, ar Pegės motina — stambi žuvis Sityje, ar prisiduria kišenpinigių iš šešėlinės ekonomikos. Matyti, kad dukters gerovė atsidūrusi pačiame jos gyvenimo prioritetų sąrašo gale.

Tipiški šiuolaikiniai tėvai. Nesugebantys pasirūpinti savo vaiku. Ir jei jau buvau išmokytas ko nekęsti, tai žmonių, kurie paleidžia vaiką į pasaulį ir mano, kad sunkiausia jau atlikta.

Velniop ir tuodu.

Kai minia ėmė retėti, kai visos jaunos mamos išsiskirstė, kai blogiausia baigėsi ir pasidarė nebebaisu stovėti prie mokyklos vartų, užėjome į raštinę ir aš pasakiau sekretorei, kad pasiimame Pegę pas save.

Nudžiugę, kad netikėtai gali pabūti drauge, Patas ir Pegė grūsdamiesi ant priekinės MGF sėdynės žvygavo iš malonumo. Susivokiau, kad stengiuosi nerėkti, ką, atrodo, man norisi daryti kaskart atsidūrus prie šitų mokyklos vartų. Man buvo gaila Pegės. Man buvo gaila Pato. Mes susidirbome gyvenimus, o mokėti tenka šitiems nelaimingiems mažiems žmogiukams.

Dabar žiūrėjau į ją, tyliai žaidžiančią ant grindų, apleistą net ir Pato, užsiklausiusio brutalių Salės dainų. Dindan žmogučio varpelis ėmė tolti, ir širdį man suspaudė gailestis ir gėda.

— Nori ledų? — paklausiau Pegės. Jaučiausi toks niekam tikęs kaip dar niekada gyvenime. Man atrodė, kad turiu jos kaip nors atsiprašyti.

Atsiprašau dėl šiuolaikinės santuokos žlugimo, Pege. Atsiprašau, kad dabartiniai suaugusieji tokie buki ir taip užsiėmę savimi, kad net nesugeba užauginti savo vaikų. Atsiprašau, kad pasaulis toks sujauktas, jog apie savo sūnus ir dukteris mąstome tiek pat, kiek normalus naminis gyvūnas.

Gal vanilinių?

Kaip tik ledų pardavėjui mokėjau už tris „Super vivas“, kai iš už kampo išniro Sidė.

— Nori „Super vivos“? — pasiteiravau.

— Kokios „Super vivos“?

— Šitokios, — parodžiau. — Vaflinis indelis su šokolado drožle. Labai skanūs.

— Ačiū, ne. Verčiau pasiliksiu kelis dantis pietums. Kaip laikaisi?

— Gerai. — Pasilenkiau ir pabučiavau ją į lūpas. Ji neatsakė į bučinį. — Maniau, kad dirbi.

— Paskambino, kad reikia pasiimti Pegę, — pasakė ji. — Bianka negalėjo. Atsiprašau.

Kurį laiką spoksojau į Sidę ir negalėjau suvokti, kuo susiję šiedu pasauliai.

— Tu pažįsti Pegę? — paklausiau.

Ji palingavo galvą. Nejau aš dar nesupratau?

— Ji mano duktė, Hari.

Mudu stovėjome lauke prie mano namo durų.

Ji žvelgė į mane plačiai įstatytomis rudomis akimis. Laukė.

— Pegė tavo duktė?

— Ketinau tau pasakyti, — tarė ji. — Tikrai. — Ji nusijuokė, ir iš to juoko buvo aišku, kad pati žino, jog nieko čia linksmo. — Aš tik laukiau tinkamo laiko. Ir viskas.

— Tinkamo laiko? Kodėl negalėjai tiesiog imti ir pasakyti? Kuo tas laikas buvo netinkamas?

— Vėliau paaiškinsiu.

— Paaiškink dabar.

— Gerai, — pasakė ir beveik visiškai uždarė duris. Kad vaikeli negirdėtų. Mūsų vaikai. — Aš nenoriu, kad mano duktė susipažintų su svetimu vyru, kurio mano gyvenime labai greitai gali nebebūti.

— Nenori, kad ji susipažintų su svetimu vyru? Ką tu čia šneki, Side? Aš nebesu svetimas vyras. Šiuose namuose ji praleidžia daugiau laiko negu kur kitur. Pegė jau mane pažįsta.

— Ji tave pažįsta kaip Pato tėtį. Ji nepažįsta tavęs kaip mano... Kas tu esi, Hari? Turbūt mano draugas, ar ne? Ji nepažįsta tavęs kaip mano draugo. Ir aš nenoriu, kad ji susipažintų su draugu, kol aš pati su juo nesusipažinsiu artimiau. Supranti?

Man tai atrodė gryna nesąmonė. Man ant rankos dribtelėjo ledų gabalėlis.

— Bet aną savaitę ji vakarieniavo čia vos ne kas vakarą! — rėžiau. — Ji dažniau mato mane negu tą plevėsą niekšą, už kurio ištekėjai!

— Tu jo nepažįsti.

Džiaugiausi tuo.

— Ak — geras vyrukas, ar ne?

— Gal ir ne, — ištarė ji. — Bet aš nenoriu, kad ji užaugusi manytų, jog kiekvienas vyras pranyks, kaip kad pranyko jos tėvas. Nenoriu, kad ji mano lovoje užtiktų svetimą vyrą — o tu esi svetimas. Šita prasme taip jau yra, Hari. Nenoriu, kad ten būtų svetimas vyras, kai ji pabunda. Nenoriu, kad ji manytų, jog tai nieko nereiškia. Ir nenoriu, kad ji prijunktų prie žmogaus, kuris galbūt čia neilgam.

Ji stengėsi būti rami, tačiau balsas po truputį ėmė strigti. Panorau ją apkabinti. Būtų buvę labai lipnu, nes aš tebelaikiau tris tirpstančias „Super vivos“ porcijas.

— Nes nenoriu, kad ji būtų dar labiau įskaudinta, negu kad buvo, — tęsė Sidė. — Nenoriu, kad ji kam nors atiduotų savo mažą širdelę, o tas imtų ir ją sudaužytų. Supranti, Hari? Supranti?

— Suprantu, — atsakiau. — Suprantu.

Ji kietai užsimerkė, sučiaupė lūpas. Nusivaliau nuo rankos ledus. Tada mudu įėjome vidun, ir aš supratau, kad vaikui nieko nėra keista.

Galbūt kai esi vaikas, gyvenimas toks kupinas nuostabos, jog jokių tikrų staigmenų būti nebegali, nes kone viskas yra staigmena. O gal vaikai tiesiog greičiau prisitaiko už suaugusiuosius. Kad ir kaip ten būtų, Pegė ir Patas nenualpo, kai pro duris įžengė Sidė.

— Mamyte, — ištarė Pegė, ir aš pamaniau: nagi aišku. Dabar jau supratau, kur buvau matęs tas akis.

Sidė atsisėdo ant grindų ir išklausė, ką duktė aiškino apie namų tvarką ant „Tūkstantmečio sakalo“. Ji nuėmė ausines nuo mano sūnaus ausų ir pasiklausė, kokia daina jam patinka. Paskui, kai jau visi suvalgėme ledus, pasakė Pegei, kad metas namo.

— Aš tau paskambinsiu, — pasakiau.

— Jei nori, — atsakė ji. — Žinau, kad tai buvo šiek tiek netikėta.

— Iš proto išsikraustei, ar ką? Aišku, kad noriu.

— Tikrai?

— Tikrai, — pasakiau ir paliečiau jos ranką. — Dėl to niekas nesikeičia.

Dėl to pasikeitė viskas. Dvidešimt penktas skyrius

— Ar tu mylėjaisi su grimuotoja? — paklausiau Eimono.

Jis pasižiūrėjo į mane savo persirengimo kambario veidrodyje, ir aš pastebėjau, kaip kažkas šmėkštelėjo jo veide. Gal baimė. Gal pyktis. Šmėkštelėjo ir dingo.

— Ką? — perklausė.

— Tu puikiai girdėjai.

Šou įsivažiavo. Reitingai buvo geri, pradėjo rastis alaus reklamų. Bet man jis tebebuvo išsigandęs vaikis iš Kilkarnėjaus su vašku ausyse.

— Taip ar ne, Eimonai? Ar mylėjaisi su grimuotoja?

— Kodėl klausi?

— Nes ji verkia. Net negali papudruoti svečių, nes apžliumbė visą pudros pūkutį. Tas visiškai šlapias.

— Kuo čia aš dėtas?

— Žinau, kad aną savaitę iš studijos ji išėjo su tavimi.

Jis pasisuko ant sukamosios kėdutės ir atsigręžė į mane. Jo galvą įrėmino aplink veidrodį šviečiančios plikos elektros lemputės. Jis nebeatrodė išsigandęs, tik per storą pudros sluoksnį ant kaktos prasisunkęs spindėjo prakaito lašas.

— Tu manęs klausi, ar aš mylėjausi su grimuotoja?

— Būtent. Man nerūpi tavo moralė, Eimonai. Jei nori, gali krušti apšvietimo režisierių per reklamos pertraukėles. Man nerūpi, ką tu darai, kai esi ne eteryje. Tol, kol tai netrukdo laidos filmavimui. O apsižliumbusi grimuotoja, kuri negali atlikti savo darbo, filmavimui trukdo.

— Tu man labai padėjai, Hari, — tyliai ištarė Eimonas. Kartais jo balsas būdavo toks tylus, jog tekdavo gerai ištempti ausis, kad išgirstum, ką sako. Tai jam teikė tam tikros galios. — Nuo pat to momento, kai susipažinome, viskas, ką man sakei, buvo naudinga. „Prisimink — tu kalbi tik vienam žmogui, — sakei. — Jei tau bus smagu, ir jiems bus smagu.“ Gal tau visi šitie dalykai ir ne kažin ką reiškia, bet man labai padėjo. Tai padėjo man įsivažiuoti. Be tavęs nieko nebūtų išėję, ir aš tau dėkingas. Štai kodėl aš nepykstu, kad užduodi man tokį klausimą, klausimą, kuris — turbūt sutiksi? — mano motinos ar kunigo lūpose skambėtų nešvankokai.

— Ar mylėjaisi su grimuotoja, Eimonai?

— Ne, Hari. Aš nesimylėjau su grimuotoja.

— Tikrai?

— Tikrai. Aš nesimylėjau su grimuotoja.

— Gerai. Tą ir norėjau sužinoti.

— Aš išdulkinau grimuotoją.

— Yra skirtumas?

— Didelis skirtumas. Tai nebuvo rimtų santykių pradžia, Hari. Tai buvo kažkokių visiškai beprasmių ryšių kulminacija. Tuo tai man ir patiko. O Karmen — toks grimuotojos vardas, Hari, ji vardu Karmen, — galbūt dabar šiek tiek liūdi, kad tai nepasikartos, bet aš labai įtariu, kad kaip tik šitai ir jai labai patiko. Pats faktas, kad tai buvo šiek tiek nepadoru, šiek tiek šiurkštu ir tik vienai nakčiai. Kartais moteris nori, kad ją pamylėtum. Kartais ji nori būti tiesiog išdulkinta. Jos lygiai tokios pačios kaip ir mes, Hari. Štai didžioji paslaptis. Lygiai tokios pačios.

— Kodėl man anksčiau to niekas nepasakė? Gyvenimas būtų buvęs kur kas paprastesnis.

— Aš dabar gaunu daug pasiūlymų, Hari. Ir ne vien alaus reklamų. Karmen miela mergina. Elgsiuosi su ja pagarbiai. Būsiu jai draugiškas. Bet ji norėjo kaip tik to, ko norėjau aš, ir gavo. Nieko daugiau iš manęs ji negali tikėtis. Ir kai apsiramins, pati tai supras.

— Tu ne vienintelis jaunas vyrukas, Eimonai, besikrušantis todėl, kad jo bjauri marmūzė kartą per savaitę rodoma per televizorių. Tik netempk savo asmeninių dramų į studiją, gerai?

— Gerai, Hari, — romiai sutiko Eimonas. — Atsiprašau, kad tai turėjo ardomojo poveikio. Tikrai atsiprašau. Ir aš suprantu, kad tu esi mano vyriausiasis prodiuseris ir kad tam ir esi, kad kalbėtum man tokius dalykus. Bet aš esu vyras, supranti?

— O? Tikrai? Skamba kaip senas bliuzas. Aš esu vyras. Ištark v-y-ras. Dieve mano, tu velniškai vyriškas. Tuoj reklamuosi losjoną po skutimosi.

— Aš esu vyras, Hari. Ir čia esu tam, kad pasėčiau savo sėklą į kiek įmanoma daugiau vietų. Štai kodėl aš čia. Štai ką daro vyrai.

— Pliurpalai, — pasakiau. — Tai daro berniukai.

Bet vėliau, žiūrėdamas, kaip jis iš studijos išeina drauge su žaviausia šou tyrėja, pamaniau — o kodėl gi ne?

Kodėl jam nesėjus savo sėklos į kuo daugiau vietų? Kam ją saugoti? Ir kuo ypatingas tas mažas augalėlis, kurį auginu?

Staiga atsirado visos tos taisyklės.

Galėdavau pasilikti ankštame Sidės palėpės butuke, tačiau turėdavau dingti iki Pegei atsikeliant. Sidei patikdavo, kad esu greta, kai Pegė nueidavo gulti, patikdavo, kad miegu drauge su ja senoje žalvarinėje lovoje po įrėmintu „Vėjo nublokštų“ plakatu. Tačiau paryčiais turėdavau išsinešdinti.

Tiesą sakant, taisyklių nebuvo daug. Tik ši viena. Tačiau ji atstojo daugybę.

— Galbūt vėliau bus kitaip, — kalbėjo Sidė. — Jei nuspręsime, žinai, kad norime tęsti. Kad norime deramų įsipareigojimų.

Kai tik lioviausi žiūrėti į jos plačiai įstatytas akis ir ji užgesino šviesą, man nebeatrodė, kad norėčiau tinkamai įsipareigoti. Tiesą pasakius, man norėjosi ko nors mažiau komplikuoto.

Man norėjosi, kad galėčiau miegoti savo moters glėbyje ir kad manęs nežadintų ir nesakytų, jog metas namo. Norėjau tokių santykių, kur nereikia galvoti apie taisykles. Labiausiai man norėjosi, kad viskas būtų kaip anksčiau, kol nebuvo viskas sugriuvę.

Dar tebesnaudžiau, kai pajutau Sidės lūpas.

— Zuikeli, — sušnibždėjo ji. — Gaila, bet tau jau metas.

Lauke tebebuvo tamsu, bet jau girdėjosi, kaip ant stogo tiesiai virš mūsų tripinėja balandžiai — tikras ženklas, kad man metas šokti į kelnes ir dingti, kol dar nepatekėjo saulė.

— Viską apskaičiavai, ar ne? — atsidusau, atsitraukiau nuo Sidės ir atsikėliau.

— Norėčiau, kad galėtum pasilikti, Hari. Tikrai norėčiau.

— Tai kiek laiko praėjo nuo tada, kai išsiskyrei su Pegės tėvu? Treji metai? Daugiau? Ir su kiek vyrų tu ją supažindinai?

— Tu — pirmas, — tyliai pasakė Sidė, ir man parūpo, ar tikrai.

— Aš tik niekaip nesuprantu, kas čia bloga, jei ji pamatys, kaip srebiu dribsnius. Viešpatie, tas vaikas mane mato kiaurą savaitę.

— Mes apie tai jau kalbėjomės, — tamsoje ištarė Sidė. — Ji sutriktų, jei pamatytų tave čia rytą. Būk geras, pasistenk suprasti. Jai penkeri — ne tau.

— Aš jai patinku. Ir man ji patinka. Visada puikiai sutariame.

— Tai dar rimtesnė priežastis, kodėl turi dabar išeiti. Nenoriu, kad Pegei būtum dėdė, supranti? Noriu, kad būtum daugiau negu dėdė arba mažiau. Bet tu neturi būti dėdė. Ji nusipelnė daugiau. Ir tu.

— Gerai, — pasakiau. — Puiku.

— Turėtum mane mylėti už tai, kad esu tokia, — labiau pikta negu įskaudinta pareiškė Sidė. — Turėtum suprasti, kad aš tik stengiuosi ją apsaugoti ir darau tai, kas jai geriausia. Pats turi vaiką. Pats žinai, kaip yra. Jei kas ir gali suprasti, tai būtent tu.

Ji buvo teisi.

Turėjau ją mylėti.

Pirmą kartą gyvenime ėmiau lyg ir suprasti, kodėl mano amžiaus vyrams reikia jaunesnių moterų.

Anksčiau to niekaip negalėjau suvokti. Trisdešimtmečių moterų kūnai vis dar stangrūs, su jomis yra apie ką pasišnekėti. Jos vis dar jaunos, tačiau gyvenime jau šio to mačiusios — galbūt to paties kaip ir tu.

Kodėl vyras tokius lygiateisius santykius turėtų keisti į kokią nors būtybę su perverta bamba, kuriai pasimatymas asocijuojasi su kokiu nors šlykščių naktiniu klubu ir su puse neva Ekstazi tabletės?.

Jei gali draugauti su moterimi, kuri skaito tas pačias knygas kaip ir tu, kuri žiūri tas pačias televizijos programas kaip ir tu, kuriai patinka tokia pati muzika kaip ir tau, tai kodėl tau prireikia tokios, kuriai soul dainininkas — tai vyrukas iš „Jamiroquai“?

Bet dabar jau supratau. Dabar jau supratau tą potraukį.

Mano amžiaus vyrams patinka jaunesnės moterys, nes jaunesnė moteris turi mažiau priežasčių būti tulžinga.

Tikėtina, kad jaunos moters širdis dar nebus sugniuždyta griūvančios šeimos, skyrybų, advokatų ir skausmo dėl vaikų, netenkančių tėvo. Jaunesnė moteris nepatyrusi visų tų nusivylimų, kuriuos trisdešimtmetės moterys — ir vyrai, nepamirškime vyrų — tamposi su savimi kaip nereikalingą lagaminą.

Žiauru, bet tiesa. Kur kas mažiau tikėtina, kad jaunesnės moters gyvenimą jau sudirbo koks nors vyras.

Į ketvirtą ir penktą dešimtį įkopę vyrai su jaunesne moterimi draugauja ne dėl standaus kūno ir auskaro liežuvyje. Tai tik propaganda.

Jie su ja draugauja todėl, kad galėtų būti tie, kurie sudirbs jos gyvenimą.

Heidė buvo auklė iš Miuncheno.

Na, ne visai iš Miuncheno, veikiau iš Augsburgo. Ir ne visai auklė.

Auklė — tai profesionali vaikų prižiūrėtoja, kurios darbas — rūpintis mažais berniukais ir mergaitėmis. Heidė buvo devyniolikmetė mergina, pirmą kartą atsiskyrusi nuo tėvų. Jos gyvenime tebuvo vienas skrydis Lufthansos lėktuvu. Tiesiai iš jos kambario, pilno minkštų žaislų, tiesiai iš namų, kur jos drabužius skalbdavo mama. Apie vaikų priežiūrą ji išmanė tiek pat, kiek aš apie teorinę fiziką. Ji veikiau buvo au pair4.

Planas buvo toks: Heidė gamins valgyti, valys namus ir bus su Patu tomis dienomis, kai man darbas televizijoje. Už tai ji gaus lovą, maistą ir kišenpinigių, o drauge mokysis anglų kalbos.

Patas lingavo ant sofos, klausydamasis Salės juostelės, kai atvedžiau jam susipažinti Heidę.

— Čia Heidė, Patai. Ji pagyvens pas mus ir padės mums tvarkytis.

Patas abejingai dėbtelėjo į aukštaūgę šviesiaplaukę vokietaitę. Išsižiojęs ir vis dar paskendęs muzikos pasaulyje.

— Mielas ir judrus berniukas, — nusišypsojo Heidė.

Bandydama rodyti iniciatyvą Heidė paklausė, ko norėčiau vakarienei. Pasakiau, kad užkrimsiu svečių kambaryje studijoje, bet ji turinti ko nors pagaminti sau ir Patui. Mergina išrausė virtuvę, kol pagaliau rado didelę skardinę pomidorų sriubos.

— Ar tiks? — paklausė.

— Tiks, — atsakiau.

Nenorėdamas kištis, atsisėdau prie virtuvės stalo ir ėmiau rašytis pastabas dėl kitos savaitės filmavimo scenarijaus.

Smalsaudamas atpėdino Patas. Svetainėje palikta griaudėjo muzika. Nusiunčiau jį, kad išjungtų. Grįžęs Patas ėmė tampyti man rankovę.

— Žinai ką? — tarė jis.

— Zuiki, netrukdyk tėveliui dirbti.

— Bet žinai, ką daro Heidė?

— Heidei irgi nereikia trukdyti.

Išraiškingai atsidusęs jis atsisėdo prie stalo ir ėmė tingiai krapštinėtis su pora plastikinių žmogučių.

Heidė žvangėjo prie viryklės, bet aš į ją nežiūrėjau. Kol neišgirdau verdančio vandens burbuliavimo.

Keista. Kam, norint pašildyti skardinę pomidorų sriubos, reikia virinti vandenį?

— Heide?

— Tuoj bus.

Neatidarytą skardinę ji įstatė į puodą su vandeniu ir palaukė, kol užvirs. Dar spėjo neryžtingai nusišypsoti, o tada skardinė sprogo, raudona garuojančia tyre nutaškydama visas lubas, sienas ir mus.

Nuo akių nusibraukęs pomidorų sriubą pamačiau, kaip Heidės veidu slenka pilkai raudoni glitėsiai, o pro tą košę spokso iš išgąsčio ir nuostabos pastėrusios akys. Ji atrodė kaip Sisi Speisek vakarinio pasivaikščiojimo scenoje „Carrie“.

Paskui ji prapliupo raudoti.

— Žinai ką? — pro tamsiai raudoną kaukę mėlynomis akytėmis sumirksėjo Patas. — Ir ji nemoka gaminti.

Taigi Heidė surado puikią šeimą Krauč Ende.

O aš paskambinau Salei. Dvidešimt šeštas skyrius

Teta Etelė savo darželyje klūpomis sodino pavasarinių gėlių svogūnėlius kitiems metams.

Teta Etelė man ne teta, bet vadinau ją teta Etele nuo penkerių metų, kai atsikraustėme jos kaimynystėn, ir to įpročio, pasirodo, sunku atsikratyti.

Teta Etelė atsitiesė ir prisimerkusi per žoliapjovę įsižiūrėjo į Sidę, Pegę, Patą ir mane, besiropščiančius iš seno Sidės vabalo. Vėl pasijutau, tarsi būčiau vaikas, klausiantis tetos Etelės, ar galima pasiimti kamuolį.

— Hari? Čia tu, Hari?

— Sveiki, teta Etele, — pasisveikinau. — Ką ten sodinat?

— Tulpes, narcizus, hiacintus. O ten tu, Patai? Negaliu patikėti! Na, ir užaugo. Labas, Patai!

Patas neryžtingai pasveikino ją šviesos kardu. Mums niekaip nepavyko jo įpratinti kreiptis į tetą Etelę tokiu vardu, ir, akivaizdu, jis ir toliau neketino to daryti. Teta Etelė savo dėmesį nukreipė į Pegę, jos pažįstamu senu veidu nuslinko sutrikimo šešėlis.

— O šita mažylė...

— Šita — mano, — pasakė Sidė. — Laba diena, teta Etele. Aš — Sidė. Hario draugė. Kaip laikotės?

— Kaip Sydė Džeims?

— Kaip Sidė Karisė.

Tetos Etelės akys už akinių sumirksėjo.

— Šokėja, — pasakė ji. — Su Fredu Asteiru „Šilkinėse kojinėse“. Puikios kojos. — Teta Etelė nužvelgė Sidę. — Kaip ir jūsų!

— Man patinka jūsų teta Etelė, — šnibžtelėjo Sidė ir beeinant keliuku paėmė mane už rankos. Ir tvirtai įsikibo. — O Dieve, atrodo, tavo mama.

Visa švytėdama mama stovėjo prie durų, ir Patas puolė pas ją.

— Su gimtadieniu! — šūktelėjo ji ir čiupo anūką į glėbį. — Penkeri! Oi, koks didelis berniukas! — Tebelaikydama jį viena ranka, kita nustūmė džedajų ginklą. — Nelemtas šviesos gelbėtojas. — Ji nusijuokė ir pažvelgė į Pegę. — Tu turbūt Pegė? Ar ir tu turi šviesos kardą?

— Ne, „Žvaigždžių karai“ man nelabai patinka. Žaidžiu tik todėl, kad jam patinka.

— Berniukiškas žaidimas, ar ne? — pasakė mano mama, nesiverždama griauti tradicinių lyčių stereotipų.

Pegė paskui Patą nužingsniavo vidun, ir mama nusišypsojo Sidei. Ši užsiglaudusi už manęs tebesilaikė man už rankos.

Nebuvau matęs jos susidrovėjusios. Mama apkabino ją ir pabučiavo į skruostą.

— O tu turbūt Sidė. Užeik, brangioji, ir jauskis kaip namie.

— Ačiū, — ištarė Sidė.

Sidė įėjo į namą, kuriame aš užaugau. Mama jai už nugaros šyptelėjo man: kilstelėjo antakius kaip nustebusi dama iš seno žaismingo atviruko su jūros vaizdu.

Namo buvau parvedęs pakankamai merginų, kad žinočiau, ką tas žvilgsnis reiškia.

Mama Sidę pavadintų gražuole.

O sode buvo surengta tai, ką mama pavadintų prašmatniom vaišėm.

Laukan išneštas virtuvinis stalas buvo uždengtas popierine staltiese, išmarginta šventiniais balionais, šaudančiais šampano buteliais ir išsišiepusiais kiškiais.

Ant stalo — traškučių, riešutų ir ryškiai oranžinių mažučių sūrio kramstukų dubenėliai, lėkštės sumuštinukų be plutelių, padėklai su miniatiūriniais dešrelių suktinukais ir šeši popieriniai indeliai su želė ir konservuotais vaisiais. Visų šitų gardumynų vidury kūpsojo Darto Veiderio šalmo formos tortas su penkiomis žvakėmis.

Kai visi susėdome prie stalo ir sudainavome „Su gimimo diena“, tėtis, gudriai į mane žvilgčiodamas, visiems pasiūlė dešrelių suktinukų.

— Kertu lažybų, kad jums teko gerokai paprakaituoti, kol susigrūdote į tą sportinę mašinytę, — mestelėjo jis.

Iš svetainės sklido jo mėgstamiausio albumo melodija. Besibaigianti „Songs for Swingin Lovers!“ antra pusė.

— Mes atvažiavome ne sportine, tėti, — pasakiau. — Atvažiavome Sidės automobiliu.

— Tokia mašina visai nepraktiška, — nekreipdamas į mane dėmesio tęsė jis. — Kur vaikams dėtis? Vyras pirkdamas ratus turi apie tai galvoti. Ar bent jau turėtų.

— Mano tėvelis turi motociklą, — pranešė jam Pegė.

Mano tėvas įbedė į ją žvilgsnį. Kramtė dešrelę ir nerado žodžių. Jos tėvelis? Motociklą?

— Puiku, mieloji, — pasakė mano mama.

— Ir tailandietę draugę.

— Šaunu!

— Ji vardu Mem.

— Koks gražus vardas.

— Mem — šokėja.

— Dievulėliau.

Visi nutilome ir laukėme tolesnių pareiškimų, o Pegė atvožė sumuštinį ir ėmė tyrinėti jo turinį. Daugiau pareiškimų nebuvo. Pegė suvožė sumuštinį ir įsibruko į burną.

Aš traškinau ryškiai oranžinius sūrio kramstukus. Jaučiausi nekaip.

Mano tėvai iš kailio nėrėsi. Tačiau šita maža mergytė jau turėjo kitą gyvenimą, kurio dalimi jie niekados nebus. Dėl mažylės Pegės jie niekados taip nedžiugaus, kaip džiūgauja dėl Pato. Šiuo atveju besąlyginė meilė jau neįmanoma. Ji niekados nebus jiems visiškai sava. Užjaučiau juos. Ir Pegę.

— Mem ne visai šokėja, — žiūrėdama man į veidą ir skaitydama mano mintis pasakė Sidė. — Ji striptizo šokėja.

Tėtušis paspringo kepsnio skonio traškučiu.

— Trupinys ne į tą gerklę pataikė, — pasiteisino.

Mama linksmai šypsodamasi pasisuko į Sidę.

— Želė? — pasiūlė.

Kai jau sužinojome, kuo užsiima Mem, šventė įsibėgėjo. Mano tėvams patiko Sidė. Sakyčiau, net labai patiko.

Buvo paslėptų bombų — mano tėčio požiūris į valstybės remiamas vienišas motinas, o mamos — į dirbančias motinas, — tačiau Sidė peršoko jas, neišdrėbusi savo želė.

— Valstybė niekados neatstos tėvo, pone Silveri. Ir nė neturėtų bandyti.

— Vadink mane Pėdžių, širdele, — atsiliepė mano tėtis.

— Kai kurioms motinoms tenka dirbti, ponia Silver. Bet tai nereiškia, kad darbas joms svarbiau už vaikus.

— Vadink mane Elizabeta, mieloji, — pasakė mama.

Ji kalbėjosi su Pėdžių ir Elizabeta apie tai, apie ką jiedu norėjo kalbėtis: su mama — apie filmukus, kuriuos penkiamečiams būtų leidžiama žiūrėti tik su mama, su tėčiu — apie tai, kada derėtų nuimti papildomus dviratuko ratus.

Ji net aikčiojo tinkamu metu — žavėdamasi mano mamos dešrelių suktinukais („Jos naminės, mieloji, jei norėsi, duosiu receptą“) ir tėčio sodu („Hariui niekados nerūpėjo sodas — niekaip negaliu to suprasti“).

Bet Sidė nebuvo kokia nors vietinė mergiotė, su kuria porą kartų pašokau vietiniame klube, nebuvo viena iš tų Kim ir Keli, kurias vedžiodavausi namo, kol pagaliau neparsivedžiau Džinos.

Akivaizdu, kad Sidė buvo moteris su praeitimi — santuoka, nėštumu ir skyrybomis, nors nebūtinai tokia seka. Ir, atrodo, kad tik vienu būdu mano tėvai galėjo susitaikyti su ta praeitimi — apsimesti, kad jos nebuvo.

Pokalbis sukosi apie jos vaikystę Hiustone ir dabartinį gyvenimą Londone, tarsi visa, kas buvo tarp viena ir kita, būtų iškirpta cenzūros.

— Sakai, Teksasas? — ištarė tėtis. — Nesu buvęs Teksase. Tačiau per karą pažinojau kelis teksasiečius. — Jis kaip sąmokslininkas palinko prie Sidės. — Teksasiečiai gerai žaidžia kortomis.

— Turbūt gera turėti seserų, — spėjo mama. — Aš turėjau šešis brolius. Gali įsivaizduoti? Šešis brolius! Kai kurios moterys nemėgsta per televizorių žiūrėti futbolo ar bokso. Bet manęs tai neerzina. Nes turėjau šešis brolius.

Tačiau sugriuvusi Sidės santuoka vis vien turėjo išlįsti į paviršių. Ir galiausiai Sidė susitvarkė taip nerūpestingai, tarsi būtų atradusi kokią seną dešrelę, kurią reikia išmesti. Padarė kaip tikra amerikietė.

— Mano šeima tokia pat kaip ir jūsų, — pasakė ji mano mamai. — Labai panaši. Čia atvažiavau tik todėl, kad Džimas — Pegės tėvas — anglas. Mudviem nieko neišėjo, bet aš taip ir negrįžau namo. O dabar susipažinau su jūsų sūnumi ir džiaugiuosi neišvažiavusi.

Ir viskas.

Mama žiūrėjo į mudu, tarsi būtume Rajanas O’Nilas ir Ali Makgrou iš „Meilės istorijos“. Net tėtis, rodos, nubraukė ašarą. Paskui supratau, kad tai tik dešrelės suktinuko trupinys.

Kai Patas užpūtė žvakutes ir supjaustėme tortą, mano tėvai jau elgėsi taip, tarsi Sidę ir Pegę būtų pažinoję visą gyvenimą.

Jei juos ir slėgė faktas, kad mano svajonių mergina iki manęs savo svajonėmis dalijosi su kažkuo kitu, jie puikiai tai slėpė. Turėjau tai labiau įvertinti.

Sidė padėjo mamai tvarkyti stalą, tėtis Patui ir Pegei rodė, kaip kovoti su sraigėmis, o aš užėjau į svetainę ir priėjau prie grotuvo.

„Songs for Swingin Lovers!“ seniai nustojo groti, tačiau plokštelės, senos vinilinės plokštelės — mano tėvas neprisijungė prie CD revoliucijos, — viršelis tebestovėjo atremtas į Sony muzikinį centrą.

Šitas viršelis man visados buvo ypatingas. Sinatra — nusisukusiu kaklaryšiu, ant pakaušio atsmaukta smailiakrašte fetrine skrybėle — šypsosi tipiškai šeštojo dešimtmečio porelei — šauniam Romeo verslininko kostiumu ir priemiesčio Džuljetai raudona trumpa suknele ir perlų auskarais.

Jiedu buvo panašūs į eilinę porą — galima juos įsivaizduoti gyvenančius Vege su Žiurkių gauja. Bet jie atrodė taip, tarsi iš šio pasaulio būtų išspaudę tiek džiaugsmo, kiek tik įmanoma. Ir man vaikystėje labai patikdavo žiūrėti į šitą porelę, nes atrodydavo, kad jie panašūs į mano tėvus tą akimirką, kai jiedu pamilo vienas kitą.

Kažkas iš sodo šūktelėjo mane, tačiau aš vis neatitraukiau akių nuo „Songs for Swingin Lovers!“. Apsimečiau, kad negirdėjau.

Dabar jie taip nebeatrodo, pamaniau.

— Visiems buvo smagu, — pasakė Sidė.

— Viskas, rodos, buvo labai gerai, — pritariau.

Mes jau buvome grįžę į Londoną ir sėdėjome jos bute. Pegė ir Patas sėdėjo ant sofos ir žiūrėjo „Pokahontą“ (išrinko Pegė). Išvargę nuo ilgo važiavimo senu burzgiančiu Sidės vabalu jiedu ėmė niautis. Aš norėjau namo.

— Visiems buvo smagu, — pakartojo Sidė. — Patui patiko dovanos. Pegė tiek prisivalgė, kad galėsiu kokią savaitę jos nemaitinti. O aš labai džiaugiuosi, kad susipažinau su tavo mama ir tėčiu. Jie labai malonūs žmonės. Taip, visiems buvo smagu. Išskyrus tave.

— Ką čia šneki? Man buvo gerai.

— Ne, — nepasidavė Sidė. — Ir kas skaudu — tikrai skaudu, — kad tu net nepasistengei. Tavo mama ir tėtis stengėsi. Žinau, kad jie mylėjo Džiną, ir žinau, kad jiems nelengva. Bet jie tikrai pasistengė, kad šiandien būtų gera. O tau ko čia vargintis, ar ne?

— Ko tu iš manęs nori? Kad po poros dietinių kolų imčiau šokti lambadą? Man buvo smagu kaip bet kokiame vaiko gimtadienyje.

— Aš suaugusi moteris ir turiu vaiką, supranti? Turi išmokti su tuo susitaikyti, Hari. Nes jei ne, mudu neturime ateities.

— Man patinka Pegė, — pasakiau. — Ir aš gerai su ja sutariu.

— Tau patiko Pegė, maža mergytė, kuri draugauja su tavo sūnumi. Tau ji patiko, kol tebuvo mielas mažas vaikas, gražiai žaidžiantis ant grindų tavo namuose. Bet tau nepatinka, kuo ji tampa dabar, kai ėmei susitikinėti su manimi.

— Ir kuo gi ji tampa? — paklausiau.

— Priminimu, kad mane dulkino kitas vyras.

„Priminimu, kad dulkino kitas vyras“? Stipriai pasakyta. Sunku įsivaizduoti, kad Sinatra taip užrašytų ant savo albumo viršelio. Dvidešimt septintas skyrius

Tai buvo ne vien priminimas, kad Sidę dulkino kitas vyras.

Gyvendamas vienudu su Patu supratau viena: tėvu būnama intuityviai ir įgundama palaipsniui. Niekas to neišmoko. Išmoksti būdamas.

Vaikystėje manydavau, kad mano tėvai turi kokių nors paslaptingų žinių apie tai, kaip su manimi elgtis ir tinkamai mane auginti. Maniau, kad yra koks puikus generalinis planas, kaip priversti mane valgyti daržoves ir eiti į savo kambarį, kai liepta. Bet aš klydau. Dabar jau žinau, kad jie darė tai, ką daro viso pasaulio tėvai. Tiesiog improvizavo.

Jei Patas būtų užsimanęs žiūrėti „Džedajų sugrįžimą“ ketvirtą ryto arba vidurnaktį klausytis „Puff Daddy“, man dvejonių nekiltų — ištraukčiau kištuką ir nusiųsčiau jį atgal į lovą.

Ir jeigu jam pasidarydavo liūdna po Džinos skambučio ar dėl kokios nors nesėkmės mokykloje, paimdavau jį į glėbį ir priglausdavau. Kai vaikas — tavo kūnas ir kraujas, nereikia galvoti, ar teisingai elgiesi. Nė negalvoji. Tiesiog darai.

Tačiau su Pege taip aišku niekada nebus.

Ji sėdėjo ant sofos, mažas basas kojytes užsikėlusi ant staliuko, ir žiūrėjo savo mėgstamą australų muilo operą.

Sėdėjau greta ir bandžiau negirdėti visų tų netikusių kentėtojų, nežinančių, kas jų tėvai, vapėjimo. Skaičiau straipsnį apie dar vieną bankų griūties bangą Japonijoje. Atrodo, ten jau įsivyravo visiškas chaosas.

„Ką tai reiškia — tu man ne motina?“, — klyktelėjo kažkas ekrane, ir užgrojus muzikai Pegė ėmė krutėti.

Paprastai, kai australai baigdavosi, ji pabėgdavo. Bet dabar liko sėdėti, pasilenkė virš staliuko ir iš žurnalų bei žaislų kratinio pasiėmė Sidės nagų laką. Stebėjau, kaip ji ima sukti mažo stiklinio buteliuko kamštelį.

— Pege?

— Ką?

— Zuikuti, gal nereiktų su šituo žaisti.

— Viskas gerai, Hari. Mamytė man leidžia.

Ji nusuko kamštelį su mažu šepetuku ir tamsiai raudoną laką ėmė labai rūpestingai tepti ant mažyčių, kone neįžiūrimų kojų nagelių ir, kas man labai krito į akis, pirštų galiukų.

— Atsargiai, Pege. Čia ne žaidimas.

Mergytė dėbtelėjo į mane.

— Mamytė man leidžia.

Jos kojų piršteliais nutekėjo nemenki ryškiai raudono lako lašai. Neilgai trukus ji atrodė tarsi mindžiusi vynuoges ar braidžiojusi po skerdyklą. Mergytė pakėlė pėdutę pasigrožėti savo darbu, ir raudonų dažų dulksna nutaškė Red egzempliorių.

Jei taip būtų elgęsis Patas, būčiau užkaukęs ant jo arba atėmęs nagų laką, arba nuginęs jį į jo kambarį. Būčiau ką nors daręs. O su Pege nežinojau, kaip elgtis. Tikrai negalėjau jos liesti. Ir turbūt negalėjau subarti.

— Pege.

— Ką, Hari?

Tikrai norėjau, kad ji elgtųsi tinkamai, kad nagų laku neišsitepliotų visų kojų, nenutaškytų kilimo, staliuko ir žurnalų. Bet dar labiau norėjau, kad ji mane mėgtų. Taigi sėdėjau ir žiūrėjau, kaip jos pėdutės darosi ryškiai raudonos, sėdėjau, leidau neaiškius garsus ir nieko nedariau.

Iš vonios apsigaubusi baltu chalatu ir šluostydamasi plaukus išėjo Sidė. Pamatė, kaip Pegė nagų laku tepliojasi pirštukus, ir atsiduso.

— Kiek kartų sakiau, kad neimtum? — subarė ir čiupo buteliuką. Pakėlė Pegę kaip katė prasikaltusį kačiuką: — Eime, panelyte. Į vonią.

— Bet...

— Tučtuojau.

Kas mane prajuokino, teisingiau, kas sukėlė norą įsikniaubti veidu į delnus, tai mintis, jog nė neįtartum, kiek laiko paaukota norint išvengti tradicinės šeimos kivirčo. Sidės butukas buvo tarsi romantikos šventovė.

Sienos nuklijuotos filmų plakatais — filmų, sekančių pasakas apie tobulą meilę, meilę, kuri kartais kaktomuša atsitrenkia į kokią nors kliūtį, tačiau tai meilei tikrai nekliudo jokios šiuolaikinio gyvenimo problemos.

Vos įžengus pro duris, ankštame prieškambaryje į akis krinta įrėmintas „Kasablankos“ plakatas. Šiek tiek erdvesnėje svetainėje — įrėminti „Įsimintinos istorijos“ ir „Trumpo susitikimo“ plakatai. Ir, žinoma, garbingoje vietoje virš lovos — „Vėjo nublokšti“. Net pas Pegę nuo sienos į visas jos senas barbės ir kenus bei Spice Girls inventorių žvelgė Pokahonta. Kur pažvelgsi — karšti vyrai, tirpstančios moterys ir tikra meilė.

Šitie plakatai nebuvo sukabinti taip, kaip juos kabina studentai — atsainiai, nesusimąstydami, o dažniausiai vien tam, kad paslėptų bjaurią dėmę ar nutrupėjusį tinką. Jie nebuvo tiesiog bet kaip suklijuoti ant sienų, bet įrėminti dailiuose juoduose rėmeliuose su stiklu it kokie vertingi meno kūriniai. Turbūt tokie ir buvo.

Sidė šituos plakatus nusipirko vienoje iš Soho kino parduotuvėlių, nunešė į rėminimo dirbtuves ar kokią panašią vietą, o paskui parsitempė namo. Ji turėjo išsukti iš savo kelio, kad įsigytų šį „Vėjo nublokštų“ ir kitus plakatus. Prasmė aiški — štai dėl ko čia esame.

Bet ne visai dėl to. Gal Hamfris Bogartas ir Ingrid Bergman ir išsiskyrė prieš pat naciams užimant Paryžių, bet Bogiui bent jau neteko jaudintis dėl to, kaip elgtis su Ingrid vaiku, kurio ta susilaukė su Viktoru Laslu. Ir dar labai abejotina, ar Retas Batleris būtų taip žavėjęsis Skarlete O’Hara, jei toji būtų atsitempusi kūdikį iš prieš tai buvusio romano Džordžijoje.

Iki tol man neteko bendrauti su mažomis mergaitėmis. Nuo Pegės sklido ramybė, — tikrai didesnė ramybė negu toji, kurią suteikia cukrus, prieskoniai ir panašūs dalykai, — kokios nepastebėjau turint Patą ar kitus mažus berniukus. Ji turėjo tokio ramumo, kokio jos bendraamžiai berniūkščiai neturi. Gal visos mažos mergaitės tokios? O gal tokia tik Pegė?

Noriu pasakyti, kad man ji patiko.

Bet aš nežinojau, ar turėčiau jai būti draugas, ar tėvas, ar derėtų būti lipšniam ir linksmam, ar griežtam, bet teisingam. Niekas neatrodė visiškai tinkama. Kai tavo partneris turi vaiką, niekada nebūna taip kaip filmuose. Ir žmogus, kuris negali to suprasti, yra per daug prisižiūrėjęs senų miuziklų.

Sidė grįžo drauge su švarutėle, perrengta Pege, pasirengusia didžiajai vakarienei drauge su tėčiu „Pizza Express“. Mažylė užsiropštė man ant kelių ir mane pabučiavo. Visa kvepėjo Junior Timotei muilu.

Jos motina pašiaušė man plaukus.

— Ką mąstai? — paklausė.

— Nieko, — atsakiau.

Gatvėje pasigirdo galingas artėjančio motociklo riaumojimas, ir Pegės akys išsiplėtė iš jaudulio.

— Tėvelis! — stryktelėjo ji man nuo kelių, ir aš pajutau pavydo spygliuką, dėl kurio nustebau.

Visi drauge pro langą žiūrėjome, kaip Džimis Meisonas stato savo didžiulį BMW motociklą, kaip tarsi nulipdamas nuo arklio nukelia kojas, kada jis nusiėmė šalmą, ir aš pamačiau, kad Sidė buvo teisi — tas šunsnukis tikrai gražus: ryškus smakras, trumpi tankūs banguoti plaukai — tarsi ant romėnų monetos iškaltas veidas ar modelis, dėl kurių merginos eina iš proto.

Aš lyg ir tikėjausi, kad jis turės kokių nors Gleno bruožų — vystantis gražuolėlis, kurio auksiniai sudaužytų širdžių laikai ėjo ir praėjo. Bet šitas atrodė pačiame jėgų žydėjime.

Jis mums pamojo. Mes irgi pamojome.

Susitikimas su draugės buvusiuoju turėtų būti keblus ir trikdantis momentas. Žinai intymiausias žmogaus gyvenimo detales, tačiau jo nepažįsti. Žinai, kad jis pridarė bjaurių dalykų, nes tau apie jį viskas papasakota, be to, jei jis nebūtų pridaręs tų bjaurių dalykų, nebūtum su jo buvusiąja.

Susitikimas su vyru, su kuriuo ji buvo pažįstama iki pažinties su tavimi, turėtų būti panašus į važiavimą per duobes. Tačiau susitikimas su Džimiu man didelių problemų nekėlė. Išsisukau lengvai, tarsi jiedu su Side tebeturėtų daugybę nebaigtų reikalų.

Jis įžengė į mažą butuką didžiulis ir gražus, spindintis odiniais drabužiais ir plačia balta šypsena. Tol kuteno dukrą, kol ta pradėjo klykti. Paspaudėme vienas kitam rankas, šnektelėjome apie tai, kaip šiuose kraštuose sunku pasistatyti ratus. Pegė nubėgo pasiimti daiktų. Sidė laukė akmeniniu veidu.

— Kaip Mem? — paklausė ji.

— Gerai. Siunčia linkėjimų.

— Esu tikra, kad nesiunčia. Bet vis vien ačiū. O kaip jos darbas?

— Gerai, ačiū.

— Striptizo šokėjoms dabar pats įkarštis, ar ne?

— Ji ne striptizo šokėja.

— Ne?

— Ji viliotinio šokėja.

— Atsiprašau.

Džimis pasižiūrėjo į mane, o jo šypsena sakė: ką-čia-dabar-padarysi?

— Ji amžinai šitaip, — pasakė taip, tarsi tarp mudviejų būtų kas nors bendra, tarsi jis man galėtų šį tą papasakoti.

Pegė atstraksėjo nešina vaikišku šalmu. Šypsojosi iki pat ausų, nenustygo vietoje, kad jau išeina. Ji pabučiavo mamą, mane ir įsikibo tėvo rankos.

Per langą žiūrėjome, kaip Džimis rūpestingai užsodino dukrą ant motociklo ir uždėjo šalmą. Apsižergė motociklą pats, užvedė ir nuburzgė siaura gatvele. Per duslų riaumojimą girdėjosi, kaip iš malonumo spiegia Pegė.

— Side, kodėl tu jo taip nekenti?

Ji truputį pagalvojo.

— Tikriausiai dėl to, kaip jis viską užbaigė, — ištarė. — Jis buvo namie: per eilinę avariją susižeidė koją. Turbūt taksi užkabino, jį amžinai užkabina taksi. Gulėjo ant sofos, kai grįžau nuvedusi Pegę į darželį. Pasilenkiau virš jo — tik pasižiūrėti į jo veidą, nes man patikdavo žiūrėti į jo veidą, — ir jis ištarė moterišką vardą. Garsiai. Tos malaizietės, su kuria miegojo. Tos, dėl kurios mane paliko.

— Jis kalbėjo per miegus?

— Ne. Apsimetė, kad kalba per miegus. Jis jau žinojo, kad paliks mudvi su Pege. Bet neužteko drąsos pažiūrėti man į akis ir pasakyti. Dėtis, kad kalba per miegus, dėtis, kad sako jos vardą miegodamas, jam buvo vienintelis būdas pasakyti. Vienintelis būdas numesti bombą. Vienintelis būdas pasakyti, kad jau susipakavo savo skudurus. Tai buvo taip žiauru, taip bailu ir taip būdinga.

Aš Džimio nekenčiau dėl kitų priežasčių. Kai kurios kilnios, kai kurios apgailėtinos. Nekenčiau jo, kad jis taip stipriai įskaudino Sidę. Nekenčiau jo už tai, kad atrodo geriau už mane. Nekenčiau jo, nes nekenčiu visų tėvų, kurie tai atsiranda, tai vėl išnyksta iš vaiko gyvenimo, tarsi tas tebūtų pomėgis, kuriam gali atsidėti ir kurį gali atidėti, kai užeina noras. Ar man atrodė, kad ir Džina tokia? Kartais — tomis keistomis dienomis, kai ji nepaskambindavo Patui, ir aš žinodavau — paprasčiausiai žinodavau, — kad ji kažkur su tuo Ričardu.

Ir dar nekenčiau Džimio už tai, kad nujaučiau, jog jis Sidei vis dar kažką reiškia: kai pasakė, kad jai patikdavo jo veidas, supratau, kad tai vis dar čia, vis dar graužia ją. Gal ji jo ir nebemylėjo, galbūt viskas pasikeitė. Bet jis jai vis vien kažką tebereiškė.

Tarkim, dalelytė mano širdies turėtų būti dėkinga. Jei jis būtų buvęs ištikimas mylintis vyras, žinantis, kaip nepamesti savo odinių kelnių, ir jeigu jis nejaustų silpnybės siauraakėms, Sidė būtų su juo, o ne su manimi. Bet aš anaiptol nesijaučiau dėkingas.

Kai tik jis saugiai pargabens Pegę iš „Pizza Express“, kai aplenks 73 autobusą ir jo gražus snukelis išbluks Eseks Roude, būsiu labai laimingas. Jis su Side elgėsi taip, tarsi ji būtų tuščia vieta. Ir tai man buvo pakankama priežastis jo nekęsti.

Bet kai Pegė, visa išsiterliojusi pica ir tempdama visai niekam tikusį minkštą žaislą didumo sulig šaldytuvu, grįžo namo, supratau, kad yra dar viena, kur kas savanaudiškesnė mano neapykantos priežastis.

Nė nepabandęs jam prilygti, jau žinojau, kad niekada nebūsiu Pegei toks svarbus kaip jis. Tai ir buvo skaudžiausia. Net jeigu jis pas ją atsiranda tik tada, kai jam užeina noras, o jei to noro nėra — trankosi velniai žino kur, jis vis vien visados bus jos tėvas.

Štai kodėl ji svaigsta iš džiaugsmo. Ne dėl motociklo. Ne dėl picos. Ne dėl paiko minkšto žaislo didumo sulig šaldytuvu. Bet dėl fakto, kad jis tėtis.

Žinojau, kad galiu gyventi su priminimu, kad mano moterį dulkino kitas vyras. Netgi galiu ją mylėti. Ir galiu konkuruoti su motociklu, su milžinišku minkštu žaislu ir už manąjį dailesniu veidu.

Tačiau su krauju nepasivaržysi. Dvidešimt aštuntas skyrius

— Į ką aš panašus? — paklausė Patas. Medžiai parke jau stovėjo pliki, Patui visą laiką reikėjo vilkėti žieminę striukę, o nuo tada, kai išvažiavo Džina, buvo praėję keturi mėnesiai.

Jis pakreipė galvą, žiūrėdamas į veidrodėlį keleivio pusėje. Tyrinėjo savo veidelį taip, tarsi matytų jį pirmą kartą arba tarsi jis būtų kažkieno kito.

Į ką jis panašus? Žmonės ir man, ir jam vis sako, kad jis panašus į mane. Bet aš žinau, kad yra ne visai taip. Jis kur kas gražesnis vaikas, nei aš kada buvau. Net jei šuo man nebūtų išmušęs visų priekinių dantų, jis vis vien būtų už mane dailesnis. Tiesą sakant, jis buvo panašus į abu tėvus — į mane ir į Džiną.

— Tavo akytės tokios pačios kaip mamytės, — pasakiau.

— Jos mėlynos.

— Teisingai. Mėlynos. O mano akys žalios. Bet tavo burnytė tokia kaip mano. Mudu turime gražias dideles burnas. Labai tinkamas bučiuotis, tiesa?

— Tiesa, — vis taip pat rimtai, neatitraukdamas akių nuo stačiakampio veidrodėlio, pritarė Patas.

— O tavo plaukučiai labai šviesūs. Kaip mamytės.

— Jos plaukai buvo geltoni.

— Ir dabar geltoni, zuiki, — pataisiau, krūptelėjęs dėl būtojo laiko. — Ji ir dabar geltonplaukė. Ir dabar jos plaukai geltoni, ar ne?

— Taip. — Jis užlenkė veidrodėlį ir ėmė žiūrėti pro langą. — Važiuojam.

Ir tavo dantys kaip motinos — su mažyte švarple, truputėlį nelygūs, dantys, su kuriais kiekviena šypsena — ypatinga. O trumpa riesta nosytė — kaip mano, nors stiprų gražų smakrą paveldėjai iš savo motinos. Kaip ir odą — šviesią odą, kuriai patinka saulė, šviesią odą, kuri ima rusti, vos tik baigiasi lietūs.

Patas nepanašus į mane. Ir nepanašus į Džiną. Jis panašus į mus abu.

Net jei kada ir norėtume, mudu niekur nepabėgtume nuo jo motinos. Ji čia, jo šypsenoje, jo akių mėlynėje. Mane visados persekios Džinos vaiduoklis. Kaip ir Patą.

— Nežinau, kas bus su vaikais, — ištarė mano tėvas. — Su tokiais vaikais kaip Patas ir Pegė. Negaliu įsivaizduoti, kas iš viso to išeis, kai vaiką augina tik vienas iš tėvų.

Pasakė ne taip, kaip būtų pasakęs anksčiau — piktai, niekinamai ir su pašaipia nuostaba kur — ritasi — pasaulis“. Nebesigirdėjo ankstesnio pasibjaurėjimo vienišais tėvais ir visais jų simbolizuojamais pokyčiais. Pasakė švelniai ir suglumęs palingavo galva, tarsi ateitis būtų nepavaldi jo vaizduotei.

— Tu užaugai su abiem tėvais, — kalbėjo jis. — Tu bent jau turi supratimą, kas yra santuoka. Kokia gali būti santuoka. Bet jie juk to neturi, ar ne? Patas ir Pegė, ir visi kiti.

— Ne. Neturi.

— Man tiesiog neramu, kas su jais bus. Jei skyrybos yra tiesiog tai, ką daro visi, tai kas laukia jų santuokų? Ir jų vaikų?

Trečios valandos prieblandoje mudu sėdėjome lauke ant medinio suoliuko prie virtuvės durų ir žiūrėjome, kaip sodo gale Patas švaistosi šviesos kardu.

— Viskas atrodo kažkaip... sugriauta, — tęsė tėtis. — Žinai, ką man pasakė Pegė? Paklausė, ar negalėčiau būti jos senelis. Tai ne jos kaltė, ar ne? Vargšė mažulė.

— Ne, tai ne jos kaltė, — pasakiau. — Vaikai dėl to nekalti. Bet galbūt išgyvenę tėvų skyrybas jie rūpestingiau žiūrės į santuoką. O susituokę stengsis ją saugoti.

— Tikrai taip manai? — su viltimi perklausė tėtis.

Linktelėjau, bet tik todėl, kad sąžinė neleido papurtyti galvos. Iš tiesų maniau, kad jo karta į savo pareigas žiūrėjo taip, kaip manoji niekaip negalėtų.

Jo karta rūpinosi savo vaikais, anksti eidavo gulti, o jei dar turėjo nuosavą namą ir galėdavo porą savaičių pagyventi namelyje priekaboje Frintone, manydavo esą laimės kūdikiai.

O užaugusios mūsų kartos pirkinių sąrašo viršuje atsirado asmeninės laimės žiupsnelis.

Štai kodėl mes stebėtinai reguliariai kvailiojome, paikiojome ir viską jaukėme.

Mano karta norėjo tobulo gyvenimo. Kodėl mūsų vaikai turėtų būti kitokie? Mano tėtis anksti sužinojo, kad niekas sausas iš tobulo gyvenimo neišlipa.

— Taip, gal viskas bus gerai, — susimąstęs ištarė tėtis. — Nes kiekvienas vaikas turi du tėvus, ar ne? Net ir vaikas iš — kaip ten vadinama? — nepilnos šeimos. Ir gal Patas ir Pegė, ir visi kiti tokie vaikai neužaugs panašūs į tą motiną ar tėvą, kuris paspruko. Gal jie bus panašūs į tą motiną ar tėvą, kuris liko.

— Kaip tai?

— Na, tu teisingai gyveni su Patu, — nežiūrėdamas į mane pasakė tėtis. — Daug dirbi. Rūpiniesi juo. Jis visa tai mato. Toks jis turėtų būti ir savo vaikams.

Sumišęs nusijuokiau.

— Tikrai taip manau, — kalbėjo tėtis. — Nežinau, ar galėčiau susidoroti, jei tavo mama — na, žinai. — Jis vos spustelėjo man ant peties padėtą dešinę ranką. Į mane nežiūrėjo. — Tu teisingai elgiesi su savo berniuku, Hari.

— Ačiū, — pasakiau. — Ačiū, tėti.

O tada išgirdome, kaip iš svetainės mus skubiai kviečiasi mama. Kai įpuolėme vidun, ji stovėjo prie lango ir rodė į mano automobilį.

— Mačiau tuos šunsnukius, — įsiaudrinusi pranešė mama, kuri šiaip jau smarkesnių žodžių nevartojo. — Mačiau, kaip tie šunsnukiai šitai padarė!

Minkštas MGF stogas buvo suraižytas peiliu. Iš stogo pasidariusios juostos įdubo, tarsi ant automobilio iš didelio aukščio būtų užkritęs kas sunkaus.

Spoksojau į savo suniokotą automobilį. O mano tėvas jau išpuolė pro duris. Savo namo tarpdury stovėjo teta Etelė.

— Į skersgatvį! — riktelėjo ji, rodydama į mūsų gatvės galą, kur buvo nedidelis komunalinių namų akligatvis, tarsi koks kvartalas žmonėms, kurie važinėja galingesniais Fordais Eskortais, vilki Vest Hemo marškinėlius ir kuriems visai nerūpi rožės.

Tame gatvės gale buvo skersgatvis, vedantis prie kelių suvargusių parduotuvėlių, kur dieną gali nusipirkti loterijos bilietą, o sutemus gauti į snukį. Du jaunuoliai — tie patys, kurie bandė apšvarinti mano tėvus ar tiesiog panašūs į tuos, — skuto skersgatvio link. Mano tėvas bėgo iš paskos.

Pasižiūrėjau į suniokotą stogą ir pajutau, kaip mane suima pyktis. Ak jūs, kvaili mulkiai, pamaniau, niršdamas dėl to, ką jie padarė mano automobiliui, o dar labiau siusdamas, kad išpešė mano tėvą iš jo sodo.

Puoliau jiems iš paskos. Tuodu nervingai žvilgčiojo per petį, tarsi juos persekiotų kraugeriškas balsas, skelbiantis, kad jie tuojau bus žiauriai nužudyti. Labai nustebau, suvokęs, kad tas kraugeriškas balsas, pasirodo, mano.

Tie du pirdžiai smuko į skersgatvį, o tėtis staiga sustojo. Iš pradžių pamaniau, kad jis nustojo vilties juos pavyti, tačiau buvo kur kas blogiau: jis parklupo ant vieno kelio ir tarsi dusdamas griebėsi už krūtinės.

Kol pribėgau, jis jau klūpojo ant abiejų kelių ir viena ranka, kad neparkristų, rėmėsi į žemę. Jis keistai, baisiai švokštė, kvėpavo negiliai ir trūksmingai.

Apglėbiau jį ir pakėliau, uosdamas jo Old Holborn ir Old Spice, o jis gaudė orą, duso, jo plaučiai stengėsi iš paskutiniųjų, bet vis vien negalėjo įtraukti to, ko jiems gyvybiškai reikėjo. Tėtis pakėlė į mane akis ir aš jose išvydau baimę.

Šiaip ne taip jis bent kiek atgavo kvapą ir netvirtai atsistojo. Prilaikydamas pamažu parsivedžiau jį namo. Mama, Patas ir teta Etelė susispietę laukė prie vartų. Patas ir teta Etelė buvo balti kaip kreida. Mano motina buvo pikta.

— Turi nueiti pas gydytoją, — per ašaras paliepė ji. — Daugiau jokių atsikalbinėjimų.

— Nueisiu, — nuolankiai pažadėjo tėtis, ir aš supratau, kad jis nebandys išsisukti. Jis niekados nemeluodavo mamai.

— Tai bjaurybės, — piktinosi teta Etelė; — Kraujas užverda tokius matant, ar ne?

— Taip, — pritarė Patas. — Močkrušiai.

Oficialūs drabužiai — buvo parašyta pakvietime. Mane visada suima jaudulys, kai reikia susirasti smokingą, rengtis marškinius ir rištis varlytę — tikrą varlytę, kurią susirišti trunka amžinybę, o ne gatavą kvailą varlytę ant gumelės, kokias ryši maži berniukai ir klounai.

Prisimenu, kaip mano tėtušis kartą per metus apsirengdavo smokingą savo kompanijos metinei vakarienei ir šokdavo kokiame nors prašmatniame viešbutyje Park Leine. Kažkuo nepaprastas buvo to puikiai prie jo kresnos raumeningos figūros derančio drabužio formalumas. Mama vakarine suknele kiekvienąkart jausdavosi kiek nejaukiai. Bet tėtušis buvo tiesiog gimęs vilkėti smokingą.

— Oho, — aiktelėjo Salė, droviai šypsodamasi pro plaukų uždangą, kai nulipau žemyn. — Atrodai kaip apsaugininkas. Prie labai labai kieto klubo.

— Ne, — nesutiko Patas. Jis atkišo į mane smilių, o nykštį pakėlė. — Tu dabar kaip Džeimsas Bondas. 007. Turintis leidimą iššaudyti visus blogus žmones.

Tačiau atsistojęs priešais veidrodį prieškambaryje, supratau, į ką aš iš tiesų panašus apsirengęs smokingu.

Vis labiau ir labiau dariausi panašus į savo tėvą.

Sidė vilkėjo žalio šilko kiniško stiliaus suknelę, aukštu kaklu, prigludusią tarsi antroji oda — nuostabiausią, kokią man kada teko matyti.

Plaukams nieko nedarė, tiesiog susirišo į uodegą. Man patiko, nes taip geriau mačiau jos veidą.

Kartais tik tada suvokiame, kokie laimingi buvome, kai ta akimirka praeina. Tačiau kartais, jei mums šypsosi sėkmė, suvokiame savo laimę tą pačią akimirką. Ir žinojau, kad štai tokia laimė ir yra. Ne naivios retrospektyvos laimė ar laimė kokioje nors įsivaizduojamoje ateityje, bet laimė čia ir dabar, laimė žalia suknele.

— Palauk truputį, — paprašiau Sidės, kai išlipome iš taksi priešais viešbutį. Paėmiau ją už rankų ir mudu tylėdami stovėjome, už mūsų riaumojo Park Leino piko valanda, už automobilių srauto Haid Parke spindėjo šalna.

— Kas yra? — paklausė Sidė.

— Nieko, — pasakiau. — Tai ir esmė.

Žinojau, kad niekada neužmiršiu, kaip ji atrodė tą vakarą, žinojau, kad niekada neužmiršiu, kaip ji atrodė vilkėdama žalia kiniška suknele. O aš norėjau ne vien tuo džiaugtis, norėjau sustabdyti akimirką, kad galėčiau atsiminti ją vėliau, kai vakaras bus pasibaigęs.

— Eime? — nusišypsojo ji.

— Eime.

Mudu įsiliejome į besijuokiančią smokingų bei vakarinių suknelių minią ir žengėme vidun, į apdovanojimų teikimo ceremoniją.

— Ir geriausias šių metų naujokas...

Daili orų mergaitė nesugraibė voko.

— ... Eimonas Fišas.

Eimonas, girtas ir išsišiepęs, atsistojo. Atrodė kur kas laimingesnis, nei būtų norėjęs visų tų kamerų akivaizdoje. Tikrai nuoširdžiai apkabino mane.

— Mums pavyko, — pasakė.

— Ne, — atsakiau, — tau pavyko. Drožk savo apdovanojimo.

Per jo petį prie kito staliuko pamačiau Martį Meną ir Siobanę. Martis buvo apsirengęs ryškią liemenę, kokias vilki tie žmonės, kuriems vilkėti smokingą — tai tas pats, kas rūkyti pypkę arba avėti šlepetes. Siobanė, grakšti ir žavinga, buvo pasipuošusi kažkokiu permatomu drabužiu.

Ji nusišypsojo. Jis iškėlė nykščius. Vėliau, kai jau visi apdovanojimai buvo išdalyti, jiedu priėjo prie mūsų staliuko.

Nors Martis šiek tiek irzo dėl to, kad buvo pamirštas — šiais metais jis negavo nė vieno apdovanojimo, — vis dėlto jiedu buvo labai malonūs.

Supažindinau juos su Side ir Eimonu. Jei Martis ir pažino, kad Sidė — ta pati moteris, kuri jam ant klyno kadaise išvertė lėkštę makaronų, niekuo neišsidavė. Jis pasveikino Eimoną su apdovanojimu. Siobanė pagyrė Sidės suknelę.

Siobanė nepaklausė: „Ir kuo gi jūs užsiimate?“ Ji buvo pernelyg išmintinga ir subtili, kad to klaustų, taigi Sidei neteko atsakyti: „Ai, aš dabar dirbu padavėja“. Tad Siobanei neteko sutrikti, Sidei irgi. Jos bendravo viena su kita taip lengvai ir natūraliai, kaip sugeba tik moterys.

Ėmė plepėti apie tai, kaip nežinia, ką tokiu atveju rengtis, o Martis suokalbiškai apkabino mane per pečius. Jo veidas buvo kur kas rūškanesnis nei anksčiau. Iš jo sklido niūroka nuotaika, šiek tiek nusivylimo, kaip žmogaus, kuris po daugelio metų svajonių pagaliau turi savo nuosavą pokalbių šou ir supranta, kad nebeprisivilioja nieko, su kuo būtų verta kalbėtis.

— Noriu persimesti pora žodžių, — palinko jis prie manęs.

Na štai, pamaniau. Dabar jis nori, kad grįžčiau. Dabar, kai pamatė, kaip gerai einasi Eimonui, užsimanė, kad grįžčiau į jo šou.

— Noriu prašyti tavo paslaugos, — tarė Martis.

— Kokios, Marti?

Jis dar arčiau prisikišo.

— Noriu tave pakviesti būti mano pabroliu, — pranešė jis.

Net ir Martis, pamaniau.

Net ir Martis nori, kad viskas būtų kaip pridera, svajoja susirasti tą vienintelę ir kitoje žmogiškoje būtybėje matyti visą pasaulį. Kaip ir visi.

— Ei, Hari, — mestelėjo Eimonas. Akimis sekdamas per salę einančią orų mergaitę pasitaisė savo svarbiausią daiktą, kaip kokį kalnagūbrį išsišovusį per kelnes. — Spėk, ką aš šįvakar dulkinsiu?

Na, gal ir ne visi.

Namuose plieskė per daug šviesų. Šviesos antrame aukšte. Šviesos pirmame aukšte. Visur plieskė šviesos, nors tokiu metu teturėjo blankiai spingsoti švieselė svetainėje.

Ir dar iš mano namo griaudėjo muzika — bumbsintys bosai ir tie šaižūs būgnai, kurių garsas ausims prilygsta širdies priepuoliui. Nauja muzika. Klaiki nauja muzika trenkė iš mano grotuvo.

— Kas čia darosi? — sutrikau, tarsi būtume ne ten pataikę, tarsi čia būtų kokia klaida.

Sodelyje priešais namą tamsoje judėjo kažkokia būtybė. Ne, kelios būtybės. Tiesiai priešais atviras duris bučiavosi berniokas ir mergina. O dar vienas draugelis tūnojo už konteinerio, apsivėmęs visą Tommy Hilfiger striukę ir YSL kelnes.

Kol Sidė mokėjo taksistui, įėjau vidun.

Ten vyko vakarėlis. Paauglių vakarėlis. Po visus mano namus polo skudurais vilkintis jaunimėlis glamžėsi, dulkinosi, gėrė, šoko ir vėmė. Ypač vėmė. Dar viena porelė šliaukinosi sode už namo.

Svetainėje viename sofos gale į muzikos ritmą lingavo pižama aprengtas Patas, o kitame gale kažkoks storas bernas grabinėjo Salę. Patas išsišiepė man — kaip linksma, ar ne? — o aš bandžiau įvertinti nuostolius: ant parketo išsiliejusios skardinės alaus, į grindų apvadus užgesintos cigaretės, picos likučiai ant baldų ir dievai žino kokios dėmės ant lovų viršuje.

Galbūt jų iš viso buvo koks tuzinas. Bet atrodė, kad čia įsikraustė mongolų ordos. Dar baisiau, kad labai jau buvo panašu į tas groteskiškas traškučių arba nealkoholinių gėrimų, arba chaki spalvos kelnių reklamas, kur jaunuoliams jų dienos — kaip šventė.

Tik kad tas gražiausias dienas jie leido mano svetainėje.

— Sale, — pratrukau, — kokia čia velniava?

— Hari, čia Stivas.

Salės akyse žibėjo džiaugsmo ašaros.

Ji parodė į ant jos užvirtusį išsižiojusį jaunikaitį. Tas pažvairavo į mane savo kretiniškomis kiaulės akutėmis, už kurių nebuvo nieko, tik hormonų audra ir devynios skardinės alaus.

— Jis metė tą šliundrą Džasminą Makginti, — aiškino Salė. — Jis grįžo pas mane. Fantastika, ar ne?

— Ar tu iš proto išėjai? — rėžiau. — Ar tu iš proto išėjai, ar visai smegenų neturi? Kaip, Sale?

— Oi, Hari, — nusivylė ji. — Maniau, tu suprasi. Tu vienintelis.

Staiga muzika nutilo. Sidė stovėjo su pulteliu rankoje.

— Laikas apsikuopti, — pranešė ji publikai kambaryje. — Čiupkit šiukšlių maišus ir valiklius. Turbūt padėta po kriaukle.

Stivas nusiropštė nuo Salės ir spinduliuodamas panieka jam vakarėlį sugadinusiems suaugusiems pasitaisė savo klaikias kelnes.

— Nešdinuos iš čia, — pareiškė taip, tarsi būtų čionai užklydęs iš Beverli Hilso, o ne iš Masvel Hilo.

Sidė staigiai atsirado prie jo ir dviem pirštais sučiupo už nosies.

— Išeisi, kai aš tau leisiu, drambliuk, — ištarė Sidė, o berniokas, keliamas aukštyn, pasistiebęs ant pirštų suinkštė. — O tai bus tada, kai iškuopsit šitą šiukšlyną. Tik tada, supratai?

— Gerai, gerai! — sumekeno. Apsimestinis amerikietiškas narsumas išsisklaidė kaip dūmas.

Aš nusivedžiau Patą gulti, iš vonios išgrūdau besikergiančią porelę, o Sidė ėmėsi organizuoti švarinimosi darbus.

Kol paskaičiau Patui pasaką, kol jis nurimo, Salė su Stivu ir visais kitais spuoguotais draugeliais jau nuolankiai šveitė grindis ir stalus.

— Kur tu taip išmokai? — paklausiau Sidės.

— Teksase.

Pasirodė, kad tvarkytojai iš jų menki. Turbūt apskritai, kad ir ko imtųsi savo tuščiame, dizainerių etiketėmis sužymėtame pasaulyje, nieko jiems neišeitų.

Kai kuriuos per smarkiai pykino. Kiti buvo pernelyg kvaili.

Stivas ant grindų išspaudė kone visą butelį citrinų kvapo valiklio ir kokią valandą vargo bandydamas surinkti putas. Galiausiai viską užbaigti teko mudviem su Side.

Išspyrėme juos tik prašvitus. Salę pasilikau ir įgrūdau į taksi. Ji neatsiprašė. Ji vis dar niršo ant manęs, jog nesuprantu, kad tikra meilė kartais ant baldų palieka dėmių.

— Tikiuosi, tu patenkintas, — prieš išvažiuodama tėškė ji. — Sugadinai man viską su Stivu, Hari. Jis tikriausiai grįš pas Džasminą Makginti. Tą šliundrą.

Kai galiausiai likome vieni, Sidė padavė man puodelį kavos.

— Ar tau nesinori, kad būtum vis dar pakankamai jaunas viską pažinti? — nusišypsojo ji.

Apkabinau ją, rankos slydo žaliu suknelės šilku. Pabučiavau ją. Ir ji mane pabučiavo. Tada suskambo telefonas.

— Salė, — spėjau, — pažers dar porciją savo išminties.

— Tada jai nieko neliks, — nusijuokė Sidė.

Bet tai buvo ne Salė. Skambino Džina. Tačiau prieš pradedant jai šnekėti neišgirdau įprastinio tarptautinių pokalbių trakštelėjimo. Taip iš karto supratau, kad ji jau ne Japonijoje. Tai buvo vietinis skambutis. Ji grįžo.

— Ką tik šį tą supratau, — ištarė Džina. — Tai vienintelis numeris visame pasaulyje, kurį moku atmintinai. Dvidešimt devintas skyrius

Atėjau dešimčia minučių anksčiau, bet Džina jau laukė: sėdėjo kavinės gilumoje prie dviviečio staliuko ir siurbčiojo kavą su pienu.

Buvo kiek lieknesnė nuo visų tų sašimių bei sušių „Sinjuku“ ir apsirengusi taip, kaip niekada nebuvau matęs vilkinčios — gerai pasiūtą dviejų dalių dalykinį kostiumėlį. Dirbanti moteris.

Ji pakelė akis, pamatė mane, ir aš atpažinau tą pačią Džina — naivoka šypsena, šviesiai mėlynos akys, tik kiek vyresnė ir daug rimtesnė negu anksčiau. Ta pati, bet vis dėlto kažkuo kitokia moteris.

— Hari, — ištarė, atsistojo, ir mudu nervingai vienas kitam nusišypsojome. Nežinia, ar čia reikėjo pasibučiuoti, ar paspausti vienas kitam ranką. Atrodė, nelabai tinka nei viena, nei kita. Paskubom patapšnojau jai ranką, ir ji krūptelėjo tarsi nukrėsta elektros. Taip buvo įveikta kebli situacija.

— Gerai atrodai, — pagyrė sėsdamasi ir mandagiai šypsodamasi. Anais laikais ji taip nesielgdavo.

Ir ji puikiai atrodė: tobulame veide atsispindėjo ir mergina, kuria ji buvo, ir moteris, kokia turėjo tapti. Kai kurie žmonės su amžiumi gražėja, kai kurie grožio netenka.

Ir dar yra tokių žmonių kaip Džina, kurie jau vaikystėje apsuka kitiems galvas ir taip elgiasi visą gyvenimą.

Bet kaip ir visi gražūs žmonės, Džina niekada nemėgo perdėtų komplimentų. Matyt, jai atrodė, kad tokios pagyros reiškia, kad jos grožis tik paviršinis. Nujaučiau, kad ir dabar jos požiūris toks pats.

— Ir tu puikiai atrodai, — pasakiau nenorėdamas persūdyti.

— Kaip Patas?

— Visai neblogai, — nusijuokiau. Ir ji nusijuokė, laukdama daugiau. Bet priėjęs padavėjas paklausė, ar ko nors nenorėtume, mudu užsisakėme dar porą puodelių kavos su pienu, ir tik tada tęsėme kalbą apie sūnų.

— Įtariu, paaugęs, — spėjo Džina.

— Visi sako, kad jis sparčiai tįsta. Aš gal taip ir nepastebiu, nes kasdien matau.

— Suprantama. Bet aš tikrai pastebėsiu skirtumą. Juk nemačiau jo porą mėnesių.

— Keturis, — pataisiau.

— Gal ne taip ilgai.

— Nuo vasaros. Keturi mėnesiai, Džina. Nuo liepos iki spalio. Paskaičiuok.

Kaip jai galėjo atrodyti, kad praėjo vos pora mėnesių? Iš tiesų praėjo net daugiau negu keturi. O man tas laikas atrodė dar ilgesnis.

— Tiek to, — kiek atžariai nukirto ji. — Papasakok man apie Patą. Nenustygstu, kaip noriu jį pamatyti.

Kas pasikeitė? Apsižvalgiau po kavinę, stengdamasis sugalvoti, kas pasikeitė nuo to laiko, kai Džina išvažiavo į Japoniją. Gerokai nustebau, kad kavinė nepasikeitė niekuo.

Čia buvo viena iš tų vietų, kuriose Marė skersgatvių dvasią bandoma perkelti į pagrindines Londono gatves: didelis cinkuotas baras, lenta su pakraigliotais vynų pavadinimais, laikraščiai ant didelių medinių strypų ir lauke ant šaligatvio sustatyti stalai bei kėdės. Net normalius angliškus pusryčius čia vadina kažkaip prancūziškai.

Tai buvo visiškai eilinė kavinukė netoli namų, kavinukė, pro kurią gali prapėdinti ir kaip reikiant nepažiūrėti. Tačiau šita kavinukė mudviem nebuvo eilinė. Mudu su Džina ateidavome čionai iki Patui gimstant, tais senais laikas, kai buvome tokie artimi vienas kitam, jog net nejausdavome poreikio kalbėtis. Artimesni žmonės nė negali būti.

— Su mokykla viskas gerai, — pradėjau. — Tai didelė permaina. Darželyje buvo tikras košmaras, bet mokykloje jis surado gerą draugę, ir dabar bėdų nėra.

— Kodėl darželyje buvo košmaras? — sunerimo Džina.

— Jis nenorėdavo pasilikti. Bet tai tebuvo tarpsnis, kurį jis išaugo. Nors man atrodė, kad gali užtrukti ir iki kokių aštuoniolikos.

— Bet mokykloje jis susidraugavo su kokiu nors berniuku?

— Su mergaite, — pasakiau ir pasijutau labai keistai, kad pasakoju Džinai apie Sidės dukterį. — Pege.

— Pegė, — pakartojo Džina.

— Jos tėtis anglas, — aiškinau, — o mama amerikietė. Iš Hiustono.

— Ar jis vis dar eina iš proto dėl „Žvaigždžių karų“? — nusišypsojo Džina. Pegė jai nelabai rūpėjo. — Ar vis dar nuo ryto iki vakaro Liukas Skaivokeris ir Hanas Solo?

— Taip, — patvirtinau. — Tai nepasikeitė. Bet jam pradėjo rūpėti ir kiti dalykai.

— Kiti dalykai?

— Na, jis pamėgo muziką, — nusijuokiau. — Jam patinka gangsterių repas. Žinai, kur ištisai giriasi, kaip jie ruošiasi paleisti tau kulką į kaktą.

Džinos veidas apsiniaukė.

— Jam patinka klausytis tokios muzikos?

— Patinka.

— Ir tu jam leidi?

— Aha, — atsakiau. — Leidžiu. — Užveikė ji mane — elgėsi taip, tarsi aš apie tai nepagalvojau, tarsi leisčiau jam žiūrėti N-14 filmus ar dar kažką. — Tiesiog jis nori tai išbandyti. Gal šitaip jaučiasi kietesnis, negu yra iš tiesų. Patas — labai meilus, švelnus vaikas, Džina. Jam tai žalos nepadarys. Neims jis pyškinti iš važiuojančio automobilio. Vakare devintą jau guli lovoje.

Buvo matyti, kad ji nenori su manimi ginčytis.

— Kas dar?

— Leidžiasi, kad trinkčiau jam galvą. Pats prausiasi vonioje. Be atsikalbinėjimų eina miegoti. Pats užsiriša batukus. Pažįsta laikrodį. Ir pradeda skaityti.

Kuo daugiau apie tai mąsčiau, tuo aiškiau supratau, kaip Patas suaugo per pastaruosius kelis mėnesius. Džina šypsojosi, ir toje šypsenoje pynėsi pasididžiavimas ir apgailestavimas. Pasijutau kiek nesmagiai. Ji viso to nematė.

— Atrodo, jis jau tikras vyras, — ištarė Džina.

— Pamatytum jį su kaklaryšiu.

— Jis ryši kaklaryšį?

— Mokykloje. Įvedė uniformas, nes kai kurie vaikai ateidavo polo apranga ir visokiais ten dizainerių skudurais. Buvo nuspręsta, kad tai nesveika. Taigi Patas turi vilkėti marškinius ir kaklaryšį.

— Turbūt taip atrodo labai suaugęs.

Jis neatrodė suaugęs: aprengtas kaip koks valdininkas jis netgi atrodė dar jaunesnis. Tačiau Džinai viso to aiškinti nesinorėjo.

— O kaipgi tu? — pasidomėjau. — Ar ilgam parvažiavai?

— O, visam laikui, — atsakė ji. — Su Japonija baigta. Ir man, ir visiems kitiems. Baigėsi tie laikai, kai didžianosiai perėjūnai keliaudavo į Rytus ieškodami nuotykių ir šešiaženklės algos. Ne kažin kiek tereikia vertėjų, kai kompanijos bankrutuoja. Išėjau, kol nespėjo manęs išmesti. — Ji linksmai nusišypsojo. — Ir va aš čia. Ir, savaime suprantama, noriu Pato.

Ji nori Pato? Ar tai reiškia, kad nori jį pamatyti? Nusivesti į zoologijos sodą ir nupirkti minkštą žaislą didumo sulig šaldytuvu? Ką tai reiškia?

— Tai tu neketini gyventi Japonijoje?

— Tu buvai teisus, Hari. Net jei burbulas ir nebūtų sprogęs, nieko mudviem su Patu nebūtų išėję bute, kuris dydžio sulig mūsų svečių kambariu. Noriu jį pamatyti. Ir kuo greičiau.

— Suprantama. Šiandien pasiimu jį iš senelių. Gali palaukti pas mus namie.

— Ne, — nesutiko Džina. — Ne namie. Jei tu nieko prieš, susitikime parke.

Kvaila buvo siūlyti namus. Juk Džinai tai jau nebe namai. Ir žiūrėdamas į prašmatnų sužadėtuvių žiedą vietoj paprasto smulkučio vestuvių žiedelio staiga suvokiau, kad nepaminėjau vienos didžiulės mūsų gyvenimo permainos.

Dabar Patas gyveno su manimi.

Pas tėvus buvo dėdė Džekas.

Ne taip kaip kaimynė tetulė Etelė, dėdė Džekas man buvo tikras dėdė — tėčio brolis, judrus raumeningas vyriškis, kuris cigaretę rūkydavo laikydamas delne, tarsi saugotų nuo stipraus vėjo, nors sėdėdavo svetainėje ir į arbatą mirkydavo imbierinį sausainį.

Dėdė Džekas visados vilkėdavo kostiumą ir ryšėdavo kaklaryšį, o kieme stovėdavo koks nors žvilgantis valdiškas automobilis. O ant Scorpio, penktojo bemso ar didžiulio merso keleivio sėdynės kėpsodavo jo vairuotojo kepurė.

Dėdė Džekas dirbo vairuotoju, vežiodavo verslininkus pirmyn atgal iš jų namų bei kontorų į visus Londono oro uostus. Rodėsi, kad daugiau laiko jis praleidžia laukdamas, o ne važinėdamas, ir aš visados įsivaizduodavau jį besisukiojantį prie atvykimo vartų Getvike arba Hitrou ir su delne paslėpta cigarete beskaitantį Racing Post.

Dėdė Džekas, kaip ir visi kiti giminaičiai iš tėčio pusės, buvo lošėjas, ir kai jis man einančiam keliuku nusišiepė, pamaniau, kad visi su juo susiję prisiminimai man sukasi apie vienokias ar kitokias lažybas.

Kasmet antrąją Kalėdų dieną pas mus vykdavo kortų čempionatas. Būdavo išvykos į šunų lenktynes Sautende ir Romforde, kur mes su pusbroliais rinkdavome didelius rausvus lažybų lapelius, išmestus nesėkmingai stačiusių lošėjų. Ir prisimenu, kaip dar anksčiau, kai dar buvo gyvą mano senelė, pas ją namo į Ist Endą ateidavo bukmekeriai ir paimdavo jos menkutes kasdien arklių lenktynėse statomas sumas. Nuo kada bukmekeriai nebeateina pas senučiukes ponias?

Buvo dar vienas brolis, jauniausias — Bilis. Jis aštuntojo dešimtmečio pabaigoje išvyko į Australiją, bet mano galvoje visi trys broliai Silveriai tebebuvo drauge — per Kalėdas maukiantys škotišką viskį, per vestuves — alų, šokantys senus šokius su savo žmonomis, kurias įsimylėjo paauglystėje, ankstyvą Kalėdų rytą, skambant Tonio Beneto „Stranger in Paradise“, žaidžiantys devynių kortų pokerį.

Tokia štai mano tėvo šeima — apdairūs kieti vyreli, tikri londoniečiai, mylintys vaikus ir savo priemiesčių sodus, vyrai, kurie senose nuotraukose būtinai uniformuoti, lošėjai, kurie nevengia išgerti, bet tik tiek, kad smagiai atsipalaiduotų, vyrai, kurie myli savo šeimas, o į darbą žiūri tik kaip į nemalonią priedermę, reikalingą šeimai paremti, vyrai, kurie didžiuojasi savimi, nes žino, kaip sukasi pasaulis. Supratau, kad dėdė Džekas čia ne šiaip sau.

— Aną vakarą mačiau tave per teliką, — pranešė dėdė Džekas. — Per tuos apdovanojimus. Sėdėjai prie stalo smokinguotas. Na ir vyrukas tas Eimonas Fišas.

— Neblogas vaikis, — pritariau. — Kaip laikais, dėde Džekai?

— Gerai. Nėra ko skųstis. — Jis paėmė mane už rankos ir prisitraukė arčiau. — Bet kas tavo tėvui? Vos pakyla nuo kėdės, tuoj gaudo kvapą. O dabar jis skelbiasi, kad buvo pas daktarą, ir jau viskas aišku.

— Na ir kaip?

— Jis sako, kad viskas gerai.

Tėtis sode su Patu ir mama spardė kamuolį. Tiedu apsitūloję storomis striukėmis ir šalikais, o tėtis vienais marškinėliais, tarsi kaip seniau didžiuodamasis tvirtu, raumeningu, išblukusiom tatuiruotėm ir nusitrynusiais randais išmargintu kūnu. Kol jis brukosi marškinėlius į kelnes, mano žvilgsnis kliudė didžiulį randą ant šono, pilkai mėlyną žvaigždę, ir aš nustebau, kad taip prie jo ir nepripratau.

— Tėti? Ar buvai pas gydytoją?

— Sveikut sveikutėlis, — raportavo jis. — Kaip ridikas.

— Tikrai? O kaip su kvėpavimu?

— Jam nereikėtų rūkyti, ar ne? — įsiterpė mano mama. Mačiau, jog jai palengvėjo, kad tėtušį paleido tik su tokiu perspėjimu. — Jis nori mesti Old Holborn.

— Vėloka, — sukikeno tėtis, mėgaudamasis maištautojo vaidmeniu šiame javainių ir neriebaus maisto pasaulyje. — Bobis Čarltonas, — pranešė ir spyrė kamuolį į žiemiškus rožių krūmų griaučius. Patas nukūrė atnešti kamuolio.

— Ir gydytojas tikrai mano, kad daugiau nieko bloga? — neatstojau.

Tėtis apglėbė parbėgusį Patą.

— Tempsiu dar kokių dvidešimt metų, — tvirtai pareiškė. — Žinai ką? Esu nusiteikęs pamatyti šito mažo vyruko vestuves.

Patas dėbtelėjo į senelį taip, tarsi tas būtų išsikraustęs iš proto.

— Aš niekada nevesiu, — pareiškė.

Pamiršau Džinai pasakyti, kad jis išmoko važiuoti dviračiu.

Pamiršau pasakyti, kad baikštus mažas keturmetis, kuris su papildomais ratukais svyrinėdavo aplink baseiną, suaugo į savimi pasitikintį penkiametį, kuris nepaisydamas jokių pavojų zuja po parką.

Todėl Džina, kai išvydo, kaip jis atmina pas ją, laukiančią prie sūpynių ir karuselės, suplojo rankomis ir nusijuokė. Nusijuokė patenkinta ir nustebusi.

— Koks tu didelis, — aiktelėjo, ir jos balsas užlūžo. Ji išskėtė rankas.

Patui nuvažiuojant spėjau pamatyti jo veidą. Jis šypsojosi, bet šypsojosi ne meilia išmokta šypsena, kaip buvau išmokytas ir aš, ne Deivido Niveno šypsena, kupina gudraus paviršinio žavesio, kuri buvo skirta svetimiems žmonėms ir man, kad manyčiau, jog viskas gerai.

Pamatęs Džiną Patas nusišypsojo apie tai nemąstydamas, jis iš tiesų nušvito.

Ir štai jis motinos glėby. Striukės gobtuvas nuslinko, kai motina pakėlė jį nuo dviračio sėdynės. Ji verkė ir ašaros krito ant Pato viršugalvio: matei, kad jų plaukai visiškai vienodi, lygiai tokios pat blizgančio geltonumo spalvos.

— Parvesiu jį namo po poros valandų, — šūktelėjo Džina. Patas ėmė pamažu minti dviratį, ji ėjo šalia apkabinusi jį per pečius ir kažką kalbėjo, o jis pritariamai linksėjo.

— Būk atsargus, Patai, — riktelėjau. — Nevažiuok labai greitai, gerai?

Jiedu manęs negirdėjo. Trisdešimtas skyrius

Mano tėvas melavo.

Jis nuėjo pas daktarą. Bet šis vizitas baigėsi ne tuo, jog mano tėtušiui buvo leista vėl apsirengti marškinius, pasakyta, kad jis, turint omeny amžių, sveikas kaip ridikas, bet — paplekšnojimas per petį ir draugiškas gydytojo mirktelėjimas — reikėtų truputėlį mažinti suktinukių.

Galbūt gydytojas jam pasakė, kad niekas nežino, kiek jis gyvens. Galbūt pasakė, kad kartais tokie dalykai trunka ne vienerius metus. Bet vargu ar gydytojas pasižiūrėjo į savąjį stiklinį rutulį ir tėčiui pasakė, kad tas dar pamatys savo anūko vestuvių dieną.

Tai, kas augo mano tėčio viduje, buvo jau pernelyg išsikeroję.

Mama pirmą kartą gyvenime paskambino man į darbą.

— Tėtis ligoninėje. Intensyvios terapijos skyriuje, — pasakė ji. Jos balsas trūkčiojo, tariant šiuos tris modernius medicininius žodžius.

Jis rinkęs sodo baldus, kurie visados stovėdavo mūsų sode iki viduržiemio. Kaip ir kasmet iki pavasario nunešęs į garažą sudedamąsias mėlyno brezento kėdes, dryžuotą skėtį nuo saulės. Ir staiga jam pristigę kvapo, jis visiškai nebegalėjęs kvėpuoti. Buvo baisu, nenusakomai baisu, pasakojo mama. Ji iškvietė greitąją, bet manė, kad jie nespės. Nespės jo išgelbėti.

— Bet nuo ko? — paklausiau vis dar nesuprasdamas, vis dar negalėdamas suvokti, kad pasaulis gali egzistuoti ir be mano tėvo.

— Plaučiai, — blausiu virpančiu balsu sušnibždėjo mama. — Auglys.

Auglys plaučiuose. Ji neįstengė ištarti to žodžio, ji neįstengė pavadinti to daikto, vagiančio orą, kuriuo kvėpavo tėtis, ir tas baisus bjaurus žodis pakibo tarp mudviejų telefono linijoje. Tarsi jis galėtų pasitraukti, jei mes neištarsime jo vardo.

Jai ir nebereikėjo ištarti to žodžio. Pagaliau ėmiau suprasti.

Tai buvo šiuolaikiška ligoninė, apsupta dirbamų žemių. Taip jau yra ten, kur aš užaugau, taip jau yra priemiesčiuose. Vos šiek tiek pavažiavęs iš musių nutupėto betono labirinto atsiduri bekraščiuose laukuose. Dėl šitų laukų — arba tokių laukų — prieš daugybę metų tėtis čionai atsivežė savo šeimą.

Kai atvažiavau, mama sėdėjo laukiamajame. Apkabino mane ir kupina kažkokio beviltiško optimizmo ėmė pasakoti, kad gydytojas patikinęs, jog dar daug ką galima padaryti.

Tada nuėjo jo atsivesti — gydytojo indo, pranešusio jai šias puikias naujienas. Jis buvo jaunas ir kiek sutrikęs dėl mano motinos tikėjimo jo galia.

— Čia mano sūnus, daktare, — pristatė mama. — Būkite geras, pasakykite jam, kad jūs daug ką galite padaryti mano vyrui.

— Jūsų motinai sakiau, kad šiais laikais nuskausminimo metodai labai pažengę.

— Nuskausminimo metodai? — pakartojau.

— Galima daug ką padaryti, kad jūsų tėvas lengviau kvėpuotų, kad geriau miegotų, ir yra priemonių sumažinti skausmui, kurį jis kenčia.

Gydytojas papasakojo apie deguonies kaukę, kuri tėčiui jau uždėta. Kur kas aptakiau pakalbėjo apie gero nakties miego naudą ir veiksmingų nuskausminamųjų vartojimą.

— Turite omeny migdomųjų piliules ir morfiną? — paklausiau.

— Taip, — atsakė tas.

Daug ką buvo galima padaryti, bet viskas tik tam, kad tėvui būtų kiek lengviau. Visa tai buvo skirta tik to, kas augo jo viduje, simptomams slopinti. Nė viena iš tų priemonių negalėjo jo išgydyti.

Jie galėjo įpūsti daugiau oro į jo vargšus bejėgius plaučius, galėjo jo iškamuotam kūnui suteikti nesąmoningo poilsio valandėlę, galėjo pripumpuoti tiek opiatų, kad protas apsiblaustų ir nebejaustų nepakeliamo skausmo.

Daug ką buvo galima padaryti.

Ir nebebuvo galima nieko padaryti.

Mano tėvas merdėjo.

Mudu sėdėjome prie jo lovos ir žiūrėjome, kaip jis miega.

Pusiausėda ligoninės lovoje, su permatoma deguonies kauke ant burnos ir nosies, apšepusiu smakru, kuris visados būdavo švariai nuskustas.

Šalia lovos — metalinė dėžutė su mygtuku pagalbai iškviesti, lova užtiesta plastikine paklode. Nuo šitų detalių sugniaužė širdį. Tėtis gulėjo bejėgis tarsi ką tik gimęs kūdikis.

Palatoje gulėjo dar septyni vyrai — dauguma pagyvenę, bet du jaunesni už mane — ir visi sirgo ta pačia liga.

Galbūt nesveikos buvo skirtingos jų kūno dalys, gal liga skirtingų stadijų, galbūt kai kurie grįš namo, o kiti galbūt namo jau nebegrįš. Bet visi jie savyje turėjo tą ligą, tą dalyką, kurio pavadinimo mudu su mama vis dar neįstengėme ištarti.

— Jis žinojo, tiesa? — pasakiau. — Seniai žinojo.

— Matyt, žinojo nuo pat pradžių, — atsiliepė mama. — Nuėjo pasitikrinti, kai visa tai prasidėjo, kai pirmą kartą ėmė dusti — priverčiau jį nueiti, — ir jis man pasakė, kad viskas gerai.

— Aš nieko nežinojau. — Nustebau, kad tėvai dar gali turėti nuo manęs paslapčių. — Nežinojau, kad jis ėjo tikrintis.

— Nieko tau nesakėme, nes, atrodė, nėra pagrindo tavęs jaudinti. Turėjai pakankamai rūpesčių su Patu. Be to, viskas buvo gerai. Jis taip sakė.

— Bet nebuvo gerai, — pasakiau piktai kaip koks mažas berniukas, kuris verkšlena: „Taip nesąžininga, taip nesąžininga“. — Jau seniai nebuvo gerai.

— Jis turėjo žinoti nuo pat pradžių. — Mama nenuleido akių nuo tėčio veido. — Kalbėjausi su viena sesele, ir ji sakė, kad yra toks dalykas kaip palaipsnis atskleidimas: jie blogų naujienų nepraneša iš karto, nebent būna priversti pasakyti, nebent būtinai nori sužinoti, kas negerai.

— O jis norėjo sužinoti, — ištariau tuo visiškai tikras. — Jis privertė juos pasakyti.

— Taip, — pritarė mama. — Jis privertė juos pasakyti.

— Tai kodėl jis taip ilgai mums nieko nesakė? — paklausiau, nors atsakymą ir taip žinojau. — Juk turėjo suprasti, kad vis vien sužinosime.

— Jis saugojo mus, — pasakė mama.

Ji suėmė tėvo rankas ir priglaudė sau prie skruosto. Nusukau akis į šalį, bijodamas, kad neištversiu matydamas, kaip stipriai ji vis dar myli tėvą.

— Saugojo mus, — pakartojo mama.

Tiesa, mama. Jis dengė mus nuo to, kas pasaulyje blogiausia, sergėjo šeimą nuo ateityje laukiančių kančių, saugojo mus.

Darė tai, ką darė visuomet.

— Labai užjaučiu dėl tėčio, Hari, — pasakė Džina. — Tikrai labai. Jis visados man buvo labai geras.

— Jis beprotiškai tave mylėjo, — pasakiau ir vos nepridūriau, kad mudviejų skyrybos jį baisiai įskaudino, bet įstengiau susivaldyti.

— Norėčiau jį aplankyti. Jei tu neprieštarauji. Ir tavo mama.

— Žinoma, — sutikau, nes nežinojau, kaip pasakyti, jog jau akivaizdu, kad tėčiui nepatinka lankytojai, kad ir be liudininkų jam sunku ištverti skausmą. Bet negalėjau to pasakyti Džinai, būtų atrodę, kad atstumiu ją.

— Ar Patas pas jį buvo?

Įkvėpiau.

— Patas norėjo. Bet dabar tėčiui labai blogai. Gal, jei bent kiek pagerės. Bet dabar jiems abiem būtų per sunku.

— Ką tu Patui pasakei?

— Kad senelis serga. Labai serga. Kaip penkiamečiui pasakyti, kad senelis, brangiausias žmogus pasaulyje, miršta? Kaip tai padaryti? Aš nežinau.

— Mudviem reikia pasikalbėti apie Patą, — pasakė Džina. — Žinau, kad dabar ne pats tinkamiausias metas, ir aš nuoširdžiai užjaučiu dėl tėčio. Bet turi žinoti, kad noriu kuo greičiau pasiimti Patą.

— Nori pasiimti Patą?

— Taip. Ir nebesiginčykim dėl to, gerai? Neišsivežu jo į užsienį. Grįžau į Londoną. Mudu su Ričardu kur nors čia ieškomės namo. Patui net nereikės keisti mokyklos.

— Ir kaipgi tas Ričardas?

— Gerai.

— Vis dar pusiau išsiskyręs?

— Visiškai išsiskyręs. Jo žmona grįžo į Valstijas. Žinau, gal atrodys per greitai, bet mes ketiname susituokti.

— Kada?

— Kai tik baigsis mudviejų skyrybos.

Nusikvatojau.

— Terauna mane velniai, — nusikeikiau. — Susituoksi, kai tik baigsis tavo skyrybos? Čia tai bent!

Mudu su Džina nė nesikalbėjome apie skyrybų eigą. Daug kalbėjomės apie savo santykius. Bet apie formalumus — ne.

— Būk geras, Hari, — Džinos balse suskambo šalčio gaidelės. — Neišsidirbinėk, gerai?

Papurčiau galvą.

— Tu manai, Džina, kad gali tiesiog grįžti į mūsų gyvenimus ir pradėti ten, kur baigei? Manai, kad gali pasiimti Patą vien todėl, kad paaiškėjo, jog ekonominis Azijos stebuklas visai ne toks jau stebuklingas?

— Mudu susitarėme, — staiga kur kas pikčiau, negu būčiau galėjęs tikėtis, priminė ji. — Visada žinojai, kad Patas gyvens su manimi. Ar būčiau likusi Tokijuje, ar grįžusi čionai, vis vien būčiau jį pasiėmusi. Kodėl manai, kad turi kokią nors teisę jį turėti?

— Nes jis su manimi laimingas, — atšoviau. — Ir todėl, kad aš galiu jį auginti. Galiu. Iš pradžių buvo ne kažin kas, bet aš išmokau, supranti? Reikalai pagerėjo, o dabar yra visiškai gerai! Ir jis laimingas ten, kur yra. Jam nėra reikalo būti su tavimi ir kažkokiu tipu, kažkokiu šmikiu, kurį nusičiupai Jokohamos bare.

Džinos veide atsirado man nepažįstama išraiška.

— Aš myliu Ričardą. Ir noriu, kad Patas augtų pas mane.

— Žinai, jie nėra mūsų nuosavybė. Vaikai nėra mūsų nuosavybė, Džina.

— Tu teisus — vaikai nėra mūsų nuosavybė. Bet mano advokatas įrodys, kad kai visos kitos sąlygos lygios, vaikas turi būti su motina.

Atsistojau, numečiau ant stalo kelias monetas.

— O mano advokatas įrodys, kad judu su Ričardu galit eiti po velnių, — tėškiau. — Ir mano advokatas — kai tik tokį turėsiu, — taip pat įrodys, kad vaikas turi būti su tuo iš tėvų, kuris geriau sugeba jį auginti. Ir tai esu aš, Džina.

— Nenorėčiau tavęs nekęsti, Hari. Nedaryk taip, kad imčiau tavęs nekęsti.

— Nenoriu, kad tu manęs nekęstum. Bet ar tu nematai, kas nutiko? Aš išmokau būti tikru tėvu. Tu negali tiesiog va taip grįžti ir tai iš manęs atimti.

— Negaliu patikėti. Pasirūpinai juo porą mėnesių ir manai, kad gali užimti mano vietą?

— Keturis mėnesius, — pataisiau. — Ir aš nebandau užimti tavo vietos. Tiesiog aš atradau savo vietą.

Sidė tik užmetė į mane akį ir iškart pareiškė, kad išsiveda mane vakarienės. Nebuvau alkanas, bet sutikau, nes nebeturėjau jėgų ginčytis. Be to, norėjau šio to jos paklausti.

Pabučiavau Patą ir palikau jį drauge su Pege žiūrėti „Pokahontos“. Bianka niauriai sukiojosi po virtuvę ir be perstojo žiaumojo guminukus, kadangi viduje rūkyti jai nebuvo leidžiama.

— Mano automobiliu ar tavuoju? — paklausė Sidė.

— Manuoju, — atsakiau.

Nuvažiavome į mažytį indų restoraną tarp Aukštutinės gatvės ir Liverpulio kelio. Juosta, kuria buvo suklijuotas supjaustytas mano MGF stogas, išdžiūvo, sulūžinėjo ir atsiklijavo. Stipriame vėjyje ji plakėsi tarsi laivo burė.

Maistas nė kiek neviliojo ir aš abejingai stumdžiau po lėkštę „Tikka masala“ vištienos gabaliukus. Manęs niekas nedomino.

— Valgyk, kas patinka, mielasis, — paragino Sidė. — Kas atrodo skanu. Bent ką nors suvalgyk, gerai?

Linktelėjau ir dėkingas nusišypsojau šitai nepaprastai moteriai, kuri savo tėčio neteko būdama kone perpus už mane jaunesnė. Jau norėjau ir užduoti jai tą man ramybės neduodantį klausimą, bet pamaniau, kad verčiau laikysiuos savo plano ir paklausiu vakarui besibaigiant. Taip, geriausia laikytis plano.

— Nežiūrėkim to filmo, jei nenori, — pasiūlė ji. — Galim veikti ką nors kita. Galim paprasčiausiai pasikalbėti. Arba galim nieko neveikti. Nebūtina netgi kalbėtis.

— Ne, eime pasižiūrėsim, — nesutikau. Taigi nuvažiavome į Soho žiūrėti italų filmo „Cinema Paradiso“. Filmo apie berniuko ir seno kino mechaniko draugystę vietiniame kino teatre.

Sidė paprastai puikiai parinkdavo filmus, filmus su subtitrais ir aktoriais, apie kuriuos prieš porą metų nė nenutuokiau. Jie man tikrai patikdavo, jei bent kiek pasistengdavau įsijausti.

Tačiau šįkart visai nebuvau sužavėtas, kai pabaigoje stačiokiškas senas kino mechanikas, apakęs po gaisro kino teatre, liepė berniukui Bembio akimis, jau paaugliui, keliauti iš jų kaimo ir niekados negrįžti.

Berniukas, Toto, išvažiuoja, tampa garsiu kino kūrėju ir į savo mažą kaimelį grįžta tik po trisdešimties metų kaip tik tą dieną, kai laidojamas Alfredas, senasis kino mechanikas, išmokęs jį mylėti kiną ir išsiuntęs iš namų.

— Kodėl Alfredas išsiuntė berniuką? — paklausiau, kai žingsniavome judria Old Kemptono gatve. — Kodėl jie nutraukė bet kokius ryšius? Žiauru buvo liepti išvažiuoti tam berniukui, kurį pažinojo visą gyvenimą.

— Nes Alfredas suprato, kad tame mažame miestelyje Toto niekados nesuras to, ko jam reikia. — Sidė nusišypsojo laiminga, kad apie tai kalbamės. — Jis turėjo išsilaisvinti, kad galėtų išmokti to, ką Alfredas jau žinojo. Gyvenimas ne toks, kokį matai filmuose — gyvenimas kur kas sunkesnis. — Ji paėmė mane už rankos ir nusijuokė. — Man patinka, kai mudu apie tai kalbamės.

MGF stovėjo didelėje aikštelėje Džerardo gatvės gale, Kinų kvartalo aikštelėje už ugniagesių stoties Šaftesburi aveniu. Susėdome į automobilį, bet aš nejungiau variklio.

— Noriu, kad gyventume drauge, — pasakiau. — Tu, Pegė, aš ir Patas.

Mano mylimos akys atrodė labai nustebusios.

— Gyventume drauge?

— Tavo butas mums visiems per mažas, — aiškinau. — Taigi geriausia būtų, kad atsikraustytumėte pas mus. Ką manai?

Ji sutrikusi papurtė savo žavią galvutę.

— Tau dabar sunkus metas, — pasakė ji. — Su tėčiu. Ir su Džina. Tai tave tikrai slegia.

— Tai visai nesusiję, — nesutikau. — Na, gal truputį. Gal daug. Bet ne dėl to. Aš žinau, ką tau jaučiu. Ir, man rodos, tu man jauti kažką panašaus. Aš noriu, kad mes būtume drauge.

Ji nusišypsojo ir dabar jau ryžtingiau papurtė galvą.

— Ne, Hari.

— Ne?

— Atleisk.

— Kodėl ne?

Tai buvo beprasmis klausimas, taip klausia vaikai. Bet turėjau paklausti.

— Nes tu nori žmogaus, kurio gyvenimas nebūtų toks komplikuotas kaip mano, — pasakė Sidė. — Be vaikų. Be eksvyro. Be priminimų apie praeitį. Pats žinai, kad taip yra. Ar prisimeni, kaip jauteisi per Pato gimtadienį? Prisimeni? Ir tu, ir aš — abu žinome, kad mudviem nieko neišeis.

— Aš taip nemanau.

— Tau atrodo, kad nori žmogaus, kuris meile pakeistų tavo gyvenimą. Tačiau iš tiesų, Hari, tu nori ne meilės. Su tikra meile tu nesusidorotum. Tu nori romantikos.

Jos žodžiai nuskambėjo baisiai. Dar baisiau dėl to, kad buvo ištarti neapsakomai švelniai. Be pykčio, be pagiežos. Tarsi jai būtų nuoširdžiai manęs gaila.

— Ir tai gerai, — tęsė ji. — Toks jau tu esi, ir daugeliu atvejų gera tokiam būti. Tačiau mudviem nieko neišeitų, nes negali taip padaryti, kad širdučių ir gėlių užtektų visam gyvenimui. Ne tada, kai aplinkui trinasi vaikai. Ypač kai jie ne tavo.

— Mums pavyktų, — nepasidaviau.

— Ne, — atrėmė ji. — Baigtume kaip tik tuo, kuo baigėte judu su Džina. O aš to nenoriu. Nenoriu vėl viso to išgyventi. Nenoriu, kad tai išgyventų Pegė. Saldūs niekučiai — gražu. Romantika — gražu. Bet aš noriu žmogaus, kuris man nusenusiai trintų kojas, kuris net ir tada, kai nebeprisiminsiu, kur pasidėjau raktus, sakytų, jog myli mane. Štai ko aš noriu. Noriu žmogaus, su kuriuo galėčiau senti. Ir nemanau — labai dėl to apgailestauju, — kad tu norėtum to paties.

Ji ištiesė ranką paliesti man veidą, bet aš nusigręžiau. Kur kažin visa tai jau girdėjau? Sėdėjome tylėdami toje požeminėje automobilių aikštelėje, slegiami viso Kinų kvartalo svorio.

— Maniau, nenori skaudinti Pegės trumpalaikiais santykiais, — priminiau.

— Geriau jau tai negu ilgalaikiai, iš kurių nieko neišeina. O Patas ir Pegė vis vien draugaus. Ji matysis su tavimi. Bet šitaip mudu išvengsime didžiulio skausmo.

— Šitaip? — pakartojau. — Skamba taip, tarsi viskam būtų galas.

— Ne viskam. Mes irgi galime likti draugais. Bet žiūrėdama į tave per tavo sūnaus gimtadienį supratau, jog mudvi su Pege nesame tai, ko tu nori. Ne tai.

— Žinau, ką reiškia, kai moteris sako, kad galime likti draugais. Tai reiškia: „išeidamas uždaryk duris“, ar ne?

— Nesikrimsk, Hari, — paguodė. — Žmonės skiriasi kasdien. Tai ne pasaulio pabaiga.

Taip jau yra su vėžiu, kad jis bet kada gali pranokti blogiausius tavo įtarimus. Kažkuo pornografiškas vėžio gebėjimas viršyti tavo vaizduotę. Kad ir kokia nauja nešvankybė randasi tau kamuoti ir kankinti, žinok, kad rytoj gali būti dar blogiau.

Tėvas buvo pripumpuotas morfino, oda nebeteko gyvos odos atspalvio, net ir su deguonies kauke pertempti plaučiai sunkiai kilnojosi, kvėpdami niekingus oro gurkšnius, kurių paprasčiausiai nebepakako.

Kartais migla nuo akių nuslinkdavo, migla, kuri užslinkdavo iš skausmo ir nuo nuskausminamųjų. Ir kai ji prasisklaidydavo, ašaromis plūstančiose akyse regėdavau apgailestavimą ir baimę. Ir aš save įtikinėdavau, kad jau viskas, kad tai jau pabaiga, tikrai pabaiga.

— Aš tave myliu, — pasakiau suimdamas tėvo rankas. Niekada anksčiau nebuvau jam to sakęs.

Pasakiau, nes blogiau būti jau nebegalėjo. Bet pasidarė dar blogiau, taip jau yra su vėžiu — visados gali būti juodžiau už juoda.

Taigi kitą dieną atėjau į tą žmonių pilną palatą, atsisėdau prie jo lovos, paėmiau jo rankas ir su kur kas kartesnėm ašarom dar kartą savo tėvui pasakiau, kad jį myliu.

3 Žodžių žaismas: angl. fish — žuvis (vert. pastaba).

4 Ruošos pagalbininkė - svetimtautė, dirbanti už butą, maistą ir galimybę mokytis kalbos (vert. pastaba).

TREČIOJI DALIS Sena daina Trisdešimt pirmas skyrius

Eimonas užsikirto.

Nebūtum to pastebėjęs iš pigių studijos publikos vietų, kur vaizdą stelbia visos kameros ir filmavimo komanda. Galbūt net nebūtum to pastebėjęs šiaip įsijungęs televizorių, kai jis tau — tik svetainėje bambantis balsas, o ne pasaulio centras, kaip kad man.

Tačiau aš viename iš galerijos ekranų pamačiau, kaip jis pametė mintį. Žinojau, kad tai gali nutikti bet kam, nesvarbu, ar priešais kamerą praleidai šešiasdešimt metų, ar šešiasdešimt sekundžių. Akimirka, kai sufleris, scenarijus, repeticija nieko nebereiškia. Akimirka, kai pameti mintį.

— Kai atvykau iš Kilkarnėjaus, mane ištiko šokas dėl šitiekos skyrybų čia, — pasakė Eimonas, tada dukart sumirksėjo ir jo veidą sukaustė siaubas. — Buvau pritrenktas...

Jis spoksojo į negailestingą juodą akį su raudona šviesele viršuje. Protas aptemo, negalėjo ištarti nė žodžio. Jis ne tik kad užmiršo kulminacinę vietą. Jis visiškai neteko pasitikėjimo — tarsi lyno akrobatas, kuris žiūri apačion ir žemai žemai mato savo paties nudribusį kūną. Kažkas iš studijos publikos kostelėjo. Tyla, rodėsi, zvimbė jo pertemptuose nervuose.

— Na, na, tu gi gali, — sušnibždėjau. Jis sumirksėjo, įkvėpė ir staiga vėl atgavo pusiausvyrą.

— Čia, susipažinusi su kokiu vyruku, moteris mąsto: „Ar norėčiau, kad su tokiu vyru mano vaikai leistų savaitgalius?“

Publika nusijuokė, ir Eimonas, kad būtų saugiau, nupėdino į kitą pusę. Vis dar krečiamas siaubo, pasakė dar vieną juokelį. Iš visų jėgų stengėsi nežiūrėti žemyn.

— Taip kartais nutinka, — guodžiau pasisodinęs Eimoną ramiame svečių kambario kamputyje. — Kaip tik tada, kai manai, kad esi viršūnėje, kai jau manai, kad scenos baimė — kitų problema, tai ima ir nutinka tau pačiam.

Eimonas siurbtelėjo alaus.

— Nežinau, ar aš galiu tai daryti, Hari. Nežinau, ar galiu kiekvieną savaitę eiti į studiją, kai žinau, kad bet kurią akimirką mano protas gali užsikirsti.

— Tau tereikia išmokti gyventi suvokiant, kad į tave žiūri milijonas žiūrovų, o tavo galva gali tapti visiškai tuščia.

— Velniai rautų.

— Tu gali tai daryti.

— Tai ir svarbiausia, kad negaliu. Galiu atrodyti savimi pasitikintis ir kietas priešais liaudį namie, bet tai tik vaidyba. Tai netikra, Hari. Prieš eidamas į studiją, vemiu persirengimo kambaryje. Pabundu trečią nakties, susapnavęs, kad visi žiūri į mane, o aš nebeturiu balso. Aš negaliu. Per daug nervinuosi.

— Tu nesinervini, — nepasidaviau. — Tu jaudiniesi.

— O ką reiškia, kad metu šliauką prieš kiekvieną šou?

— Tu jaudiniesi. Tu rengiesi eiti ir linksminti šalį. Natūralu, kad jaudiniesi. Kas nesijaudintų.

— O kaipgi mano košmarai?

— Tai ne nervai. Tai jaudinimasis. Išmok vedėjo maldelę ir kartok: Aš nesinervinu, aš jaudinuosi.

— Aš nesinervinu, — pakartojo Eimonas. — Aš jaudinuosi.

— Va taip.

Kažkas su dešrele vienoje rankoje ir balto vyno taure kitoje priėjo prie Eimono ir pasakė, kad čia buvusi pati geriausia jo laida.

— Gal norėtum žmoniškai išgerti? — pasiūlė man Eimonas.

— Atsiprašau, ponai, — pasakė juodaodis apsaugininkas didumo sulig spinta, tarsi mudu būtume porelė valkatų. — Įėjimas tik su eilute.

— Su eilute? — nesupratau.

— Su kostiumais. Kaklaryšiais. Verslininkų skudurais.

Bet tada kitas apsaugininkas, baltasis didumo sulig spinta, pažino Eimoną.

— Viskas gerai, Krisai, — nuramino aną ir pakėlė raudoną aksominę virvę. — Kaip laikaisi, Eimonai?

Aplinkui šypsenos. Prašom, prašom. Su savo žymiuoju draugužiu žengiau į klubo prieblandą. Akimirksniu išsiblaiviau.

Visur buvo pilna dailių pusnuogių merginų — ne, trim ketvirčiais nuogų merginų, devyniais dešimtadaliais nuogų merginų, — besiraitančių, besiraivančių, šokančių priešais sėdinčius verslininkus, kurių kaktos išrasojusios, o pilvoti kūnai nejudrūs nuo geismo ir alaus. Visos merginos ant šlaunų turėjo raiščius. Už jų buvo prikišta dešimties ir dvidešimties svarų banknotų.

— Per daug neįsijausk, — perspėjo Eimonas. — Tavo žavesys tavo piniginėje.

Užlipome į viršų. Ten Eimoną kaip seną pažįstamą pasitiko besišypsanti juodaodė mergina, vilkinti lyg ir trumpučiu baltu sijonėliu. Ji nuvedė mus prie staliuko šalia scenos, ant kurios merginos vienais aukštakulniais bateliais ir apatinius drabužėlius atstojančiomis virvelėmis lankstėsi prie stulpų.

Jos šoko, o jų menkai prisidengusios kolegės po visą salę rangėsi priešais vidutinio rango lankytojus pagal vienos iš tų amerikiečių dainininkių, kurių niekaip negaliu įsiminti, melodiją, tos, kuri giriasi esanti ir kalė, ir mylimoji. Viena iš naujųjų dainų. Susivokiau, kad dauguma iš man žinomų yra senos dainos.

Atsirado butelis šampano. Pasakiau Eimonui, kad norėčiau alaus, bet tas paaiškino, kad prie šitų staliukų galima gauti tik šampano. Čia šampanas buvo privalomas.

Iš kažkur išniro tipiška blondinė vienkartine vakarine suknele. Nusišypsojo taip, tarsi visą gyvenimą būtų manęs ieškojusi.

— Aš Venera. Gal norėtum šokio?

Tai velnias. Gal pašokti būtų ir nieko.

— Gerai, — pasakiau ir atsistojau. Ėmiau trypčioti džigo žingsniu, kas šioje šalyje vadinama šokiu. Jaučiausi gerai. Daina apie kalę ir mylimąją, beje, buvo visai nebloga.

— Ne, — nekantriai nukirto Venera. Ausis pagavo Birmingamo akcentą. — Tu nešoki. Tu tik sėdi.

Ji mostelėjo į apmirusius verslininkus salėje, tyliai tveriančius geismą savo kėdėse, o merginos, perpus susilenkusios, mirkčiojo jiems pro savo tarpkojį arba tobulais speneliais kone paliesdavo išpampusias girtų nosių kraujagysles.

— Aš šoksiu tau, gerai? Tu sėdėk ir žiūrėk. Neliesti. Viena daina dešimt svarų. Mažiausiai.

— Gal vėliau, — atsisėdau ir gurkštelėjau šampano. Venera pranyko.

— Atsipalaiduok, Hari, — nusišiepė Eimonas. — Tu nesinervini. Tu jaudiniesi. — Jis paplekšnojo man per nugarą ir sumaurojo: — Aš myliu tave, šmiki tu žaliom ausim. Kaip, velniai rautų, laikaisi?

— Puikiai, — atsakiau. — Tėvas vėžininkų palatoje, o žmona — buvusi žmona — nori prisiteisti sūnų.

Jis pasižiūrėjo į mane nuoširdžiai susirūpinęs. Tai ne taip jau paprasta, kai laikai rankoje taurę su šampanu, o aplinkui raitosi nuogos merginos.

— Kaip tėvo reikalai?

— Stabilizavosi. Taip daktarai sako. Tai reiškia, kad nėra žymaus pablogėjimo. Jeigu taip ir bus, galbūt jį išleis namo. Bet jis nepasveiks.

— Eimonai, ar galiu tau pašokti? — pasisiūlė jauna azijietė juosmenį siekiančiais plaukais.

Ji buvo vienintelė azijietė klube. Buvo pora juodaodžių moterų, bet dauguma merginų buvo šviesiaplaukės — iš prigimties arba iš kirpyklos. Jausmas toks, tarsi vartytum Playboy. Čia buvo ta vieta, kur blondinės valdo pasaulį.

— Vėliau, — atsisakė Eimonas ir atsigręžė į mane, o azijietė gražuolė pranyko prieblandoje. — Labai užjaučiu dėl tėčio, Hari. Ir tikra kiaulystė, kad tavo eksponia taip užsispyrė. Bet pralinksmėk gi tu, žmogau. — Jis ištuštino savo taurę ir vėl prisipylė. — Bent jau turi Sidę. Ji šauni merga.

— Su ja baigta, — prisipažinau.

— Ar nenorėtum šokio? — prisistatė prie manęs kažkokia blondinė krūtimis it balionai.

— Ne, ačiū, — atsisakiau. Visai nenusiminusi ji nuėjo šalin. — Mudviem su Side kitos problemos.

— Problemos? — pakartojo Eimonas. — Per apdovanojimus atrodė, kad judu puikiai sutariat.

— Viskas buvo gerai, kol buvom tik mudu. Bet ji turi vaiką. Ir aš turiu vaiką. Jie tikrai šaunūs. Bet tai reiškia, kad ji turi eksvyrą, o aš turiu eksžmoną. Ir apskritai — aš nežinau, — kažkaip per daug žmonių.

— Ir kur šuo pakastas?

— Na, didžiausia bėda ta, kad ji mane pavarė. O pavarė ji mane todėl, kad kartais man darydavosi nesmagu dėl tokios žmonių daugybės. Ir todėl, jog jai atrodė, kad man norisi — kaip kvailai skamba — lyg ir kažkokios tobulos meilės. Galbūt ji ir buvo teisi. Ji sugeba susitvarkyti su dalykais tokiais, kokie jie yra. O man kažkodėl vis nepavyksta.

— Nes tu, Hari, romantikas, — konstatavo Eimonas. — Nes tiki visomis tomis senomis dainomis. O senos dainos tikram gyvenimui neparengia. Jos sukelia tau alergiją tikram gyvenimui.

— O kuo tau kliūva senos dainos? Senose dainose bent jau niekam neatrodo, jog būti kale ir mylimąja — jėga.

— Tu įsimylėjęs meilę, Hari. Tu įsimylėjęs meilės idėją. Sidė — šauni mergina. O išties nepaprasta ji tuo, kad tu jos negali turėti. Štai kas tave veža.

Netiesa. Aš jos ilgėjausi. Labiausiai man stigo to, kaip ji mane apsikabindavo miegodama. Dauguma porų, vos atėjus laikui miegoti, atsuka vienas kitam nugaras. O ji ne. Ji susiriesdavo ir glausdavosi taip, kad pasidarytume kaip vienas. Žinau, tai absurdiška, tai nereali svajonė. Bet ji man tokią svajonę ir pažadino. O mintis, kad daugiau mudu taip nebemiegosime, buvo nepakeliama.

— Ji buvo nepaprasta, — ištariau.

— Apsidairyk, — pasiūlė Eimonas norėdamas pripilti manąją taurę. Uždengiau ją ranka. Ne kažin koks iš manęs gėrėjas, jau ir taip buvau pakankamai įkalęs. — Na ir? Šimtai merginų.

Apsižvalgiau. Salės pakraščiuose laukė sijonuotos merginos su savo žibintais ir padėklais, daugybė klaidžiojo klubo prietemoje. Kitos ritmingai raitėsi priešais verslininkus, kurie gosliai žvilgčiojo tai į merginas, tai vienas į kitą ir patenkinti krizeno. Paskui vienas galų gale nupirko šokį, kiti nuščiuvo, sėdėjo ir droviai, net pagarbiai žiūrėjo.

Kaip lengva mus suvystyti, pamaniau. Niekaip neįsivaizdavau, kad moteris ištirptų pamačiusi kokio nors vyriškio subinę — ir iškart siektų pinigų.

Žiūrint į visų tų vyrų veidus, neatitraukiančius akių nuo tobulų moterų kūnų — kūnų, pagražintų jaunystės bei mankštos, kūnų, kuriuos šen bei ten pakoregavo chirurgo ranka, — nesunku patikėti, kad vyras — tarpinė grandis tarp beždžionės ir moters.

— Viena... dvi... trys, — pradėjo skaičiuoti Eimonas užkimšdamas šampano butelį, — ...aštuonios, devynios... dešimt...

— Taip. Turbūt koks šimtas merginų.

— Visos jos nepaprastos, Hari. Tiek nepaprastų merginų, kad net suskaičiuoti negaliu. Pasaulis pilnas nepaprastų merginų.

— Ne tokių kaip Sidė, — atšoviau.

— Marazmas, — tėškė Eimonas. — Visiškas marazmas, Hari.

Jis užsivertė, ką turėjo taurėje, vėl norėjo prisipilti ir, atrodo, nustebo, kad butelis jau tuščias. Užsisakė dar ir apkabino mane per pečius.

— Tau patinka, Hari. Tau patinka visos tos kančios. Nes taip daug lengviau, negu iš tiesų gyventi su moterimi.

— Tu pasigėrei.

— Gal ir pasigėriau, Hari, bet aš išmanau moteris. Tu galbūt išmanai televiziją — ir tegu Dievas myli ir saugo tave už tai, nes tu ne kartą išgelbėjai mano kailį, — o aš išmanau moteris. Ir aš žinau, kad jeigu pagyventum su Side septynerius metus, tavo nuomonė apie ją pasikeistų. Nes visados taip būna.

— Ne visados.

— Visados, — nenusileido. — Senose dainose apie tai nekalbama. Senose dainose kalbama apie atrastą meilę ir apie prarastą meilę. Apie didvyrišką meilę, amžiną meilę, saldžią ir karčią meilę. Tačiau jose nekalbama apie tai, kaip meilė darosi nuobodi, kaip ji sensta. Apie tai dainų niekas nerašo.

— Ne, velniai rautų, rašo, — užrikau.

— Gal norėtum šokio? — paklausė kažkokia vizija permatomu peniuaru.

— Ne, ačiū, — atsisakiau. — „Kur išėjo mūsų meilė?“, „Tu neatsiunti man gėlių“, „Tu praradai tą meilės jausmą“, — yra daugybė dainų apie blėstančią meilę.

— Bet visos jos skamba iškilmingai, — atrėmė Eimonas. — O taip nėra. Tai kvaila ir erzina. Apsidairyk, Hari, tu tik apsidairyk aplinkui — kodėl koks nors vyras turėtų norėti nusėsti tik su viena moterim? Mes ne taip sutverti.

— Tu ne taip sutvertas, — pataisiau. — O taip yra todėl, kad tau terūpi tavo šlykštus pimpalas ir tai, kaip jį įsprausti į kuo daugiau vietelių.

— Ne mano pimpalas, Hari.

— Atsiprašau, Eimonai. Nenusileisiu. Tavo šlykštus pimpalas.

— Ne mano pimpalas, Hari. Mano sėkla.

— Gerai, tavo sėkla.

Priėjo azijietė su juosmenį siekiančiais plaukais ir įsitaisė Eimonui ant kelių. Nekaltai pakštelėjo į jo tamsų neskustą skruostą.

— Aš Mem, — prisistatė ji man.

— Haris, — atsakiau.

Ir mudu paspaudėme vienas kitam rankas, tarsi ketintume aptarti kokį verslo reikalą. Juokinga, bet šioje troškių cigarečių dūmų, nuogų kūnų ir pusamžių vyrų svajų pilnoje salėje tebebuvo daug oficialumo, daug rankų paspaudimų, susipažinimų ir tyliai su pinigais perduodamų vizitinių kortelių.

Tuo ši vieta buvo unikali: vyrai pasidavė fantazijoms, jog jiems iš tiesų šypsosi proga, tarsi tos merginos tik ir laukia, kad kas pavaišintų vakariene niekam tikusiame neva prancūzų restorane, nors iš tiesų čia buvo jų valdžia, vienu akių žybtelėjimu, klubų kryptelėjimu ir kokia nors nauja daina apie kalę ir mylimąją jos bet kurį vyrą galėjo paversti asmeniniu bankomatu.

Mem pradėjo šokti Eimonui. Ji išsinėrė iš suknelės, standžių miniatiūriniu kūnu ėmė lėtai judėti jam priešais veidą, ir aš supratau, kodėl ši mažutė azijietė — kas ji tokia? indonezietė? tailandietė? — išsilaiko blondinių planetoje.

— Tai kaip Hitrou ekspresas, — pasakė Eimonas.

— Ką tu čia, po velnių, tauški? — nesupratau.

— Hitrou ekspresas, — pakartojo Eimonas. — Traukinys į oro uostą. Nepastebėjai? Vos išvažiavęs iš Pedingtono pravažiuoji pro begalinę aikštę, pilną spindinčių naujutėlaičių automobilių. O kiek toliau yra kita aikštelė, tik ši pilna rūdijančių, trūnijančių, išdegusių mašiniukų, sukrautų vieni ant kitų kaip koks metalo laužas. Tokie jie ir yra.

— Kažko aš čia nesugaudau, Eimonai, — pertariau. — Sakai, kad gyvenimas panašus į Hitrou ekspresą?

— Sakau, kad santykiai — tai kaip tie automobiliai, — paaiškino delnu braukdamas per glotnią auksaspalvę Mem šlaunį, nors čia galiojo griežta „neliesti“ taisyklė. Indonezietės šlaunį? Tailandietės šlaunį? — Viskas iš pradžių spindi, atrodo nauja, atrodo, tęsis amžinai. O baigiasi viskas šiukšlėmis.

— Tu tikras kipšas, — pasakiau stodamasis. — O aš girtas.

— Oi, neik, Hari, — bandė mane sulaikyti.

— Reikia pasiimti sūnų iš tėvų, — paaiškinau. — Tai yra iš mamos.

Pabučiavau jį į skruostą, Mem paspaudžiau ranką. Kažkodėl teisingiau atrodė padaryti taip, o ne pabučiuoti Mem ir paspausti Eimonui ranką. Ir tik nuėjęs, prisiminiau, kur girdėjau tą vardą.

Ir žinojau, kad Eimonas neteisus. Jei visada geidi, jei visada nori, niekada nesi patenkintas, niekada nesi laimingas dėl to, ką turi, tampi dar vienišesnis, negu būtum toks kvaišelis kaip aš, kuris tiki, kad visos senos dainos buvo parašytos apie vieną vienintelę merginą.

Vyrai, lakstantys paskui kiekvieną sijoną, nėra laisvi. Visai ne. Jie net stipriau pavergiami už kitus, nes vis įtarinėja, kad moterys, kurių jie nori, lygiai tokios pačios kaip ir jie. Tokios pat nesuvaržytos, tokios pat neištikimos, lygiai taip pat pasirengusios keisti partnerius lyg pirštines kaip ir viena iš naujųjų dainų personažų.

Jis stovėjo prie klubo, drauge su kitais šokėjų draugužiais laukė šešėlyje. Kažkodėl žinojau, kad jis bus čia.

Ir žinojau, kad atrodys taip pat kaip ir kiti, nepaisant puikių automobilių — arba, jo atveju, didžiulio BMW motociklo, — sustatytų prie šaligatvio. Jis neatrodė laimingas. Nė vienas iš tų vyrukų neatrodė labai laimingas.

Jie stovėjo už taksistų, medžiojančių klientus. Šitie kalbėjosi tarpusavy ir šūkčiojo iš klubo išnyrantiems vyrams: „Gal reikia taksi, pone? Kur važiuojate? Svaras iki Islingtono?“ O anie šokėjų bičiuliai stovėjo kiekvienas sau ir tylėjo. Tarsi jų svajonės išsipildė, tačiau iš jų teliko pavydas ir pasišlykštėjimas.

Mačiau, kaip jis laukia, nors pats likau nepastebėtas, mačiau, kaip nerimauja drauge su kitelis turboeržilais.

Džimis Meisonas, gražuolis Sidės eksvyras, laukė, kol jo Mem baigs naktinį darbą. Trisdešimt antras skyrius

Lankymo valandos nebeteko prasmės. Tai, kada tėvas pabus, visiškai priklausė nuo skausmo atoslūgių bei potvynių ir nuo morfino.

Galėjai prie tėčio prasėdėti visą rytą, ir jis visą laiką pramiegodavo, jei tą vaistais atbukintą ligoninės poilsį galima vadinti miegu. Kai praeidavo nuskausminamųjų poveikis, o auglys dar neimdavo ėsti, tėtis pabusdavo ir kalbėdavosi su manimi kančios ir nepakeliamo liūdesio sklidinomis akimis. Ir aš to laukdavau.

Priešaušriu jis sukrutėjo, liežuviu perbraukė perdžiūvusias lūpas, ir aš pabudau iš savo budraus snaudulio. Palatoje buvo tylu, tik tolesnėje lovoje knarkė senyvas vyriškis. Padėjau tėčiui atsisėsti, sudrėkinau lūpas lašelyčiu vandens.

Jis ėmė gaudyti kvapą — dabar tėtis visados gaudydavo kvapą, — ir aš padėjau jam užsidėti deguonies kaukę. Palaikiau už rankos, kol jis desperatiškai bandė įkvėpti bent kiek oro. Gurkšnis oro, lašas vandens. Širdis plyšo žiūrint, kas bepalaiko jo gyvybę.

Tėtis nusiėmė kaukę. Jo veidas buvo iškreiptas kančios, ir aš vėl pagalvojau apie tai, kaip tavęs niekas neperspėja dėl tokio skausmo. Bet vis negalėjau nuspręsti, kas blogiau — matyti tėvą apimtą baisios kančios, ar matyti jį atbukintą morfino, iš esmės jau lyg ir ne jį. Turbūt skausmas, nusprendžiau. Matyti skausmą baisiau.

Tėtis pasižiūrėjo į mane, netekęs vilties papurtė galvą ir nusuko akis.

Suėmiau jo ranką ir tvirtai suspaudžiau: supratau, kad jis pasiduoda. Jis buvo drąsus vyras, bet nebepajėgė kovoti su šituo paryčiais užplūdusiu liūdesiu, liūdesiu, kai jauti, kad jau niekados nebebus gerai.

Ir niekas tavęs neperspėja dėl šito liūdesio. Gali būti kažkiek pasirengęs skausmui. Gali nujausti, kokias kančias patiria vėžiu mirštantis žmogus. Bet drauge su visomis fizinėmis kančiomis ateina pralaimėjimo kartėlis, kurio nenumalšina jokie vaistai.

— Blogiausia yra tai, — sušnibždėjo tėtis tamsoje, — jog žinai, ko netenki. Kalbu ne apie tai, kas dar nenutiko, — Pato vestuvės, laikas, kai tau pagaliau viskas susitvarkys, — o apie tai, ką laikai savaime suprantamais dalykais. Matyti, kaip Patas važinėja dviračiu, sekti jam pasaką, pabučiuoti prieš miegą. Žiūrėti, kaip jis duodasi po sodą su tuo savo šviesos kardu. Visi tie mažmožiai, kurie reiškia užvis daugiausia.

— Galbūt netrukus grįši namo, — pasakiau vis dar tverdamasis vilties, nes tai mes ir darome, nes nėra kito pasirinkimo, tik tvertis į gyvenimą, net ir tada, kai gyvenimas pilnas kančios. — Ką žinai, gal dar visa tai darysi.

Tačiau jis savęs neapgaudinėjo. Nei manęs.

— Ilgesiuos sodo. Tavo motinos. Jos pagaminto maisto. Tavo televizijos šou.

Pasijutau pamalonintas ir sutrikau, kad mano darbą jis prilygina savo žmonai, anūkui ir sodui. Ir dar truputį susigėdau. Susigėdau, kad nepadariau daugiau, kol buvome drauge, kad nepasistengiau padaryti didesnio įspūdžio ir užsitarnauti jo pritarimo. Pora televizijos laidų ir žlugusi santuoka. Tik tiek.

Tačiau yra Patas. Žinojau, kad jis savo senelį myli labiau už visus pasaulyje. Atrodytų, jog Patas — vienintelė vertinga dovana tėčiui.

Tėtis panoro atsisėsti. Nuspaudžiau lovos valdymo mygtuką, ir galas, zvimbdamas palatos tyloje, pakilo. Tada tėtis palinko į priekį ir įsikibo į mane, o aš jam už nugaros užkišau pagalvę. Skruostu jaučiau jo neskustą šiurkštų veidą.

Nebejutau senų Old Spice ir Old Holborn kvapų. Juos pakeitė ligoninės kvapai, ligos ir vaistų kvapas. Čia nebuvo nei tabako, nei losjono po skutimosi. Tai liko praeityje.

Vis dar buvo neįprasta padėti jam fiziškai. Neabejotina tėvo jėga tiek daug reiškė mano vaikystėje ir jaunystėje, kad dabar, kai ta jėga išseko, atrodė, jog ateina pasaulio pabaiga, jog be jokių skrupulų sugriautas kažkoks nekintamas gamtos dėsnis.

Ir pirmą kartą suvokiau, jog ne dėl jėgos jį mylėjau.

Man visados atrodė, jog jo kietumas, tas senojo pasaulio kietumas, kurį patvirtino ir įkūnijo jo medalis, — kaip tik tas bruožas, dėl kurio jis visados buvo mano didvyris.

Dabar, kai duodavau jam gurkštelėti vandens ar padėdavau atsisėsti ligoninės lovoje, supratau, kad mylėjau jį dėl tos pačios priežasties, dėl kurios jį mylėjo mano mama, dėl kurios jį mylėjo mano sūnus.

Dėl jo švelnumo, dėl užuojautos ir drąsos, kuri su fizine jėga neturi nieko bendra.

— Nesakyk mamai, bet man atrodo, kad namo aš negrįšiu.

— Nekalbėk taip, tėti.

— Man taip atrodo. Jaučiu. Ir norėčiau pasimatyti su Patu.

— Gerai.

Jis nepasakė paskutinį kartą. Jam nereikėjo to sakyti. Be to, yra dalykų, kuriuos pernelyg skaudu ištarti garsiai. Bet abudu žinojome, jog kalbame apie mirtį.

— Jeigu tu neprieštarauji, — kalbėjo tėtis. — Jei nemanai, kad jam bus pernelyg liūdna. Tu turi nuspręsti. Tu esi jo tėvas.

— Kitąkart ateidamas atsivesiu jį, — pažadėjau. — O dabar, tėti, pasistenk truputį numigti.

— Aš nepavargau.

— Tiesiog pailsink akis.

Patas iš mokyklos išėjo drauge su tamsiaplaukiu berniuku, mosikuojančiu aplamdyta priešpiečių dėžute su Godzila.

— Nori pas mane pažiūrėti „Žvaigždžių karus“? — paklausė jo Patas.

— Plačiaekranis?

— Plačiaekranis.

— Gerai.

— Tėveli, ar gedima?

Naršiau akimis triukšmingas besijuokiančias ordas, ieškodamas vieno pažįstamo veidelio, kuris, žinojau, visame šitame 15.30 erzelyne bus rimtas ir santūrus. Ieškojau vienos rudaakės mergytės su „Pokahontos“ sumuštinių dėžele. Bet jos nebuvo.

— Kur Pegė? — paklausiau.

— Pegės šiandien nebuvo, — paaiškino Patas. — Ar galima Čarliui pas mus?

Nėra Pegės? Pasižiūrėjau į Čarlį. Čarlis pakėlė akis į mane.

— Galima, — pasakiau, — bet reikia susitarti su Čarlio mama.

Patas su Čarliu pradėjo šūkauti, juoktis ir stumdytis. Aštrus priešpiečių dėžutės su Godzila kraštas dunkstelėjo man į kelį.

Ėmiau ilgėtis Pegės.

Atvėriau paradines duris — už jų stovėjo Salė ir baugščiai žvilgčiojo iš po susiriebalavusių kirpčiukų.

— Nesitikėjau, kad pasirodysi, — pasakiau.

— Atėjau atsiprašyti.

Įsileidau ją vidun.

Patas su Čarliu ant sofos pešėsi dėl „Žvaigždžių karų“. Čarlis norėjo prasukti meilės scenas bei apmąstymus ir iškart žiūrėti mūšį. Patas filmą norėjo žiūrėti nuo pradžios iki pabaigos. Salė kyštelėjusi galvą pasisveikino su Patu, o tada mudu nuėjome į virtuvę.

— Aš mąsčiau, — pradėjo Salė. — Ir supratau, kokia buvau kvaiša, kad įsileidau Stivo draugus.

— Kad taip būtum apie tai pagalvojusi, kai buvo laikas.

— Žinau. — Apykvailės akys spoksojo į mane iš už plaukų uždangos. — Atsiprašau. Tiesiog — nežinau, kaip pasakyti, — buvau labai laiminga, kad vėl jį matau.

— Na, suprantu, — ištariau. — Mano širdis irgi ima trankytis, kai tik pamatau Stivą.

— Jis tau nepatinka. Tu šaipaisi.

— O, beje, kaip jums einasi? Tau ir Stivui?

— Viskas baigta, — prisipažino Salė, ir kai jos akys paplūdo ašaromis, man nei iš šio nei iš to pasidarė labai gaila šito iki skausmo drovaus vaiko. — Jis vėl mane metė. Kai gavo, ko norėjo.

— Užjaučiu, — pasakiau. — Iš tiesų Stivas ne mano skonio. Bet žinau, kad tau jis patiko. Kiek tau dabar metų? Penkiolika?

— Šešiolika.

— Susirasi kitą. Nesakysiu tau, kad tu dar nesupranti, kas yra meilė, nes nemanau, kad taip yra. Bet tu tikrai susirasi kitą, patikėk.

— Viskas gerai, — patraukė ji nosimi. Padaviau atplėšęs popierinio rankšluosčio, ir Salė garsiai išsišnypštė. — Nieko baisaus. Aš tik norėjau atsiprašyti už aną vakarą. Ir pasakyti, kad jeigu dar kartą leistum pabandyti būti aukle, daugiau taip nedaryčiau.

Atidžiai pasižiūrėjau į ją. Pagalba su Patu man būtų labai pravertusi. Senasis paramos tinklas staiga suiro. Tėtis ligoninėje. Sidės nebėra. Netgi po truputį ėmiau ilgėtis Biankos. Telikome mudu su mama, ir kartais būdavo striuka.

— Tu priimta, — pasakiau. — Man auklė praverstų.

— Gerai, — nusišypsojo Salė. — Nes man praverstų pinigai.

— Vis dar gyveni pas Gleną?

— Aha. Bet aš, kaip čia pasakius, — nėščia.

— Viešpatie, Sale! Ar vaikas Stivo?

— Daugiau nieko nebuvo.

— Ir ką gi Stivas į tai, jog taps tėveliu?

— Ne itin apsidžiaugė. Man rodos, jo žodžiai buvo — eik šikt. Jis nori, kad atsikratyčiau vaiko.

— O tu nori jį pasilikti?

Ji minutėlę galvojo. Tik minutėlę.

— Manau, būtų gerai. Visados norėjau ko nors, kas būtų tik mano. Ko nors, ką galėčiau mylėti ir kas mylėtų mane. O šitas vaikutis... Šitas vaikutis mane mylės.

— Ar tavo tėtis apie tai žino?

Ji linktelėjo.

— Bent tokia nauda iš tėvo, kuris yra amžinas hipis, — pasakė. — Jo šitokie dalykai per daug nenuliūdina. Jis labai ramiai sureagavo į mano nėštumą, kai man buvo trylika. Nėštumas paauglystėje jo negąsdina. Nors, man rodos, jis kiek sutriko, kad nenoriu aborto.

— Bet, Sale, kaipgi tu išlaikysi tą vaiką?

— Dirbdama pas tave aukle.

— To nepakaks.

— Kaip nors išsiversim, — pareiškė Salė, ir aš bent kartą nepajutau pavydo dėl to jaunatviško pasitikėjimo savimi. — Aš ir mano vaikas.

Salė ir jos vaikas.

Jiedu tikrai išsivers, tačiau surogatinio tėvelio vaidmuo teks valstybei, nes Stivas šiam darbui nelabai tinkamas. Ir kam aš čia dar moku valstybei mokesčius. Galėčiau tiesiog skirti pinigų Salės vežimėliui ir apsieiti be tarpininkų.

Viešpatie. Jau iš tiesų pradedu mąstyti kaip mano tėtušis.

— Vaikas — ne pliušinis meškutis, Sale, — pasakiau. — Jis ne tam, kad galėtum jį priglausti ir tau būtų gera. Kai turi vaiką, nebesi laisvas. Nemoku tau paaiškinti. Bet yra taip, tarsi jis užvaldytų tavo širdį.

— Bet to aš ir noriu, — pasakė Salė. — Noriu, kad kas nors užvaldytų mano širdį. — Ji šiek tiek priekaištingai palingavo galva. — Kalbi taip, tarsi tai būtų negeras dalykas.

Glenas atvažiavo Salės pasiimti, ir jiedu kaip tik ketino išeiti, kai užbėgo Martis aptarti savo vestuvių. Norėjau juodu supažindinti, bet Glenas ir Martis pasisveikino kaip seni pažįstami. Tada prisiminiau. Jiedu buvo susitikę per mano vestuves.

Taigi išviriau dar kavos, o tiedu dalijosi prisiminimais apie Top of the Pops šlovingaisiais aštuntojo dešimtmečio laikais, kai Martis buvo fanatiškas tos antradienio vakaro laidos žiūrovas, o Glenas trumpą laiką buvo jos dalyvis. Salė žiūrėjo į juodu su pašaipia žalios jaunystė panieka. Ir tik tada, kai Glenas su Sale pagaliau išėjo, Martis man prisipažino, kad nebegali ramiai miegoti.

— Visiems taip būna, — pasakiau. — Šiokios tokios dvejonės prieš vestuves yra visiškai normalus dalykas.

— Aš nesijaudinu dėl vedybų, — atšovė Martis. — Man neramu dėl šou. Ar nieko negirdėjai?

— Pavyzdžiui?

— Ar negirdėjai jokių gandų, kad kitąmet šou nebegaus pinigų?

— Tavo šou? Baik juokus. Jie gi neužrauks „Marčio Meno šou“. Ar užrauks?

— Aišku, kad užrauks. Faktas, kad pokalbių šou nyksta. — Martis liūdnai palingavo galva. — Tokia šiuolaikinio pasaulio bėda, Hari. Žmonėms darosi bloga nuo žmonių.

— Vyrai miršta jaunesni negu moterys, — pasakė mano naujasis advokatas. — Mus dažniau nei moteris suėda vėžys. Mes dažniau žudomės negu moterys. Dažniau negu moterys būname bedarbiai. — Jo glotnus riebus veidas išsiviepė, tarsi tai būtų labai juokinga. Jo dantys buvo smulkūs ir aštrūs. — Tačiau, pone Silveri, dėl kažkokios priežasties, kurios aš niekaip negaliu suvokti, moterys laikomos aukomis.

Naidželą Batį man rekomendavo vyrukai iš šou, apšvietimo režisierius ir garso operatorius, kurie abu pernai perėjo bjaurias skyrybas.

Atrodo, pats kartą ar porą išgyvenęs žiaurias skyrybas, Batis turėjo fanatiškai už vyrų teises kovojančio žmogaus reputaciją. Visos tos kalbos apie ilgalaikę vyrų bedarbystę ir prostatos vėžį, ir apie tai, kaip vyrai užsidarę garaže įjungia variklį, jam nebuvo vien skambios frazės — tai buvo vienintelis teisingas kelias, nauja užgimimo laukianti religija.

Batis buvo panašus į imtynininką: ganėtinai žemas, neliekną taliją slėpė gerai pasiūtas kostiumas. Ant nosies užbalnoti akiniai storais stiklais. Žinodamas, kad jis manajame kampe, iš karto pasijutau geriau.

— Įspėju jus, kad įstatymai tokiais atvejais kaip šis tėvui nėra palankūs, — aiškino jis. — Įstatymai turėtų būti palankūs vaikui. Teoriškai taip ir yra. Teoriškai vaiko gerovė turėtų būti pirmaeilės svarbos. Bet praktiškai taip nėra. — Jis pasižiūrėjo į mane nemaloniomis piktomis akimis. — Įstatymai palankūs motinai, pone Silveri. Taip jau istoriškai susiklostė, kad vaiko gerovė paprastai siejama su motina. Įspėju jus dėl šito, kol dar nepradėjome.

— Darykit, ką galit, — paprašiau. — Darykit, ką galit, kad man atitektų vaiko globa.

— Tai nebevadinama globa, pone Silveri. — Nors žiniasklaida vis dar kalba apie kovas dėl globos, bet nuo 1989 metais priimto Vaiko įstatymo vaiko globa nebepriteisiama vienam iš tėvų. Dabar suteikiama gyvenamoji vieta. Jūs norite, kad jums būtų suteiktas leidimas apgyvendinti vaiką pas save.

— Aš noriu?

Batis linktelėjo.

— Globa pakeista gyvenamąja vieta tam, kad būtų išvengta konfrontacinio aspekto, kai sprendžiama, kas globos vaiką. Leidimas gyventi pas vieną iš tėvų kito neatleidžia nuo tėvo ar motinos pareigų. Įstatymas pakeistas tam, kad būtų aišku, jog vaikas nėra nuosavybė, kurią galima laimėti arba kurios galima netekti. Leidimas gyventi reiškia, kad vaikas gyvena su jumis. Bet vaikas jums nepriklauso.

— Nesupratau, — prisipažinau. — Tai koks gi skirtumas tarp bandymo gauti leidimą apgyvendinti ir bylinėjimosi dėl globos?

— Absoliučiai jokio, — išsišiepė Batis. — Tai tik konfrontacija. Deja, kur kas lengviau pakeisti įstatymą negu žmogaus prigimtį.

Jis ėmėsi tyrinėti popierius ant stalo ir pritariamai linksėti.

— Šitos skyrybos ganėtinai paprastos. Ir, kiek suprantu, pone Silveri, jums su sūneliu neblogai sekasi? Ar jam patinka mokykloje?

— Labai.

— Ar jis matosi su motina?

— Ji gali su juo matytis kada tik nori. Ji tai žino.

— Ir vis vien nori jį atsiimti, — ištarė Naidželas Batis. — Ji nori apgyvendinti jį pas save.

— Taip. Ji nori, kad vaikas gyventų su ja.

— Ar ji turi sugyventinį?

— Ką?

— Ar jūsų buvusi žmona turi draugą, pone Silveri? Draugą, kuris su ja gyvena?

— Taip, — atsakiau, dėkingas, kad jis Džinos santykius su Ričardu nužemino iki tokio nešvaraus pavadinimo kaip sugyventiniai, dėkingas, kad didžiulis deimantas ant jos didžiojo kairės rankos piršto Naidželui Bačiui tereiškia Džinos kadrą. — Ji gyvena su tokiu tipu, su kuriuo susipažino Tokijuje.

— Išsiaiškinkim. Ji išėjo iš namų ir paliko judu su sūnumi.

— Na, maždaug taip. Ji pasiėmė Patą — mūsų sūnų, — kai išsikraustė pas tėvą. Bet kai išvyko į Japoniją, pasiėmiau vaiką ir parsivežiau namo.

— Taigi ji paliko bendrus namus ir faktiškai paliko vaiką rūpintis jums, — dėstė Naidželas Batis. — O dabar ji grįžta ir nusprendžia, kad norėtų kurį laiką pavaidinti motiną.

— Ji sako, kad suprato, kaip karštai jį myli.

— Tai dar pažiūrėsim, — pažadėjo mano advokatas. Trisdešimt trečias skyrius

Tėvas sparčiai lyso. Niekados nebuvo lieknas, o dabar jo skruostai įdubo, oda po smakru nukaro neskustomis raukšlėmis. Kuo toliau, tuo labiau darėsi man nepažįstamas.

Net jo rankose nebeliko senosios raumenų jėgos, o tatuiruotės, liudijančios apie jo ištikimybę mano mamai ir komandosams, išbluko tarsi ano šimtmečio nuotraukos.

Kūnas traukėsi ir su kiekviena diena vis labiau matėsi kaulai. Jie išsišovė per blykštančią odą, kuri, su siaubu staiga suvokiau, ko gero, saulės daugiau nebeišvys.

Bet jis šypsojosi.

Sėdėjo lovoje ir šypsojosi. Ir ta šypsena buvo tikra — ne suvaidinta kietuolio šypsena, ne per jėgą išspausta šypsena, o tikro džiaugsmo šypsena išvydus anūką.

— Sveikas, Patai, — pasveikino jis Patą, žengiantį jo lovos link. Už jo mindžikavome aš, mano mama ir dėdė Džekas. Tėtis pakėlė dešinę ranką, tą, prie kurios riešo buvo prijungtas lašinės vamzdelis. — Žiūrėk, kas liko iš tavo senelio.

Patas dėdės Džeko automobilyje nenustygo vietoje — buvo sujudęs, kad jį pasiėmėme iš pamokų, džiūgavo, kad važiuoja užpakalinėje prabangaus automobilio sėdynėje, o ne suniokoto sportinio automobilio priekyje. O dabar nuščiuvo. Nedrąsiai artinosi prie lovoje gulinčio sulysusio apšepusio senelio.

— Eikš, — nuo jaudulio užkimusius balsu pakvietė mano tėtis. Ištiesė laisvąją ranką, ir Patas užsiropštęs ant lovos pasidėjo galvą ant vargšės ligotos senelio krūtinės. Taip juodu apsikabinę gulėjo ir tylėjo.

Mama metė į mane žvilgsnį. Ji nenorėjo, kad vesčiausi Patą į ligoninę.

Niekaip negalėjome žinoti, ar tėtis nemiegos, kai ateisime. Buvo labai tikėtina, kad skausmas pasidarys visai nepakeliamas, ir, kol ieškosime, kur pastatyti mašiną, gydytojai tėtį pripumpuos opiatų. Ir Patas pamatys nuo vaistų visiškai apdujusį senelį. Arba galėjo užeiti dusulio priepuolis, ir vaikas būtų pamatęs besikilnojančią krūtinę, ant veido uždėtą deguonies kaukę ir senelio akis, ašarotas iš skausmo ir baimės. Arba, nors ji to ir nepasakė, jis jau galėjo būti miręs.

Visaip galėjo nutikti, ir tikimybė, kad nutiks, buvo nemenka. Mama savo virtuvėje iki ašarų supyko ant manęs, kad Patui teks pamatyti ką nors iš tų baisybių.

Apkabinau ją ir nuraminau, kad viskas bus gerai. Ir klydau. Nebuvo gerai: Patas buvo sukrėstas, jis nuliūdo pamatęs, kaip liga nuniokojo senelį, kaip jis vysta ligoninės lovoje mirštančių žmonių palatoje. Tokio merdėjimo nepamatysi filmuose ar per televiziją, merdėjimo, kupino kančių, vaistų ir liūdesio dėl visko, ko neteksi. Aš nebuvau pasirengęs mirties tikrovei, ir nebuvo ko tikėtis, kad penkiametis berniukas, gyvenantis vien „Žvaigždžių karais“, bus pasirengęs geriau.

Ne, gerai nebuvo. Bet buvo būtina. Mano tėvui ir mano sūnui reikėjo pasimatyti. Jiems reikėjo pajusti, kad ryšys tarp jųdviejų vis dar yra ir visados bus. Jųdviejų meilė bus visada. Jiems reikėjo žinoti, kad vėžys to negali sugriauti.

Ir kažkaip žinojau — tiesiog žinojau, — kad kai Patas bus čia, tėtis neapsvaigs nuo vaistų, kad jo neištiks dusulio priepuolis.

Nebuvo jokios racionalios priežasties tikėti, kad nenutiks nieko bloga, jei jo anūkas bus čia. Nelogiška. Gal net kvaila. Bet aš visa širdimi tikėjau, kad tėtis apsaugos Patą nuo šitų baisių dalykų. Aš tikėjau, kad dalelė jo taip ir liko neįveikiama. Negalėjau tuo netikėti.

— Ar greitai grįši namo? — paklausė Patas.

— Pagyvensim — pamatysim, — pasakė tėtis. — Žiūrėsim, ką sakys daktarai. Matysim, ar seneliui truputį pagerėjo. Kaip mokykloje?

— Gerai.

— O dviratis? Kaip tas mūsų Varpelis?

— Gerai.

— Be tų papildomų ratukų smagiau, ar ne?

— Taip, — nusišypsojo Patas. — Bet aš pasiilgstu tavęs.

— Ir aš tavęs pasiilgstu, — pasakė mano tėtis ir tvirtai prisispaudė Patą. Šviesiaplaukė Pato galvelė prigludo prie mėlynos dryžuotos pižamos, prie seniokiškos pižamos, kokių jis niekuomet nevilkėdavo namie.

Tada linktelėjo man.

— Metas eiti, — pasakiau.

Taip mano tėtis atsisveikino su savo mylimu anūku. Paramstytas ligoninės lovoje, apsuptas jį mylinčių žmonių ir vis dėlto visiškai vienas. Kiek mes čia pabuvome — penkias minutes ar valandą? Nežinau. Tik supratau, jog dabar jis nori, kad išeitume.

Taip ir išėjome, palikę tėtį, besigraibantį deguonies kaukės, susikūprinusį ir apžėlusį, tokį seną, kad net nebūčiau galėjęs įsivaizduoti, su jauna sesele, nerūpestingai tauškančia prie jo kojūgalio.

Na, štai, atėjo blogiausia. Baisi ir visiška mirties vienuma, siaubingas paskutinės ligos stadijos vienišumas. Niekas tavęs dėl to neperspėja.

Gyvybei blėstant, skausmui ateinant, palikome jį pilnutėlėje vėžininkų palatoje, į kurią per didžiulius nešvarius langus skverbėsi žiemos saulė, o fone iš televizoriaus čekšėjo burundukas. Palikome jį. Tik tiek tegalėjome padaryti.

Kai ėjome atgal prie automobilio, Patas rijo ašaras. Piktas, teisingiau, įsiutęs, ant kažko, ko neįstengė įvardyti. Pabandžiau jį paguosti, bet jis nenorėjo paguodos.

Mano sūnus jautėsi apgautas.

Prie Sidės namų stovėjo krovininis furgonas.

Ne didžiulis sunkvežimis, į kurį gali sukrauti viso šeimos gyvenimo mantą, ne milžinas, kuriame tilptų pianinas ir apšiurę baldai, kuriuos taip mėgsti, jog negali išmesti, ir visas kitas per daugybę metų sukauptas šlamštas. Šitas buvo iš tokios perkraustymo agentūros, kokios reklamuojasi paskutiniuose žurnalų puslapiuose. Toks, kuris puikiai tinka nedidelei šeimai, neprisikaupusiai per daug turto.

Stebėjau, kaip du jauni marškinėliais vilkintys vyrukai į furgoną įkėlė vaikišką lovelę. Nors Sidė su Pege gyveno viršuje, vyrukai neatrodė nusikamavę.

Tarpdury pasirodė Pegė, betįsianti minkštą žaislą didumo sulig šaldytuvu. Ji visiškai nenustebo, kad aš čia, ir pažvelgė į mane rimtomis rudomis akimis.

— Žiūrėk, ką turiu, — atkišau jai persikreipusią vyriškos lyties lėlę blizgančiomis sidabrinėmis kelnėmis ir drabužiu, panašiu į purpurinį smokingą. Transvestitė Barbė.

— Disko Kenas, — pažino ji ir paėmė lėlę.

— Palikai pas mus, — paaiškinau. — Pamaniau, gal pasigedai.

— Ačiū, — padėkojo šita mandaguolė mergytė. Jai už nugaros išniro Sidė su stirta knygų minkštais viršeliais.

— Žiūrėk, ką man atnešė Haris, — parodė Pegė. — Disko Keną. Aš jo ieškojau.

Sidė liepė jai eiti į savo kambarį ir apsižiūrėti, ar tikrai nieko nepaliko. Pegė pliušinį žaislą didumo sulig šaldytuvu paliko ant šaligatvio ir sugniaužusi rankytėje Keną šmurkštelėjo į namą.

— O tu? — ištariau. — Ką nors palikai?

— Ne. Man rodos, susirinkau viską.

Vyrukai kraustytojai prasispraudė pro mudu ir suėjo į namą.

— Išsikraustai nieko man nepasakiusi? — papriekaištavau. — Draugė vadinasi.

— Ketinau pasakyti. Tik kad — nežinau, — taip lengviau. Visiems.

— Ieškojau tavęs kavinėje.

— Išėjau.

— Ir jie man taip pasakė.

— Mes kraustomės į kitą miesto pusę. Į Noting Hilą.

— Į Vakarų Londoną?

— Viešpatie, Hari, nereikia taip kraupintis. Aš — amerikietė. Persikraustyti iš vienos miesto pusės į kitą man nėra taip baisu kaip tau. Klausyk, atsiprašau, bet aš tikrai neturiu laiko. Ko nori? Nelabai tikisi, kad atėjai tik tam, kad grąžintum Disko Keną.

— Disko Kenas — viena iš priežasčių. Bet dar norėjau pasakyti, kad tu neteisi.

— Dėl ko?

— Dėl mūsų. Neteisi dėl mūsų. Jei mudu skiriamės — tai pasaulio pabaiga.

— Oi, Hari.

— Tikrai. Žinau, kad tu netiki, jog kiekvienam žmogui skirtas kitas vienas vienintelis žmogus visame pasaulyje, bet aš tikiu. Per tave tuo patikėjau, Side. Beje, nesvarbu, kuo mes tikime. Mudviem gera. Mudviem išeina būti drauge. Mąsčiau apie tai. Man nėra jokios kitos galimybės viską sutvarkyti — tik tu. Tu — paskutinė mano laimės galimybė. Ir net jei yra kita galimybė, aš jos nenorėčiau. Kaip Olivija Niuton Džon sakė Džonui Travoltai, tu vienintelė, kurios noriu.

— O ar nebuvo atvirkščiai? Ar ne Džonas Travolta taip pasakė Olivijai Niuton Džon?

— Galbūt.

— Hari, — ištarė Sidė. — Turi kai ką žinoti. Grįžtu pas Pegės tėvą. Norim su Džimu dar kartą pabandyti.

Išpūčiau į ją akis, o vyrukai tarp mudviejų pranešė sofą lovą.

— Beveik viskas, — pasakė vienas. Jiedu vėl įėjo į namą.

— Atleisk, — ištarė Sidė.

— Bet ar tu jį myli?

— Jis mano mažutės tėvas.

— Bet ar tu jį myli?

— Baik, Hari, tai juk tu amžinai dramatizuoji šeimos žlugimą. Tai tu amžinai skundiesi, kaip sunku konkuruoti su kraujo ryšiu, tu dejuoji dėl bjaurių, kaip tu sakai, šlykštaus šiuolaikinio gyvenimo nuolaužų. Turėtum dėl manęs džiaugtis. Turėtum man palinkėti sėkmės.

— Bet tu turi jį mylėti, Side. Viskas netenka prasmės, jei tu jo nemyli. Ar tu jį myli?

— Taip. Patenkintas? Aš jį myliu. Nesilioviau jo mylėjusi. Ir noriu pabandyti, nes jis metė savo draugužę, tą tailandietę striptizo šokėją, ir pažadėjo man, kad su tuo baigta. Su visom tom geltonodėm.

— Ji ne striptizo šokėja. Ji viliotinio šokėja.

— Nesvarbu. O Pegė džiūgauja, kad mudu bandysime viską pradėti iš naujo. Taigi net jei nekenti manęs, turėtum džiaugtis dėl jos.

— Nejaučiu tau neapykantos. Neįstengčiau tavęs nekęsti.

— Tada palinkėk man sėkmės.

— Sėkmės tau, — palinkėjau, ir netgi nuoširdžiai. Ji nusipelnė būti laiminga. Ir Pegė. Greitosiomis pabučiavau Sidę į skruostą. — Tik nesakyk, kad tavęs nepažįstu, gerai?

Palikau jas krautis daiktų. Kad ir ką būčiau sakęs, būtų nuskambėję tuščiai ir savanaudiškai, tarsi visi žodžiai būtų pasalūnai, skirti tik tam, kad ji grįžtų pas mane.

Bet dabar, kai ji susirengė grįžti pas savo vyrą, pagaliau suvokiau tradicinės šeimos ribas. Dabar supratau, kad tėvelis, mamytė ir vaikučiai — tai labai gražu.

Bet jeigu nemyli vienas kito, gali sumesti skudurus kad ir su Disko Kenu — bus tas pats.

— Gavome kitos pusės atsakymą, — pranešė Naidželas Batis. — Jūsų buvusi žmona teigia, kad per visą santuoką buvusi jums ištikima, o jūs buvęs jai neištikimas su savo kolege.

— Na, tai tiesa, — pripažinau. — Bet tai tebuvo vienos nakties nuotykis. Negaliu sakyti, kad tai nesvarbu, bet...

— Dar ji tvirtina, kad jūsų globojamas sūnus patyrė sunkią galvos traumą.

— Ką tai reiškia? Atrodo taip, tarsi būčiau jį sumušęs ar dar kas nors. Jis nukrito, suprantat? Nelaimė nutiko mūsų parke. Jis nukrito į tuščią baseiną ir prasikirto galvą. Gal aš ir ne viską padariau. Gal reikėjo atidžiau jį stebėti. Negi ji tikrai nesupranta, kad tai man niekaip neišeina iš galvos? Bet aš bent jau buvau greta. O ji tuo metu su savo draugeliu Tokijuje valgė tempurą.

Advokatas atidžiai studijavo priešais jį gulintį raštą.

— Ir ji, atrodo, yra įsitikinusi, kad jūs neatliekate tėvo pareigų ir nekontroliuojate, ką jūsų vaikas žiūri ir ko klausosi.

— Čia jau kvailystės.

— Jam vienam leidžiama žiūrėti žiaurius filmus, teigia ji. Vaizdajuostes su nevaikiškomis scenomis. Ir ji sako, kad per paskutinį vizitą pas vaiką paaiškėjo, kad jis turįs muzikos juostelę su šventvagiškomis ir tik suaugusiems skirtomis dainomis.

Pajutau, kaip iš pykčio į veidą plūsta kraujas.

— Tai prakeikta... prakeikta...

Neradau tinkamo žodžio. Neradau pakankamai svaraus žodžio.

Naidželas Batis garsiai nusikvatojo, tarsi aš pagaliau būčiau pradėjęs suprasti. Trisdešimt ketvirtas skyrius

— Ar galiu pasižiūrėti medalį? — paprašiau.

— Aišku, gali, — atsakė mama.

Ji nuėjo į darbo kambarį, kur stovėjo grotuvas. Girdėjau, kaip šnarina draudimo aktus, banko pranešimus, laiškus, viso gyvenimo dokumentus.

Grįžo nešina keturkampe tamsiai raudona, kone juoda dėžute. Joje ant purpurinio aksomo gulėjo sidabro, o gal sidabro lydinio medalis. Mano tėvo medalis.

Medalio kaspinas buvo baltos ir mėlynos spalvos: dvi plačios baltos išilginės juostos, o tarp jų mėlyname fone siaurutė balta juostytė. Ant medalio šalia karaliaus atvaizdo buvo parašyta: „Už pasiaukojamą tarnybą“. Dėžutės dangtelyje baltame šilke virš Karališkosios garantijos įspaustas gamintojo pavadinimas: „Pagal susitarimą, J. R. Gaunt & Son Ltd, 60 Conduit Street, London“. Prisimenu, kaip man, vaikui, tos kompanijos pavadinimas — ar ji vis dar gyvuoja? Ar rasčiau ją tuo pačiu adresu? — buvo tarsi antra dedikacijos dalis.

Atsargiai išėmiau medalį. Ir dabar, trisdešimtmetis vyras, kaip ir kadaise berniukas, nustebau, kad mano tėvo apdovanojimas toks sunkus.

— Patui patikdavo žaisti su tėčio medaliu, — nusijuokė mama.

— Tu leisdavai Patui su juo žaisti? — nepatikėjau.

— Jam patikdavo jį man prisegti, — šypsojosi mama. — Būdavau princesė Leila filmo pabaigoje.

— Lėja, mam. Princesė Lėja.

Buvo jau po vidurnakčio. Pavargome sėdėti ligoninėje, bet ir užmigti neįstengėme. Nusprendėme išgerti arbatos. Mamos manymu, visais atvejais tinkamas sprendimas.

Ji nuėjo užkaisti vandens, o aš laikiau sugniaužęs medalį ir mąsčiau apie tai, kaip tie žaidimai, kuriuos žaidžiau vaikystėje, parengė mane būti tokiu vyru, koks buvo mano tėvas, tokiu vyru, koks buvo jo tėvas, — kovingu vyru, vyru, atsisveikinimui bučiuojančiu apsiašarojusią moterį, apsirengiančiu uniformą ir išeinančiu į karą.

Tie žaidimai, kuriuos vaikai žaidėme laukuose ir skersgatviuose, dabar atrodė ne vien vaikiškos pramogos šlovinant pagrindines dorybes. Ko gero, jos ruošė mus kitam karui — mūsiškei Normandijai, Dankirkui ar Monte Kazino.

Mano karta žaidė žaisliniais ginklais. Arba lazdomis, kurios buvo ginklai, arba pirštais, kurie buvo ginklai, bet kuo, kas tavo vaizduotėje galėjo būti ginklas, ir niekam nešovė į galvą, kad tai nesveika ar bjauru. Bet jaunystėje regėjome tik mažus karus, televizinius karus, kurie ne kovojantiems teatrodė tokie tikri ir grėsmingi kaip video žaidimai.

Mano karta, paskutinė berniukų karta, žaidusi žaisliniais ginklais, buvo laimingesnė, nei galėjo suvokti. Kol augome, mūsų nelaukė karas. Nebuvo jokių vokiečių nei japonų, su kuriais reikėtų kariauti.

Su žmonomis, štai su kuo kariavome mes, taikos palaiminta vyrų karta. Skyrybų teismuose kariavome savo bjaurius niekingus karus.

Daugybę kartų mačiau randus ant tėvo kūno ir žinau, kad tas karas nebuvo Džono Veino filmas. Tačiau vyrai, kurie išgyveno ir kurie daugmaž sveiki grįžo namo, kiekvienas susirado žmogų, kurį sugebėjo mylėti visą gyvenimą. Kas geriau? Karas ir tobula meilė? Ar taika ir meilė, kuriai suteiktas kreditas penkeriems, šešeriems ar septyneriems metams? Kam iš tiesų pasisekė? Mano tėvui ar man?

— Tau ta mergina patinka, ar ne? — pertraukė mano mintis mama, grįžusi į kambarį su dviem garuojančiais puodeliais. — Tiksliau, ta moteris. Sidė. Ji tau labai patinka.

Linktelėjau.

— Norėjau, kad būtume kartu. Kaip judu su tėčiu. Bet šiais laikais tai, atrodo, neįmanoma.

— Turi per daug sentimentų praeičiai, — visai nepiktai pasakė mama. — Tau atrodo, kad viskas buvo rožėmis klota. O buvo visko.

— Bet judu su tėčiu buvote laimingi.

— Taip, buvome. — Ji nukreipė kažin kur žvilgsnį ir mintimis nuklydo ten, kur negalėjau jos pasekti. — Mudu buvome laimingi.

Man dingtelėjo, kad ir aš buvau laimingas.

Kai galvoju apie savo vaikystę, prisimenu saulės išdegintą rugpjūtį, pačią mėnesio pradžią, kai prieš akis tau dar ilgos šešių savaičių atostogos, kai žinai, kad dar bus išvykos automobiliu į kaimiškas smukles, kur tėtis su mano dėdėmis žais smiginį, man ir pusbroliams, žaidžiantiems laukėj ant žolės, išneš limonado ir traškučių, o prie medinių stalų kvatosis mūsų mamos, kaip kokios musulmonės atsiskyrusios nuo savo vyrų.

Arba kitos atostogos — Kalėdų: vėlyvą vakarą prie kortų stalo rūkantys ir geriantys dėdės ir tetos, vyrų ir berniukų futbolas antrąją Kalėdų dieną ūkanotame Aptono parke.

Arba atostogos prie jūros su milžiniškais rausvais cukraus vatos tumulais ant pagaliukų, su jūros ir keptų svogūnų kvapu, arba šunų lenktynės, kur mama visada statydavo už šeštą numerį, nes jai patikdavo spalvos, patikdavo, kaip raudonas skaitmuo atrodo juodų ir baltų dryžių fone.

Jaučiausi dėkingas už tą priemiesčių vaikystę — už tuos prisiminimus apie išvykas automobiliu, kuklų lošimą ir vienadienius žygius. Ji rodėsi sklidina gyvenimo ir meilės, puikus laikas augti, kai Bobis Muras žaidė Vest Hame, o per televizorių rodydavo Mis Pasaulį, kai mano mama ir tetos segėjo mini sijonus.

Ir nors mano sūnaus vaikystėje daugiau daiktų, joje ir skaudi skyrybų patirtis.

Pasitelkęs visą diplomatiją, kiek sugeba penkiametis, įlindęs į jausmų skafandrą, jis dabar blaškomas tarp motinos ir jos draugo, tarp tėvo ir savo sudaužytos širdies. Vaizdajuosčių leistuvas ir priekinė prabangaus automobilio sėdynė — menka kompensacija už visa tai.

Man atrodė, kad mudu su Džina — ir tūkstančiai į mus panašių porų — ateinančiai kartai ne ką tepaliekame.

— Mudu sutarėme, nes stengėmės, kad taip būtų, — pasakė mama. — Nes norėjome sutarti. Nes net kai neturėjome pinigų, net kai negalėjome turėti vaikų, mudu nepasidavėme. Dėl laimingos pabaigos reikia pakovoti, Hari. Tai nenukrenta iš dangaus.

— Manai, nekovojau dėl savo laimingos pabaigos? Manai, kad nesu pakankamai kovingas? Ne taip kaip tėtis?

Man rūpėjo, ką ji mano. Buvo laikai, kai buvau jaunas ir kvailas, kai man atrodė, kad mano tėvai nieko neišmano ir nemato toliau savo išpuoselėto sodo bei tvankios svetainės. Tačiau dabar taip nebeatrodė.

— Manau, Hari, kad kovingumo tavyje pakanka. Tik tu kartais save apgaudinėji. Tu negali būti toks pat kaip tavo tėvas — laikai nebe tie. Beveik kitas amžius. Tau skirti kitokie mūšiai ir nelauk, kad kas nors tau už tai prisegs medalį. Vienam auginti vaiką — ar manai, kad tavo tėvas būtų sugebėjęs? Myliu jį labiau už gyvenimą, tačiau žinau, kad tai būtų buvę ne jo jėgoms. Tu turi būti stiprus kitaip. Tu turi būti kitaip kietas.

Įdėjau medalį į dėžutę. Suskambo telefonas.

Mamos akys šoktelėjo į laikrodį, o paskui, pilnos ašarų, atgal į mane. Buvo truputis po keturių, ir skambinti galėjo tik dėdė Džekas iš ligoninės.

Abu supratome.

Tvirtai apsikabinome, o prieškambaryje skambėjo telefonas. Skambėjo. Skambėjo.

— Turėjome būti su juo, — pasakė mama, ir ji kartos šiuos žodžius daugybę kartų, daugybę dienų, savaičių, metų. — Turėjome būti su juo.

Štai kaip atrodo laiminga pabaiga, pagalvojau karčiai. Visą gyvenimą nugyveni su žmogumi, o paskui, jei jis pasitraukia pirma tavęs, pasijunti tarsi netekęs pusės savęs.

Mano karta, kuri šlaistėsi, grumdėsi, švaistė savo jaunystę, bent jau nežinos, ką reiškia, kai netenki kurios nors savo kūno dalies. Turint omeny, kad mano kartai laimingų pabaigų nebus.

Pakėliau telefono ragelį, ir dėdė Džekas pranešė, kad mano tėvas mirė.

Rytą užlipau pas Patą, vos tik išgirdęs, kaip jo kojytės tapnoja prie žaislų dėžės, kurią mano tėvai laikė kitame miegamajame, tame kambaryje, kuriame jis visados miegodavo čia viešėdamas — buvusiame mano kambaryje.

Jis vis dar užmiegotomis akytėmis pasižiūrėjo į mane nuo savo žaislų dėžės, abiejose rankytėse sugniaužęs po „Žvaigždžių karų“ figūrėlę.

Pakėliau jį, pabučiavau mielą veidelį ir nepaleisdamas iš glėbio atsisėdau ant lovos.

— Patai, senelis šiąnakt mirė.

Vaikas sumirksėjo mėlynomis akimis.

— Senelis ilgai sirgo ir dabar jam jau nebereikės kankintis, — aiškinau. — Dabar jis ramus. Mes turime tuo džiaugtis, ar ne? Dabar jam nebeskauda. Jam daugiau niekados neskaudės.

— Kur jis dabar?

Krūptelėjau.

— Na, jo kūnas ligoninėje. Vėliau jį palaidos.

Supratau, kad nieko neišmanau apie mirties biurokratiją. Kada jo kūnas bus paimtas iš ligoninės? Kur jis bus laikomas iki laidotuvių? Ir kas visa tai darys?

— Dabar mums liūdna, — tęsiau. — Tačiau vieną gražią dieną būsime dėkingi už senelio gyvenimą. Suprasime, kad mums pasisekė: man pasisekė, kad jis buvo mano tėvas, o tau pasisekė, kad jis buvo tavo senelis. Mudviem abiem labai pasisekė. Bet šiandien mes negalime to suprasti. Dar per anksti.

Patas dalykiškai linktelėjo.

— Jis vis dar ligoninėje?

— Jo kūnas ligoninėje. O siela iškeliavo.

— Kas yra siela?

— Gyvybės kibirkštis, dėl kurios senelis buvo toks žmogus, koks buvo.

— Kur ji iškeliavo?

Įkvėpiau.

— Kai kurie žmonės mano, kad siela iškeliauja į rojų ir ten gyvena amžinai. Kiti mano, kad ji tiesiog išnyksta, ir tada žmogus amžiams užmiega.

— O tu ką manai?

— Manau, kad siela gyvena toliau. Gal rojuje ar kokioje nors kitoje vietoje, apie kurią aš nieko nežinau. Bet ji nemiršta. Ji gyvena. Net jei būna gyva vien mylimų žmonių širdyse.

— Ir aš taip manau, — pasakė mano sūnus.

Supjaustytu MGF stogu, tarsi gūdžiame vėjyje plastančia suplėšyta bure, pamažu riedėjau pagrindine rajono, kuriame užaugau, gatve ir negalėjau atsistebėti, kaip viskas pasikeitę.

Gerai pažįstamos parduotuvėlės ir kavinukės virto nekilnojamojo turto agentūromis arba didžiųjų prekybos tinklų padaliniais. Visai nekeista, jog anglai ėmė taip desperatiškai mojuoti Šv. Jurgio vėliava, kad primintų sau, jog mūsų šaknys tokios pat gilios ir aiškios kaip airių arba škotų. Čia mano gimtasis miestelis. Tačiau jis galėtų būti bet kur.

Nemačiau nieko pažįstama, kol aptikau dėdę Džeką senojo „Raudonojo Liūto“ kertelėje. Šita aludė, rodos, vienintelė visoje pagrindinėje gatvėje buvo saugoma neoficialaus potvarkio. Jis sėdėjo cigarečių dūmų debesyse, saujoje laikė cigaretę ir po ąžuolinėmis sijomis ir variniais varpeliais gėrė mineralinį vandenį.

— Užjaučiu dėl tėčio, Hari.

— Ačiū, dėde Džekai.

— Nori ko nors? Ar iškart einam?

— Einam.

Dėdė Džekas buvo greta, kol tvarkiau mirties reikalus. Vis dar buvau apspangęs po nemiegotų naktų ir atėjusio suvokimo, kad tėčio nebėra. Tačiau kai greta buvo didelis, kaip kaminas dūmijantis dėdė Džekas, man buvo kur kas lengviau.

Mudu MGF nuvažiavome į ligoninę ir iš priimamojo atsiėmėme graudų maišelį su tėčio daiktais.

Piniginę su anūko nuotraukyte viduje, skaitymo akinius, dantų protezą.

Tai buvo viskas, kas iš jo liko, ir atiduota be jokių sentimentų ir užuojautos. Kodėl jie turėtų dėl jo liūdėti? Arba gailėtis manęs? Jie nepažinojo mano tėvo. Tvarkėme reikalus toliau.

Dėl kažkokios sunkiai suvokiamos biurokratinės priežasties mirties liudijimą reikėjo atsiimti mažame miestelyje, kuriame niekada nebuvau buvęs, nors su savo mėsainių ir kūno priežiūros reikmenų parduotuvėmis bei nekilnojamojo turto agentūromis miestelis atrodė nykiai pažįstamas.

Taip jau yra — gyvenimas ir mirtis neatskiriami. Prieš mus jauna pora registravo kūdikio gimimą, o po mūsų sena moteris laukė registruoti savo vyro mirtį. Ir ko tas Naidželas Batis dejavo, kad vyrai miršta anksčiau už savo partneres. Gerai būtų, kad nereikėtų kreiptis į šią įstaigą, gerai būtų, kad nebūtum pasmerktas gyventi vienas.

Pagaliau grįžome į savo priemiestį susitikti su laidojimo biuro agentu. Kiek pamenu, abu pastatai — aludės ir laidojimo biuro — visada buvo tokie: du dideli apšiurę visžaliai medžiai angliškoje pagrindinėje gatvėje.

Šita sielvarto reikmenų parduotuvėlė su niūriu langu, kuriame juodo šilko klosčių fone surikiuotos baltos antkapinės plokštės, mano vaikystės metais visados atrodydavo uždaryta. Uždaryta atrodė ir dabar. Vaikystėje, kai po truputį ėmiau suvokti, kad negyvensiu su saule, eidamas pro šalį, paspartindavau žingsnį. Dabar įėjau vidun. Ir nieko nenutiko. Dėdė Džekas laikė man ant peties uždėjęs ranką, ir aš ramiai, tarsi daryčiau tai kasdien, susitariau su tarnautoju dėl laidotuvių. Laikant rankose mirties liudijimą buvo visai natūralu su šiuo niūriu pagyvenusiu vyriškiu kalbėti apie mano tėčio laidotuves. Buvo tik vienas iš tiesų keistas momentas — kai jis kone atsiprašinėdamas parodė žvilgantį katalogą. Turėjau išrinkti tėvui karstą.

Katalogas buvo toks kaip kiti, su gražiomis skoningomis nuotraukomis. Tarnautojas neįkyriai pervertė jį man nuo pradžios iki galo: pradėjo nuo pigiausių, paprasčiausių pušinių pavyzdžių ir baigė brangiausiu didžiuliu kietmedžio karstu, išmuštu raudona glotnia medžiaga ir papuoštu masyviomis žalvarinėmis rankenomis.

Pirmas impulsas buvo rinktis brangiausią: kainuos, tai kainuos, bet mano tėtušiui niekas nebus per daug gerai. Tačiau paskui dingtelėjo, kad tas brangiausias karstas būtų lyg ir per prašmatni vieta amžinam tėčio miegui.

Padvejojęs pasakiau, kad renkamės antrą pagal brangumą karstą. Ir kai mudu su dėde Džeku išėjome į gatvę, pasidžiaugiau tokiu pasirinkimu.

— Tavo tėtušis būtų apsivertęs tame gražiajame karste, — išsišiepė dėdė Džekas.

— Tame brangiausiame? — šyptelėjau. — Aha, pamaniau, kad tas gal ir pernelyg.

— Auksinės rankenos ir raudono aksomo aptaisai! — kikeno dėdė Džekas. — Labiau panašu į prancūzų viešnamį, o ne į karstą!

— Gerai sakai, būtų apsivertęs kape, — nusijuokiau. — Žinau, ką būtų pasakęs, jei būtume ėmę tą: „Kas, jūsų manymu, aš toks? Koks nors nususęs Napoleonas?“

Taip ir girdėjau jo balsą.

Daugiau niekados nebegirdėsiu jo balso.

Visados jį girdėsiu. Trisdešimt penktas skyrius

— Dvi antys užsiregistravo viešbutyje, — pradėjo Eimonas. — Geriausiame viešbutyje Kilkarnėjuje. Puikus savaitgalis antims. Bet ne, paklausykit, jos pakilo į savo kambarį, ir paaiškėjo, kad neturi nė vieno prezervatyvo. Ne bėda, nesutriko antinas, pasakysiu kambarių tarnybai, kad atneštų. Paskambina kambarių tarnybai. Pagaliau pasirodo berniukas su prezervatyvais. Jis klausia: „Ar užmauti jį jums ant snapelio, sere?“ Antinas sako: „Ar aš tau panašus į kokį iškrypėlį?“

Eimonas visiškoje tyloje nuėmė nuo stovo mikrofoną. Juoko takelį ketinome uždėti vėliau.

— Užjaučiu tą antiną, — pasakė Eimonas, per sceną, kuri šįkart atrodė kažkokia šviesesnė, žingsniuodamas priešais kur kas geriau nei įprastai atrodančią publiką. — Nes Kilkarnėjuje kaip ir nėra seksualinio švietimo. Man tėtis pasakė, kad vyras būna viršuje, o moteris būna apačioje.

Taigi, kai pirmąkart rimtai draugavau su mergina, mudu miegojome dviaukščiuose gultuose. Suprantate, ten, iš kur aš kilęs, seksas yra paveldimas: jei tavo mama ir tėtis jo neturėjo, didelė tikimybė, kad ir tau taip bus.

Išsišiepęs prožektoriams jis uždėjo mikrofoną atgal ant stovo.

— Laimei, dabar aš geras meilužis — bet tik todėl, kad pats daug treniravausi. Ačiū jums ir labos nakties!

Publika pašėlo ploti, o Eimonas stryktelėjo į scenos pakraštį, kur dailutė mergina su suflerio lenta ir ausinėmis padavė jam butelį alaus. Tada jis beveik apalpo, vis dar nepaleisdamas iš rankos alaus butelio susmuko ant vieno kelio ir pusiau nusigręžęs ėmė žiaukčioti į smėlio kubilą — tikrą smėlio kubilą, o ne butaforinį.

— Išjunkit, išjunkit, — paliepė režisierius.

Aš puoliau į aikštelę, pritūpiau prie Eimono ir apkabinau jį per drebančius pečius. Šalia stovėjo Mem iš susirūpinimo išplėstom akim ir neatpažįstama su drabužiais.

— Nebijok, Eimonai, — pasakiau. — Čia tik alaus reklama.

— Aš nebijau, — tyliai ištarė Eimonas. — Aš susijaudinęs.

Aš nebuvau susijaudinęs. Aš bijojau. Labai bijojau.

Mano tėvas, mano tėvo kūnas, buvo laidojimo biure. Ir aš nusprendžiau jį pamatyti.

Biuro tarnautojas užsiminė apie galimybę pamatyti kūną — pamatyti mylimą žmogų, atgulusį amžinojo poilsio, pasakė jis tyliai, didžiuodamasis šia be papildomo mokesčio teikiama paslauga, — ir šitas susitikimas, šitas paskutinis pasimatymas su tėvu, užvaldė mano mintis.

Kaip jausiuosi, kai žmogų, suteikusį man gyvenimą, pamatysiu gulintį karste? Ar atlaikysiu? Ar ištversiu matydamas savo didįjį gynėją laukiantį, kol atguls į kapą? Manęs neapleido įsitikinimas, kad man to bus per daug, kad aš palūšiu, suirsiu, kad visi tie metai bus nubraukti, ir aš vėl tapsiu kūkčiojančiu vaiku.

Kai pamatysiu jį ten gulintį, brutalus jo mirties faktas pranoks visą užsitęsusią abejonę ir netikėjimą. Ar susitaikysiu su tuo? Štai ką norėjau žinoti. Jau supratau, jog tai, kad esi vaiko tėvas, dar nereiškia, kad esi visiškai suaugęs. Ar reikia palaidoti tėvą, kad visiškai suaugtum?

Dėdė Džekas laukė manęs senojoje „Raudonojo Liūto“ aludėje. Kai paklausiau, ar mama nori eiti drauge, ji papurtė galvą ir nusigręžė. Nekaltinau jos. O man reikėjo sužinoti, ar galėsiu gyventi su mintimi, kad dabar likau vienas.

Žinoma, nevisiškai vienas. Yra mama, kuri miega pernakt kambaryje plieskiant šviesoms, sutrikusi dėl to, kad pirmąkart gyvenime liko viena. Yra Patas, besiblaškantis tarp džiaugsmo, jog vėl matosi su Džina, ir dusinančio mūsų namų skausmo. Ir buvo Sidė — kažkur ten, pasiklydusi kitoje miesto dalyje, besidalijanti savo gyvenimą su kitu vyru.

Tačiau išėjus tėčiui viena mano dalis pasijuto vieniša — pagaliau ir visiems laikams.

Net kai mudviejų santykiai būdavo įtempti, jis vis vien būdavo mano skydas, mano sargas, mano didžiausias sąjungininkas. Net kai mudu bardavomės ir kovodavome, net kai jį nuvildavau ir nuliūdindavau, vis vien jausdavausi saugus, nes žinodavau, kad jis dėl manęs padarys viską. Dabar visa tai baigėsi.

Dėdė Džekas užgesino nuorūką ir išgėrė savo mineralinį vandeni. Beveik nesikalbėdami nuėjome iki laidojimo biuro. O kai žengėme vidun ir mažas varpelis sutilindžiavęs pranešė apie mūsų atėjimą, dėdė Džekas uždėjo man ant peties ranką. Dėdė netroško pamatyti brolio kūno. Jis čia atėjo dėl manęs.

Tarnautojas mūsų laukė. Jis nusivedė mus į prieškambarį, primenantį persirengimo kambarį. Abipus leidosi sunkios užuolaidos, padalytos į kokį tuziną atskirų skyrelių. Įkvėpiau ir sulaikiau kvapą: atitraukęs vieną iš mažųjų užuolaidų jis atidengė karste gulintį tėvą.

Tik ten nebuvo mano tėvas. Jau nebe. Jo veido — vienintelės kūno dalies, matomos pro pravertą karsto dangtį, — išraiška man buvo visai nepažįstama. Jis neatrodė nei ramus, nei buvo panašu, kad miegotų, nei kaip nors kitaip, kas paprastai sakoma apie mirusį žmogų. Jo veidas buvo tuščias. Nebeturėjo nieko bendra su žmogumi. Veide nebeliko asmenybės, kaip nebeliko ir skausmo bei kančių. Tarsi belstum į duris, ir paaiškėtų, kad namie nieko nėra. Netgi kitaip — tarsi būtum ne ten pataikęs. Kibirkšties, dariusios mano tėvą žmogumi, nebeliko. Visiškai tvirtai žinojau, kad jo siela išskrido. Atėjau pažiūrėti į savo tėvą, pamatyti jį paskutinį kartą. Tačiau jo neradau.

Panūdau pamatyti Patą. Norėjau apglėbti savo sūnų ir pasakyti jam, kad viskas, kuo mudu taip stengėmės patikėti, yra tiesa. Trisdešimt šeštas skyrius

Paprastai laukdavau viduje ir gerokai atsitraukęs nuo lango pro žaliuzes stebėdavau, kaip sidabrinė Audi šliaužia gatve ieškodama tarpelio sustoti. Tačiau šiandien, pamatęs, kad jie atvažiuoja, išėjau laukan — jau pažįstamas automobilis su pažįstamais siluetais viduje.

Šviesiaplaukė Pato galvelė palinkusi prie kokio nors naujo blizgučio, kurį jam nupirko. Džina priekinėje sėdynėje, atsigręžusi kalbina Patą. O prie vairo — šitas neįsivaizduojamasis Ričardas, pusiau išsiskyręs vyriškis, šaltakraujis ir pasitikintis savimi, kai vairuoja, tarsi vežioti Džiną ir Patą po miestą būtų savaime suprantamas dalykas.

Dar nė karto su juo nesišnekėjau. Netgi nė karto nemačiau, kad jis būtų išlipęs iš automobilio, kai jie parveždavo Patą namo. Jis buvo tamsaus gymio, raumeningas ir su akiniais — puikus derinys. Klarko Kento tipo gražuolis. Kaip tik priešais namą buvo menkutis tarpelis, ir mano akyse tas niekšelis virtuoziškai į jį įgrūdo savo Audi.

Paprastai Džina pabelsdavo į duris, mestelėdavo man „labas“ ir paskubomis atsisveikindama pabučiuodavo Patą. Perduodant vienas kitam vaiką mandagių frazių nuskambėdavo nedaug — tiek, kiek sugebėdavome išspausti. Bet mes stengėmės. Ne dėl mūsų pačių, bet dėl mūsų vaiko. Bet šiandien aš jų laukiau prie vartelių. Džina, atrodo, nenustebo.

— Labas, Hari.

— Labas.

— Žiūrėk, ką turiu! — pasigyrė Patas ir pamosavo nauju žaislu, kažkokiu niūriu plastikiniu astronautu su nerealiai dideliu lazeriniu ginklu. Paskui prasispraudė pro mane ir nustraksėjo namo.

— Užjaučiu dėl tėčio, — pasakė Džina iš anapus vartelių.

— Ačiū.

— Nuoširdžiai užjaučiu. Nepažinojau kito tokio gero žmogaus.

— Jis tave labai mylėjo.

— Ir aš jį labai mylėjau.

— Ačiū už Pato žaislą.

— Ričardas nupirko Hamlėjuje.

— Gerasis Ričardas.

Ji metė į mane žvilgsnį.

— Geriau jau eisiu.

— Maniau, tau nepatinka, kai Patas žaidžia su ginklais.

Ji papurtė galvą ir tyliai nusijuokė. Tokiu juoku, kuris reiškia, kad visai nejuokinga.

— Jei jau nori žinoti, aš manau, kad šiame pasaulyje ir taip pilna žiaurumo, ir nėra reikalo vaikus skatinti manyti, kad ginklai — būdas pasilinksminti. Supratai? Bet jis norėjo ginklo.

— Džina, aš neketinu jo atiduoti.

— Šitai tegu sprendžia teisininkai. O mes neturėtume...

— Aš pakeičiau savo gyvenimą, kad galėčiau prižiūrėti sūnų. Susiradau tokį darbą, kur galėčiau dirbti tik dalį laiko. Išmokau tvarkytis namuose. Išmokau to, apie ką anksčiau nė nepagalvodavau. Maitinti jį, rengti, migdyti. Atsakinėti į klausimus, būti su juo, kai jam liūdna arba baisu.

— Viso to, ką ne vienerius metus aš dariau beveik viena.

— Apie ką aš ir kalbu. Aš išmokau rūpintis mūsų vaiku — taip, kaip juo rūpinaisi tu. O tada tu grįžti ir sakai, kad viskas baigta.

— Hari, tu per paskutiniuosius mėnesius tikrai daug nuveikei. Bet ko tu nori? Medalio?

— Man nereikia medalio. Nepadariau daugiau, nei turėjau. Žinau, kad čia nieko ypatinga. Bet, Džina, tu iš manęs per daug tikiesi. Aš išmokau Patui būti tikru tėvu — turėjau išmokti, supranti? Dabar tu nori, kad aš elgčiausi taip, tarsi to nebūtų nutikę. Aš taip negaliu. Kaip galėčiau? Pasakyk man, kaip?

— Kokios nors problemos? — susirūpino iš savo Audi išlindęs Ričardas.

Pasirodo, jis vis dėlto turi kojas.

— Grįžk į mašiną, Ričardai, — liepė Džina.

— Aha, grįžk į mašiną, Ričardai, — pakartojau aš.

Markstydamasis už savo akinių Ričardas vėl įsėdo į automobilį.

— Jūs turite nuspręsti, ko iš tiesų norite, Džina. Jūs visos.

— Apie ką tu čia?

— Aš visom keturiom už vyrus, kurie imasi atsakomybės auginti vaikus. Aš visom keturiom už vyrus, kurie prisideda auginant vaikus. Bet negalite turėti ir viena, ir kita. Negalite tikėtis, jog vykdysime tėvo pareigas, o paskui tiesiog pasitrauksime, kai jūs užsinorėsite, kad pasitrauktume. Tarsi mes būtume tokie kaip mūsų tėčiai, tarsi tai iš tiesų būtų moterų darbas. Prisimink tai, kai kitą kartą matysies su savo advokatu.

— Ir tu kai ką prisimink, Hari.

— Ką gi?

— Aš jį irgi myliu.

Patas savo kambaryje sėdėjo ant grindų ir vertė lauk žaislų pilną dėžę.

— Ar smagu buvo, zuiki? Ar smagu buvo su mamyte ir Ričardu?

Paklausiau kvailai entuziastingai — taip šūkauja visokių teleloto vedėjai, kai tuoj tuoj turi būti laimėtas nemenkas prizas. Mat buvau nusprendęs elgtis taip, kad Patui dėl šitos naujos tvarkos nekiltų jokių nesmagumų. Nenorėjau, kad eidamas pasilinksminti su savo mama ir jos draugužiu Patas jaustųsi mane išduodąs. Bet, antra vertus, netroškau, kad jam būtų labai smagu.

— Normaliai. Ričardas ir mamytė truputį barėsi.

Geros naujienos.

— Ir dėl ko, zuiki?

— Nulašinau ledų ant tos jo kvailos mašinos sėdynės. Jis sakė, kad negalima valgyti ledų automobilyje.

— Bet tau Ričardas patinka?

— Visai nieko.

Manyje krustelėjo užuojauta šitam vyrui, su kuriuo nė karto nebuvau susitikęs. Ne kažin kiek užuojautos. Tik vos vos. Bet vis dėlto krustelėjo. Jam kliuvo sunkus vaidmuo. Jei bandytų būti Patui tėvu, jam tikrai nieko neišeitų. Jei nuspręstų būti tik draugas, irgi susikirstų. Bet Ričardas bent jau turėjo iš ko rinktis.

Kas klausė Pato, ar jis nori valgyti ledus ant užpakalinės tos sidabrinės Audi sėdynės?

Sidė dirbo viename iš tų modernių Azijos restoranų, kurie ėmė steigtis visame mieste, vienoje iš tų vietų, kur gali gauti Tailando paplotėlių su žuvimi, japoniškų soba makaronų ir šaltų vietnamietiškų įdarytų blynelių, tarytum visa tai būtų iš vienos vietos, tarsi visas žemynas Vakarams būtų virtęs viena virtuve. Ten buvo šviesu ir balta, pilna lakuoto medžio ir spindinčio chromo kaip kokioje meno galerijoje arba dantų gydytojo kabinete.

Iš gatvės stebėjau, kaip Sidė priešais dvi jaunas moteris pastatė garuojančias lėkštes kažko panašaus į malaiziečių karališkųjų krevečių troškinį, ir šios dėkodamos jai nusišypsojo.

Kaip ir visos kitos čia dirbančios padavėjos Sidė juosėjo baltą krakmolytą prijuostę, vilkėjo juodas kelnes ir baltą palaidinę. Plaukai buvo trumpesni negu anksčiau — dabar buvo visiškai panaši į berniuką. Vienu vizitu pas kirpėją F. Skoto Ficdžeraldo „bobą“ pakeitė bitliška šukuosena. Žinojau, kad kai moteris nusikerpa plaukus, tai reiškia kažką svarbaus, bet niekaip neprisiminiau ką.

Sidė nuėjo į salės gilumą, pasakė kažką juodaodžiam vaikinukui už baro, iš ko tas ėmė juoktis, ir pranyko virtuvėje. Įsitaisiau prie staliuko ne per toliausiai nuo durų ir ėmiau laukti, kada ji vėl pasirodys.

Šią vėlyvą popietę restoranas buvo apytuštis. Be manęs ir tų dviejų jaunų moterų, valgančių pikantiškas krevetes, vieninteliai lankytojai tebuvo trys sočiai papietavę verslininkai, nustatę staliuką tuščiais „Asahi Super Dry“ buteliais. Jaunutė padavėja man atnešė meniu, ir kaip tik tuo momentu pro virtuvės duris išniro Sidė.

Viena ranka iškėlusi padėklą ji nešė tris butelius japoniško alaus. Pastatė juos priešais įgėrusius tipus, nepamačiusi manęs, nekreipdama dėmesio į dviprasmiškus raudonų snukių žvilgsnius, tarsi nė nepastebėdama, kad mes egzistuojame.

— Kada tu baigi? — paklausė vienas.

— Norėjai paklausti kaip? — atšovė Sidė, nugriaudėjus juokui nusigręžė ir pagaliau pamatė mane.

Iš lėto priėjo prie mano staliuko.

— Ko norėtum?

— Gal visą mudviejų gyvenimą pragyventi drauge?

— Šitai baigėsi. Gal makaronų?

— Tiks. Ar turite su priedais?

— „Udon“? Žinoma. Patiekiame „Udon“ makaronus sultinyje su krevetėmis, žuvimi, šitakė grybais ir kitokiais gardumynais.

— Tiesą sakant, aš nealkanas. Bet juk tai sutapimas, ar ne? Šitaip susidurti.

— Tai jau tikrai, Hari. Iš kur sužinojai, kad čia dirbu?

— Iš niekur. Čia keturiasdešimt antra vieta, kurią patikrinau per kelias pastarąsias dienas.

— Tu iš tiesų pamišęs.

— Pamišęs dėl tavęs.

— Paprasčiausiai pamišęs. Kaip tavo tėtis?

— Rytoj laidotuvės.

— Viešpatie, užjaučiu. Kaip Patas?

Atsidusau.

— Jiedu buvo labai artimi. Pati žinai. Jam tai didelė netektis. Nežinau, kažkaip jis laikosi. Kaip ir mano mama. Būtų gerai, kad tos laidotuvės kuo greičiau praeitų.

— Po laidotuvių gali būti dar blogiau. Nes visi grįžta namo, ir gyvenimas eina toliau. Tik ne tau. Ar galėčiau kuo nors padėti?

— Taip.

— Kuo?

— Leisk palydėti tave namo.

— Liaukis mane sekioti, — pasakė ji, kai žingsniavome baltomis tyliomis Noting Hilo šalutinėmis gatvelėmis. — Liaukis.

— Man patinka tavo plaukai.

Ji suėmė savo kirpčiukus.

— Nei tau gerai, nei man, — pasakė.

— Oi, nežinau. Atrodo visai neblogai.

— Tu supranti, apie ką aš kalbu.

— Aš noriu, kad mes būtume šeima.

— Maniau, kad tu negali pakęsti tokios šeimos — tokios, kurioje pilna kitų žmonių vaikų ir ekspartnerių. Maniau, kad nori nekomplikuoto gyvenimo.

— Aš nenoriu nekomplikuoto gyvenimo. Aš noriu gyventi su tavimi. Ir Pege. Ir Patu. Ir galbūt mudviejų vaiku.

— Vienoje iš tų šeimų? Kur tavo vaikas ir mano vaikas kariauja su mudviejų vaiku? Tau nepatiktų. Tau tikrai nepatiktų, Hari. Tu ištvertum — na, nežinau, kiek tu ištvertum.

— Man negalėtų nepatikti mano gyvenimas, jei gyvenčiau su tavimi. Klausyk, ant mano tėčio rankos buvo tatuiruotė, keletas žodžių, išrašytų ilgu siauru komandosų peiliu. Ten buvo parašyta Drauge nugalėsim. Taip aš jaučiuosi dėl mudviejų.

— Darysies tatuiruotę?

— Ne.

— Eisi į kariuomenę?

— Aš tau noriu pasakyti, kad jeigu mudu būsime drauge, viskas bus gerai. Nežinau, kokia būtų mūsų šeima, nes tokių šeimų dar niekados nebuvo. Bet žinau, kad ji būtų geresnė nei tos šeimos, kurias mudu sukurtume skyrium. Pamąstyk apie tai, gerai?

— Būtinai, Hari. Aptarsiu tai su savo vyru per vakarienę.

Mudu sustojome priešais seną baltą namą, prieš keturiasdešimt metų sudalytą į butus.

— Čia, Hari, — pranešė Sidė.

Ir tada staiga pro paradines duris išpuolė Džimis sutvarstyta ir parišta ranka. Suklykęs: „Atstok nuo mano žmonos, šunsnuki!“, jis sklandžiai apsisuko ant vienos kojos ir jo motociklininko batas atsidūrė mano burnoje.

Susverdėjęs loštelėjau atgal, plyšusios dantenos paplūdo krauju, kojos pasidarė kaip tešlinės, ir du dalykai staiga tapo aiškūs kaip dieną.

Džimis šiek tiek išmanė kovos menus. Ir jis vėl nusivertė nuo savo motociklo.

Atsitraukiau nuo kažkokių šiukšlių dėžių ir sugniaužiau kumščius pasirengęs gintis, tačiau tarp mudviejų stojo Sidė. Džimis sustaugė iš skausmo, kai Sidė sugriebė jį už sulaužytos rankos.

— Palik jį ramybėje! Palik jį ramybėje! — šaukė jam Sidė.

— Ką, tu po velnių, darai — mano ranka! — šaukė jis ant jos. Bet leidosi nuvedamas prie durų. Atsigręžęs dar suurzgė:

— Jei dar kartą pamatysiu tavo snukį, išmalsiu visus dantis.

— Būtų ne pirmas kartas.

Neaiškinau jam, kad toks vienas draugiškas šunelis įmūrijo mane veidu į žemę, kai man buvo penkeri. Nebūtų nuskambėję labai įspūdingai.

Susiėmęs už įtvaro jis įkėblino atgal į namą.

Matyt, jie gyveno pirmame aukšte, nes išgirdau kažką panašaus į Pegės verksmą. Sidė grįžtelėjo į mane.

— Hari, būk geras, eik.

— Tu pamąstyk apie tai, ką sakiau, — suveblenau ištinusiomis kruvinomis lūpomis. — Būk gera, apsvarstyk mano pasiūlymą.

Ji palingavo galvą, ir man pasirodė — žinau, kad tai visiškai kvaila, — bet man pasirodė, kad imu jai iš tiesų patikti.

— Tu nepasiduodi, ar ne? — paklausė ji.

— Paveldėjau iš tėvo, — atsakiau.

Tada ji užvėrė didelio balto namo duris ir grįžo į savo gyvenimą. Trisdešimt septintas skyrius

Per mylią nuo mūsų namų ant kalvos stovi nedidelė bažnytėlė.

Vaikystėje, išėjęs paklaidžioti ten, kur šviesiomis vasaros naktimis šiaip jau neturėjau klaidžioti, kartais įsėlindavau į tos bažnyčios šventorių, gerdavau sidrą, braižydavau šešetukus ir dairydavausi draugų 22 kalibro orinio šautuvėlio paliktų žymių.

Nebuvome mes tokie narsuoliai, kokius vaizdavome. Nuo menkiausio garso — vėjas perbėgdavo medžiais, į šaltus antkapių akmenis sušiurendavo lapas, bažnyčioje sutraškėdavo koks nors senovinis lentgalis, — mes su draugais, susisiaubinę, kad tuoj ims keltis numirėliai, apimti panikos pasipustydavome padus. O dabar čia bus palaidotas mano tėvas.

Mane pažadino laikraščius išvežiojančio berniuko dviratis. Berniūkštis į pašto dėžutę triukšmingai įbruko Mirror. Virtuvėje tyliai zirzė radijas. Bebusdamas net pagalvojau, kad prasideda dar viena eilinė diena.

Tačiau po pusryčių mudu su sūnumi apsirengėme juodus gedulo drabužius. Abudu juodais kaklaryšiais ir baltais marškiniais jautėmės nejaukiai. Susėdome ant grindų mano senajame kambaryje ir ėmėmės perrinkinėti dėžutes su nuotraukomis, guosdami save mano tėvo, jo senelio, atvaizdais.

Laikas tarsi ėmė bėgti atgal, sukilo prisiminimai. Radome didelių spalvotų tėčio ir Pato nuotraukų: vyniojančių kalėdines dovanas, važinėjančių dviratuku vis dar su papildomais ratukais, Pato, bepradedančio vaikščioti baltapūkio, kūdikio, palaimingai miegančio senelio glėbyje.

Daugybė jau blunkančių nuotraukų — tėtis ir mama su Džina ir manimi per mūsų vestuves, aš, vypsantis paauglys drauge su tėčiu, kuriam maždaug penkiasdešimt su trupučiu, apsikabinę per pečius mūsų sodelyje — jis besididžiuojantis savo sodu, besididžiuojantis manimi. Ir dar ankstesnė: aš, pavėpęs vienuolikmetis, su dar jaunais tėvais bendroje kažkokios giminaitės vestuvių nuotraukoje.

Ir taip iki pačios prisiminimų pradžios ir dar toliau: nespalvota nuotrauka, kurioje aš, trumpai nukirptas, drauge su tėčiu prie žirgų Salisburi Pleine, dar viena nespalvota nuotrauka, kurioje besijuokiantis tėtis laiko mane iškėlęs kažkokiame vėjų pustomame paplūdimyje, ir papilkavusios nuotraukos, kuriose uniformuotas tėtis ir mano tėvų vestuvės.

Jokių jo vaikystės ar kūdikystės nuotraukų. Žinojau, kad taip yra dėl to, jog jie gyveno neturtingai ir neturėjo fotoaparato, tačiau vis vien atrodė, kad jo gyvenimas prasidėjo tik nuo mūsų mažytės šeimos.

Atvežė gėlių. Mudu su Patu nuėjome į mano tėvų kambarį priešakinėje namo dalyje ir pro langą žiūrėjome, kaip gėlininkas jas iškrauna iš savo furgono. Neilgai trukus į celofaną suvyniotos puokštės nugulė visą veją, ir aš prisiminiau princesę Dianą ir gėlių jūrą, pakilusią iki pat juodų karališkųjų rūmų baliustradų. Gėlininkui čia tebuvo eilinis darbas, pirmasis šią dieną, tačiau jis buvo nuoširdžiai susijaudinęs.

— Gaila, kad nepažinojau šito žmogaus, — išgirdau jį sakant mano mamai ir supratau, kad jam tikrai gaila.

Kai į bažnyčią įnešė karstą, mes juokėmės. Juokas buvo desperatiškas, toks juokas, už kurio laukia ašaros, kurioms, baisu, nebus galo, jei tik duosi joms valią. Bet vis dėlto juokas.

Sekėme paskui į senąją bažnyčią nešamą karstą — mano mama, mano sūnus ir aš. Tačiau keturi nešėjai prie įėjimo kažkodėl stabtelėjo. Nors mama ėjo tarp manęs ir Pato, nors buvome ją apglėbę, mama, nudelbusi akis į žemę, vis vien žengė pirmyn. Sustojo tik tada, kai galva trinktelėjo į savo vyro karsto galą. Susiėmusi už kaktos loštelėjo atgal, pasižiūrėjo į kraują ant savo pirštų, tada į mane, ir mudu abu garsiai nusijuokėme. Abu išgirdome jo balsą, seno londoniečio balsą, kupiną pavargusio švelnumo: „Moteriške, ką tu darai?“

Paskui įžengėme į bažnyčios vėsą, ir tai buvo tarsi sapnas, sapnas, kuriame visi, kuriuos kada pažinojai — giminės, šeimos draugai, dabartiniai ir anų laikų kaimynai, vyrai su Karališkojo karinio jūrų laivyno komandosų būrio raiščiais, susitikę paauglystėje, o dabar sulaukę septyniasdešimties, — paskutinį kartą susirinko draugėn. Eilių eilės. Kai kas pasirodžius mano tėvo karstui pradėjo verkti.

Mes trise susėdome priekiniame klaupte. Kadaise „trise“ reiškė mano tėvus ir mane. Dabar tai mano motina, mano sūnus ir aš. Jiedu sėdėjo nuleidę galvas, įbedę eikis į akmenines grindis, juokas nuslopo, o aš žiūrėjau į pastorių, pradėjusį cituoti iš Izaijo knygos: „Jie perkals savo kardus į noragus, savo ietis į pjautuvus: tauta nebepakeis kardo prieš tautą, ir jie daugiau nebepažins karo“.

Pamokslas buvo apie gerą kareivį, tapusį taikos žmogumi, — karį, išmokusį būti mylinčiu vyru, geru tėvu, patikimu kaimynu. Sakyčiau, jis gerokai paplušėjo prie savo kalbos, pasikalbėjo su mano motina, mano dėdėmis ir su kaimyne tetule Etele, kuri iš tiesų man jokia teta. Tačiau pastorius nepažinojo mano tėvo ir niekaip nebūtų galėjęs papasakoti apie jį ir jo gyvenimą.

Tik tada, kai pilnutėlėje bažnyčioje nuaidėjo motinos parinktos senos dainos melodija, man suspaudė širdį ir aš pajutau visą netekties sunkumą.

Labiau už giesmes ir pamokslą, labiau už geranoriškas banalybes, labiau už visų jį pažinojusių žmonių veidus mane sujaudino sena daina. Sinatros balsas, labai jaunas, labai skambus, be vėlesnių metų pasipūtimo ir cinizmo. Jis pakilo ir pasklido po visą seną bažnytėlę.

Mano mama nė nepajudėjo, tik pajutau, kaip tvirčiau įsikibo į Patą, tarsi bijotų, kad tuoj bus nublokšta į kitą vietą ir kitą laiką, kur nors į vienišą ateitį, kur galės miegoti tik plieskiant miegamojo šviesoms, arba kur nors į prarastą nebesusigrąžinamą praeitį.

Kada nors,

Kai širdį spaus liūdesys,

Kai pasaulį stingdys šaltis,

Mane sušildys

Vien prisiminimas apie tave,

Tokią kaip šiąnakt.

Ir man rodėsi, kad girdžiu, kaip tėvas reiškia nepasitenkinimą dėl tokio pasirinkimo, kaip jis stebisi šia moterimi, su kuria nugyveno savo gyvenimą ir kuri taip ir nesiliovė jo stebinti.

„Tik ne ankstyvąjį Sinatrą, moteriške! Ne tą saldų vaikišką skydaliojimą, kurį jis įrašė Kolumbijai. Jei jau sugalvojai rinktis Sinatrą, tai imk ką nors iš šeštojo dešimtmečio, iš Kapitolijaus albumų — „One for my Baby“, „Angel Eyes“, „In the Wee Small Hours of the Morning“ — kurią nors iš klubų dainų. Bet tik ne ankstyvąjį skydaliojimą! O kuo tau blogas Dinas Martinas? Man visados labiau patiko senis Dinas“.

Tas tiesa. Mano tėvas labiausiai mėgo Diną Martiną. Sinatra, jam patiko ne taip, jis mano tėtušiui buvo kiek per romantiškas. Kur kas labiau prie širdies tėčiui buvo šiurkštesnis Dinas Martinas. Betgi dainą rinkosi ne tėvas. Dainą rinkosi mama. Daina išreiškė ne tai, kaip tėvas regėjo save. Ji išreiškė tai, kaip jį regėjo, jį pažinojo, jį mylėjo ji pati.

Kokia tu graži!

Šypsenos šiluma.

Skruosto švelnumas —

Man belieka

Mylėti tave

Tokią kaip šiąnakt.

Laidotuvių biuro vyrai išnešė tėvo karstą iš bažnyčios — atsargiai atsargiai — ir patraukė į kapines šventoriuje, o mes, apsvaigę nuo mirties ritualų, nusekėme jiems iš paskos iki paskutinio kapo nuožulniame antkapių lauke.

Ilgos paminklų eilės gale žiojėjo kapo duobė. Kada nors, po daugybės metų, po daugybės kitų laidotuvių bus sunku atrasti mano tėvo amžinojo poilsio vietą, nes ji atsidurs pačiame antkapių miško viduryje, jo paminklas bus vienas iš daugelio.

Bet ne dabar. Ne šiandien. Šiandien mano tėvas — paskutinis atvykėlis į šią amžinybės vietą. Šiandien jo kapą surasti lengva.

Štai jo antkapis. Naujutėlaitėje baltoje plokštėje juodomis spindinčiomis raidėmis iškaltas įrašas ir palikta vietos kitam įrašui — jo žmonos, mano motinos, Pato senelės, vardui.

PATRIKAS VILJAMAS ROBERTAS SILVERIS, APDOVANOTAS MEDALIU „UŽ PASIAUKOJAMĄ TARNYBĄ“, parašyta akmenyje. Tų laikų vardas, kai paprastos šeimos duodavo savo vaikams tiek vardų, kiek tik įstengdavo prisiminti, tiek vardų, kiek jie pajėgdavo panešti. Žemiau — gimimo bei mirties datos ir MYLIMAS VYRAS, TĖVAS IR SENELIS.

Kalbėjo pastorius — pelenai į pelenus, dulkė į dulkes, ateik, mano Tėvo palaimintas vaike, priimk karalystę, paruoštą tau nuo pasaulio pradžios, — bet man ausyse skambėjo vienos senos dainos nuotrupa su prašymu niekada niekada nesikeisti.

Stovėjome prie duobės krašto priešais laidotuvininkų minią. Kai kurių nepažinojau. Kai kuriuos pažinojau visą gyvenimą. Bet man pažįstami veidai buvo pasikeitę: mano atminty gyvi buvo besijuokiantys dėdės ir gražios pusamžės tetos tais puikiais naujų mašinų, ryškių drabužių ir vasarų pajūry laikais. Jie augino vaikus, o gal vaikai jau buvo užaugę.

Dabar tie pažįstami veidai buvo senesni, negu tikėjausi, jų, keturiasdešimtmečių, penkiasdešimtmečių, pasitikėjimas savimi su metais kažkaip apsiblausė. Jie susirinko laidoti mano tėvo, pirmojo iš jų kartos, ir jų pačių mirtys staiga pasidarė visiškai realios. Jie raudojo jo, o drauge savęs.

Tolumoje mačiau laukus, po kuriuos basčiausi vaikystėje, viduržiemy tamsiai rudus, stačiakampius kaip sporto aikštės, įrėmintus prakauliais nuogais medžiais.

Kažin ar vaikai dar žaidžia tuose kupstuotuose dirvonuose? Kažkaip nesitiki. Bet aš prisiminiau kiekvieną žvilgantį šaltinį, kiekvieną dumbliną griovį, kiekvieną užsistovėjusį tvenkinį tankioje giraitėje ir visus ūkininkus, vejančius mus lauk, mane ir mano draugus, tuos priemiesčio gyvenimą gyvenančius miesto vaikus.

Iš čia nesimatė nė užuominos apie kažkur jau visai netoli esančius gyvenamųjų namų kvartalus ir prekybos centrus. Iš čia matei tik laukus. Čia jauteisi kaip tikrame kaime.

Štai kodėl mano tėvas spruko iš miesto. Tie laukai, kuriuose žaidžiau būdamas berniukas, buvo mano tėčio svajonė, ir dabar tarp tų laukų jis bus palaidotas.

Dabar jau verkė visi — garsiau, nebesivaidydami, pasidavę sielvartui. Pakėliau akis ir pamačiau mylimų veidų ašaras. Tėčio brolių. Mūsų kaimynų. Mano motinos ir mano sūnaus.

O aš stovėjau sausomis akimis, žiūrėjau, kaip į šviežiai iškastą kapo duobę leidžiasi mano tėvo karstas. Viena ranka tvirtai laikiau apglėbęs motiną, kuri glėbyje glaudė raudantį anūką, o kita ranka giliai juodo švarko kišenėje gniaužiau tėvo sidabrinį medalį, tarsi neketinčiau jo niekada paleisti. Trisdešimt aštuntas skyrius

— Pasaulis keičiasi, — pasakė Naidželas Batis. — Dabar ne aštuntas dešimtmetis. Tai ne „Kramer prieš Kramerį“. Ginčuose dėl vaiko gyvenamosios vietos įstatymai vis dar palankesni motinai — ir taip bus visados. Tačiau pamažu randasi suvokimas, kad netikę būna ne tik tėvai, bet ir motinos.

— Mane siutina vien mintis, kad mano sūnus augs su kažkokiu tipu, — pasakiau labiau sau negu advokatui. — Mane siutina vien mintis, kad jis gyvens vienuose namuose su žmogumi, kuriam jis nė nerūpi. Su žmogumi, kuriam rūpi tik mano sūnaus motina.

— Taip nenutiks. Nesvarbu, ką ji sako, bet ji jus abu paliko. O tu puikiai tvarkeisi, kol vaikas buvo tavo globojamas. Nesvarbu, ką ji pasakoja savo advokatui.

— Negaliu patikėti, kad ji stengiasi sudaryti įspūdį, jog aš aplaidžiai rūpinausi vaiku. Jei ji veiktų švariai, galėčiau ją gerbti. Bet nuo šito man kraujas užverda, tu juk žinai, ką tai reiškia, Naidželai?

— Žinau.

Advokatas man jau nebebuvo joks ponas Batis. Dabar jį vadinau Naidželu. Ir jau žinojau jo gyvenimo istoriją.

Prieš septynerius metus jis vedė prancūzę, su kuria susipažino, kai ta Londone dirbo advokate. Jiedu įsikūrė čia ir po metų jiems gimė dvynukės. Tačiau kai prieš dvejus metus jų santuoka žlugo, jo žmona, netrukus būsianti eksžmona, nusprendė grįžti į Prancūziją. Ir apeliacinio teismo sprendimu jai buvo leista išsivežti dukteris iš šalies. Nuo tada Naidželas jų nebematė.

— Taigi viskas baigėsi tuo, kad mano vaikai vieno iš tėvų neteko, o kitu bjaurisi, — pasakojo jis. — Per kažkokį buką teisėją, kuriam atrodė, kad dėmesio vertas tik vienas iš tėvų — motina. Ir mano atvejis niekuo neypatingas — daugybė tėvų netenka ryšių su vaikais. Nes moterys, kurias jie buvo vedę, nori juos nubausti.

Užjaučiamai numykiau. Buvo jau vėlu, po jo tuščią biurą Vest Ende šiurinėjo valytojos. Jis sėdėjo ant stalo ir žiūrėjo žemyn į Hanoverio aikštėje susigrūdusius automobilius.

— Mano vaikams, be jokių abejonių, būtų geriau su abiem tėvais. Bet jei jau reikia rinktis vieną — kai neįmanoma, kad būtų abu, — reikia ieškoti tam tikro kompromiso. O ginčuose dėl vaiko gyvenamosios vietos kompromiso neieškoma. Ir teisėjams nerūpi, kas geriausia vaikui. Turėtų rūpėti, bet nerūpi. Jiems tik rūpi, ko nori motina.

Jis nusiėmė akinius ir pasitrynė akis.

— Nors įstatymai stengiasi pašalinti „leidimo gyventi“ formuluotės kandumą, vis vien viskas baigiasi vieno iš tėvų pergale ir kito pralaimėjimu. Taip turi būti. Paprastai pralaimi vyras. Tačiau — kaip tik tai ir pasikeitė per pastaruosius dvidešimt metų, — ne visada. Ir šįkart mes galime laimėti. Esame verti laimėti.

— Bet ji myli vaiką.

— Ką?

— Džina myli Patą. Žinau, kad myli.

Kone sutrikęs dėl tokio mano elgesio, Naidželas sušiureno kažkokius popierius ant savo stalo.

— Kažin ar tai jau taip svarbu, ką? — pasakė jis.

Stebėjau juos pro langą. Džina išlipo iš priekinės Audi sėdynės ir atidariusi galines dureles išleido Patą. Patas man buvo sakęs, kad Ričardas įtaisė vaikišką užraktą. Džina, kad susilygintų su juo, pritūpė ant šaligatvio, apkabino, priglaudė jo šviesiaplaukę galvelę sau prie kaklo. Prieš grąžindama jį man, gaudė paskutines kelias akimirkas drauge.

Ji stoviniavo prie automobilio durelių. Mudu nebesikalbėjome, tačiau ji laukdavo, kol pamatys mane, ir tik tada sėsdavo į mašiną. Pamačiau Patą, spindinčiomis akimis takeliu skuodžiantį namų link, ir staiga suvokiau, kad jis vertas būti mylimas taip, kaip mylimas bet kuris kitas vaikas.

Vėliau jis, išsidėliojęs savo žaisliukus, žaidė ant grindų savo kambaryje.

— Patai?

— A?

— Tu žinai, kad mudu su mamyte dabar nelabai sutariame?

— Jūs nesikalbate.

— Todėl, kad dabar mes susipykę.

Jis tylomis tarkštelėjo Liuką Skaivokerį į „Tūkstantmečio sakalo“ šoną. Atsisėdau ant grindų greta. Jis vis trankė Liuką.

— Mes abu tave labai mylime. Tu juk tai žinai, tiesa?

Jis tylėjo.

— Patai?

— Turbūt.

— Ir abu norime, kad gyventum su mumis. Kur tu norėtum gyventi? Su manimi?

— Aha.

— Ar su mamyte?

— Aha.

— Su abiem neišeina. Juk tu supranti, ar ne? Su abiem negalima. Nebegalima.

Patas prisislinko prie manęs ir aš jį apkabinau.

— Sudėtinga, zuiki, ar ne?

— Sudėtinga.

— Dėl to mes ir pykstamės. Aš noriu, kad tu gyventum čia. O mamytė nori, kad gyventum su ja. Su ja ir su Ričardu.

— Aha, o kaip mano daiktai?

— Ką?

— Visi mano daiktai. Visi mano daiktai čia. Jei aš eičiau gyventi ten — kaip būtų su mano daiktais?

— Čia ne bėda, zuiki. Galime perkraustyti tavo daiktus. Dėl to nesijaudink. Svarbiausia — kur tu gyvensi. Aš noriu, kad gyventum čia.

Jis pažvelgė į mane. Džinos akimis.

— Kodėl?

— Nes tau taip geriausia, — ištariau ir jau tardamas šiuos žodžius suabejojau, ar tikrai taip yra.

Pasikeičiau per pastaruosius šešis mėnesius, per tuos mėnesius, kai vienas auginau Patą. Šou su Eimonu tebuvo priemonė sumokėti mokesčius, o ne būdas sau ir kitiems įrodyti, ko esu vertas. Darbas man nebebuvo visatos centras. Mano visatos centre buvo mano berniukas.

Kai pajusdavau pasididžiavimą, baimę ar nuostabą, ar dar ką nors, kas primindavo, jog esu gyvas, tai nutikdavo ne dėl kokio nors įvykio studijoje, o dėl to, kad Patas išmoko užsirišti batų raištelius, kad prie jo kažkas kibo mokykloje, arba dėl to, kad jis pasakė arba padarė ką nors, kas užtvindė mane meile, ką nors, kas priminė man, kad mano sūnus — gražiausias berniukas visame pasaulyje.

Jei jis išeis, jausiuosi netekęs visko.

— Aš tik noriu to, kas tau geriausia, — pasakiau ir pirmą kartą suabejojau, ar tai, ko noriu, geriausia yra jam ar man.

— Mudu su tavo tėčiu matėme ją „Palladium“, kai jai buvo aštuoniolika, — prisiminė mama. — Ją tada vadino mergaite iš Tigrų įlankos.

Mėlynos mamos akys iš susijaudinimo išsiplėtė — kodėl anksčiau niekad nepastebėjau, kokios jos mėlynos? Alberto salės prieblandoje mano motinos akys švietė kaip kokia grožybė iš „Tiffany“ vitrinos.

Paprastai mano tėvai vakarus leisdavo namie, tačiau maždaug kas pusmetį būtinai važiuodavo į kokį nors šou — Tonio Beneto šou Karališkojoje auloje, į atgaivintą „Oklahoma!“ arba į „Žmonės ir lėlės“ Vest Ende. Taigi dabar atsivedžiau mamą į šou Alberto salėje. Pasiklausyti jos visų laikų numylėtinės — mergaitės iš Tigrų įlankos.

— Širlė Besėj! — ištarė mama.

Mane buvo nusitempę į kelis Širlės Besėj koncertus, kol dar buvau per mažas priešintis. Bet anais laikais jos publika niekados nebuvo tokia marga kaip šįvakar susirinkusi Alberto salėje.

Dailučiai jaunuoliai su uzbekiškomis kepuraitėmis ir išpešiotais antakiais ieškojosi savo vietų drauge su santūriomis pagyvenusiomis poromis iš artimiausių Londono priemiesčių, kaimo klubų striukėmis pasipuošusiais vyriškiais ir moteriškėmis ypatingu būdu sustandintomis Megės Tečer stiliaus šukuosenomis, kokiomis mano motinos kartos moterys puikuodavosi išėjusios pasižmonėti.

— Nemaniau, kad senutė Širlė taip mėgiama žydriukų, — tarstelėjau. — Nors gedima suprasti: berniukams patinka toks šou biznio spindesio ir asmeninės tragedijos derinys. Ji — mūsų Džudė Garland.

— Žydriukų? — sutriko mama. — Kokių žydriukų?

Mostelėjau į Versace ir Prada drabužiais vilkinčius jaunuolius, kurie labai jau išsiskyrė priemiesčių vilnos ir poliesterio fone.

— Visur aplinkui, mama.

Kaip tyčia, orkestrui užgrojus pirmuosius „Diamonds are Forever“ akordus, vaikinukas greta mamos, vyriško modelio tipas, paprasčiausiai per gražus, kad būtų heteroseksualus, pašoko ir entuziastingai suklykė:

— Mes mylime tave, Širle! Tu nepakartojama!

— Na, šitas ne žydras, — kuo rimčiausiai man į ausį šnibžtelėjo mama.

Nusijuokiau, apkabinau ją per pečiu? Ir pabučiavau į skruostą. Ji sujudusi palinko pirmyn: scenos laiptų viršuje pasirodė Širlė Besėj — vakarinė suknelė žaižaravo tarsi pasakų fėjos, rankos ekstravagantiškai atmestos.

— Kaip tau pavyksta, mama?

— Kas kaip man pavyksta?

— Kaip sugebi toliau gyventi be tėčio? Juk visą gyvenimą buvai su juo. Galva neneša, kaip reikia užpildyti tokią spragą.

— Na, aišku, tai visiškai nepraeina. Negali praeiti. Aš jo ilgiuosi. Jaučiuosi vieniša. Kartais man baisu. Ir vis dar miegu su šviesa.

Ji pasižiūrėjo į mane. Širlė Besėj griaudint aplodismentams vaikštinėjo scenos pakraščiu po gėlių liūtimi. Ji tikrai mūsiškė Džudė Garland.

— Bet turi išmokti paleisti, — pasakė mama. — Juk tai dalis to, ar ne?

— Dalis ko?

— Dalis to, kas reiškia ką nors mylėti. Tikrai mylėti. Jei ką nors myli, nežiūri į jį kaip į savo tąsą. Nemyli už tai, kas tame žmoguje priimtina tau.

Mama vėl nusigręžė į sceną. Alberto salės tamsoje jos mėlynose akyse spindėjo ašaros.

— Mylėti — reiškia žinoti, kada paleisti, — ištarė ji. Trisdešimt devintas skyrius

— Iš proto išsikraustei, — pasipiktino Naidželas Batis. — Laisva valia ketini atsisakyti savo vaiko? Imsi ir atiduosi jį savo eksžmonai, nors mes galime ją sudoroti? Jai tai patiks — tu tai žinai, ar ne?

— Aš tai darau ne dėl jos, — pasakiau. — Darau tai dėl jo.

— Ar žinai, kiek vyrų mielai atsidurtų tavo padėtyje? Ar žinai, kiek vyrų mačiau šitame kabinete — suaugusių verkiančių vyrų, Hari, — kurie būtų atidavę viską, kad tik būtų galėję pasilikti savo vaikus? Kurie būtų atidavę savo kiaušus? O tu tiesiog imi ir jį palieki.

— Ne, aš jo nepalieku. Neatsisakau. Bet aš žinau, kaip jam patinka būti su Džina, nors jis to ir stengiasi neparodyti, nes mano, kad taip įskaudins mane, išduos ar panašiai. Ir arba tarp jų vėl atsiras ryšys, arba ji taps savaitgalių mamyte. Matau, kad taip jau darosi.

— Kas dėl to kaltas?

— Žinau, Naidželai, kad nusivylei. Bet aš tiesiog galvoju apie savo berniuką.

— Ar manai, kad ji galvojo apie jūsų berniuką, kai išėjo? Ar manai, kad ji galvojo apie jūsų berniuką, kai taksi važiavo į Hitrou?

— Nežinau. Tik manau, kad vaikui reikia abiejų tėvų. Net ir tokiam vaikui, kurio tėvai išsiskyrę. Ypač tokiam vaikui, kurio tėvai išsiskyrę. Ir darau, ką galiu, kad taip būtų.

— O kaip tas tipas, su kuriuo ji gyvena? Tas Ričardas? Tu apie jį nieko nežinai. Džiaugiesi atiduodamas jam savo sūnų?

— Aš niekam neatiduodu savo sūnaus. Jis yra mano sūnus ir visados bus mano sūnus. Aš esu jo tėvas ir visados būsiu jo tėvas. Bet turiu pripažinti, kad Džinos skonis, jei kalbam apie vyrus, ne toks jau prastas.

— Jei tau rūpi mano nuomonė, ji — visiška kvaiša. Ar supranti, kas toliau bus? Tapsi tipišku savaitgalio tėtušiu — sekmadienio popietėmis murksosi picerijoje ir suksi galvą, ką čia pasakyti šitam nepažįstamajam, kuris buvo tavo vaikas.

— Mudviem su Patu taip niekados nenutiks.

— Nebūk toks tikras.

— Nesakau, kad aš noriu būtent šito. Bet negi nesupranti? Mes susiknisame sau gyvenimus, o už tai moka vaikai. Užmezgame naujas pažintis, vis pradedame iš naujo, tikėdamiesi, kad tai dar viena proga susitvarkyti gyvenimą, o už viską atkenčia iš visų tų subyrėjusių santuokų likę vaikai. Jie — mano sūnus, tavo dukterys ir tūkstančiai į juos panašių — nešiojasi žaizdas, kurios taip ir neužgyja. Tai turi kaip nors baigtis. — Bejėgiškai gūžtelėjau pečiais. Žinojau, kad jis bjaurisi manimi. — Nežinau, Naidželai. Aš tik stengiuosi būti geras tėvas.

— Ir atiduodi savo sūnų.

— Turbūt bent tiek galiu padaryti.

— Padarykim taip, — tariau Patui. — Palik mūsų namuose ką nori. Tavo kambarys visada bus tavo. Niekas ten nieko nejudins. Ir galėsi kada panorėjęs grįžti. Dienai, nakčiai ar visam laikui.

— Visam laikui? — pakartojo Patas greta manęs varydamasis savo dviratį. Vos girdimu balsiuku.

— Tu gyvensi su mama. Bet niekas nevers ten tavęs gyventi. Mes abu tavimi rūpinsimės. Ir mes abu norime, kad tu būtum laimingas.

— Jūs daugiau nebesiginčysite?

— Mes stengiamės nebesiginčyti. Nes abu tave labai mylime ir abu norime, kad tau būtų gerai. Negaliu pažadėti, kad mes daugiau niekados nebesiginčysime. Bet mes stengiamės.

— Ar jūs vėl vienas kitą mylite?

— Ne, zuiki. Tas laikas jau praėjo. Bet mes abu mylime tave.

— Kur aš pas mamytę miegosiu?

— Ji tau ruošia naują kambarį. Ir jis turėtų būti fantastiškas — galėsi ant grindų išberti visus „Žvaigždžių karų“ žaisliukus, įsijungti hiphopą ir visus kaimynus išvesti iš proto.

— Ir niekas nelies mano senojo kambario?

— Niekas.

— Netgi tu?

— Netgi aš.

Mudu vaikštinėjome parke. Tolyn aplink ežerą vingiavo asfaltuotas takas. Čia jam labai patikdavo važinėtis Varpeliu: dumdavo tokiu greičiu, kad net pakrašty plūduriuojančios gulbės pakeldavo galvas jam atlekiant. Bet šį kartą Patui visai nesinorėjo sėsti ant dviračio.

— Man dabar patinka, — ištarė jis, ir man suspaudė širdį. — Man patinka, kaip yra.

— Man irgi, — pritariau. — Man patinka rytais gaminti tau pusryčius. Ir patinka, kaip popietėmis ant svetainės grindų tu paskleidi visus žaislus. Ir man patinka, kai mudu užsisakome kinų maisto arba picą ir abudu ant sofos žiūrime filmą. Ir drauge einame į parką. Man labai visa tai patinka...

— Man irgi. Man irgi patinka.

— O mudu ir toliau visa tai darysime, gerai? Niekas mums nesukliudys. Tai niekada nesibaigs. Kol tu užaugsi labai didelis berniukas, kuriam norėsis eiti su draugais, ir savo seną tėveliuką paliksi vieną.

— Taip niekada nebus.

— Bet tu pabandyk, gerai? Gyventi su mamyte. Nes ji tave labai myli, o aš žinau, kad ir tu ją labai myli. Tai gerai. Aš tuo džiaugiuosi. Esu labai laimingas, kad judu mylite vienas kitą. Ir nors man liūdna, kad tu išeini, žinok, kad čia visai ne pabaiga. Gali grįžti namo kada tik panorėjęs. Todėl pasistenk su mamyte būti laimingas. Gerai?

— Gerai.

— Ir žinai ką, Patai?

— Ką?

— Aš didžiuojuos, kad tu esi mano sūnus.

Jis numetė dviratuką ir puolė man į glėbį, prisispaudė veideliu prie manęs ir tarytumei visą mane užliejo savo esybe. Jis pripildė mano sąmonę — nepaklusnių plaukų kuokštu, neįtikėtinai lygia oda, tuo savo purvo ir cukraus kvapu. Mano gražusis sūnus, mąsčiau, ragaudamas mudviejų ašarų druską.

Dar daug ką norėjau pasakyti, bet neradau žodžių. Norėjau pasakyti, kad tai netobula. Niekada nebus tobula. Nesu toks bukas, kad to nežinočiau. Bet eiti šituo keliu galbūt yra geriausia, ką galime padaryti. Tai netobula. Nes vienintelis tobulas dalykas mano gyvenime — tai jis.

Mano gražusis berniukas.

Mano gražusis berniukas.

Mano gražusis berniukas.

Džina nusivedė Patą į jo naująjį kambarį, o aš stovėjau vidury jų buto su dėže „Žvaigždžių karų“ žaislų rankose ir jaučiausi vienišas kaip niekada.

— Duok, padėsiu, — pasisiūlė Ričardas.

Padaviau dėžę ir jis ją pastatė ant stalo.

Nesmagiai vienas kitam nusišypsojome. Jis buvo kitoks, nei įsivaizdavau — kuklesnis, švelnesnis, žodžiu, ne akiplėša, kaip maniau.

— Džinai šiandien neeilinė diena, — pasakė jis.

— Visiems mums neeilinė, — atsakiau.

— Žinoma, — pritarė jis skubiai. — Bet Džina, — na, žinai, juk ji — Svarstyklės. Namai, šeima — tai jai svarbiausia.

— Tiesa.

Jis nebuvo visiškai toks, kokį įsivaizdavau. Bet tai, žinoma, nereiškė, kad jis ne mulkis.

— O Patas? Koks jo ženklas? — pasiteiravo jis.

— „Prašom sutvarkyti mano kambarį“, — atsakiau.

Džina atėjo iš Pato kambario ir nusišypsojo man.

— Ačiū, kad padėjai persikraustyti.

— Nėra už ką.

— Ačiū už viską, — pridūrė ji, ir menkutę akimirkos dalį pažinau mane mylėjusią Džiną. — Žinau, ką tai tau reiškia.

— Mylėti — reiškia žinoti, kada paleisti, — atsakiau.

Nemačiau, kad jis atvažiuoja. Išsukau savo MGF į pagrindinį kelią, tik staiga nuo manęs į šalį metėsi juodas automobilis: pašėlęs pypimas, degančios padangos ir iš pykčio persikreipęs vairuotojo veidas. Visų aplinkinių galvos pasisuko į idiotą sportiniame automobilyje su suplėšytu stogu.

Sustojau kelkraštyje. Sėdėjau giliai kvėpuodamas ir laukiau, kol bent kiek aprims širdis, o praretėjusios mašinos švilpė pro mane. Drebėjo rankos. Įsikirtau į vairą ir laikiausi, kol pabalo krumpliai ir drebulys pamažu praėjo.

Tada iš lėto pajudėjau namo. Važiavau itin atsargiai, nes suvokiau, kad mano protas vaikšto kitais keliais, kad jis nuklydo prie nespalvotos tėvo ir sūnaus nuotraukos, kadaise šmėkštelėjusios nuotraukų albume, prie nuotrupos iš kažkokios senos dainos apie svetimąjį rojuje.

— Klausyk, tėti, — ištariau garsiai. Man labai reikėjo pasikalbėti su savo tėtušiu. Man labai reikėjo sužinoti, ką jis mano. — Ar aš pasielgiau teisingai? Keturiasdešimtas skyrius

Išgirdome bažnyčios varpus dar jos nepamatę.

Didžiulis juodas Daimleris suktelėjo kairėn į Faringtono kelią, ir kol riedėjome ilgu siauru kanalu upės link, Marčiui ir Siobanei skambėjo varpai.

Dar kartą pasukome į kairę, į mažytį Klakenvelo skverelį, ir tada bažnyčia, rodos, užstojo visą platų mėlyną dangų.

Ant galinės limuzino sėdynės sėdintis Martis pašnairavo į svečius, prie bažnyčios durų besidalijančius gėlytėmis į atlapą, ir nesmagiai pasimuistė savo iškilmių frake.

— Gal apsukim dar porą kartų? — pasiūlė. — Gal tegu dar palaukia?

— Taip daro nuotaka, Marti. Tau nedera.

— O ar tikrai turi...

Iškėliau du auksinius žiedus.

Martis linktelėjo.

Nebeliko nieko kita.

Išlipome iš Daimlerio. Dabar varpeli skambėjo taip garsiai, jog galvoje nebeliko vietos mintims apie nieką kita. Ėmėme kopti akmeniniais bažnyčios laiptelis šypsodamiesi ir linkčiodami pažįstamiems ir net visai nepažįstamiems žmonėms, o Martis tai užsegdavo, tai atsisegdavo frako sagas. Maždaug ties laiptų viduriu Martis ant kažko užmynė, ir aš čiupau jį už rankos, kad nesukluptų.

Martis pakėlė devynių colių plastikinį vyriškį purpuriniu švarku, blizgančiomis sidabrinėmis kelnėmis ir baltais atlasiniais marškiniais. Jo pilvas buvo apjuostas plačia juosta — lyg papuoštas, lyg sutvarstytas. Buvo pametęs vieną baltą batelį.

— Ir kas gi čia toks, velniai rautų? — purkštelėjo Martis. — Maiklas Džeksonas?

— Ne Džeksonas, — paėmiau iš jo lėlę. — Čia Disko Kenas.

Pro vitražus plūstančių saulės spindulių fone bažnyčios suolų tarpueiliu atbėgo maža mergytė. Ji prilaikė skrybėlaitę — tokią pat geltoną kaip jos šventinė suknytė.

— Pege, — ištariau.

— Disko Kenas, — pasakė ji ir pasiėmė lėlę. — Aš jo ieškojau.

Čia buvo ir Sidė — žvelgė į mane iš po didelės juodos skrybėlaitės krašto. Skrybėlaitė buvo jai kiek per didelė. Galbūt nusipirko ją dar prieš nusikirpdama plaukus.

— Būsiu viduje, — pasakė Martis. — Ant altoriaus.

— Prie altoriaus, — pataisiau.

— Pats žinau, kur turiu būti, — atšovė jis.

— Sėkmės, — nusišypsojo jam Sidė.

Nusekėme jį akimis, o paskui ilgai ilgai žiūrėjome vienas į kitą.

— Nesitikėjau, kad čia būsi, — pasakiau.

— Aš — iš nuotakos pusės.

— Aišku. Siobanei tu labai patinki. Na... tai kaip einasi?

— Gerai. Gerai. Tikrai gerai. O kaip Patas?

— Dabar gyvena su Džina. Atrodo, viskas gerai. Pamatysi jį vėliau.

— Patas atvažiuos? — susidomėjo Pegė.

— Jis pabroliukas.

— Gerai, — pareiškė Pegė ir nėrė atgal į bažnyčią.

— O jis laimingas? — paklausė Sidė, ir aš supratau, kad jai tai tikrai rūpi. Man nesinorėjo jos paleisti.

— Yra šiokių tokių problemų su tuo Džinos draugeliu. Jis kiek senamadiškas. Jam nepatinka, kai Patas savo šviesos kardu tranko jam per galvą. Aš jam kartoju: „Ne, ne, Patai, jei jau trenki, taikyk į akis“.

Sidė pakraipė galvą ir nusišypsojo.

— Tu turbūt negalėtum be šitų savo juokelių, Hari?

— Turbūt.

— Bet tu su juo mataisi?

— Dažnai. Kiekvieną savaitgalį ir dar kartą per savaitę. Dar nesutarėme dėl jo atostogų.

— Turbūt klaikiai jo pasiilgsti.

— Atrodo, kad jis vis vien su manimi. Nemoku to paaiškinti. Net kai jo nėra, jaučiu jį visur aplinkui. Jam išėjus atsivėrė neužlopoma spraga. Tarsi jo nebuvimas būtų toks pats stiprus kaip jo buvimas.

— Net kai jų nėra, jie vis vien nepaleidžia tavo širdies. Štai ką reiškia būti tėvu.

— Turbūt. O kaip Džimas?

— Nežinau. Nieko neišėjo. Beprasmiška buvo net bandyti.

— Na, tu pabandei dėl Pegės. — Bent jau aš tikėjausi, kad ji bandė dėl Pegės. Tikėjausi, kad ji bandė ne todėl, kad vis dar mylėjo jį taip kaip kadaise. — Vertėjo pabandyti dėl Pegės.

— Manai?

— Manau.

Ji mostelėjo į lėtai pro bažnyčią slenkantį Daimlerį. Galinėje sėdynėje sėdėjo baltai apsirengusi moteris ir nervingas pusamžis vyras. Automobilis pasislėpė už kampo.

— Mudvi jau eisim vidun.

— Pasimatysim vėliau. Pasmaližiauti pyragėliais.

— Lik sveikas, Hari.

Žiūrėjau, kaip ji, prilaikydama skrybėlaitę, tarsi ta galėtų nupulti, eina ir sėdasi nuotakos pusėje. Staiga man už rankovės truktelėjo šalia atsiradęs Patas. Jis buvo aprengtas lyg ir jūrininko kostiumu. Atrodė labai puošniai. Apkabinau jį per pečius, o tuo metu iki mūsų užlipo Džina su Ričardu.

— Sakiau tau, kad prie bažnyčios nerasim vietos mašinai, — išgirdau bambant Ričardą.

— Bet juk pastatėme, ar ne? — atrėmė Džina. — Ar aš kažko nepastebėjau?

Pamatę mane liovėsi vienas kitam priekaištavę, tylomis iš pabrolio pasiėmė prisegamas gėlytes ir nuėjo vidun.

Nusišypsojau Patui.

— Man patinka tavo kostiumas. Kaip su juo jautiesi?

— Šiurkštu.

— Bet atrodai šauniai.

— Nemėgstu kostiumų. Kaip mokykloje.

— Ko gero, tu teisus. Kostiumai tikrai primena mokyklą. Ar tavo savaitgalis vis dar laisvas?

Patas linktelėjo.

— Ką norėtum veikti?

Jis truputį pagalvojo.

— Ką nors gera.

— Ir aš. Nuveikim ką nors gera šį savaitgalį. Bet dabar mūsų laukia darbas, ar ne?

— Mes — pabroliukai.

— Tu gal ir pabroliukas. O aš esu vyriausiasis pabrolys. Eime į tuoktuves?

Jis gūžtelėjo petukais ir išsišiepė.

Mano gražusis berniukas.

Įžengėme į bažnyčią. Dvelkė lelijomis ir vėsa, tvyrojo prietema, tik pro senovinius langus smigo medaus geltonumo šviesos strėlės. Patas, naujų batukų kulniukais kaukšėdamas į akmenines grindis, pasileido priešaky manęs.

Ir bežiūrint, kaip jis bėga prie altoriaus, kur mūsų laukė Martis, mane vienu metu nudiegė ir saldi laimė, ir gilus liūdesys.

Nežinau. Toks jausmas, tarsi jis jau būtų visiškai subrendęs žmogus.

Pastorius buvo aukštas, jaunas ir nervingas, vienas iš tų centrinės Anglijos grafysčių saldžių frantų, kuriuos anglikonų bažnyčia siunčia į senos apleistos miesto dalies bokštus. Kol kalbėjo apie Paskutiniojo teismo dieną, kai paaiškės visų širdžių paslaptys, jo Adomo obuolys šokčiojo aukštyn žemyn.

Jis žiūrėjo į Martį, tiesiog gręžė jį savo žvilgsniu ir klausinėjo taip, tarsi tikrai tikėtųsi išgirsti nuoširdų atsakymą: „Ar mylėsi ją, ar guosi, ar gerbsi ir neapleisi sergančios ir sveikos, ar, atsižadėjęs visų kitų, būsi jai ištikimas, kol mirtis jus išskirs?“

O aš mąsčiau apie Martį ir begalę jo proginių susiporavimų, kurie visi baigdavosi sulig sekmadienio laikraščiais, kai moterys, kurias jis mikliai išdulkindavo ir beveik taip pat mikliai pamesdavo, suvokdavo, kad permiegoti su juo — tai dar nereiškia pasilypėti ant pirmojo karjeros laiptelio reklamos versle.

Pasižiūrėjau į Siobanę, stovinčią greta savo tėvo. Jos blyškus airiškas veidas už visų tų šydų atrodė visiškai abejingas, ir aš — nors tam čia buvo ne vieta ir ne laikas, — norom nenorom pagalvojau apie jos silpnybę vedusiems vyrams ir pavojingiems draugužiams, prisirakinantiems prie medžių. Bet visa tai šiandien atrodė lyg ir nebesvarbu. Nei kandžios buvusios meilužės, liežuviais plakančios Martį, nei visos tos žmonos, pagaliau nugrūdusios Siobanę į skaudų antrąjį planą. Visa tai jau praeityje.

Šiandien abudu atrodė atpirkę visas nuodėmes, atgimę šitais meilės ir atsidavimo pažadais, duodantys ištikimybės įžadus — nors guldau galvą, Martis žalio supratimo neturi nei kas yra ištikimybė, nei kaip ją gedima žadėti. Abiem jiems pajutau nenusakomą meilę.

Ir neberadau savy nė kruopelės cinizmo. Nes to ir norėjau. Tai buvo viskas, ko norėjau. Mylėti ir saugoti.

Grįžtelėjęs paslapčia nužvelgiau svečius. Sidė iš po savo skrybėlaitės krašto žiūrėjo į pastorių. Vos įžiūrėjau Pegės viršugalvį. Žvilgsnis susidūrė su Pato akimis, tas nusišypsojo, ir aš vėl pamaniau, koks šaunus šitas vaikas. Mirktelėjau jam ir vėl nusigręžiau į pastorių, linkintį tobulos meilės ir ramybės.

Kol pastorius klausinėjo, kas jam priklausė, norom nenorom kai ko paklausiau ir savęs. Pavyzdžiui, ar tikrai atnešiu ką nors gera į Pegės gyvenimą? Ir ar tikrai manau, kad galiu tinkamai auginti tą mergytę, nors gerai žinau, kad mudviejų niekada nesies kraujo ryšiai? Ar tikrai įstengsiu užauginti kito vyro vaiką? O kaip Sidė? Ar sugebėsime būti drauge ilgiau nei, įprastus penkerius, šešerius ar septynerius metus? Ar sugebėsime mylėti ir globoti vienas kitą, kol mirtis mus išskirs? Ar vienas iš mudviejų — greičiausiai aš, — galų gale nueis klystkeliais? Ar tikrai tikiu, kad mudviejų meilė tokia didelė ir stipri, jog išliks šiame bjauriame šiuolaikiniame pasaulyje? Na, tai ar tikiu? Ar tikiu? Ar tikiu?

— Taip, — pasakiau balsu, ir pirmą kartą net ir Martis pasižiūrėjo į mane taip, tarsi būčiau visiškai trenktas.

Sidabriniu šaukšteliu paskambinau į šampano taurę ir atsistojau sakyti vyriausiojo pabrolio kalbos.

Visi tie giminaičiai, draugai, kolegos, patenkinti po vestuvinių pusryčių ir pasirengę pasilinksminti, sužiuro į mane, o aš nuleidau akis į savo užrašus.

Ten daugiausia buvo Eimono ant atvirukų pakeverzoti juokeliai. Dabar jie atrodė nei į tvorą, nei mietą.

Įkvėpiau ir pradėjau.

— Vienas iš didžiųjų mąstytojų yra pasakęs: „Plauki drauge su metais, ir gyvenimas atrodo nuobodus, bet paskui pasirodo nepažįstamasis. Jo vardas meilė“. — Dramatiškai patylėjau. — Platonas? Vitgenšteinas? Dekartas? Ne, Nensė Sinatra. Ir senutė Nensė visiškai teisi. Gyvenimas be to nepažįstamojo nuobodus, tuščias. Tiesą sakant, kai apie tai galvoji, yra dar blogiau.

Jie nesuprato, kokį šūdą aš čia malu. Turbūt nė pats nežinojau. Patryniau tvinkčiojančius smilkinius. Burna išdžiūvo. Gurkštelėjau vandens, bet nepadėjo.

— Yra dar blogiau, — sumurmėjau, stengdamasis susivokti, ką noriu pasakyti. Kažką apie tai, kaip svarbu, kad Martis ir Siobanė prisimintų, kaip jie jautėsi šiandien. Kažką apie tai, kad niekada nepamirštų.

Per žmonių pilną salę pažvelgiau į Sidę. Tikėjausi bent kokio padrąsinamojo ženklo, tačiau ji sėdėjo įbedusi akis į deserto likučius. Pegė su Patu laigė tarp stalų. Kažkas kostelėjo. Zirzė kažkieno kūdikis. Žmonės ėmė muistytis. Kažkam prireikė į tualetą. Skubiai užmečiau akį į savo užrašus.

— Palaukit, turiu čia neblogų minčių, — pasakiau. — Va viena: meilė prasideda tada, kai tuštumą tavo širdy užpildo jos rankos, ir baigiasi, kai sukiši savo rankas į jos tuštumą...

Keletas girtų dėdulių garsiai nusižvengė.

— Arba štai dar viena apie nepatyrusius jaunavedžius, kurie nuėjo pas gydytoją, kad tas parodytų, kaip atlikti meilės aktą.

Sukrizeno įkaušusi tetulė.

— Gydytojas pasimylėjo su moterimi ir paklausė jaunavedžio, ar tas turįs klausimų. Jaunavedys atsakė: „Taip: kaip dažnai turiu ją atvesti?“

Dabar jau pasigirdo juokas. Eimonas išdidžiai nusišypsojo. O aš jutau, kaip atvirukai slysta man iš drebančių pirštų. Man nebereikėjo užrašų. Aš negalėjau jais pasinaudoti.

— Bet iš tiesų aš noriu pasakyti, kad aš tikiuosi — aš žinau, — kad Siobanė ir Martis prisimins, jog gyvenimas be meilės — ne gyvenimas. Taip sakė Nensė Sinatra. Ir jeigu randi žmogų, kurį pamilsti, nebepaleisk jo. Taip sakau aš.

Kilstelėjau taurę į Marčio ir Siobanės sveikatą. Sidė žvilgtelėjo į mane, o paskui vėl pasislėpė po skrybėlaite.

— Ponios ir ponai, ponaičiai ir panelės, pakelkime taures už puikiąją porą.

Kai tik nulipau nuo scenos, mane tuoj nusičiupo Eimonas.

— Labai gerai, — pagyrė. — Bet kitą kartą mestelk porą juokelių apie jaunikį, dulkinantį avį.

Tik tada, kai užgrojo muzika, suvokiau, jog nesu jos matęs šokančios.

Neturėjau supratimo, ar ji puiki šokėja — kaip jos bendravardė, — ar visiška, bet vis dėlto žavi nemokša.

Nežinojau, ar ji grakščiai sukasi ir slysta šokio žingsniu, ar sutrikusi trypčioja mažais žingsneliais ir nežino, kur dėti rankas. Nežinojau, ar ji šoka kaip Sidė Karisė ar kaip Sydė Džeims. Bet žinojau, kad man vis tiek.

Man lygiai taip pat būtų buvę miela širdžiai, ar ji šoktų prastai, ar puikiai. Man tik norėjosi su ja pašokti.

Grojo „Wake me Up Before Go-go“, ir nuo tos senos dainos šokių aikštelę apėmė kažkokia pakvaišusi euforija.

Martis su Siobane trypė pavojingai pašėlusiu žingsniu, ir jaunikis, besistengdamas pakelti nuotaką, išraudo kaip vėžys. Eimonas stovėjo kaip įkastas ir mosikavo aplink save rankomis, tarsi koks smarkuolis Ibizoje, o ne pusgirtis bernelis Klakenvele. Mem rangėsi aplink jį, raukėsi ir vaipėsi — ir šokdamas vienintelį šokį, kokį mokėjo, atrodė nešvankiai.

Džina juokėsi su Patu. Ji plojo, o jis šoko ką tik savo sukurtą šokį: keistais mažais šuoliukais sukosi ratu. Ričardas šoko lėtą šokį su viena pamerge. Mano mama valso žingsniu sukosi su pastoriumi.

Salė, dabar jau visai apvalutė, ironiškai krypavo į šalis. Jai atrodė juokinga, kad girdėdami šitą muziką seni žmonės vėl jaučiasi jauni.

Ir Glenas užsimerkęs maskatavo rankomis, tarsi įsiaudrinęs jaunuolis Vudstoko purvynuose. Staiga paaiškėjo, kad vakarėlis — puikus. Nes Glenas šoko lygiai taip pat kaip Eimonas.

Tačiau Sidės su Pege nesimatė.

Kai Martis paleido Siobanę norėdamas atsikvėpti, paliečiau jos ranką ir pabandžiau perrėkti Džordžą Maiklą:

— Siobane, kur Sidė?

— Išėjo anksčiau, kad spėtų į lėktuvą. Jos grįžta į Ameriką.

— Kuriam laikui?

— Visam. Ar ji tau nesakė?

Palikau MGF asfaltuotame autostrados kelkraštyje kažkur į vakarus nuo žalio priemiesčio, nutįsusio nuo Osterli parko. Po kelių dienų pabandžiau atrasti tą vietą telefonų knygoje, tačiau neradau, nes ji jau buvo už miesto ribų. Tarsi būčiau mašiną pametęs pasaulio gale. O gal pradžioje.

Buvo aišku, kad automobiliu nespėsiu. Kelias į Hitrou buvo aklinai užkimštas. Tačiau kas kelias sekundes man virš galvos aukštyn į dangų nuriaumodavo po reaktyvinį lėktuvą, dydžiu panašų į tarpžemyninį lainerį. Nieko gero. Iš MGF jokios naudos.

Išlipau iš mašinos. Susivokiau, jog nežinau, kuria oro linija jos išskrenda. „Virgin Atlantic“ kilo iš trečiojo terminalo, o „British Airways“ iš ketvirtojo. Į abu nulėkti nebebuvo laiko. Tai į kurį gi? Ar rinktis Ričardą Brensoną, ar populiariausią pasaulio oro liniją?

Pasileidau palei autostradą. Į virš galvos plytintį mėlyną dangų staugdami kilo lėktuvai, plevėsavo mano šventinio frako skvernai.

Pagaliau tapo nebesvarbu, kuriuo skrydžiu jos turėjo išskristi. Kol nusikapsčiau iki išvykimo salės, visi tos dienos lėktuvai į Ameriką jau buvo išskridę.

Žmonių retėjo. Iškeliaujantieji jau buvo ore. Išlydėjusieji traukė namo. Prie tarptautinių išvykimo vartų visas permirkęs prakaitu nukoriau galvą ir atsidusau. Pavėlavau.

Staiga ant žemės pamačiau ją — lėlę purpuriniu švarkeliu. Disko Keną. Pakėliau jį. Buvo išsitepęs savo sidabrines kelnes. Ir pametęs antrą batuką.

Ir tada priešais išvydau Sidę ir Pegę. Rankose jos tebelaikė įlaipinimo bilietus, prie kojų stovėjo lagaminai. Abi tebevilkėjo tomis pačiomis šventinėmis suknelėmis.

— Puiki kalba, — pasakė Sidė.

— Ar nemanai, kad reikėjo šiek tiek tradiciškesnės? Ar nemanai, kad reikėjo — žinai, — pasakyti porą juokelių apie jaunikį ir avį?

— Ne, viskas buvo gerai.

— Jūs nespėjote į savo lėktuvą.

— Mes į jį neįlipome.

Netikėdamas papurčiau galvą:

— Tu?

— Taip bus geriau, — pasakė ji.

Pegė pasiėmė iš manęs Disko Keną ir pakėlė akytes į Sidę, tarsi klausdama, kas bus toliau.

Ankstyvą pavakarę juodas automobilis lėtai stūmėsi atgal į miestą. Sidė paskendusi savo mintyse žvelgė į pirmąjį bokštų masyvą palei Vestvėjų, o Pegė miegojo mano glėbyje.

Kartais šitas vaikas atrodydavo labai suaugęs, santūrus ir pasitikintis savimi. Tačiau va šitaip man ant kelių, su man prie krūtinės priglausta galvele, ji buvo tarsi besvorė. Kaip kūdikis, kuriam visas gyvenimas dar prieš akis, gyvenimas, kuris dar turės įgauti savo kontūrus.

Ji sukrutėjo per miegus, išgirdusi ledų pardavėjo varpelį, klaidžiojantį kažkur begalinėse vakarų Londono gatvėse. Iškalbingiau už paukščių giesmes ir žiedų pumpurus šitai liudijo apie tai, kad šaltos ir tamsios dienos pagaliau baigiasi. Greitai bus pavasaris, nes kažkur jau klaidžioja din-dan žmogutis.

Iš užpakalinės juodo automobilio sėdynės negalėjau tiksliai nustatyti, kurioje iš šitų tylių, įvairiomis kryptimis tįstančių priemiesčio gatvelių din-dan žmogutis važiuoja. Tačiau jo varpelių tilindžiavimas skambėjo man kaip vaikystės prisiminimas arba vestuvių varpų svaja.

Content

Парсонс Тони Vyras ir vaikas