Парсонс Тони

Vyras ir žmona

Iš anglų kalbos vertė

Dalia Zaikauskienė

Turinys

1 dalis - Svajonių vyras

Gražiausia moteris pasaulyje

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

2 dalis - Širdis — mažas stebuklas

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Dvidešimtas skyrius

Dvidešimt pirmas skyrius

Dvidešimt antras skyrius

3 dalis - Nuostabiausia moteris

Dvidešimt trečias skyrius

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Dvidešimt penktas skyrius

Dvidešimt šeštas skyrius

Dvidešimt septintas skyrius

Dvidešimt aštuntas skyrius

Dvidešimt devintas skyrius

Trisdešimtas skyrius

Skiriu savo tėvui

PIRMOJI DALIS Svajonių vyras

Gražiausia moteris pasaulyje

Mano sūnus dalyvauja mano vestuvėse.

Jis mano vyriausiasis pabrolys. Sakau jam: „Tu mano vyriausiasis pabrolys, Patai“. Jam patinka. Jis dar niekados nebuvo vyriausiuoju pabroliu. Jis nerengia paikos kalbos apie tai, kaip aš patrakusioje jaunystėje pakirdau apsikabinęs avį, ir nebando pasiplauti su pamerge. Jam net nereikia rūpintis žiedais. Jam dar tik šešeri.

Taigi Pato kaip vyriausiojo pabrolio pareigos veikiau formalios. Tačiau kai sakau jam, kad jis mano vyriausiasis pabrolys, kalbu rimtai.

Jis, mano sūnus, man svarbiausias, ir ši ypatinga diena be jo būtų tuščia.

Po kelių dienų, kai vestuvių tortas jau bus suvalgytas, kai bus prasidėjęs naujas santuokinis gyvenimas ir viskas pamažu grįš į įprastas vėžes, mokytoja Pato paklaus, ką jis veikė savaitgalį.

„Buvau tėčio vestuvėse“, — pasakys jis.

Ir nors jis man daugiau nieko nepasakos, nujaučiu, kokią nepikto juoko bangą mokytojų kambaryje kels šis ten vis kartojamas neatsargus, naivus vaiko atsakymas. Įsivaizduoju, kaip jie kikens. Kaip dūsaus. Epochos ženklas, pamanys mano sūnaus mokytoja. Vaikai, savaitgaliais vieną iš tėvų lydintys prie altoriaus. Na ir reikalai, a?

Žinau, kad taip būtų atrodę ir mano tėvui, tik vargu ar jam būtų buvę juokinga.

Paskutiniais metais tėtis pagaliau susitaikė su tuo, ką šių laikų vyrai ir moterys daro su savo ir su savo vaikų gyvenimais, bet jam vis vien nebūtų patikę, kad jo vaikaitis šeštadienio popietę dalyvauja savo tėvo tuoktuvių ceremonijoje, jo galva, vaikui geriau smagiai parke paspardyti kamuolį.

Bet aš manau, kad visi jie neteisūs: mano sūnaus mokytojai, mano tėvas ir visi tie, kam atrodo, kad pirmasis kartas ypatingesnis už paskutinį.

Nieko nebus svarbiau už tave...

Kas bloga, kad nieko nebus svarbiau už tave? Kuo dar vienas bandymas viską teisingai suprasti gali būti netinkamas? Nebent esi Elizabet Teilor.

Metai eina, atvaizde veidrodyje ryškėja vis daugiau mano tėvo bruožų, ir jaučiu, kaip vis dažniau pritariu jo nuomonei apie bjaurų šiuolaikinį pasaulį.

Tačiau dėl šito, tėti, tu buvai neteisus.

Visi esame nusipelnę dar vienos progos atrasti meilę, kurios trokštame, visi turime teisę dar kartą pabandyti prieiti laimingą pabaigą, paskutinį kartą savo gyvenimą pasistengti paversti tokiu, koks buvo tavo mėgstamose dainose.

Žinai.

Tose senose dainose.

Vestuvės mažos. Kuklios. Keletas senų draugų ir tie, kas liko iš mūsų šeimų: mūsų motinos, mūsų vaikai, jos seserys, mano tėčio broliai, mano mamos broliai. Ir mudu — aš ir gražiausia moteris pasaulyje.

Negaliu į ją atsižiūrėti.

Nenuleidžiu akių nuo jos nuostabaus veido.

Negaliu atsigrožėti, kokia ji šiandien graži. Besišypsanti ant galinės mūsų juodo automobilio sėdynės pakeliui į nedidukę salę Rosberio aveniu, kur mudu susituoksime.

Atrodo, kad Sidę regiu pirmą kartą. Ar visi vyrai taip jaučiasi? Visi jaunikiai? Ar kiekvienam vyrui atrodo, kad jo nuotaka — gražiausia pasaulyje? Gal.

Iš visos širdies trokštu jai viso ko geriausio. Noriu, kad ši diena būtų tobula, ir dėl šito noro manyje krebžda nerimo kirminas: žinau, kad tobula niekados nebus.

Nėra tėvo, kuris ją išleistų. Nėra tėvo, kuris ją pasveikintų atėjusią / naują šeimą.

Mudviejų tėčių, seno sukirpimo darbininkų, tvirtų, švelnių ir nesentimentalių, tvirtų tvirtos kartos vyrų, širdys ir plaučiai, pasirodo, buvo silpni.

Mūsų tėvai anksti pasitraukė iš gyvenimo, ir šiandien mums jų labai trūks, šiandien kaip niekada.

Yra ir daugiau priežasčių, kodėl šią tobulą dieną niauks keli debesėliai.

Mudviem neskambės bažnyčios varpai, nebus giedamos giesmės, nebus pastoriaus, kuris mudu sujungtų ir pasakytų, kada galima pasibučiuoti. Nes jokia bažnyčia mūsų nepriimtų. Mat per daug jau visko būta. Per daug gyvenimo nugyventa.

Maniau, kad šitai gadins man nuotaiką. Kad per mažai šventumo. Maniau, kad tai tikrai temdys ceremoniją.

Tačiau kai ji paėmė mane už rankos, tai pasidarė nebesvarbu, nes ir taip buvo justi kažkas šventa šitame pasaulietiniame kambarėlyje, prigužėjusiame skrybėlėtų moteriškių, kostiumuotų vyriškių ir vaikų, kaip pasakytų mano mama, šventadienio drabužėliais.

Visi šypsosi, nes džiaugiasi dėl mudviejų. Aplinkui daugybė baltų lelijų, jų kvapo sklidinas visas oras.

Negali būti vietos, šventesnės už šią.

Ir jeigu kam nors suteikta Dievo malonė, tai ji suteikta mudviem.

Kuklios vestuvės. Abu tokių norėjome. Oficialiai įteisinti tai, ką žinojome kone nuo pat pradžių — kad kuriame bendrą gyvenimą.

Ir pranešti pasauliui: geriausia dar ateityje. Kas kita galėtų teikti daugiau vilties? Kas kita galėtų būti teisingiau? Švenčiau?

Tiesą sakant, man labai palengvėjo, kad apsiėjome be tradicinių tuoktuvių.

Džiaugiuosi, jog nėra daugelio tradicinių dalykų: ir gilaus bažnyčios pamaldumo, ir apsamanojusių kapinių tuoj už konfeti lietaus, ir visų kartų šokių, kai įgėrę dėdės iškėlę rankas mojuoja į taktą „Wake Me Up Before You Go-Go“.

Atia visam šitam.

Paprasta ceremonija dviem sudėtingiems gyvenimams sujungti.

Gyvenimams, kurių jau ne pati pradžia, gyvenimams, kurie jau turi savas istorijas. Ir laimingiausiąją tų gyvenimų, tų istorijų dalį regi žiūrėdamas į du mažus vaikus, stovinčius pačiame priekyje drauge su savo močiutėmis.

Rimta mergytė ilga geltona suknele manieringai laiko baltų gėlyčių puokštelę. Vaikas tokiomis pat kaip motinos plačiai įstatytomis akimis, tamsiais plaukais ir dailiu veideliu.

Ir už ją kiek jaunesnis berniukas, pasidabinęs varlyte, puošniais marškinaičiais ir be švarkelio — kur jis nukišo švarkelį? Kai anksčiau žiūrėjau, buvo dar su švarkeliu. Jis ne toks rimtas ir oficialus kaip mergytė, toli gražu ne toks, todėl droviai šypsosi ir mindžikuoja naujutėlaičiais batukais, tarytumei pirmų kartą išsiavęs iš sportbačių.

Pegė ir Patas.

Jos duktė ir mano sūnus.

Mano gražusis berniukas.

Patas įsikibęs mano mamai į ranką. Kai metrikacijos biuro tarnautojas paprašo žiedų, pastebiu, koks pasikeitęs mano berniuko veidas.

Glotnus mielas kūdikiškas apvalainumas nyksta, vietoj jo randasi griežtesni, kampuotesni bruožai. Laikas eina, slysta nepastebėtas, ir mano berniukas po truputį darosi jau ne vaikiškai mielas, o vyriškai gražus. Su kiekviena diena vis suaugesnis.

Sidė man šypsosi taip, tarsi mudu būtume paskutiniai žemėje likę įsimylėjėliai. Ir aš pamanau: jokių bet. Dėl šitos moters neturiu jokių dvejonių. Ji yra ta vienintelė. Liūdesy ir džiaugsme, dabar ir visados. Ji yra ta vienintelė.

Ir mano siela dainuoja, nes šiandien jaučiuosi kaip naujai gimęs, jaučiuosi taip, tarsi pagaliau turėtų prasidėti seni geri laikai. Ir nors aname mudviejų gyvenime būta daug visko — ir bjaurių, ir liūdnų, ir skaudžių dalykų, — dar daug visko bus mūsų ateityje, daugybė visko, ko lauksime, daugybė visko, kas dar įvyks.

Dėl šitos moters esu tikras. Noriu su ja nugyventi visą likusį gyvenimą. Sveikatoje ir ligoje. Turte ir skurde. Atsižadėjęs kitų. Man tinka. Noriu, kad jos veidas būtų paskutinis, ką regėsiu vakare, ir pirma, ką išvysiu ryte. Noriu matyti, kaip tas veidas keičiasi bėgant metams. Noriu pažinti kiekvieną jos kūno apgamą, įsiminti kiekvieną strazdaną. Būti drauge. Kol mirtis mus išskirs. Sutinku. Gerai. Puiku. Kur pasirašyti?

Yra tik vienas mažytis mažytis abejonės dygliukas...

Stumiu jį iš galvos, nenoriu pripažinti, kad jis yra. Jis nesitraukia. Menkas miglotas būgštavimas tūno slaptoje širdies kertelėje, ir aš negaliu sakyti, kad jo nėra.

Net ne debesis šią tobulą dieną, veikiau tolimo griaustinio dundesys.

Suprantate, aš žinau, kad šiame kambaryje esu dėl dviejų priežasčių. Nes, be jokių abejonių, ją myliu. Myliu savo nuotaką. Myliu savo Sidę. Bet dar ir dėl to — kaip čia pasakius? — kad noriu atkurti savo šeimą.

Turiu omeny ne tik vyro vaidmenį, kurį šį antrąjį kartą noriu atlikti tinkamai.

Kalbu ir apie buvimą tėvu.

Jos dukteriai. Vaikui, kurį galbūt turėsime. Ir mano berniukui. Noriu šeimos ne tik sau, bet ir jam. Šeimos mano berniukui. Šeimos mudviem abiem.

Vėl šeimos.

Esu čia dėl šios nepaprastos moters. Bet taip pat esu čia dėl savo berniuko.

Ar tai gerai? Ar nieko tokio, kad esu čia dėl dviejų priežasčių? Dėl dviejų žmonių? Ar gerai, kad mudviejų meilės istorija nėra viskas?

Kažkas mudu kalbina, ir aš stengiuosi nekreipti dėmesio į tą tolimą griaustinį. Registratorius klausia nuotakos, ar ji pasižada mylėti ir neapleisti.

— Pasižadu, — sako mano žmona.

Giliau įkvepiu.

Ir aš pasižadu.

Pirmas skyrius

Mano sūnus turi naują tėvą.

Jis nevadina to tipo tėčiu — baikit, jis nedarytų to dėl manęs, — tačiau aš negaliu savęs apgaudinėti. Tas tipas — Ričardas, prakeiktas Ričardas, — pakeitė mane visose svarbiose srityse.

Ričardas būna greta, kai mano sūnus valgo pusryčius („Coco Pops“ dribsnius, ar ne? Matai, Patai, aš vis dar prisimenu „Coco Pops“). Ričardas būna greta, kai mano berniukas tyliai žaidžia „Žvaigždžių karų“ žaisliukais (žaidžia tyliai, nes Ričardui labiau patinka Haris Poteris, o ne šviesos kardai, Mirties žvaigždės ir džedajai).

O naktį Ričardas dalijasi viena lova su mano sūnaus motina.

Nepamirškim šito.

— Tai kaip einasi?

Užduodu sūnui tą patį klausimą kiekvieną sekmadienį, kai įsitaisome mėsainių bare, kai tarp mudviejų ant stalo guli mėsainiai, o aplinkui — daugybė tokių kaip mes tėčių su mažais berniukais ir mergytėmis. Žinote. Savaitgalių šeimos.

— Gerai, — atsako jis.

Ir viskas. Gerai? Gerai, ir viskas? Juokinga ir šiek tiek liūdna, nes kai jis buvo mažesnis, negalėjai jo užčiaupti, jis klausinėdavo kaip prisuktas.

Iš kur aš žinau, kada keltis? Kur keliauju, kai miegu? Kaip aš augu? Kodėl dangus bekraštis? Juk tu nemirsi, tiesa? Turbūt mes nemirsime, ar ne? Ir ar Mirties žvaigždė didesnė už mėnulį?

Anuomet jis tarškėdavo kaip užsuktas.

— Ar mokykloje viskas gerai? Su visais klasėje sutari? Ar viskas gerai, zuiki?

Niekada jo neklausinėju apie Ričardą.

— Gerai, — nieko nesakančiu veidu pakartoja Patas ir vienu menku žodeliu pridengia savo gyvenimą neperregima skraiste. Jis abiem rankomis kaip kokia voveraitė paima mėsainį. O aš apžiūrinėju jį ir suprantu, kad jis vilki man nematytais drabužiais. Iš kur jie? Kodėl iki šiol jų nemačiau? Daugybė klausimų, kurių neprisiverčiu užduoti.

— Ar tau patinka tavo mokytoja?

Patas linkteli, atsikanda mėsainio daugiau, negu įstengia sukramtyti, tad toliau kalbėtis pasidaro neįmanoma. Tas pats kartojasi kiekvieną savaitgalį. Darome tą patį dvejus metus nuo tada, kai jis išsikraustė gyventi pas savo motiną.

Klausinėju jo apie mokyklą, draugus ir namus.

Jis pasako draugo vardą, atskyrį ir serijos numerį.

Jame vis dar atpažįstamas švelnus vaikas pilkšvai šviesiais plaukučiais, kadaise važinėjęsis dviratuku — Žydruoju varpeliu. Tas pats berniukas, kuris dvejų metų buvo toks žavus, jog žmonės gatvėje sustodavo į jį pasižiūrėti, kuris trejų metų užsispyręs tvirtino, kad jo vardas Liukas Skaivokeris, kuris ketverių stengėsi būti labai narsus, kai jo motina paliko mane ir viskas ėmė griūti.

Vis dar mano Patas.

Tačiau jis man nebeatveria širdies, nebepasakoja apie tai, ko bijo, kas jį daro laimingą, nekalba apie savo svajones nei apie tai, kas šiame pasaulyje jam neduoda ramybės — kodėl dangus bekraštis?

Kiek daug pasikeičia, kai vaikas ima lankyti mokyklą. Tiesą sakant, pasikeičia viskas. Netenki jo ir jau niekados nebeatgauni. Tačiau ne vien mokykla kalta.

Mudu atitolome vienas nuo kito, ir aš, kad ir kaip stengiuosi, niekaip nepajėgiu to nuotolio įveikti. Tarp mudviejų iškilo siena — jo naujų namų siena. Dabar jau nebe tokių ir naujų. Dar pora metų, ir didžiąją savo gyvenimo dalį jis bus pragyvenęs be manęs.

— Patai, koks mėsainio skonis?

Jis užvertė akis.

— Ar esi valgęs mėsainį?

— Kartą valgiau čia.

— Tai lygiai toks pats.

Mano septynmetis sūnus. Kartais aš jį nervinu. Patikėkit.

Vis dėlto mudu drauge šauniai leidžiame laiką. Kai aš paikai neklausinėju, mudviem būna smagu. Kaip anksčiau. Būti su Patu tikras malonumas, nes jis geras, džiugus ir linksmas vaikas. Tačiau dabar, kai mudviejų laikas ribotas, yra kitaip. Šis mudviejų laikas turi nevilties atspalvį, nes mane slegia, jei jis būna nusivylęs ar liūdnas. Menkiausias liūdesio šešėlis, tegu vos šmėkštelėjęs mane įkyriai graužia, o kai gyvenome drauge, taip nebūdavo.

Šitie sekmadieniai — man svarbiausia savaitės diena. Nors darbe dabar viskas klojasi puikiai, nieko nėra geriau už šią dieną, ištisą nuostabią dieną, kurią galiu praleisti su savo berniuku.

Mudu neveikiame nieko ypatinga, tiesiog tą patį, ką visados, smagiai kaitaliojame maistą ir futbolą, parką ir filmukus, žaidimus ir parduotuves. Laimingi švaistome savo laiką.

Vis dėlto dabar yra kitaip negu tada, kai gyvenome drauge, nes dabar pasibaigus šiai eilinei šauniai dienai mudu turime atsisveikinti.

Laikrodis visą laiką eina.

Buvo toks laikas mūsų gyvenimuose, toks trumpas laikotarpis, — tada, kai rūpinausi juo vienas, o jo motina, bandydama atsiimti gyvenimą, kurį buvo man paaukojusi, gyveno Japonijoje, — kai pajutau, jog mudu su Patu esame išskirtiniai.

Stovėjau prie pradinės mokyklos vartų atskirai nuo vaikų laukiančių mamų ir staiga pasijutau taip, tarsi tokie kaip mudu pasaulyje būtume vieninteliai. Vėliau šio jausmo nebepatyriau. Pasaulis buvo pilnas tokių kaip mes. Net „Makdonaldas“ buvo pilnas tokių kaip mes.

Sekmadieniais mėsainių bare būdavo sausakimša vienadienių tėvelių, nenatūraliai besišnekučiuojančių su savo nepatikliomis įvairaus kalibro atžalomis: nuo mielų mažiukų iki niūrių, žvilgsniais gręžiančių paauglių. Iš kailio besineriančių tėvų, nuo savo vaiko ar vaikų žvilgsnį kreipiančių į laikrodį, bandančių atsigriebti už visą prarastą laiką ir niekaip neįstengiančių to padaryti.

Stengdavomės nesusidurti žvilgsniais — aš ir kiti vienadieniai tėveliai. Vis dėlto sklandė kažkoks drovus brolybės jausmas. Per nemalonias scenas — ašaros, pakelti balsai, staiga piktai nusviestas pyragaitis, pervargusio vaiko reikalavimas tučtuojau mobiliuoju paskambinti mamytei — mes užjausdavome vieni kitus, aš ir visi kiti sekmadienio tėveliai.

Mudu su Patu nugrimzdome į tylą. Prie gretimo staliuko vieną iš tokių tėvelių kamavo jo duktė, didžiaakė dešimtmetė su kaspinu.

— Je suis vegetarienne, — mažoji panelė atstūmė nepaliestą „Bigmaką“.

Jos tėvas išsižiojo.

— Luize, kaipgi tu gali būti vegetarė? Aną savaitę nebuvai vegetarė. Prieš „Liūtą karalių“ valgei mėsainį, pameni?

— Je ne mange pas de viande, — nepasidavė mergaitė. — Je ne mange pas de boeuf.

— Negaliu patikėti, — stebėjosi tėvas. — Kodėl nepasakei, kad pasidarei vegetarė? Kodėl tavo motina nieko nesakė?

Vargšelis, pamaniau, ir man prieš akis švystelėjo to vyriškio meilės istorija.

Gal tarnybinis romanas: moteris iš Paryžiaus biuro, žavesio kerai, Chanel dvelksmas ir akcentas, nuo kurio išsilydytų bet kuris tikras vyras. Paskui žaibiškas merginimas, abiejų miestų grožybės, mėnesiena ir gėlės, ankstyvas, greičiausiai neplanuotas, nėštumas. O paskui, kai sekso jėga išvesta, moteris perka bilietą į vieną pusę ir grįžta į tėvynę.

— Je suis allergique aux Happy Meals, — pareiškė mergaitė.

Patas liovėsi kramtyti. Lūpa atvipo iš nuostabos. Mergaitė prie gretimo stalelio jam tikrai padarė įspūdį. Jam visados darydavo įspūdį tai, ką sako ar daro vyresni vaikai. Bet čia buvo kažkas nauja. Jis, ko gero, pirmą kartą girdėjo, kad vyresnis vaikas kalbėtų kita kalba ne kine ir ne televizoriuje.

— Japoniškai? — pašnibždom paklausė manęs. Patui visos užsienio kalbos buvo japonų. Jo motina laisvai kalba japoniškai.

— Prancūziškai, — sušnibždėjau aš.

Patas nusišypsojo mergaitei su kaspinu. Ši pasižiūrėjo kiaurai jį.

— O kodėl ji kalba prancūziškai? — staiga atkuto Patas. Dabar, kaip senais laikais, Patas patikėjo man išnarplioti vieną iš gyvenimo galvosūkių. Dėkingas to ėmiausi.

— Ta mergaitė — prancūzė, — tyliai ėmiau aiškinti. Pasižiūrėjau į tą vargšelį, jos tėvą. — Pusiau prancūzė.

Pato akys išsiplėtė.

— Iki ten toli. Prancūziška toli.

— Norėjai pasakyti, Prancūzija. Prancūzija ne taip toli, kaip tau atrodo, zuiki.

— Vis tiek toli. Toli. Prancūzija taip toli, kaip man atrodo. Gal net dar toliau.

— Ne, ne toli. Prancūzija — na, Paryžius, — nuo Londono tik už trijų valandų kelio traukiniu.

— Kokiu traukiniu?

— Specialiu traukiniu. Labai greitu traukiniu, kuris važiuoja iš Londono į Paryžių. „Eurostar“. Kelionė trunka tik tris valandas. Jis važiuoja tuneliu po jūra.

Sūnaus veidelyje radosi abejonė:

— Po jūra?

— Taip.

— Ne, nemanau. Bernis Kuperis vasarą važiavo į Prancūziją.

Bernis Kuperis, visados vadinamas vardu ir pavarde, — geriausias Pato draugas. Pirmasis geriausias draugas jo gyvenime. Geriausias draugas, kurį jis visados prisimins. Patas Bernį cituoja taip karštai, kaip kinų komunistai kultūrinės revoliucijos apogėjuje cituodavo Mao Dzeduno mintis.

— Bernis Kuperis keliavo į Prancūzišką prie jūros. Prancūziją. Jie skrido dideliu lėktuvu. Taigi traukiniu į Prancūziją nuvažiuoti negalima. Bernis Kuperis sakė.

— Bernis ir jo šeima tikriausiai keliavo į Prancūzijos pietus. Paryžius daug arčiau. Tikrai, zuiki. Iš Londono ten gali nuvažiuoti per tris valandas. Kada nors mes ten nuvažiuosim. Mudu du. Paryžius — gražus miestas.

— Kada nuvažiuosim?

— Kai būsi didelis berniukas.

Patas gudriai pasižiūrėjo į mane:

— Bet aš jau esu didelis berniukas.

Tikrai, pamaniau. Tu jau didelis berniukas. Tu jau nebe tas mažylis, kurį laikydavau glėby, ir jau niekados toks nebūsi.

Užmečiau akį į laikrodį. Dar anksti. Čia vis dar tiekė pusryčių valgius.

— Eikš, — paraginau. — Vilkis striukę. Keliausime. Gali pamiršti savo futbolą ir boksą.

Patas pro langą pažvelgė į lietaus čaižomas šiaurės Londono gatves.

— Ar eisime į parką?

— Važiuosime į Paryžių.

Mudviem pavyks. Viską apskaičiavau. Juk nemanot, kad tiesiog šiaip pulčiau su juo į Paryžių, ar ne? Ne, tai buvo įmanoma. Be didelio komforto, bet įmanoma. Trys valandos „Eurostar“ traukiniu, popietė pasidairyti po Paryžiaus įžymybes, o tada švilpt namo ir laiku į lovą. Laiku Patui, ne man.

Niekas nežinos, kad išvažiavome į Paryžių — tai yra jo motina nežinos, — tol, kol laimingai negrįšime į Londoną. Mudviem tereikia mūsų pasų.

Laimė mus lydėjo. Pas mane namie Sidės ir Pegės nebuvo. Pas Patą namie vienintelė gyva būtybė buvo Ulė, paplaukusi vokietaitė auklė. Taigi neteko aiškintis dabartinei žmonai, kam man reikalingas pasas kamuoliui spardyti Primrous Hile, eksžmonai, kam reikalingas Pato pasas „Sega“ lenktynėms „Fanlende“.

Skubiai nusigavome į Vaterlo stotį, ir netrukus Patas jau sėdėjo prispaudęs veidelį prie lango, kuris nuo jo kvėpavimo aprasojo. „Eurostar“ pajudėjo iš stoties.

Patas šelmiškai žvilgtelėjo į mane.

— Mes leidžiamės į nuotykį, ar ne? Čia nuotykis, taip?

— Tikras nuotykis.

— Tai bent smagumėlis.

Trys žodelyčiai, o aš juos prisiminsiu visą gyvenimą. Buvo verta stengtis dėl šių trijų jo ištartų žodelyčių. Kad ir kas nutiktų paskui, buvo verta stengtis. Vienos dienos kelionė į Paryžių. Tik mudu du.

Tai bent smagumėlis.

Mano sūnus gyvena vienoje iš naujoviškų šeimų. Kaip ten jos vadinamos?

Mišri šeima.

Tarsi žmonės galėtų be galo maišytis ir derintis. Nugludinti ir vientisi. Mišri šeima. Kaip kavos pupelės. Tačiau kai kalbama apie vyrus, moteris ir vaikus, nėra taip paprasta.

Jie gyvena vos už kokios mylios nuo mūsų, tačiau kai kurie jų bendro gyvenimo dalykai man yra visiška paslaptis.

Numanau, kokie Džinos ir mudviejų sūnaus santykiai: įsivaizduoju, kaip ji vis dar trenka jam galvą, skaito „Laukinį gyvūnų pasaulį“, stato priešais jį žaliųjų makaronų lėkštę, suspaudžia jį glėby taip karštai, jog nebeaišku, kur baigiasi ji ir kur prasideda jis.

Bet aš neturiu žalio supratimo, kas vyksta tarp Ričardo ir Pato, tarp ketvirtą dešimtį įpusėjusio man visiškai nepažįstamo vyriškio ir šito septynmečio berniuko, kurio odą, balsą, veidą pažįstu geriau negu savo paties.

Ar Ričardas pabučiuoja mano sūnų prieš miegą? Neklausiau. Nes, tiesą sakant, nežinau, kas mane labiau įskaudintų. Ar šiluma, artumas, rūpestis, kuriuos reikštų bučinys nakčiai, ar šaltas atstumas, jei to bučinio nėra.

Ričardas nėra blogietis. Net aš tai matau. Mano eksžmona nebūtų už jo tekėjusi, jei jis nemylėtų vaikų. Net pačiais niūriausiais momentais suvokiu, kad būna kur kas blogesnių patėvių už Ričardą. Nors niekas nebesako „patėvis“. Labai jau žiauriai skamba.

Mudu su Patu išmokome Ričardą vadinti partneriu, tarsi šis drauge su mano sūnaus motina būtų ėmęsi rizikingo verslo ar, pavyzdžiui, sumanę sulošti bridžo partiją.

Siutau ant Ričardo ir, kad ir kaip stengdavausi to išvengti, bardavausi su buvusia žmona dėl to, kad Ričardas niekaip nenorėjo suprasti, jog mano sūnus toks vienintelis iš milijono, vienintelis iš dešimties milijonų, vienintelis iš milijardo.

Ričardo manymu, Patą reikėjo tobulinti. O mano sūnaus tobulinti nereikia. Jis jau ir taip ypatingas.

Ričardui norėjosi, kad mano sūnui patiktų Haris Poteris, mediniai žaislai ir tofu. O gal lęšiai? Tačiau mano sūnus mėgo „Žvaigždžių karus“, plastikinius šviesos kardus ir picas. Mano sūnus liko atkakliai ištikimas beprasmiam žiaurumui ir angliavandeniams su sūriu.

Iš pradžių Ričardas mielai žaisdavo su Patu — dar tada, kai tik taikėsi į Džinos kelnaites. Iki tol, kai pagaliau gavo nuolatinį leidimą į tas kelnaites, prieš tai, kai vedė mano buvusią žmoną, mano sūnaus motiną, Ričardui patikdavo vaidinti Haną Solo, o mano sūnus būdavo Liukas Skaivokeris. Patikdavo. Arba bent apsimesdavo, kad patinka.

Atvirai kalbant, mano sūnus pajustų simpatiją ir Sadamui Huseinui, jei tas penkias minutes pabūtų Hanu Solo.

Dabar Ričardas nebesistengė arba stengėsi kitaip. Jis nebenorėjo mano sūnui būti draugas. Jam labiau norėjosi būti tėvu. Tobulinti mano berniuką.

Tarsi vaiko tobulinimas būtų koks meilės pakaitas.

Pasižadi savo sutuoktiniui, o paskui vieną gražią dieną pasisamdai advokatą, kad tas įrodytų, jog tie pažadai daugiau nieko nereiškia. Dabar Džiną priklauso mano praeičiai. Tačiau išsiskiri su žmona, o ne su vaiku. Ir niekada neišsivaduoji nuo pažadų jam.

Štai kodėl keliavome į Paryžių.

Stengiausi tesėti neišsakytus pažadus. Stengiausi tebebūti jam svarbus. Norėjau visados būti svarbus. Stengiausi jam, o gal sau įrodyti, kad tai, kas mudviem svarbiausia, nepasikeitė. Nes ilgėjausi savo berniuko.

Kai jo nebebuvo greta, tada kaip reikiant supratau, kaip karštai jį myliu. Myliu taip karštai, kad šitas jausmas net žeidžia fiziškai, myliu taip karštai, jog bijau, kad jį užklups kažkoks neįvardijamas blogis, bijau, jog jis pamažu mane pamirš, jog nutolsiu į patį jo gyvenimo paribį ir kad mano meilė ir ilgesys nieko nebereikš.

Mane ėmė siaubas pagalvojus, kad kartą ateisiu man paskirtu laiku, o jis manęs nebeprisimins. Absurdas? Gal. Tačiau didumą savaitės praleisdavome skyrium. Daugelį savaitgalių irgi, nors savaitgalių susitikimai teisiškai įteisinti. Manęs nebūdavo greta, kai reikėdavo jį apkamšyti lovoje, paskaityti pasaką, verkiančiam nušluostyti ašaras, išsklaidyti baimes. Nebuvau tas vyras, kuris grįžta pas jį vakarais. Taip, kaip pas mane grįždavo mano tėtis.

Ar šiais laikais įmanoma būti tinkamu tėčiu? Ar įmanoma būti tikru tėvu savo vaikui, jei tavęs nėra greta?

Tik dveji metai, kaip jis išsikraustė gyventi pas savo motiną, o aš jaučiu, kaip sparčiai nuo jo tolstu. Darausi netikras tėtis. Geriausiu atveju — savaitgalių tėtis. Toks pats apsimetėlis tėtis kaip ir Ričardas. Ne toks tėvas noriu būti. Man reikia, kad mano sūnus būtų mano gyvenimo dalis.

Mano naujojo gyvenimo.

Mudu su Side vedę kiek daugiau nei metus.

Puikūs buvo metai. Patys geriausi metai. Ji tapo geriausia mano drauge ir nepaliovė būti mano meiluže. Pasiekėme tokią stadiją, kai žmogus pažįstamas, bet vis tiek jaudina, kai viskas eina į gera ir niekas dar nenusibodę, tokį laimingą laikotarpį, kai kuri namus ir myliesi iki sąmonės netekimo. Kai po apsipirkimo „Habitat and Heal“ puoli į laukinį sportišką seksą. Geriau nė nebūna.

Tokio nuostabaus žmogaus kaip Sidė man dar nebuvo tekę pažinti. Ji vedė mane iš proto. Sporto salėje ėmiau lankytis vien tam, kad ji nesiliautų manimi žavėtis. Jai rūpėjo mano sporto pratimai. Tikėjausi, kad visados taip bus. Tačiau kartą nudegęs ir šaltą pučia. Perėjus skyrybų teismus, „visados“ atrodo labai ilgas laiko tarpas. Gal tai ir gerai. Gal tada su savo gyvenimo meile nesielgi kaip su surenkamo baldo detale.

Su sūnumi kitaip. Su Side ketinu drauge gyventi iki žilos senatvės. Bet niekada, žmogus, nežinai, ar ne? Patyriau, kad santykiai užsimezga ir nutrūksta, o tėvystė tęsiasi visą gyvenimą. Kaip ten sakoma?

Kol mirtis mus išskirs.

Paryžiuje ketinome daug ką nuveikti.

Patas norėjo pakilti į Eifelio bokštą, tačiau eilės buvo tokios beviltiškai ilgos, kad sutarėme tai atidėti kitam kartui. Ketinau nusivesti jį į Luvrą, bet nusprendžiau, kad jis per mažas, o muziejus per didelis.

Taigi paplaukiojome bateau-mouche1 Sena, o paskui nusičiupome porą croque-monsieur2 kavinukėje Marė.

— Prancūziškas sūris ant skrebučio, — kirsdamas sumurmėjo Patas. — Labai skanu.

Paskui nuėjome paspardyti kamuolio Liuksemburgo soduose: spardėme plastikinį kamuolį po kaštonais, o ant suolelių apsikabinusios sėdiniavo jaunos porelės, aplinkui uosdami orą slampinėjo išpaikinti šunys, ir visi aplinkui traukė dūmą kaip kokiame septintajame dešimtmetyje.

Išskyrus pasiplaukiojimą upe ir gardų sūrį ant skrebučio, diena neką ir tesiskyrė nuo įprasto mudviejų sekmadienio. Tačiau kažkas buvo kitaip, ir man atrodė, kad mudviejų širdys lengvesnės, negu kad būdavo Londone. Tai buvo viena iš tų dienų, kurias, rodos, uždarai į butelį, saugai visą gyvenimą, ir niekas jų iš tavęs negali atimti.

Viskas ėjosi puikiai, kol grįžome į „Gare du Nord“ stotį. Vos priėję išvykimo vartus pirmajame stoties aukšte, pajutome, kad kažkas negerai. Visur pilna žmonių. Kuprinėtų keliautojų, verslininkų, turistų grupių. Visi sutrikę, nes kažkas nutiko su geležinkelio linija. Avarija? Streikas? Nežinia.

Nesimatė nei atvykstančių, nei išvykstančių traukinių.

Tada supratau, kad pakliuvome į bėdą.

Džiaugiausi, kad mano tėvo nebėra gyvo ir jis viso to nemato. Jis nebūtų atlaikęs tokio sukrėtimo, tikrai nebūtų.

Nepamenu, kad būčiau tiek daug valandų praleidęs su tėčiu. Tėtis manęs niekados nebuvo nusivežęs vienai dienai į Paryžių.

Tegu augau su savo tėčiu po vienu stogu, tačiau jis dirbo šešias dienas per savaitę, triūsdavo iki vėlumos, o grįžęs iš nuovargio nebeapversdavo liežuvio, sėdėdamas priešais televizorių valgydavo vakarienę ir tylomis apmąstydavo paskutinį „Pan’s people“3 šokio numerį.

Mano tėtušį nuo manęs skyrė reikiamybė dirbti ir uždirbti pinigų. Mane nuo Pato skyrė skyrybos ir priteista gyvenamoji vieta. Tai ar yra koks skirtumas? Taip, skirtumas yra.

Nors aš ir retai matydavau savo tėvą — gal aš save apgaudinėju, bet man ir dabar tebeatrodo, kad prisimenu kiekvieną kamuolio paspardymą drauge su tėvu, kiekvienas futbolo rungtynes, į kurias drauge ėjome, kiekvieną išvyką į kino teatrą, — jis niekados nebijojo, kad mane kas nors pasisavins, kad aš ką nors kitą imsiu vadinti tėčiu.

Jam gyvenime teko daug patirti: skurdžią nešvarią vaikystę, pasaulinį karą, galiausiai vėžį. Tačiau šito jam niekados neteko patirti.

Palauk, grįš tavo tėvas, vis sakydavo mama.

Aš taip ir darydavau. Visą vaikystę praleidau laukdamas, kol pareis tėvas. Gal ir Patas laukia. Bet jis žino, kad jo tėvas niekados nepareis namo. Nebepareis.

Mano tėtušiui atrodė, kad blogiausia, ką gali padaryti šiame pasaulyje, — būti blogu tėvu savo vaikui. Bet yra ir kitas ne menkiau blogas dalykas, tėti.

Kai esi svetimas.

Aš, žinoma, norėjau, kad mano sūnus gyventų laimingas. Norėjau, kad jis būtų geras vaikas savo motinai ir kad gerai sutartų su jos naujuoju vyru, kad jam gerai eitųsi mokykloje ir kad jis suprastų, kaip jam pasisekė, kad turi tokį draugą kaip Bernis Kuperis.

Bet taip pat norėjau, kad mano sūnus mylėtų mane taip, kaip mylėjo anksčiau.

Nepamirškime šito.

Antras skyrius

Kai juodas automobilis pagaliau įriedėjo į gatvę, kurioje Patas gyveno, mano sūnus kietai miegojo.

Pastaruoju metu retai matydavau miegantį sūnų ir dabar nustebau, kad prabėgusių metų, rodos, nė nebūta. Šiaip jo meilus veidelis visą laiką būdavo atsargus, paženklintas tos širdį gniaužiančios budrumo išraiškos, kuri būdinga vaikams, bandantiems atrasti savo vietą tarp išsiskyrusių tėvų. Būdavo akylas ir apdairus, it eidamas per minų lauką, skiriantį jo motiną ir tėvą, kuriems vienu jo trumpo gyvenimo momentu pasidarė nebepakenčiama gyventi po vienu stogu. Tačiau miegantis jis vėl buvo apskritaveidis patiklus vaikas, pametęs visus savo perregimus skydus. Be jokio rūpestėlio veide.

Namas plieskė šviesomis. Visi laukdami mūsų grūdosi siaurame takelyje, apšviestame apsauginės lempos.

Džiną, mano buvusi žmona. Veidas, kurį kadaise įsimylėjau, dabar buvo iškreiptas įsiūčio.

Ir Ričardas, Klarko Kento antrininkas, atletiškas ir akiniuotas, tipiškas savimi patenkintas antrasis vyras, garantuojantis paguodą ir paramą.

Net auklytė Ulė stovėjo išpūtusi akis ir susinėrusi ant krūtinės rankas kaip kokia turgaus boba.

Tik drauge stūksantis milžinas policininkas žvelgė lyg ir užjaučiamai. Gal ir jis sekmadienių tėtis.

Kol sumokėjau vairuotojui, Džiną taku atpluošė iki mūsų. Atidariau automobilio dureles ir suėmęs į glėbį atsargiai iškėliau sūnų. Jis kas savaitę darėsi vis sunkesnis. Džiną žiūrėdama taip, tarsi būtume nepažįstami, atėmė jį iš manęs.

— Tu ką — psichiškai nesveikas?

— Traukinys...

— Iš proto išsikraustei? Ar elgiesi taip, kad mane įskaudintum?

— Paskambinau iškart, kai pamačiau, kad nespėsime grįžti iki miego.

Taip ir buvo. Paskambinau jiems skolintu mobiliuoju telefonu iš „Gare du Nord“. Džiną suisterikavo sužinojusi, kad įstrigome kitoje šalyje. Laimei, pokalbis buvo trumpas.

— Paryžius. Prakeiktas Paryžius. Manęs net nepaklausei. Net nepagalvojai.

— Atsiprašau, Džiną. Labai atsiprašau.

— Atsiprašau, Džiną, — pamėgdžiojo ji. — Labai atsiprašau, Džiną.

Galėjau nuspėti, kad ji ims kartoti mano žodžius kaip papūga. Kai pagyveni su žmogumi, gerai žinai, kaip jis barasi. Čia kaip du boksininkai, kurie jau yra kovęsi. Ali ir Freizeris. Diuranas ir Cukrinis Rėjus. Aš ir Džiną. Pažįsti vienas kitą kaip nuluptą.

Ji taip elgėsi, kai mūsų santuoka ėmė byrėti, — pagaudavo mano žodžius, sulaikydavo juos ir nusprendusi, kad jie nepakankami, sviesdavo man atgal drauge su kokiu nors po ranka pasipainiojusiu daiktu. Mano atsiprašymus, alibi ir pasiaiškinimus paversdavo menkais ir tuščiais. Smogdavo žemiau juostos.

Tiesą sakant, šitaip kivirčydavomės nedažnai. Mūsų santuoka buvo ne iš tokių. Tik pačioje pabaigoje. Nors dabar taip nepasakytum.

— Mes vos iš proto neišėjome. Tu turėjai jį nusivesti į parką, o ne trankytis po Europą.

Trankytis po Europą? Čia jau persūdyta. Bet nepagrįstas perdėjimas — dar vienas Džinos kovos stiliaus bruožas.

Norom nenorom prisiminiau, jog ši moteris visai jaunutė viena iškeliavo į Japoniją ir gyveno ten visus metus. Štai kas vadinama trankytis po pasaulį. Ir jai tai patiko. Ir ji vėl būtų tai dariusi.

Jei nebūtų sutikusi manęs.

Jei nebūtų pastojusi.

Jei nebūtų paaukojusi Japonijos dėl savo berniukų.

Dėl Pato ir manęs. Mes buvome jos berniukai. Mudu abu. Seniai seniai.

— Džiną, tai buvo tik Paryžius, — pasakiau. Žinojau, kad ją įsiutinsiu, bet nebeįstengiau nutylėti. Pernelyg gerai vienas kitą pažinojome, kad sugebėtume kivirčytis civilizuotai. — Tai tas pats, kas pasivėžinti užmiesčio keliu. Paryžius vos ne ranka pasiekiamas.

— Tik Paryžius? Jam septyneri. Jam rytoj į mokyklą. O tu sakai, kad tai tik Paryžius? Mes skambinome į policiją. Apskambinau visas ligonines.

— Juk aš paskambinau, ar ne?

— Galų gale. Kai nebeturėjai ką daryti. Kai supratai, kad tau nepavyks išsisukti. — Ji pasitaisė Patą glėby. — Ką tu sau manei, Hari? Kas darosi tavo galvoje? Ar joje dar apskritai ko nors likę?

Iš kur jai suprasti, kas dedasi mano galvoje? Turi jį kasdien. O aš matau jį vieną niekingą dienelę per savaitę.

Džiną nešėsi Patą takeliu. Vilkausi jai iš paskos. Stengiausi nesusitikti su jos vyro, auklės ir milžino faro akimis. O ką, beje, čia tas faras veikia? Atrodo vos ne taip, tarsi būtų pranešta apie galimą vaiko pagrobimą. Kam tai galėjo šauti į galvą?

— Klausyk, Džiną, tikrai labai atsiprašau, kad jums teko tiek prisinervinti. — Ir tai buvo tiesa. Jaučiausi bjauriai, kad ji skambinėjo po ligonines, policijai, prisigalvojo baisiausių dalykų. Įsivaizdavau, kaip ji jautėsi. — Kitą sekmadienį aš...

— Dėl kito sekmadienio dar reikės pagalvoti.

Sustojau kaip įkastas.

— Ką tai reiškia? Juk galėsiu su juo pasimatyti kitą sekmadienį, ar ne?

Ji nieko neatsakė. Pokalbis su manimi buvo baigtas. Visiškai baigtas.

Pro savo vyrą ir samdytą pagalbininkę Džiną su mudviejų sūnumi peržengė savo namų slenkstį ir atsidūrė ten, kur aš niekados neįžengčiau.

Patas nusižiovavo, pasitampė ir beveik pabudo. Džiną taip tyliai ir švelniai paragino jį miegoti, jog mano viduje kažkas krustelėjo. Tada priešais mane atsirado Ričardas ir apdovanojo mane ir-kaip-gi-tu-galėjai? žvilgsniu. Iš lėto palingavo galva ir su ta iš proto varančia šypsenėle užtrenkė man priešais nosį duris.

Ištiesiau ranką prie durų skambučio.

Turėjau tuojau pat išsiaiškinti dėl sekmadienio.

Ir tada ant peties pajutau faro ranką.

Kadaise buvau jos svajonių vyras.

Ne vien vyras, sekmadieniais prižiūrintis jos vaiką. Jos svajonių vyras anuomet, kai visos Džinos svajos sukosi apie šeimą. Džiną ilgėjosi šeimyninio gyvenimo, troško jo taip, kaip trokšta tie, kurie užaugo, kaip buvo sakoma, sudužusiuose namuose.

Jos tėvas išėjo iš namų kaip tik prieš Džinai pradedant lankyti mokyklą. Jis buvo muzikantas, visai neblogas gitaristas, kuris taip nieko ir nepasiekė. Jam nepasisekė ir su muzika, ir su suardytomis šeimomis, kurių ne vieną paliko savo audringame kelyje. Glenas — jis visiems buvo Glenas ir niekam tėtis, tuo labiau savo vaikams, — atidavė rokenrolui geriausius savo gyvenimo metus. Jis turėjo moterų ir vaikų, kuriems nepaliko nieko, išskyrus sielvartą ir atsitiktinius alimentus.

Džiną ir jos motina, kuri savo gana sėkmingos modelio karjeros atsisakė dėl absoliutaus nevykėlio vyro, tebuvo pirmos iš daugelio. Buvo ne viena tokia pamesta šeima — moterys, kurios septintąjį ir aštuntąjį dešimtmečiais buvo gražuolės, ir vaikai, dar nė neišmokę minti dviračio, jau palikti sutrikdyti skyrybų.

Iš motinos Džiną paveldėjo išvaizdą, idealiai simetriškus bruožus, kurių visiškai nevertino, kaip daro tik tikros gražuolės. Iš Gleno gavo pastovaus šeimyninio gyvenimo poreikį. Jos pačios šeimos gyvenimo, kurio niekas negalėtų atimti. Manė, kad tokį gyvenimą atras su manimi, nes būtent tokioje šeimoje aš užaugau. Jai rodėsi, jog lyg ir nusimanau apie tradicinį tėvo, motinos ir vaiko darinį, gyvenantį priemiesčio name, nepaliestą skyrybų statistikos, nesuardomai vientisą. Kol nesusipažinau su Džiną, maniau, kad mano šeima nykiai eilinė. Pasirodžius Džinai, pasijutome esą išskirtiniai. Taip pasijutau ne tik aš, bet ir mama su tėčiu. Šita besišypsanti šviesiaplaukė vizija atsirado mūsų gyvenime, žengė sodo takeliu, įplaukė į mūsų svetainę ir pareiškė, kad mes esame nepaprasti. Mes.

Visiems mūsų draugams atrodė, kad mudu su Džiną esame per jauni tuoktis. Džiną studijavo japonų kalbą ir ieškojo galimybės visam laikui apsigyventi Tokijuje, Jokohamoje ar Osakoje. Aš buvau radijo prodiuseris ir ieškojau galimybės pakliūti į televiziją. O visi mūsų draugai tvirtino, kad dar per anksti vedybų priesaikoms ir kūdikiui, monogamijai ir kreditui. Dešimčia metų per anksti.

Jie — filologai studentai, kuriems atrodė, kad pasaulis jų laukia, ir kiek vyresni cinikai iš mano radijo stoties, kuriems atrodė, kad viskas jau pažįstama, — tikėjo, jog jų dar laukia lėktuvai, į kuriuos reikia suspėti, mylimieji, su kuriais dar reikia susipažinti, narkotikai, kuriuos reikia išbandyti, muzika, kurios reikia paklausyti, nuotykiai, kuriuos reikia patirti, butai užsienyje, kuriuos reikia išsinuomoti, paplūdimiai, kuriuose reikia pašokti auštant. Jie buvo teisūs. Visi tie dalykai laukė. Jų. O mes viso to atsižadėjome dėl vienas kito. Paskui mudviem gimė sūnus. Ir tai buvo visų geriausia.

Patas buvo geras, linksmas vaikutis: kone visą dieną šypsodavosi ir kone visą naktį miegodavo. Gražų, kaip ir jo motina, jį buvo keistai lengva mylėti. Tačiau mūsų gyvenimas — jau susituokusių, jau tėvų, bet vis dar kunkuliuojančių jaunyste, — nebuvo idealus. Anaiptol.

Tai nebuvo vien darbas. Džiną dėl savo berniukų atsižadėjo viso savo gyvenimo Japonijoje ir kartais — kai būdavo striuka su pinigais, kai po darbo paršliaužęs namo iš nuovargio nebepajudindavau liežuvio, kai Patui iš spindinčių rausvų dantenų skaudžiai kaldavosi dantukai ir jis nebeišmiegodavo kiaurą naktį, — ji turbūt svarstydavo, ko neteko. Vis dėlto šiaip jau mudu nesigailėjome. Ne vienerius metus viskas buvo gerai. Ne vienerius metus turėjome tai, ko norėjome. Abu.

Šeimą, kuri atstotų tą, kokioje aš užaugau.

Šeimą, kuri atstotų tą, kokios mano žmona niekada neturėjo.

Paskui praleidau vieną naktį su kolege. Su tokia blyškia aire gražuole, kuri man pasirodė šiek tiek sumanesnė, šiek tiek švelnesnė už daugelį moterų, su kuriomis dirbau.

Tai buvo beprotybė. Tiesiog beprotybė.

Nes kai Džiną apie tai sužinojo, mums visiems teko pradėti iš naujo.

Kas mėnesį siunčiu pinigus.

Niekada nevėluoju. Noriu juos siųsti. Noriu padėti auginti sūnų kuo galėdamas. Šitas būdas atrodo vienintelis teisingas ir tinkamas. Bet kartais man dėl tų pinigų kyla abejonių. Ar visi jie išleidžiami Patui? Kiekvienas centas? Iš kur galiu žinoti, kad nieko nenubyra tam tipui, už kurio ištekėjo mano buvusi žmona? Šmikiui Ričardui.

Aš nežinau. Negaliu žinoti.

Ir net tada, kai viskas buvo gerai, man atrodė, kad pinigai lyg ir suteikia man tam tikrų svarbiausių žmogaus teisių. Pavyzdžiui, paskambinti savo sūnui, kai tik panūstu su juo pasikalbėti. Tai neturėtų būti keblu. Tai turėtų būti normalu. Ir tai, kaip jo ilgiuosi, normalu. Kelios aktyvaus bendravimo dienos — kokia maloni atgaiva būtų.

Tačiau pakėlęs telefono ragelį niekaip neprisiversdavau surinkti numerio. O kas, jeigu atsilieps Ričardas — keista, kad jį vadinu vardu kaip kokį draugą? Kas tada? Persimesti pora žodžių? Pora žodžių kažkaip netiko mūsų situacijai. Taigi man pristigdavo ryžto, aš padėdavau ragelį ir nepaskambindavau. Laikiausi iš anksto su Džiną aptarto tvarkaraščio ir su savo vieninteliu vaiku galėjau gyventi nors ir skirtingose planetose.

Bet vis vien man atrodė, jog kas mėnesį mokami pinigai — kurie, anot dabartinės mano žmonos, mano antrosios žmonos, tai yra mano žmonos, turint galvoje, kad ketiname persikraustyti į didesnį namą geresnėje vietoje, yra ganėtinai dosnūs, — turėtų šį tą reikšti.

Nesu koks nors plevėsa niekšelis, kuriam niekas nerūpi, kuris persikraustė į savo naująją šeimą ir nori užmiršti viską, kas buvo anksčiau. Nesu vienas iš tų netikšų. Nesu toks kaip Džinos tėtušis. Bet ką galiu padaryti?

Aš esu tik jo tėvas.

Žmona mane supranta.

Mano žmona. Taip ją vadinu. „Antroji žmona“ skamba bjauriai. Kaip antrieji namai, kuriuose gyveni savaitgalį ar per ilgesnes mokyklines atostogas. Arba antrasis automobilis — aprūdijęs VW „vabalas“.

„Antroji žmona“ skamba taip pat, kaip „iš antrų rankų“, „antras pasirinkimas“, „antras pagal gerumą“, o Sidė nusipelno kur kas geriau. Visi šie antrieji dalykai Sidei nepakankamai geri, jie jos visiškai neapibūdina. O „naujoji žmona“ irgi skamba neką geriau.

Lyg ir trofėjinė žmona, tarsi daug-daug-už-mane-jaunesnė žmona. Pernelyg asocijuojasi su šlykščiais seniais, sprunkančiais su savo sekretorėmis.

Ne — mano žmona. Tai ji — mano Sidė.

Kaip Sidė Karisė. Šokėja. Mergina, kuri filme „Dainuoju lietuje“ šoka su Dženu Keliu ir neištaria nė žodžio. Jai to nė nereikia. Jos tokios kojos, toks veidas, tikros ugnies liepsna. Dženas Kelis žvelgia į Sidę Karisę ir žodžiai jiems nereikalingi. Pažįstu tą jausmą.

Sidė supranta mane. Ji suprastų ir sekmadienio popietę Paryžiuje.

Sidė — mano žmona. Štai kaip. Tuo viskas pasakyta. Ir šitas gyvenimas, prie kurio dabar grįžtu, nėra naujas ir nėra antras.

Tai mano santuoka.

Prieš eidamas į mūsų miegamąjį užsukau pas Pegę.

Ji kietai miegojo. Buvo nuspyrusi antklodę, prie medvilninės pižamos glaudė devynių colių plastikinę lėlę. Pegė — šviesiaveidis gražus vaikas, rimtas net ir tada, kai kietai miega — mano mama pasakytų soundo.

Kumštelyje suspausta lėlė — keistas padaras: kakavos spalvos, bet ilgais šviesiais plaukais ir mėlynomis mėlynomis akimis. Lėlė Liusė. Prekybinis šūkis: „Myliu lėlę Liusę“. Pagaminta Japonijoje, bet skirta pasaulinei rinkai. Po truputį darausi šios srities ekspertu.

Liusė visai ne amerikietiška, nė iš tolo neprimena Barbės. Ji šiek tiek panaši į blondinę iš „Destiny Child“ arba į vieną iš naujųjų dainininkių — Anastaziją ar Alisiją Keis, ar dar vieną kitą, kurių vardų nežinau, kurios tautiniu požiūriu tokios bespalvės, jog galėtų būti kilusios iš bet kurios pasaulio vietos. Lėlė Liusė. Jos kojos ir rankos lankstosi. Pegė dėl šitos lėlės pametė galvą. Apklojau jas abi firmine lėlės Liusės antklode.

Pegė — Sidės vaikas iš ankstesnės santuokos su gražuoliu svieto perėjūnu Džimiu. Tuo puikiai atrodančiu nevykėliu, padariusiu tik vieną gerą dalyką gyvenime — padėjusiu atsirasti mažajai Pegei. Džimiu, jaučiančiu silpnybę azijietėms, Džimiu, jaučiančiu silpnybę dideliems motociklams, kuriuos amžinai sudaužo. Jis retkarčiais užsuka pas mus pasimatyti su savo dukra, nors nesilaiko griežto tvarkaraščio kaip aš su Patu. Pegės tėvas pasirodo tada, kai užsimano.

O jo duktė myli jį be proto.

Šunsnukis.

Su Pege susipažinau anksčiau nei su jos motina. Tada Pegė buvo dar maža mergaitė, globojusi mano sūnų tais bjauriais mėnesiais, kai Patas buvo pažeidžiamas ir išsigandęs po to, kai išsiskyriau su jo motina. Pegė globojo Patą jo pirmosiomis dienomis mokykloje. Jiedu tiek daug laiko leido drauge, kad kartais atrodydavo kaip brolis ir sesuo. Dabar tas ryšys silpo, nes jųdviejų gyvenimai vis labiau tolo. Patas turėjo Bernį Kuperį, o Pegės geriausia drauge pasidarė mergytė, kuriai irgi patiko lėlė Liusė. Vis dėlto Pegė man vis vien daugiau negu šiaip podukra. Man atrodo, jog mačiau, kaip ji auga.

Palikau lėlę Liusę įsitvėrusią Pegę ir nutykinau į mūsų miegamąjį. Sidė miegojo savojoje lovos pusėje, miegojo taip, kaip miega ištekėjusios moterys. Kol rengiausi, ji sujudėjo, pabudo ir apsnūdusi išklausė mano pasakojimą apie Patą, Paryžių ir sugedusius traukinius. Suėmė mano rankas ir padrąsinamai linksėjo. Akimoju viską suprato.

— Vargšiukai. Viskas susitvarkys. Pamatysi. Džiną apsiramins. Supras, jog tu nenorėjai, kad taip nutiktų. Na, ir kaip oras Paryžiuje?

— Apniukę. Ir Džiną pasakė, kad dar pagalvos dėl kito sekmadienio.

— Palauk porą dienų. Ji turi teisę niršti. O tu turi teisę nusivežti savo berniuką į Paryžių. Ropškis į lovą. Eikš.

Didžiai dėkingas šmurkštelėjau po antklode. Tai, ką Džiną laikė lengvabūdišku nerūpestingu poelgiu, Sidei pasirodė puikus sumanymas, kuris prastai baigėsi. Meilės veiksmas ir pavėlavimas į traukinį namo. Ji, žinoma, buvo šališka. Bet aš vis vien sukalbėjau padėkos maldelę, kad vedžiau šitą moterį.

Žinau, kad ne santuokos ryšys padarė ją mano žmona, ir ne liudijimas, kurį mums davė toje šventoje vietoje, ir net ne mūsų ištarti priesaikos žodžiai. Svarbiausia, kad Sidė palaikė mane, kad jos meilė ir parama buvo skirti man ir kad taip bus visados.

Kalbėjau tamsoje, jausdamas šalia gulinčios žmonos šilumą, ir stengiausi save įtikinti, kad visa šita painiava susitvarkys.

Paskambinsiu iš ryto Džinai, pasakiau. Turiu kuo greičiau išsiaiškinti dėl kito sekmadienio ir ar galėsiu pasiimti Patą įprastu laiku. Turiu atsiprašyti, kad jai teko tiek prisinervinti. Nenorėjau sukelti rūpesčių. Mes tik nuvažiavome į Paryžių, nes nenorėjau, kad Patas būtų kaip kiti vaikai su daliniais tėčiais. Kaip pusiau prancūzaitė, kuri pasidarė vegetarė, ir kaip nesuskaičiuojama daugybė tokių kaip ji. Norėjau, kad Patas jaustųsi turįs tikrą tėvą, kuris su juo užsiima nepaprastais dalykais, leidžiasi į visą gyvenimą nepamirštamus nuotykius. Tokį, kaip mano tėvas.

Žmona pabučiavo mane norėdama pralinksminti ir, žinoma, užčiaupti. Paskui pabučiavo dar kartą.

Netrukus bučiniai pasidarė kitokie. Neturintys nieko bendra su paguoda, švelnumu, raminimu. Tokie, nuo kurių viskas prasideda. Apie mūsų santuoką galiu pasakyti: ji mūsų bučinių nepakeitė.

Ji laukė manęs ant pagalvės išskleidusi juodus plaukus, tik pro žaliuzių juosteles besiskverbiančios gatvės žibinto šviesos apšviestu veidu. Dėl šitos moters aš vis dar pametęs galvą. Dėl savo žmonos.

Palinkau prie jos, neištiesęs rankos prie medinės dėžutės spintelės stalčiuke, kur gulėjo mūsų šeimos planavimo priemonės.

Tamsoje išgirdau atodūsį.

— Hari, kodėl turiu kiekvieną kartą prašyti? Būk geras, mielasis. Baik. Tu jau turi vaiką. Juk mudu sutarėm.

Pastaruoju metu daug skaičiau apie „alkį kūdikiui“. Apie tai buvo nuolatos rašoma sekmadieninio laikraščio skyrelyje „Tu ir tavo“. Apie moteris, žūtbūt norinčias gimdyti. Tai buvo laikoma visuotine mada. Tačiau mano žmona nejautė alkio kūdikiui. Ji elgėsi taip, tarsi jau būtų soti.

Mes, žinoma, kalbėjomės apie galimybę turėti mudviejų vaiką. Aš norėjau jo tuojau pat, nes kūdikis mus padarytų tikra šeima. Sidė jo norėjo kada nors, nes iš pradžių tikėjosi nuveikti ką kita. Darbas, verslas. Mes abu turėjome laimingo gyvenimo viziją. Tačiau kad ir kaip dievinau nuostabų savo žmonos užpakaliuką, negalėjau savęs apgaudinėti, kad tos vizijos vienodos.

Taigi kyštelėjau ranką į sargių dėžutę svarstydamas, ką kažin reiškia pasakymas „tu jau turi vaiką“? Ar ji omeny turi Patą, ar Pegę? Ar tiesiog tą iš jų, su kuriuo tam tikru metu būdavau?

Tai ir yra mano bėda. Viskas komplikuota. Visos tos gyvenimo dalys, kurios, rodos, niekados nederės vienos prie kitų. Kartais net negali atpažinti savo šeimos.

Kai pasimylėjome, užmigau atsigręžęs į savo žmonos pakaušį, dešiniąja ranka švelniai apkabinęs jos liemenį, tvirtai ją prie savęs prispaudęs.

Visomis tomis saldžiomis valandomis, kai mudu miegame va taip šaukštais ir sapnuojame, ji man — vienintelė, ir tai visiškai nekomplikuota.

Trečias skyrius

— Tu nenulaikai savo gaidžiuko kelnėse net omletą kepdamas, — pasakė man Martis Menas. — Štai kokia tavo bėda, Hari. Tu iš prigimties romantikas. Esi sukurtas taip, kad tavo kvaila širdis būtų sudaužyta. Sukurtas taip, kad likimas tave sulamdytų. Argi galėtų tau kitaip baigtis?

Sėdėjome jo puikiai įrengtame kabinete „Mad Mann Productions“ ir kalbėjomės apie darbą. Tik apie darbą. Bet Martis yra iš tų energingų savo jėgomis iškilusių verslininkų, kuriems darbas — šis tas daugiau negu tik darbas. Na, lyg ir šiurkštus kalėjimo seksas.

Martis vidutinio amžiaus vykdomiesiems redaktoriams vis sakydavo: „užsikruškit, bet padarykit“. Jis ne šiaip jaudindavosi dėl savo prodiusuojamų televizijos laidų, o tiesiog nerdavosi iš kailio. Jis ne šiaip įsijausdavo į verslo sandorius, jis pasinerdavo į juos visa galva. Jis ne šiaip daug dirbo, jis „krušosi kaip barškuolė“.

Man buvo įdomu, koks jo vedybinis gyvenimas. Galiu įsivaizduoti, kaip jis šeštadienio vakarą išlenkęs porą stiklų žmonos klausia, ką ji mananti apie bendrą projektą.

Martį pažįstu nuo seno. Siobanė, Marčio žmona jau kokie dveji metai, kadaise buvo lyg ir mano mergina — kokias dvi valandas. Kaip tik prieš išyrant mano pirmajai santuokai.

Mudu su Marčių pradėjome drauge nuo vėlyvo vakaro radijo pokalbių šou. Kūrėme lengvą pramogą. Aš prodiusavau, o Martis darė taip, kad klausytis liūdnų vienišų žmonių būtų labai smagu. Paskui drauge perėjome į televiziją, ir man atrodė, kad mudviejų bendradarbiavimas yra mano gyvenimo duondavys. Iki priešpiečių, per kuriuos jis mane pasiuntė kuo toliau.

Pamažu viskas susitvarkė. Nes aš vėl iškilau su jaunesniu, populiaresniu pokalbių šou vedėju, o Martis nusivažiavo. Kai nusižemino iki niūrios realybės, kai bevertėse dieninėse laidose bandydavo parduoti brangenybes, nuo kurių pažaliuoja oda, pasirodė, kad vėl galime būti draugai.

Dabar mudu toje pačioje kameros pusėje. „Mad Mann Productions“ nebekuria pašėlusio vyruko su peroksidinėmis blondinėmis šou, kuris dešimtajame dešimtmetyje kėlė tiek daug ginčų. Dabar Martis — programų kūrėjas. Jis amžinai ant manęs bamba, nes televizijos laidų kompanija, kurioje dirbu, kuria vienintelį šou — „Penktadienio Fišą“. Gal ir matėte. Tą su Eimonu Fišu, jaunu komiku airiu. Eimonas garsėja savo pasimatymais su orų mergaitėmis. Kalbama, kad jis apie šiltuosius frontus nusimano geriau už bet kurį vyrą šalyje. Martis niekados nebūtų pasikliovęs vienu jaunu estrados komiku, apsimetančiu pokalbių šou vedėju. Martis turi daugybę programų.

— „Šeši įkalę studentai bute“, — pasakė jis ir spustelėjo nuotolinio valdymo pultelio mygtuką. Vienoje jo kabineto sienoje buvo įtaisyti ekranai ir visuose juose įsijungė paskutinis Marčio sumanymas. Pusnuogiai jaunuoliai stūgavo vienas ant kito išnuomotame bute. — Čia bus visko: sekso, jaunystės dramų, lėbavimo, pradurtų spenelių. „Šeši įkalę studentai bute“, Hari. Reklamininkai rauda iš dėkingumo.

Martis nuspaudė kitą mygtuką. Ekranuose pasirodė nespalvotas keistu kampu rodomas kadras, kuriame du jauni vyrai grūmėsi su iki vėlumos dirbančios parduotuvėlės savininku.

— Ir šitas geras, — sukikeno Martis, kai vyras iš už prekystalio išsitraukė beisbolo lazdą ir ėmė švaistytis į visas puses. — „Jus apiplėšė!“ — pasakė Martis laidos pavadinimą. — Linksma, o kartais tragiška filmuota medžiaga apie tikrus žiaurius apiplėšimus. Negailestingas kaltinimas, na, žinai, mūsų žiauriai visuomenei.

Dar vienas mygtukas. Oranžinėmis liepsnomis virstantys Vietnamo kaimeliai, Vudstoko šiukšlynuose sanguliaujantys hipiai, Nacionalinei gvardijai besipriešinantys studentai ir viską gaubianti melancholiška „Kink“ „Waterloo Sunset“ melodija.

— „Tavo praėję metai“. Apie praeitį pasakojama su įkvėpimu. Skirta beibibumeriams4. Ir jų vaikams. Kad pamatytų išlepinti niekšeliai, ko neteko.

Mūsų televizijos laidų kompanijos skiriasi kaip dangus ir žemė. Aš dirbu galiniame kambaryje Soho drauge su pora ne visą dieną dirbančių kolegų, Martis turi didžiulę kontorą su daugybe darbuotojų. Mano Eimoną Fišą rodo vėlai vakare, Marčio „Šešis įkalusius studentus bute“ — geriausiu laiku.

— Negalima turėti tik vieną laidą, — mygo Martis. — Negerai, kai kiaušinius deda tik viena višta. Eimonas nebus populiarus amžinai.

— Bet man patinka dirbti su viena laida. Taip galiu visą dėmesį skirti Eimonui. Viską iš jo išspausti.

— O jeigu viskas nueis velniop? Kaip tada? Juk žinai, į ką panašios televizijos programos, ar ne?

— Į moteris?

Martis pliaukštelėjo per stalą.

— Būtent. Televizijos programos — kaip moterys. Tavo veršelis turi žįsti kelias karves. Plėsk asortimentą. Sėk savo sėklą.

Marčio žmona sėdėjo namie ir laukėsi antro jųdviejų vaiko. Siobanė, buvusi programų kūrėja, tapo namų šeimininke. Ji buvo protinga graži raudonplaukė airė. Kartais susitikdavome per oficialius priešpiečius ar programų pristatymus, tačiau neturėjau žalio supratimo, ar ji laiminga. Norom nenorom į akis krito, kad „Mad Mann“ kompanijoje jaunų dailių moterų kur kas daugiau, negu tikėtumeisi iš tokio dydžio įstaigos.

Bet aš klausiausi Marčio. Jis šiuos reikalus išmanė. Klausiausi jo dar ir todėl, kad darbas man buvo labai svarbus. Ne tik todėl, kad dabar buvau laisvai samdomas prodiuseris. Ne tik todėl, kad sąskaitų, kurias reikia apmokėti, kalnas augo kasmet. Tikroji priežastis, kodėl tiek daug dirbu, — nes tai sugebu. Tai aš darau geriausiai.

Moku tvarkytis su vykdomaisiais redaktoriais, režisieriais ir įvairiausiais talentais. Galiu susikalbėti su tais žmonėmis, galiu priversti juos padaryti tai, kas turi būti padaryta. Ašaringos grimuotojos, paniūros filmavimo aikštelės darbininkai, girti apšvietėjai. Visa tai man pažįstama. Svečiai, kamuojami scenos baimės, svečiai, kurie apsireiškia įkaušę, svečiai, kurie suakmenėja, įsižiebus raudonai filmavimo kameros lemputei. Man tai nieko nauja. Tai mano pasaulis, ir aš būnu jame, nes niekur kitur taip gerai nesijaučiu.

Net kai turi vieną laidą, tenka daug dirbti. Anksti rytais ir vėlai vakarais. Susirinkimai dėl scenarijaus ir generalinės repeticijos, per daug kavos ir per mažai dienos šviesos. Kartais pamirštu, kodėl tiek daug dirbu. Paskui prisimenu.

Daug dirbu dėl Pato. Ir dėl Sidės su Pege. Taip pat, kai nebėra tėčio, dėl savo mamos. Ir kad ir ką sakytų mano žmona, manęs neapleidžia jausmas, jog dirbu dar ir dėl savo vaiko. Ne dėl berniuko, kuris gyvena su savo motina, ne dėl mergytės, kuri gyvena su manimi. Dėl kito vaiko. Dėl vaiko, kuris dar negimė.

Į Marčio kabinetą nepasibeldusi įėjo jauna moteris. Viena iš tų kelių „Mad Mann“ dirbančių lieknų raudonplaukių, labai panašių į Siobanę iki vedybų. Raudonplaukė pasilenkė virš įspūdingo dydžio Marčio darbo stalo ir ėmė raustis po stalčių.

— Kas nutiko, brangute? — nusišypsojo Martis. — Pametei skylmušį?

— Man reikia kontrolinio „Šešių įkalusių studentų bute“ įrašo. Tavo vengrams.

Martis ištraukė aptrintą vaizdajuostę ir padavė merginai.

— Parduodame visą sumanymą, — paaiškino man. — Bus „Šeši įkalę studentai kinai bute“, „Šeši įkalę studentai lenkai bute“. Visam pasauliui įdomu įkalę studentai bute.

Akimis nulydėjome išeinančią raudonplaukę.

— Mes einame išgerti į „Merry Leper“. Nori kartu? Ji su drauge, — pakvietė Martis.

— Man reikia namo. Pas mus šventė.

— Neblogai.

— Septintojo gimtadienio šventimas.

— Tai kitąkart.

Martis palydėjo mane iki kabineto durų.

— Nepamiršk, ką sakiau apie kelias karves žindantį veršiuką.

— Nepamiršiu.

Martis apkabino mane.

— Žinai, Hari, kokia tavo bėda?

— Na?

— Tu tiki tikra meile. — Mano senas bičiulis liūdnai nusišypsojo. — Tai visados baigiasi ašaromis.

Tai turėjo būti smagi akimirka.

Visi keturi valgėme tortą. Sidė, aš, Pegė ir Patas. Mūsų neseniai sumaišyta šeima, besigardžiuojanti saldėsiu. Tačiau sulapnojęs savo porciją Patas, beje, tokio amžiaus, kai visos kūno funkcijos atrodo baisiai juokingos, netyčia neįtikėtinai garsiai atsiraugėjo.

— Cha! — suglumęs nusišiepė. — Kaip juokinga.

Pegė elegantiškai servetėle nusisausino lūpas.

— Ne, Patai, visai nejuokinga. Tai šlykštu. Ar ne, mamyte?

Sidė nusišypsojo vaikams.

— Na, tiesiog nelabai gražu. Bet esu tikra, kad Patas daugiau taip nedarys.

— O man atrodo, kad tai visai nejuokinga, — nepasidavė Pegė. Ši mažylė būtų galėjusi įtikinamai vaidinti karališkosios šeimos palikuonę.

— Esu tikra, kad toks didelis berniukas kaip Patas ir nemano, kad tai juokinga, — pasakė Sidė. — Kai gerai apie tai pagalvoja.

Mano sūnus buvo sudirbtas.

Žinau, kad raugtelėjo jis visai netyčia ir dėmesį į tai atkreipė tik todėl, kad neabejojo, jog visiems bus labai juokinga ir smagu. Ir pirmą kartą, bet ne paskutinį, pasijutau tarsi plėšiamas per pusę. Plėšiamas ištikimybės sūnui ir ištikimybės žmonai.

Tiesą sakant, man irgi ne itin patiko jo raugčiojimai, žagčiojimai ir bezdėjimai — galėtų visas šitas su oro išskyrimu susijusias išdaigas pasilaikyti savo klastuoliams draugeliams mokykloje, kurie kiekvieną šūvį tikrai įvertintų garsiomis ovacijomis, kvatojimu iki ašarų ir šlepsėjimu per šlaunis. Tačiau kai pamačiau, kad nuo pažeminimo jo skruostai užkaito, akys pritvinko ašarų, man užvirė kraujas.

Jis nenusipelno būti gėdinamas. Tik jau ne dėl kažkokio niekingo raugtelėjimo.

— Jis juk vaikas, — pasakiau Sidei. — Ko tu tikiesi? Oskaro Vaildo? Leisk jam ramiai suvalgyti tortą, gerai?

Pegė ir Sidė sužiuro į mane. Žmona nieko nepasakė, tik jos gražios akys iš nuostabos išsiplėtė. O jos duktė supratingai vyptelėjo.

— Oi, dievulėliau, kažkas šiandien ne ta koja išlipo iš lovos. Ar galima man dar gabaliuką torto, mamyte?

Sidė įdėjo jai torto. Ant jo puikavosi mažytė nuotaka ir jaunikis. Nes tai buvo mūsų vestuvinis tortas. Dar nebuvome susituokę nė dviejų valandų. Ir nors tada to nesupratau, mūsų medaus mėnuo buvo baigtas.

Kol su žmona dar tik draugavome, ji mano sūnui buvo gera.

Sidė su Patu kalbėdavosi apie mokyklą, klausdavo jo svarios nuomonės apie Pirmąjį epizodą „Grėsmės šešėlis“, palyginti su pirmais trimis „Žvaigždžių karų“ filmais, pasidomėdavo, gal norįs dar ledų.

Jis droviai šypsodavosi šitai aukštai nepažįstamajai, kalbančiai su Teksaso akcentu, ir aš matydavau, kad pritaria savo tėveliuko jausmams šiai moteriai, kuris dėl jos buvo pametęs galvą.

Sidė elgdavosi taip, tarsi visą gyvenimą būtų pažinojusi jį, šitą mažą berniuką, su kuriuo iš tiesų susipažino tik prieš jam pradedant lankyti mokyklą. Ji nesistengė būti jam motina, nes jis turėjo motiną, ir nesistengė būti jo geriausia drauge, nes netrukus atsirado Bernis Kuperis. Ji neforsavo santykių su Patu, ir todėl tie santykiai buvo geri. Viskas jai išeidavo kažkaip natūraliai. Buvo justi nuoširdi jų bendravimo šiluma ir tikra simpatija. Nieko daugiau man nė nebūtų reikėję.

Sidė su Patu bendravo taip pat sklandžiai, kaip ir su savo dukterimi: buvo rūpestinga ir maloni, tačiau nebijodavo įvesti ir šiek tiek drausmės, kai jis pasidarydavo nebevaldomas. Patas nedažnai perlenkdavo lazdą: kai Sidė su juo susipažino, jis buvo žavus ramus keturmetis. Visi nesutarimai dažniausiai kildavo tik todėl, kad jis labai mėgo žaisti kai kuriuos „Žvaigždžių karų“ žaidimus, pavyzdžiui, purvinais sportbačiais strakalioti ant sofos ir mosuoti plastikiniu šviesos kardu. Tokie buvo jo baisiausi nusikaltimai.

Kai ji, manoji draugė, busimoji mano žmona, kalbėdavosi su mano sūnumi, kai girdėdavau jos balse švelnumą, šilumą ir nesuvaidintą draugiškumą, tiesiog svaigdavau iš laimės ir dėkingumo.

Tačiau kai susituokėme, man to nebeužteko. Žinau, kad taip nesąžininga, visai nesąžininga, tačiau šitas poreikis kilo kažkokioje slaptoje širdies kertelėje, ir aš negalėjau tiesiog imti ir jo nepaisyti.

Nuo tos akimirkos, kai mudu paskelbė vyru ir žmona, man reikėjo, kad mano žmona mylėtų mano sūnų.

Kai parėjau, namie griaudėjo muzika, vyko pašėlę šokiai, buvo pilna trijų pėdų ūgio panelyčių šventiniais drabužiais.

Šiandien Pegei sukanka aštuoneri.

Jos kambario sienos nukabinėtos plakatais su naujausių gražuolių skustagalvių berniukų grupių atvaizdais. Jie uždengė prieš porą metų ten kabėjusią „Pokahontą“. O daugelyje jos žaidimų veikia lėlinas Briusas — plastikinis oficialus nuolatinis lėlės Liusės partneris.

Tačiau visuose Pegės susibūrimuose lytys yra griežtai atskiriamos. Prieš porą metų Patas į šią šventę būtų buvęs pakviestas. Dabar ne.

Įžengiau į svetainę, pilną mergyčių, bandančių atkartoti Kailės Minou judesius iš naujausio klipo. Po pažastimi paspaudęs turėjau suvyniotą dovaną iš „Hamleys“. Kai padaviau, Pegė teatrališkai išplėtė akis.

— Su gimtadieniu, mieloji.

Ji nuplėšė popierių ir iš nuostabos aiktelėjo.

— Liusė balerina! — godžiai perskaitė žodžius ant rausvos kartoninės dėžutės. — Jums ji patiks! Žavėkitės jos elegancija! Netinkama vaikams iki trejų metų! Smulkiomis detalėmis galima paspringti! Visos teisės saugomos! — Pegė puolė man ant kaklo. — Ačiū, Hari! — Ji atidavė man lėlę: — Pašokdink ją! Pašokdink Liusę pagal Kailės muziką!

Taigi pastripinėjau šiek tiek su Liuse balerina. Su jos rankomis kažko nenuveiksi, kurios arba styro jai prie šonų, arba pakyla fašistų saliutui, tačiau ji jaudinamai lengvai daro špagatą, o plastikiniai klubai judrūs kaip kokios pornožvaigždės.

Pegė vėl pasičiupo lėlę parodyti vienai iš mažųjų draugių.

— Žiūrėk, Agnese, — tarškėjo ji. — Liusė balerina. Mažomis detalėmis galima paspringti! Fantastika!

Sidė virtuvėje plepėjo su viešnių mamomis. Nežinau, kas nutiko tėčiams, tačiau jų nebuvo. Mano žmona plėvele dengė padėklą su tapomis5. Ji turėjo nuosavą maisto tiekimo verslą, taigi mūsų namai amžinai būdavo pilni maisto, skirto kitiems. Ji priėjo ir pabučiavo mane į lūpas.

— Ar gavai Ibizos DJ Briusą?

— Išpirko. Ibizos DJ Briusų bus tik kitą savaitę. Todėl nupirkau jai Liusę baleriną.

— Jie amžinai neturi Briusų, — pareiškė viena motina. — Tiesiog pasiutimas ima.

— Gal nereikėtų skatinti žaidimų su visomis tomis liusėmis, — pasakiau.

Visos mamos be žodžių sužiuro į mane. Dauguma buvo gerokai vyresnės už Sidę. Mano žmona tapo mama įpusėjusi trečią dešimtį. Kaip ir aš. Dauguma šitų motinų šitai atidėliojo iki tol, kol jų biologinis laikrodis ėmė tiksėti pusiaunakčio link.

— Kodėl, po galais, ne? — atrėmė viena tokiu tonu, nuo kurio sustingsta visa solidžių pusamžių vyriškių taryba, surakinta pautus gniaužiančios baimės.

— Na, — pradėjau neramiai žvalgydamasis į nepritariančius veidus, — argi šitos liusės briusės neskatina nesveikų seksualinių stereotipų?

— Aš manau, kad lėlė Liusė — puikus sektinas pavyzdys, — pareiškė viena motina.

— Ir aš, — pritarė kita. — Ją su Briusu sieja ilgalaikiai santykiai.

— Ji dirba, — prisidėjo dar viena. — Ji linksminasi. Keliauja. Ji turi daug draugų.

— Ji — muzikantė, šokėja, princesė.

— Ji gyvena visavertį pasitenkinimo teikiantį gyvenimą, — pasakė mano žmona. — Norėčiau būti lėlė Liusė.

— Bet bet, — sumikčiojau, — betgi ji rengiasi kaip kokia pliuškė. Tik tam, kad patiktų vyrams. Argi ji tam tikra prasme ne kekšė?

Tyla prieš audrą.

— Kekšė?

— Lėlė Liusė?

— Ji savo seksualumu sutvirtina santykius! — vienu balsu tėškė visos.

Atsiprašiau ir sprukau į savo kabinetą antrame aukšte.

Kažkuo tos mamos mane sutrikdė. Visos buvo išsilavinusios, protingos moterys, kurios subrendo skaitydamos Žermein Gryr ir Naomi Vulf6, moterys, kurios išėjo į žmones ir gerai uždirbo, padariusios įspūdingas karjeras. Daugelis vienos augino vaikus.

Vis dėlto jų mergytės žaisdamos su lėlėmis Liusėmis vaidino moteris, niekuo į jas nepanašias. Jos virė, tvarkė ir nerimavo, kada Ibizos DJ Briusas galbūt teiksis grįžti namo.

Pegė ir jos bičiulės, tie paskutiniojo dešimtmečio vaikai, buvo savimi pasitikinčios, susitvardančios mergaitės, tačiau kone visą laiką, kai nemiegodavo, mėgdžiodavo senąsias moters dorybes. Jos domėjosi mada, mėgo rengtis, žinojo viską apie populiarius dainininkus ir supermodelius. Jos buvo apsėstos batų manijos, iki kurios Imeldai Markos7 būtų toli gražu. Pagaliau jos valandų valandomis staipydavosi kraipydavosi priešais veidrodį. Jos be paliovos tobulino dažymosi įgūdžius: nors buvo vos septynerių ar aštuonerių, šviežutėlę tobulą odą pigiais kremais ir losjonais tepliojosi jau kelerius metus. Jos troško būti tokios, kokios jų motinos būti nenorėjo. Jos svajojo tapti šeštojo dešimtmečio namų šeimininkėmis. Galbūt todėl neretai atrodydavo, kad motinos gali tuoj netekti kantrybės.

Mano žmona išlaikė pusiausvyrą. Ji buvo puiki motina, tačiau turėjo ir verslą, kuris vis rimčiau įsibėgėjo. Ji uždirbo, ji rūpinosi namais ir visa tai darė kuo natūraliausiai.

Aš ja labai didžiavausi.

Kai išdrįsau vėl nulipti žemyn, nebebuvo nei visų tų motinų, nei jų vaikų. Sidė su Pege iš kilimo pešiojo šventines juosteles.

— Vargšelis Haris, — nusijuokė mano žmona. — Apkartino jos tau gyvenimą?

Pegė pakėlė akytes ir nusišypsojo:

— Kas nutiko Hariui?

— Jis tiesiog nepratęs prie moterų valdomo pasaulio, — paaiškino mano žmona.

Tikra tiesa. Pirmuosius trisdešimt metų nugyvenau namuose, kuriuose vyrų buvo dukart daugiau negu moterų. Iš pradžių — mano tėtis, mama ir aš, paskui — aš, Džiną ir Patas. Dabar aš buvau mažuma.

Sidė ištiesė rankas, aplipusias spalvotomis popierinėmis juostelėmis.

— Eikš, gražuoli, pašok su savo mergaitėmis.

Kartais mano pasaulis būna panašus į vieną iš tų perspėjimų ant dėžutės — į tą apie smulkias detales, kuriomis galima paspringti.

Tačiau skambant Kailės Minou dainai Sidė, Pegė ir aš šokome tarp šventės likučių, balionų draiskanų ir spalvotų juostelių. Kai paslysdavome ant gimtadienio torto trupinių, ištepliotų ant parketo, garsiai kvatojomės, kvatojomės tyru grynu džiaugsmu, kvatojomės taip, jog nebeįstengėme kartu traukti: „Negaliu tavęs išmesti iš galvos“.

Ir bent kartą gyvenimas man atrodė toks pat visavertis ir teikiantis pasitenkinimą, kaip ir lėlės Liusės.

Ketvirtas skyrius

Mano motina vis dar miega įžiebusi šviesą.

Name, kur ji praleido didumą savo santuokinio gyvenimo, kur ji buvo jauna žmona ir motina, name, kuriame taip ilgai kūreno jaukų šeimos židinį, ji mėgina užmigti plieskiant visoms miegamojo lempoms.

— Kažkaip negaliu užsnūsti, Hari. Guliu su „Heilo!“, tyliai leidžiu „Radio 2“ — ar nesakiau, kaimynams neseniai gimė mergytė. Tokia gražutė. Tik užsnūstu ir vėl pabundu. Juokinga, ar ne? Juk keista?

— Visai nekeista, mama. Negali užmigti, nes tiesiai tau virš galvos plieskia šimto vatų lemputė. Tai vienas iš būdų neleisti užmigti. Kankinimo rūšis.

— Oi, nežinojau, branguti.

— Suprantama, kad negali miegoti. Nemiegi, nes neužgesini šviesos. Gal pamėgintum miegoti išsijungusi šviesą? Gal tiesiog pabandytum, mama? Būk gera.

— Oi, negaliu. — Ji pirštais mano sūnui lygino auksaspalvį plaukų kuokštą. Patas sėdėjo ant grindų tarp mudviejų ir tyrinėjo televizijos programą Radio Times. — Negaliu visą naktį gulėti tamsoje. Be tavo tėčio negaliu.

Mano tėvas mirė prieš dvejus metus.

Praėjo dveji metai nuo tada, kai tėtis gulėjo ligoninėje nuo skausmo ir nuskausminamųjų apsiblaususiu protu, įveiktas ligos. Ir aš maniau, kad mano tėčio plaučių vėžys pribaigs juos abu. Nemaniau, kad motina galės gyventi be tėvo. Bet jos kietesnės nei atrodo — tokios moterys kaip mano mama, tos žmonos amžiams, pareigingos namų šeimininkės, kurių vienintelė maišto Išraiška buvo mini sijonai trumpu laikotarpiu septintajam dešimtmečiui verčiantis į aštuntąjį. Tokios moterys kaip mano mama buvo tiesiog sukurtos iškęsti viską. Net nelengvus savo vyrų charakterius. Taip, ji negali užmigti be šviesos. Tačiau ji gali gyventi be jo. Ji tai įrodė.

Mano tėvai, rodos, amžinybę buvo tarsi viena gyva būtybė — Pedis ir Elizabeta, nuėję ilgą kelią nuo įsimylėjusių paauglių iki anūką dievinančių senelių, didį kelią, kurį nueiti pavyksta nedaugeliui sutuoktinių porų. Aš niekaip neįsivaizdavau jų vieno be kito.

Žinau, kad mano tėvas be motinos nebūtų galėjęs gyventi. Jei ji pirmoji būtų pasitraukusi iš gyvenimo, jis nebūtų ištvėręs, jis būtų netekęs svarbiausios priežasties gyventi. Ir man visados atrodė, kad ir mama be tėčio neišgyventų.

Klydau.

Mano mama buvo paskutiniosios tų moterų kartos, kurios tikėjosi, kad jomis pasirūpins vyrai, už kurių ištekėjo. Mamai atrodė visai normalu, kad tėtis vairuoja, uždirba pinigus, sėdi didžiajame krėsle, grįžęs iš darbo praryja vakarienę — „arbatą“ — kaip iš karo namo grįžęs genties vadas.

Tačiau kai sulaukė senatvės, liko našlės, paaiškėjo, kad mano mamos kartos moterys turi lig tol nenumanytos nepriklausomybės dvasios. Visos tos šeštojo ir septintojo dešimtmečių namų šeimininkės, visos tos kuklios nuotakos, paskutinės kartos moterys, savo vaikams siuvusios drabužius, buvo plieninės.

Mama nemirė. Jos nepribaigė tėčio mirtis. Ji nesileido, kad jo mirtis būtų ir jos mirtis.

Ji susitinka su savo bičiulėmis išgerti kavos su pyragu, dalijasi gandais nepastoviame visuomenės forume, vadinamame tiesiog“ mergaitės autobuse“, mezga storus megztinukus kaimynų vaikučiui, tam gražuoliukui — mamai visi kūdikiai buvo gražuoliukai, — savo mažuoju stereogrotuvu groja Dolę Parton.

— Gražus balsas, — sako ji apie Dolę Parton. — Graži figūra.

Ji kasdien skambina tuntui savo brolių — beveik neįmanoma jai prisiskambinti, nes amžinai užimta, — kadangi nerimauja dėl jų darbų, jų vaikų, jų sveikatos.

Mama gyvena be mano tėvo, žmogaus, ant kurio laikėsi jos pasaulis. Ji savo gyvenimą gyvena be jo. Man tai atrodo neįtikėtina. Ir, spėju, jai — taip pat.

Mano tėčio mirtis paliko ją sugniuždytą sielvarto. Ji verkdavo parduotuvėje, autobuse, verkdavo netinkamiausiais momentais. Negalėjo susilaikyti. Verkė, kol visos ašaros išseko. Bet susidorojo. Netgi išmoko domėtis gyvenimu, išmoko pasirūpinti savimi ir netgi vėl juoktis.

— Aš dar nemiriau, — mėgdavo sakyti.

Išskyrus pernakt plieskiančias šviesas — kas, kažin, jos manymu, gali jai nutikti tamsoje? — mama gyvena toliau. Ne įprastai, nes įprastas gyvenimas liko praeityje, o pasikeitusiame pasaulyje, pasaulyje be jos mylimojo Pedžio. Ir mano motina taip daro todėl, kad yra moteris, mylėjusi ne vien mano tėvą. Ji myli žmones. Visus žmones.

Jaunus kaimynus ir jų mažylį. Kaimynystėje gyvenančią senutę, tetulę Etelę, kuri man jokia teta, kuri kone prieš ištisą amžinybę kaip ir mano mama buvo jauna žmona ir motina.

Ji myli tuos senus bičiulius, su kuriais susipažino naujoje „Starbucks“ kavinukėje, atidarytoje pagrindinėje prie didmiesčio besiglaudžiančio miestuko gatvėje, kur ji gyveno. Ir savo šeimą. Visus savo brolius, kurių gretos tik dabar pradėjo retėti. Moteris, kurias jie buvo vedę. Jų suaugusius, dabar jau savo vaikų turinčius vaikus. Ir pagaliau mane, savo vienintelį vaiką.

Bet už mus visus mano mama labiausiai myli savo anūką. Savo Patą. Mano sūnus buvo svariausia priežastis, skatinusi ją gyventi toliau, tegu ir vieną, tegu ir be savojo žmogaus.

— Tu — mano gyvenimo meilė, ar ne, mano gražuolėli? Tu — mano mažas meilutėlis.

Mano sūnus kantriai šypsosi ir siekia nuotolinio valdymo pultelio.

Mano mama turi talentą — talentą padaryti taip, kad jaustumeisi mylimas. Ne vien savo kalba, nubarstyta meilių žodelių, visų tų meilučių, brangučių, gražuoliukų ir angelėlių, kurie jai ir jos kilmės bei kartos moterims, rodosi, į kraują įaugę. Kažkodėl, nors ji tik užpliko tau puodelį arbatos, paglosto plaukus ar mezga ką nors, ką vilkėsi tik jai matant, pasijunti taip, tarsi jos gyvenime būtum visų svarbiausias.

Mano mama nėra, kaip sakoma, linksmoji našlė — daugybę laiko prarymo prie kapo; baiminuos, kad ji taip visados ir miegos įžiebusi šviesą, — tačiau ji išmoko gyventi viena. Tėvo drabužiai tebekaba spintoje, jų taip niekas ir neparuošė išnešti į labdaros parduotuves, tačiau tėčio dvasia šių namų nelanko.

Išsisklaidė Old Holborn ir Old Spice aromatas. Ant šaldytuvo nebestovi butelis alaus, o ant nedidukės komodos, visados vadintos baru, nebėra butelio airiško viskio. Ir muzika pasikeitė. Tai man labiausiai krito į akį. Iš to geriausiai ir supratau, kad tėvo dvasia išskrido.

Įžengiu į namus, kuriuose užaugau, ir nebegirdžiu nei Sinatros, nei Dino Martino, nei Nato Kingo Koulo. Nebesigirdi nė vienos iš senųjų dainų: Semis Deividas jaunesnysis nebevaitoja „What Kind of Fool Am I?“, nebeskamba Frenko Kapitolijaus meto dainos, Tonio Beneto „16 most Requested songs“, garso takelio albumai, aprėpę metus tarp „Oklahoma!“ ir „Vest Saido istorijos“.

Mama visus tėvo įrašus atidavė man. Ji turi savo muziką.

Mano mamai patinka kantri ir vesternų muzika. Melodingos dainos su pasakojimais, dainos, iš kurių aišku, kokiame krašte jos dainuojamos. Laimingos dainos. Liūdnos dainos. Dainos, kurioms skambant gali šokti, gali gerti, gali gedėti prarasto vyro. Ji galvą pametusi dėl viso to ašarą spaudžiančio bruzginimo, nors nežinau, ar jai visados tai patiko, ar Dolė Parton, Tamė Vainetė ir Patsė Klain buvo jos naujas pomėgis. Šiuose namuose didžėjus buvo mano tėtušis. DJ Pedis Silveris ir jo plokštelės. Taip buvo, bet nebėra.

Mano motinai pastaraisiais metais teko išgyventi du baisius likimo smūgius. Ji neteko mano tėvo, žmogaus, kurį mylėjo nuo pat tų laikų, kai vienas iš jos brolių po treniruotės vietiniame bokso klube parsivedė mano tėvą į jų namus Ist Ende. Ji neteko žmogaus, kurį mylėjo visą savo gyvenimą, — to smarkaus vaikino, stipraus vyro, išmokusio švelnumo. Jį pasiglemžė plaučių vėžys, jį atėmė laikas.

Ir nors pats labai nenoriu sau to pripažinti, ji tam tikra prasme neteko ir savo anūko.

Kai išsiskyriau, viskas pasidarė kažkaip sudėtinga. Dabar, kai Patas gyvena su savo motina, o aš negyvenu nė su vienu iš jų, mano sūnui nebeišeina ištisomis dienomis būti su senele.

Iš visos širdies norėčiau, kad būtų kitaip. Norėčiau, kad būtų taip paprasta, kaip senais laikais, kai aš buvau su Džiną, ir mano mama visą laiką matydavosi su Patu, arba netgi vėliau, kai Džiną, bandydama susigrąžinti gyvenimą, ieškojo laimės Japonijoje, aš vienas rūpinausi Patu, o mano mama buvo motina mums abiem. Norėčiau, kad būtų taip paprasta, kaip būdavo anuomet, nes žinau, kad Patas mano mamai — pasaulio centras. Vis dėlto taip, kaip buvo, nebebus. Pasaulio centras pasikeitė.

Štai kas pamirštama per skyrybas. Seneliai. Seni žmonės, dievinantys mažus berniukus ir mažas mergaites, paleistus į pasaulį jų suaugusių susimovusių vaikų, kažkaip per klaidą pradėjusių tobulą būtybę. Per skyrybas seneliai pasijunta taip, tarsi visos tos besąlyginės meilės, kurią jie pasirengę atiduoti, staiga pasidaro per daug.

Todėl aš stengiuosi. Darau viską, kad atrodytų, jog pasaulio centras ten, kur ir buvęs. Pusę laiko, kurį Patas turi būti su manimi, jis praleidžia su mano mama. Šokame į automobilį ir braukiame į Eseksą man iki kaulų smegenų pažįstamais keliais.

Prisimenu tuos kelius iš vaikystės, kai grįždavome iš viešnagės pas senelę Ist Ende, o aš miegodavau ant galinės mano tėtušio Morris Minor sėdynės. Žalioje jaunystėje nardžiau tais keliais savuoju Escortu, stengdamasis padaryti įspūdį greta sėdinčiai vešliaplaukei panelei. Paskui jau jaunas vyras ir tėvas veždavau savo mažytę šeimą aplankyti mano išdidžių tėvų. O dar gerokai vėliau švilpdavau tais keliais mažu dviviečiu sportiniu automobiliu, greta įsisodinęs kovojantį su miegu Patą, besiilgintį savo motinos ir nenorintį apie tai kalbėtis.

Pažįstu tuos kelius. Prisimenu, kaip jais važiavau lankyti vis sunkiau sergančio tėčio, mirštančio tėčio, važiavau į jo laidotuves. Prisimenu visas tas keliones iš Londono į Eseksą, nuo miesto krašto iki jūros krašto, keliones, kuriomis matavau savo gyvenimą, ir nė neįsivaizdavau, kas bus toliau.

Dabar mudu su Patu vėl traukiame Esekso keliais aplankyti mano mamos namuose, kuriuose ji miega degant šviesai.

Džinos nebėra. Mano tėčio nebėra. Sidė ir Pegė maža ką teturi bendra su šitomis kelionėmis į Eseksą, su šita seniai nusistovėjusia mūsų gyvenimo dalimi. Mano naujoji žmona ir jos duktė turi savo gyvenimus Londone, ir mes palikome jas ten netgi nebandę ką nors keisti.

Suaugi, pasensti. Viso to tikiesi. Tačiau mano maža šeima dar labiau mažėjo ir darėsi vis trapesnė. Tam nesi pasirengęs.

Patui gera namuose, kur užaugau. Čia jis, rodos, atpalaiduoja kažką, ką laiko užgniaužęs giliai savy. Senajame name Patas praleido gražiausius savo vaikystės metus. Be tėvų barnių, ašarų ir, galop, gyvenimo skyrium. Be didžiųjų perversmų, be tėvo vienos nakties nuotykių ir po ranka besipainiojančių mobiliųjų telefonų, kai miestas pagaliau atsėlina į kaimą. Tik „Žvaigždžių karų“ vaizdajuostės ir puodeliai arbatos. Ir į šaldytuvą gali lįsti neklausęs niekieno leidimo. Mielos paprastos valandos besėdint ant grindų ir besiklausant, kaip sode pažįstami balsai dainuoja senas dainas. Ir kiekviena šių šviesių dienų akimirka kupina paprastos besąlyginės meilės. Iš pradžių mano abiejų tėvų meilės, o dabar tik mano mamos. Meilė išliko.

— Tu — mano svajonių vyriškis. Argi ne taip, gražuolėli?

Mano sūnus pakančiai nusišypsojo ir pasitraukė pašmirinėti į antrą aukštą. Ten laikomi jo seniausi žaislai, daugelį jis jau išaugęs. Savaime suprantama, „Žvaigždžių karų“ vaizdajuosčių rinkinys ir daugybė filmų, kurių dabar nebežiūri, imtynių įrašai ir Disnėjaus filmukai. Visos tos kasetės dabar renka dulkes ir ženklina metus. Jis čia turi kambarį, šūsnį drabužių ir gyvenimą. Užrištomis akimis nupėdintų nuo televizoriaus iki šaldytuvo ir atgal.

Čia viskas paprasta. Čia nereikia nenatūralių pokalbių, kuriais dažnai kamuodavomės per sekmadieninius „Happy Meals“ priešpiečius. Mudu su sūnumi išsidrėbiame priešais televizorių, o mano mama paruošia priešpiečius, kuriuos vadina pietumis, pietus, kuriuos vadina arbata, arba puodelį arbatos, kurį vadina puikiu puodeliu arbatos.

Ji atsisako mudviejų pagalbos plaudama indus. Mudu su Patu esame gerai išdresuoti mūsų gyvenimo moterų ir namie nė nesusimąstydami, neprašomi padedame ruoštis.

Bet mano mama nenori nieko apie tai girdėti. Savo namuose ji diktuoja taisykles ir viena taisyklė teigia, kad viską daro ji. Ji — viršininkė, kuri patarnauja. Jos žodis — įstatymas, jos veiksmai neginčijami. Kartais pro langelį į virtuvę stebiu ją žvanginančią indais, dainuojančią Dolės Parton dainą, ir mane suima noras apkabinti ją taip stipriai ir nesidrovint, kaip kartais tai daro mano sūnus.

Mylime ją ir mums patinka čia būti, nes nereikia dėl nieko jaudintis. Kokia palaima tiesiog išjungti smegenis, kurios jau išmoko klampoti po skyrybų, naujos santuokos ir mišrių šeimų pelkynus. Ar galima kolos? Ar galima pasižiūrėti vaizdajuostę? Ar galima pakilti nuo stalo ir ar tikrai privalu suvalgyti visus lęšius? Kaip gera negalvoti apie tai, kas tau sveika. Bet visa, kas gera, kada nors baigiasi.

Po nelemtos mudviejų kelionės į Paryžių stengiausi būti skrupulingai punktualus. Važiuodamas atgal į Londoną, veždamas Patą jo motinai visados turėjau omeny remonto darbus kely A127, kamščius M25, sekmadieninį popiečio futbolą šiaurės Londone. Mudu tiesiog negalėjome vėl vėluoti.

— Laikas namo, zuiki, — pasakiau sūnui. Ir jis į mane pasižiūrėjo tokiu žvilgsniu, kokio septynmečio vaiko veide neturėtum matyti. Čia labiau nei bet kur yra mano namai, sakė jo žvilgsnis.

Tai kas yra ta kita vieta?

Pradėjus temti išvažiavome iš mano mamos. Žinojau, kad netrukus bus įžiebtos šviesos, ir degs per visą naktį. Mama gulės lovoje, kad būtų linksmiau niūniuodama Dolės Parton dainas, o spintoje lauks seni tėvo kostiumai, pernelyg brangūs, kad būtų atiduoti į „Humaną“.

Penktas skyrius

Džiną manęs laukė automobilių stovėjimo aikštelėje prie mokyklos.

Matyt, atėjo tiesiai iš biuro, nes vilkėjo dviejų dalių dalykinį kostiumėlį, avėjo aukštakulnius batelius ir turėjo seną aptrintą portfelį. Atrodė puikiai, tarsi koks mados kūrėjų dirbančios moters įvaizdžio įkūnijimas, nors lieknesnė nei anksčiau. Mano eksžmona vis dar buvo graži, tebebuvo tokia moteris, į kurią atsigręžiama gatvėje. Tik dabar atrodė kur kas rimtesnė.

— Atsiprašau, kad vėluoju, Džiną.

— Nieko tokio. Mes abu per anksti. — Ji spustelėjo mano ranką ir pakštelėjo į skruostą. Turbūt už Paryžių atleido. — Tai gal eikim pas mokytoją.

Įėjome į pagrindinį mokyklos pastatą ir nužingsniavome koridoriais, nuo anų laikų, man pasirodė, niekuo nepasikeitusiais. Vaikų piešiniai ant sienų, valdiško maisto kvapai, tolimas sporto salės dundesys. Balsai ir juokas, purvo ir dezinfekavimo priemonių dvokas. Neklausdami kelio nuėjome iki direktorės kabineto. Nebe pirmą kartą buvome iškviesti į sūnaus mokyklą.

Pato mokyklos direktorė, panelė Vilkins, buvo blyškiaveide jauna moteris su labai šviesių plaukų kuokštu. Su Eminemo šukuosena ir madingais sportbačiais neatrodė pakankamai suaugusi šioms atsakingoms pareigoms. Atrodė tarsi ką tik baigusi mokyklą. Bet čia sparčiai kylama karjeros laiptais. Pato mokykloje mokosi nemažai vaikų iš sunkių šeimų, ir daug mokytojų tiesiog neatlaiko.

— Prašom užeiti, ponai Silveriai.

— Tai ponas Silveris, o aš — ponia Makrė, — paaiškino Džiną. — Ačiū.

Panelė Vilkins paliūliavo mus įprastine guodžiamąja įžanga: mūsų sūnus — mielas berniukas, labai meilus, mokytojai jį dievina ir vaikai mėgsta. O paskui paaiškėjo priežastis, kodėl mudu čia.

Jis visiškai, absoliučiai nevaldomas.

— Patas niekados nebūna šiurkštus nei agresyvus, — aiškino panelė Vilkins. — Jis ne iš tų. Jis viską daro su šypsena.

— Tikras misteris Populiarusis, — tarstelėjau. Nesusivaldau jo negynęs. Man vis atrodo, kad reikia už jį tarti žodelį.

— Būtų. Jei tik išbūtų savo vietoje visą pamoką.

— Jis vaikšto, — pasakė Džiną nervingai kramtydama nykščio nagą, tarsi ją pačią būtų iškvietę dėl netinkamo elgesio. — Tai bėda, ar ne? Vaikštinėja po klasę. Kalbina kitus vaikus. Kalbina, kai jie dirba savo darbus. — Ji pasižiūrėjo į mane. — Mes jau čia lankėmės. Ne kartą.

— Ar galima jums užduoti asmenišką klausimą? — pasiteiravo panelė Vilkins. Gal jos šukuosena ir neįprasta, tačiau kalba ji kaip visos mokytojos.

— Prašom, — atsakė Džiną.

Smūgis.

— Ar skyrybos buvo skausmingos?

— O būna kitokių? — paklausiau.

Paskui panelę Vilkins žingsniavome koridoriumi. Kiekvienos klasės duryse buvo po stiklinį langelį. Kaip kalėjimo kamerose. Albinosės panelės Vilkins galva trumpam palinko prie vieno langelio. Paskui direktorė atsitraukė ir niūriai šypsodamasi pakėlė prie lūpų smilių. Mudu su Džiną sukišome nosis prie langelio į mūsų sūnaus klasę.

Iš karto jį pamačiau. Net ir tarp trisdešimties kitų šešiamečių ir septynmečių, kurie ne vienas bolavo tokiais pat pašiauštais kuodais ir visi vilkėjo uniforminius žalius megztinius, akys akimirksniu jį susirado.

Patas klasės viduryje kaip ir visi kiti vaikai buvo palinkęs prie piešinio. Man dingtelėjo, kad jo plaukučiai visados žvilga kaip kokioje šampūno reklamoje. Net ir tada, kai, kaip pasakytų mano mama, juos metas kaip reikiant ištrinkti.

Lentoje mokytoja buvo nupiešusi Žemės rutulį — kreidinis juodoje erdvėje pasiklydęs gaublys su vos atpažįstamais išbliurusiais žemynų kontūrais. Viršuje buvo kažkas užrašyta. Mūsų pasaulis.

Visi vaikai susikaupę piešė. Net Patas. Ir aš pasakiau sau, kad viskas gerai. Vaizdas buvo kažkoks jaudinantis. Juk šitie senamiesčio vaikai buvo kone visų etninių planetos grupių. Bet bėda buvo ta, kad mano sūnus buvo palinkęs prie kito vaiko piešinio. Jis padėjo spalvinti kažkokiai mergytei.

— Patai, — pasakė nuo lentos atsigręžusi mokytoja. — Juk prašiau sėdėti savo suole.

Patas jos, rodos, nė neišgirdo. Spinduliuodamas savo viliokišku žavesiu, droviai žvilgčiodamas iš po auksaspalvių kirpčiukų jis klydinėjo tarp suolų, savo bendraklasiams žvilgčiojo per petį, dalijo šypsenas ir kažką murmėjo tiems ties Žemės rutuliu susikaupusiems vaikams.

— Taip, — pasakė Džiną, ir man nė nepažvelgus buvo aišku, kad ji tramdo ašaras. — Toks atsakymas į jūsų klausimą. Skyrybos buvo labai skausmingos.

Mes šitai darydavome drauge.

Nei man, nei Džinai nė minties nekilo pačiam vienam eiti į mokyklą, klausytis pabrėžtinai mandagios pankuojančios direktorės moralų ir vienam nervintis dėl mudviejų sūnaus.

Nesvarbu, su katruo gyveno Patas, abu buvome jo tėvai, ir to fakto niekas negalėjo pakeisti. Tokia buvo mūsų nuostata.

Džiną tūkstantį kartų geriau už mane susidorojo su šituo reikalu: ji nejautė poreikio ginti Pato, visada noriai bendraudavo su mokytojais, neslėpė mūsų asmeninių problemų, kiekvienam bent kiek smalsaujančiam surengdavo ekskursiją po mūsų nešvarius baltinius, dabar jau ganėtinai senus ir apsitrynusius. O aš tai į širdį imdavau kur kas labiau. Arba mane tai labiau slėgdavo. Nes sielos gilumoje dėl Pato mokyklinių problemų aš irgi kaltinau skyrybas.

— Nesijaudink, Hari, jis išaugs iš šito, — paguodė mane Džiną prie puodelio kavos. Štai ką mudu darydavome. Po priverstinio vizito į mokyklą, pasikartojančio maždaug kas kelias savaites, mudu užsukdavome į nedidelę kavinukę Aukštutinėje gatvėje. Užsukdavome čionai dar anais gerais laikais, tada, kai neturėjome Pato. Dabar puodelis rytinės kapucino kavos buvo mūsų bendro visuomeninio gyvenimo pratęsimas. — Jis geras vaikas. Visi jį mėgsta, jis sumanus berniukas. Tiesiog jam sunku susikaupti. Jam sunku į ką nors sutelkti dėmesį. Tai nėra dėmesio stokos sindromas, ar kaip ten jis vadinamas. Jis tik nesugeba susikaupti.

— Panelės Vilkins manymu, kalti mes. Jos manymu, mes jį išderinome. Ir galbūt, Džiną, ji teisi.

— Visai nesvarbu, ką ta ragana Vilkins mano. Pato laimė — štai kas svarbu.

— Bet jis nėra laimingas, Džiną.

— Ką turi omeny?

— Jis nėra laimingas nuo tada — pati žinai. Nuo tada, kai išsiskyrėme.

— Keisk plokštelę, Hari.

— Tikrai. Jis nebešvyti taip, kaip anksčiau. Prisimeni, kaip jis švytėdavo? Klausyk, aš nekaltinu nei tavęs, nei Ričardo.

— Ričardas — labai geras patėvis. — Ji visada pasišiaušia, kai užsimenu, kad skyrybos galbūt nebuvo tikra palaima mūsų vaikui. — Patui pasisekė, kad turi tokį patėvį kaip Ričardas, patėvį, kuriam rūpi vaiko lavinimas, kuris stengiasi vaiką sudominti muziejais, kuris nenori, kad vaikas visą laiką vien švaistytųsi šviesos kardu ir spardytų kamuolį.

— Sudominti muziejais ir Hariu Poteriu.

— Kuo blogas Haris Poteris? Haris Poteris šaunus. Visiems vaikams patinka Haris Poteris.

— Bet jam, vargšiukui, tenka prisitaikyti. Kalbu apie Patą. Ne apie Harį Poterį. Jam tenka prisitaikyti kiekviename žingsnyje. Argi nematai? Kai būna su tavimi ir Ričardu. Kai būna su manimi ir Side. Visą laiką turi elgtis apdairiai. Sutinki?

— Nesuprantu, apie ką tu kalbi.

— Jis atsipalaiduoja tik būdamas su mano mama. Vaikai neturėtų taikytis. Mūsų gyvenimo dramoje Patui teko nebylus vaidmuo. Joks vaikas to nenusipelno.

Ji nenorėjo to girdėti. Nesmerkiu jos. Man patiktų manyti, kad mūsų sūnaus bėdos mokykloje su mumis neturi nieko bendra, ir viskas taip yra tik todėl, kad jis — aptingęs žioplys. Tačiau paprasčiausiai negaliu taip manyti. Jis todėl nenustygsta vietoje, kad nori būti mėgstamas, jaučia poreikį būti mylimas. Ir žinau, kad tai kažkaip susiję su manimi ir su mano buvusia žmona. Galbūt tik per mus taip yra. Tai kaip man nesvarstyti, kaip viskas būtų klostęsi, jei nebūtume išsiskyrę?

— Ar pagalvoji kada apie praeitį?

— Ką turi omeny?

— Ar ilgiesi mudviejų buvimo? — paklausiau ir tuo peržengiau ribą tarp to, kas priimtina, ir to, kas ne. — Tik kartais? Tik truputėlį?

Ji pavargusi šyptelėjo virš neišgerto kapucino puodelio. Nebeliko šilumos nei kavoje, nei jos šypsenoje.

— Ilgiuosi mudviejų buvimo? Turi omeny tupėjimo namie, kol tu vaidini didelį viršininką spindinčiame televizijos pasaulyje?

— Ne, juk taip nebuvo...

— Turi omeny vaikščiojimo į tavo priešpiečius, tavo vakarėlių, tavo priėmimų ir buvimo nematoma moterimi, nes aš prižiūriu mūsų sūnų, o ne pristatau kokį niekam tikusį televizijos šou?

— Na, iš tiesų aš apie...

— Kitų požiūrio, kad aš antrarūšė, nes auginu vaiką, nors tai, ką dariau, — svarbiausias darbas pasaulyje. Sakymo, kad aš namų šeimininkė, ir kitų žmonių šypsenų, Hari: kai kuriems iš tiesų būdavo juokinga, kai kas manydavo, kad tai pokštas.

Tik nereikia visko iš pradžių.

— Aš sumokėsiu, gerai?

— O juokingiausia buvo tai, jog turėjau tokį išsilavinimą, apie kurį tie karjeros siekiantys mulkiai galėtų tik svajoti. Juokingiausia buvo tai, kad laisvai kalbėjau svetima kalba, o tie idiotai net angliškai sunkiai surezgė sakinį. Ar ilgiuosi to? Ne, Hari, nesiilgiu, kad jau apie tai užsiminei. Ir nesiilgiu miegojimo mūsų lovoje su kitame kambaryje miegančiu mūsų mažyliu, kol tu kažkur dulkini kokią televizijos jauniklę.

— Tu supratai, ką turėjau omeny. Nekomplikuotą gyvenimą. Tik tiek. Nėra jokio reikalo traukti lauk visą seną...

— Ne, nesakyčiau, kad to ilgiuosi. Ir tu neturėtum. Neturėtum ilgėtis to seno gyvenimo, nes jis laikėsi melu. Jei jau taip nori žinoti — dabar man gera. Tuo mudu skiriamės. Dabar man gera. Man patinka mano gyvenimas su Ričardu. Dabar man sugrįžo senieji geri laikai. Ir tu turėtum būti dėkingas, Hari.

— Už ką gi?

— Nes Patas turi patėvį, kuriam labai rūpi. Kai kurie patėviai užgaulioja. Kai kurie smurtauja. Daugeliui vaikas apskritai nerūpi.

— Turėčiau būti dėkingas, kad mano sūnus neužgauliojamas? Palauk, Džiną.

— Turėtum būti dėkingas, kad Ričardas yra nuostabus, rūpestingas žmogus, norintis Patui visa ko geriausio.

— Ričardas stengiasi jį pakeisti. Pato nereikia keisti. Jis puikus toks, koks yra.

— Patas nėra tobulas, Hari.

— Ir aš nesu.

— Oi, Hari. Visi tą žinome.

Mudu apsismaigstėme keliais žvilgsnis. Džiną paprašė sąskaitos. Kadangi gerai ją pažinojau, nebandžiau sumokėti.

Amžinai šitaip: remdavome vienas kitą, stengdavomės būti draugai, o galiausiai įsiutindavome vienas kitą. Rodos, įsivažiavę nebegalėdavome sustoti. Įerzindavome vienas kitą badydami senas žaizdas ir mudviejų artumą paversdavome siutinančia klaustrofobija.

Žinojau, kad šiandien ją supykdžiau. Ir todėl naujienos, kurias ji man pranešė pakeliui prie mūsų automobilių, buvo panašios į neįtikėtino žiaurumo ir pagiežos kirtį.

— Visa tai nebesvarbu, — pasakė ji. — Nesklandumai mokykloje. Visas tas pabodęs šlamštas, kurį tąsome kaip katė pūslę. Visa tai nebeturi jokios reikšmės, Hari.

— Nesupratau?

— Mes išvažiuojame į Ameriką.

Žiūrėjau į ją ir nieko nesakiau.

— Ketinau tau pasakyti. Bet vis buvo neaišku. Paaiškėjo tik šią savaitę.

Pabandžiau suvirškinti. Bet nesupratau. Dar nesupratau.

— Kiek laiko būsite išvykę? Nesakau, kad paimti Patą porai dienų iš mokyklos — netikusi mintis. Gal jam tai ir į naudą. Gal kaip tik pertraukos jam ir reikia. Ne kažin kiek jis čia dabar mokosi.

Mano buvusi žmona palingavo galva. Negalėjo patikėti, kad aš toks lėtapėdis.

— Baik, Hari.

Mudu stovėjome tuščioje automobilių aikštelėje prie mokyklos ir aš pamažu ėmiau suvokti. Pagaliau ėmiau suvokti, kad mano buvusi žmona gali daryti ką panorėjusi. Na ir mažvaikis aš buvau.

— Palauk. Juk tu, Džiną, turi omeny atostogas? Juk tu kalbi apie Disneilendą ir Floridą?

— Hari, aš kalbu apie išvykimą iš Londono. Ir apie išvykimą iš šalies. Aš kalbų apie persikraustymą. Gyventi, Hari. Ričardas, aš ir Patas. Ričardo sutartis baigiasi, o jis čia taip ir neįleido šaknų...

— Ričardas čia neįleido šaknų? Ričardas? O kaip Patas? O kas jam leis įleisti sušiktas šaknis?

— Gal malonėtum atsargiau rinkti žodžius? Jam septyneri. Vaikai lengvai prisitaiko. Jie prie visko pripranta.

— Bet čia jo mokykla. Ir jo senelė čia. Ir Bernis Kuperis yra čia.

— Kas, po galais, tas... A, mažasis Bernis. Dieve, Hari, jis susiras naujų draugų. Tai dėl darbo, supranti? Ričardas Valstijose gautų geresnę vietą.

— Bet tavo darbas čia. Pažiūrėk, Džiną. Tu pagaliau atgavai savo gyvenimą. Kodėl nori visko atsisakyti?

— Mano darbas ne visai toks, kokio norėjau. Nė neturiu progos kalbėti japoniškai. Kokia prasmė dirbti japonų kompanijai, jei niekam nereikia mano japonų kalbos? Nesijaudink, kalbame ne apie įsikūrimą didmiestyje. Nuo Konektikuto iki Manhatano traukiniu tik...

— Nesijaudinti? O kada aš su juo matysiuos? O kaip jo senelė?

— Visą laiką matysies. Ilgiausios mokyklinės atostogos. Galėsi atvažiuoti. Kas čia yra nuo Londono iki Niujorko. Kiek čia? Šešios valandos?

— Ar sakei Patui? Ar jis žino, kad čia bus ne smagi kelionė pas peliuką Mikį ir atgal?

— Dar ne.

Purčiau galvą stengdamasis alsuoti lygiau.

— Negaliu patikėti, kad nori nusitempti jį į kitą pasaulio pusę, — pasakiau, bet tai nebuvo tiesa. Nebebuvo sunku tuo patikėti. Ėmiau suprasti, kad tai visados glūdėjo jos širdyje — tikėjimas, jog ilgo skrydžio pabaigoje gyvenimas bus geresnis.

Džiną tuo tikėjo visados — ir kai buvo netekėjusi, ir kai mudu išsiskyrėme. Tikėjo tuo ir dabar. Seniau pažadėtoji žemė buvo Japonija. Dabar — Amerika. Tas noras viską pradėti iš naujo kitoje pasaulio pusėje buvo jai įgimtas. Man visai nesunku buvo tuo patikėti.

— Kuo blogas Londonas? Čia jo vieta. Čia šeima ir draugai. Džiną, jis čia laimingas.

Ji kilstelėjo rankas delnais į viršų tarsi suimdama viską — panelę Vilkins, nesklandumus mokykloje, mūsų sūnaus nesugebėjimą išsėdėti visą pamoką, Paryžių ir sugedusį „Eurostar“ traukinį, gyvenimą šiauriniame Londone.

— Atrodo, ne. Ten bus geriau. Mums visiems. Nenoriu, kad Pato vaikystė būtų tokia kaip mano: amžinai vis kiti namai, vis kiti žmonės aplinkui. Noriu, kad jo vaikystė būtų kaip tavo, Hari. — Ji uždėjo ranką ant manosios. — Pasitikėk manimi. Aš tik noriu, kad būtų gerai vaikui.

Piktai nusimečiau jos ranką..

— Tu nenori, kad būtų gerai vaikui. Tu net nenori, kad būtų gerai tau. Arba tam vėplai šikniui, už kurio ištekėjai.

— Galvok, ką kalbi.

— Tu tiesiog nori atkeršyti.

— Manyk, ką nori, Hari. Man visai nesvarbu, ką tu manai.

— Negali su manimi šitaip pasielgti, Džiną.

Staiga ji įsiuto. Ir aš vėl pamačiau, kad niekados nebeatkursime to, kas tarp mudviejų buvo. Galime būti mandagūs, netgi meilūs, galime rūpintis Patu, tačiau meilės, kurią praradome, nebesusigrąžinsi. Nes ji visa išeikvota. Kaip ten sakoma? Susituokę, kol mirtis išskirs, išsiskyrę amžiams. Taip ir mudu su Džiną — išsiskyrę amžiams.

— Tu sulaužei pažadus, o ne aš, Hari. Tu nuklydai į šalį, o ne aš. Tau, Hari, nusibodo vedybinis guolis, ne man.

Ji papurtė galvą ir nusijuokė. Pažvelgiau į šitos pažįstamos nepažįstamosios veidą. Iš savo motinos mano sūnus paveldėjo vaiskiai mėlynas akis, pilkšvai geltonus plaukus, švarplę tarp dantų. Ji tikrai buvo jo motina, o aš jos nebegalėjau pažinti.

— O dabar, Hari, tu sakai man, ką aš galiu ir ko negaliu daryti? Pasikankink. Aš išsivežu sūnų iš šalies. Pradėk su tuo apsiprasti.

Tada ji spustelėjo automobilio pultelį, ir atsirakinus centriniam užraktui dukart blykstelėjusios šviesos žybtelėjo jos vestuviniame žiede.

Ne tame, kurį mūvėjo, kai buvo su manimi.

Naujame.

Šeštas skyrius

Ričardas — vienas iš tų raumeningų verslininkų, kurių Londone randasi vis daugiau. Akiniuotas gražuolis. Šešiagubas nuoboda.

Prieš dešimt metų toks vyras kaip Ričardas — kuris kažką veikia su kitų žmonių pinigais, — būtų siaurapetis išstypėlis. Tačiau jei šiais laikais nori gyventi didmiestyje, turi būti kietas ar bent jau toks atrodyti. Nežinau, ką jis darė — kilnojo svorius, gal vartojo steroidus, gal keletą metų lankė bokso treniruotes, — bet kai aš įsiveržiau į restoraną, kur jis pietavo su savo kolegomis verslininkais, atrodė kur kas panašesnis į Supermeną negu į savo švelnųjį alter ego.

Ričardas paskutinis iš visų pakėlė į mane akis. Kiti trys mane pastebėjo anksčiau. Gal dėl mano drabužių — švarko, kurį mano mama pavadintų automobilininko striuke, rusvai žalsvos spalvos kelnių ir batų. Kone standartinė televizijos prodiuserio uniforma, nors ganėtinai krentanti į akis šiame prašmatniame restorane, kur išrinktiesiems gausaus Toskanos valstiečių maisto per metus patiekiama už šešiaženklį skaičių.

Ričardo kompanionai — jaunas prasisiekėlis Armani kostiumu, sidabraspalvis pavėpėlis ir storulis, — sureagavo į mane normaliai, bet nelabai suprato, kas aš toks ir ko noriu. Galėčiau prisiekti, kad vienas iš jų — storulis — jau norėjo manęs paprašyti dar vieno butelio gazuoto mineralinio vandens. Bet kai pravėriau burną, suprato, kad aš čia ne tam, kad pilstyčiau Perrier.

— Neatimsi iš manęs Pato, šunsnuki tu, — išrėkiau. — Nė nemanyk išsivežti Pato iš šalies.

Pietų kompanionai, nesuvokdami, ką reiškia ši scena, žvalgėsi tai į mane, tai į Ričardą. Raguotas vyras? Homoseksualios meilės kivirčas? Supratau, kad jie Ričardo nepažįsta taip gerai, kad iš karto suvoktų. Taigi Ričardas, nenuleisdamas nuo manęs akių, jiems pranešė:

— Šis ponas — mano posūnio tėvas. Vargšelis.

Ir tada aš neištvėriau: puoliau per stalą, šluodamas bandeles ir vartydamas sidabrinius indelius alyvuogių aliejaus, kurio, esu beveik tikras, Toskanos valstiečiai savo ūkiuose neturėjo. Ričardo pietų kompanionai nepatenkintai raukydamiesi kilstelėjo nuo kėdžių ir atšoko, tačiau man taip ir nepavyko pasiekti Ričardo, nes mane sugriebė du padavėjai. Jie ėmė traukti mane atbulą: vienas kaip lokys čiupęs mane į glėbį prispaudė rankas prie šonų, o kitas taikėsi nustverti už automobilininko striukės apykaklės.

— Palik mus ramybėje, — pareikalavau kulnais įsispyręs į pjuvenomis nubarstytas grindų lentas ir šiaip taip nusičiupęs lininės staltiesės, nors rankos ir buvo tarsi prirakintos. — Palik, Ričardai, mano sūnų ramybėje.

Padavėjai buvo man per stiprūs. Aš — ne Ričardas, ištisomis valandomis nekilnoju svarsčių ir nelakstau treniruoklio takeliu. Mane apleido visos jėgos, kai padavėjai be didelių pastangų vilko mane šalin. Bet kartu nusitempiau ir staltiesę, o tada prasidėjo griūtis: taurės, lėkštės su sočiais makaronų patiekalais, duonos luistai, maži sidabriniai indeliai su alyvuogių aliejumi...

Ant grindų ir jiems ant kelių.

Ir Ričardas, pagaliau supykęs, pašoko. Rodėsi, tuoj paleis į darbą savo naujus bicepsus ir išmals man snukį. O nuo kelnių dribo jūros gėrybių salotos.

— Ričardai, neišsiveši mano sūnaus vien todėl, kad tau šiame mieste nenuskilo.

— Čia man ir Džinai spręsti.

— Aš jo tėvas, bjaurybe. Ir visados būsiu jo tėvas. Šito tu nepakeisi.

— Noriu paklausti, Hari.

— Ko gi, mulki?

Jis nusibraukė krevetę nuo pomidorų padažu išmarginto klyno.

— Kokį velnią ji tavyje rado?

Apie mišrią šeimą man pirmasis papasakojo Eimonas Fišas. Ironiška, nes nepažįstu kito tokio užkietėjusio viengungio kaip Eimonas. Jame tebekunkuliavo gyvybės syvai, tačiau jo galvos jie nepasiekė.

Eimonas buvo gana šiuolaikiškas vyrukas, tačiau kai reikalai pakrypdavo į meilę, vedybas ir panašius dalykus, paaiškėdavo, koks jis senamadiškas. Kaltino dėl to Kilkarnėjaus aplinką. Jo viengungiškas požiūris į santuoką tuo pat metu buvo ir atsargus, ir romantiškas. Tačiau, reikia pripažinti, jis vienintelis perspėjo mane dėl to, kas manęs laukia.

— Hari, žmogau mano mielas, — riktelėjo jis man per mano vestuvių pobūvį. — Noriu tau šį tą pasakyti.

Žiūrėjau, kaip jis braunasi per svečius, linkčioja ir šypsosi: mandagiai ir draugiškai jį pažinusiems žmonėms, dėkingai — nepažinusiems. Šampano taurę, kad neišpiltų, laikė iškėlęs, atrodė apšepęs labiau nei įprastai, išsipešusiais marškiniais, sukritusiais kirpčiais, uždribusiais akių vokais, bet vis vien gražus tamsbruvis airis, kaip jaunas Džekas Kenedis. Net ir įkaušęs jis atrodė labiau viliūgas nei apsileidėlis. Apsikabinome, susidaužėme taurėmis.

— Už tave. Ir už tavo gražiąją nuotaką. Ir už tavo — kaip ten vadinama? — mišrią šeimą.

— Mano ką? — man vis dar buvo juokinga.

— Tavo mišrią šeimą. Žinai. Tavo mišrią šeimą.

— Kas yra mišri šeima?

— Na, žinai. Kaip grupinis seksas. Kai vyras ir moteris sujungia savo senąsias šeimas ir sukuria naują. Taigi žinai, Hari. Kai vyras gyvena su vaikais, kurie yra ne jo. Kai moteris tampa mamyte vaikams, kurių nepagimdė. Mišri šeima. Kaip grupinis seksas. Ir tu, Hari. Tu ir grupinis seksas. Dieve saugok tave ir tavo šeimą. — Jis prisikišo man prie veido ir stipriau mane prisispaudė. — Sėkmės tau, vyruti. Eikš, prisėskim minutėlei.

Susiradome ramų staliuką kampe, ir Eimonas čia pat iš švarko, kurio atlape vis dar puikavosi aplamdytas gvazdikas, išsitraukė mažą celofaninį maišiuką. Kažkas nauja. Koka? Kai su juo susipažinau, jis nevartojo nieko stipresnio už pilstomą „Gineso“ alų su kiaulienos spirgučiais. Aš sunerimęs apsidairiau aplinkui, o Eimonas ant mūsų vestuvinio kvietimo atsargiai išbėrė kauburėlį baltų miltelių ir savo juoda „Am Ex“ kortele ėmė jį skirstyti storomis juostelėmis.

— Jėzau, Eimonai. Tik ne čia. Negali šniaukšti šito daikto, kai aplink laksto vaikai. Bent nusineštum į tualetą. Čia ne laikas ir ne vieta. — Ir tada pažėriau tėvo išminties — tarytum tėtušis būtų prabilęs mano lūpomis: — Viskam turi būti saikas, Eimonai.

Eimonas sukikeno. Ėmė vynioti dešimties svarų banknotą.

— Saikas? Tau dabar kiek? Trisdešimt treji? Trisdešimt dveji? Tu jau antrą kartą vedi. Turi sūnų, kuris su tavimi negyvena, ir podukrą, kuri gyvena su tavimi. Taigi nepamokslauk man apie saiką, Hari. Tu saiko neturi.

— Čia yra vaikų. Ir mano mama. Ir teta Etelė.

— Tavo teta Etelė nesiskaito, Hari. — Eimono nosis mitriai susiurbė baltas linijas. — Ji man šitai ir pardavė. — Jis kyštelėjo man kiek sudrėkusią susuktą dešimtinę. Papurčiau galvą ir jis susirinko savo šniaukalą. — Šiaip ar taip, sveikinu tave, partneri.

— Ačiū.

— Tik nesugadink visko ir šį kartą.

— Ką tai reiškia?

— Galvą laikyk virš debesų, o pimpalą kelnėse.

— Ak taip, vienas iš tradicinių vestuvinių palinkėjimų, ar ne? Turbūt Anglijos bažnyčios.

— Aš rimtai. Nepasiusk, kai karštis išvesta. Neprasimanyk, kad žolė kitur žalesnė, nes taip nėra. Nepamiršk, kad tu valdai savo galą, o ne jis tave.

Link mudviejų per žmonių pilną salę ėjo Sidė. Ji šypsojosi, ir man dingtelėjo, kad dar niekada ji nebuvo tokia daili.

— Ir nepamiršk, kaip jautiesi šiandien, — pridūrė Etmonas. — Tai svarbiausia. Aš žinau, koks tu, nes visi vyrai vienodi. Mes užmirštame, kas mūsų širdyse.

Bet aš jo nebesiklausiau. Pamaniau, kad ta diena, kai man prireiks nevykėlio komedianto patarimų šeimyninio gyvenimo klausimais, bus tikrai juoda. Pakilau pasitikti žmonos.

— Atrodai laimingas, — pasakė ji.

— Geriau negu laimingas.

— Oho. Geriau negu laimingas. Tikiuosi, kad nenuvilsiu tavęs.

— Tu negali manęs nuvilti. Jei tik padarysi vieną dalyką.

— Ką?

— Pašoksi su manimi.

— Šitą norą lengva išpildyti.

Taigi apglėbiau ją ir pajutau liauną grakštų vestuvine suknele apvilktą kūną. Ela Ficdžerald dainavo „Every Time We Say Goodby“, mudu judėjome kaip vienas, ir nors aplinkui buvo mudviejų šeimos, draugai, kol skambėjo muzika, aš mačiau tik savo žmonos veidą.

Galiausiai policija mane paleido.

Ričardas ir restoranas nusprendė nepateikti kaltinimų. Taigi važiavau namo ir mąsčiau apie visus tuos dalykus, apie kuriuos mudu su Side kalbėdavomės iki vestuvių. Daugybę valandų praleidome tai svarstydami. Tuo buvo pagrįsti mudviejų santykiai. Tuo ir, žinoma, noru dulkintis dulkintis dulkintis.

Kalbėdavomės apie savo tėvus, tuos senamadiškus vyrus ir žmonas, kurie susituokė jauni, visą gyvenimą nugyveno drauge ir pernelyg anksti buvo išskirti mirties. Kalbėdavomės apie savo tėvus ne tik todėl, kad juos mylėjome, bet ir todėl, kad būtent tokio vedybinio gyvenimo norėjome patys.

Kalbėdavomės apie savo subyrėjusius santykius: jos — per amžinus Džimio nuklydimus į šalį, manuosius — per paiką vienos nakties nuotykį, iškilusį į dienos šviesą. Kalbėdavomės apie mudviejų vaikus, apie tai, kokio gyvenimo jiems norėtume, ir apie tai, jog baisu, kad skyrybos nepliktų randų visam jų gyvenimui.

Kalbėdavomės apie tai, kaip mano sūnus pritaps naujoje šeimoje, kaip padaryti, kad jis, gyvendamas su motina ir mūsų namuose tik retkarčiais apsilankydamas, jaustųsi visateisiu nariu. Dar kalbėdavomės apie mano santykius su Pege, apie tai, jog jai būsiu lyg ir tėvas, nors tėvą ji turi. Kai žvelgdavome į savo gyvenimus, kartais viskas atrodydavo pernelyg sudėtinga ir baisu, tačiau mudviem atrodė, kad taip iki ausų įsimylėję vienas kitą sugebėsime viską ištverti. Taip kurį laiką ir buvo. Nes mylėjome vienas kitą. Nes galėjome kalbėtis apie viską. Beveik apie viską.

Vienintelė tema, kurios lyg ir vengdavome, buvo mudviejų vaikas. Kūdikio tema — pati svarbiausia tema — buvo vis atidėliojama. Mudu kaltinome darbą. O ką gi daugiau?

— Aš tik noriu, kad „Food Glorious Food“ įsitvirtintų ir įsibėgėtų, kol imsime planuoti vaikelį, — aiškino Sidė. — Man tai labai svarbu, Hari. Būk geras, pasistenk suprasti.

Sidės įmonė buvo pavadinta pagal Lionelio Barto dainą iš „Oliver!“ Visam Vest Endui ir Sičiui tiekė sušius, makaronų patiekalus, įdarytus suktinukus, vištienos vėrinukus ir mažytes picas.

— Bet negali žinoti, kaip išeis su kūdikiu, — nepasidaviau. — Kartais žmonės ilgai nesusilaukia vaiko. Mano tėvai manęs laukė daug metų.

— Ir vertėjo laukti. Ir mūsų vaikelis bus vertas to, kad jo lauktume. Ji bus gražutė.

— Gali būti berniukas.

— Tada jis bus gražutis. Bet dabar tam ne laikas. Klausyk, noriu vaiko ne mažiau nei tu.

Suabejojau, ar tikrai taip.

— Tiesiog ne dabar. Leisk man įsibėgėti. Kada nors, gerai? Kada nors tikrai taip bus. Tik pirmiau noriu nuveikti kai ką kita.

„Food Glorious Food“ buvo gera įmonė ir iš tiesų greitai plėtėsi. Priešpiečiai, atidarymai ir pristatymai — visur kvietėsi „Food Glorious Food“ pasotinti savo svečius. Tai Sidei užėmė daug laiko, tačiau būtent apie tokį darbą ji visados ir svajojo. Apie nuosavą verslą. Taigi ji iš naujo madingo viešbučio išskubėjo ruoštis pirmajai nakčiai, o aš kaip koks nebrendyla paauglys nuskubėjau į „Boots“ parduotuvę sargių. Ko dar, pone? Ak, taip, kad jau priminėte — labai norėčiau vaiko. Ar turite?

— Noriu sukurti ką nors savo pačios, — kalbėjo Sidė. — Niekada gyvenime to nedariau. Vis dirbau man nieko nereiškiančius menkus darbus kitiems žmonėms. Didžiąją Pegės gyvenimo dalį buvau padavėja. O dabar, Hari, darau tai, ką sugebu. Galiu tai daryti išties gerai. Galiu bet ką pagaminti, nebijau sunkaus darbo ir esu pakankamai protinga, kad suvokčiau, ko nori mano klientai. Aš nesu niekam tikusi. Šį tą sugebu.

— Žinau, kad sugebi, žinau.

— Noriu sukurti kažką savo, noriu uždirbti pinigų, noriu, kad judu su Pege didžiuotumėtės manimi.

— Aš ir taip tavimi didžiuojuos.

— Bet tu supranti? Būk geras, pasistenk suprasti. Noriu, kad mudviejų santuoka būtų vykusi. Žinoma, vaikai yra vienas iš tų dalykų, kuriais remiasi santuoka. Bet ir tarpusavio supratimas.

— Aš suprantu.

Tai sakydamas nusišypsojau, kad ji matytų, jog tai tiesa. Aš ją supratau. Bent jau man atrodė, kad suprantu. Norėjau, kad jai sektųsi verslas. Žinojau, kad jai tai svarbu. Mačiau, kad Sidė ne tokia kaip Pegės draugių mamos, kurios, kad galėtų turėti vaiką, paaukojo karjerą. Mano žmona ėjo kitu keliu. Ir ji, pagaliau, iš tiesų sumani moteris. Tai kodėl ji negalėtų turėti visko?

Bet nujaučiau, kad ne vien tik jos maisto verslas slopino norą susilaukti kūdikio. Ją buvo nukamavęs Džimis, ir galbūt Sidei be jokių papildomų komplikacijų norėjosi palaukti, kol mudviejų santuoka subręs. O giliai širdyje aš įtariau, kad yra dar viena priežastis, priežastis, kuri niekados nebuvo įvardyta, dėl kurios Sidė atidėlioja nėštumą.

Man rodos, mano žmona ne visiškai tikėjo, kad sugebėsiu tesėti visus vedybinius pažadus. Ko gero, jai atrodė, kad galų gale paaiškės, jog nesu ypatingas. Tiesiog dar vienas Džimis. Ji nenorėjo vaiko su vyru, kuris galbūt nebus su ja. Ne dar kartą. Ir aš galėjau tai suprasti. Nes ir pats taip jaučiausi.

Tačiau važiuodamas iš restorano namo supratau, kad kūdikis nepasunkintų mums gyvenimo. Viskas būtų kur kas paprasčiau. Kaip tik kūdikio mums ir reikia, kad neišbyrėtume. Kad namai būtų tokie, kur užtektų vietos visiems. Ir Patui.

Jusdamas, kaip tvinkčioja viršutiniai rankų raumenys, vis dar maudžiantys nuo padavėjų gniaužtų, suvokiau, jog tam, kad mūsų mišri šeima virstų tikra šeima, mums reikia kūdikio.

Jutau poreikį vėl būti tikru tėvu. Pegei. Būsimam mudviejų su Side vaikui.

Ir sūnui, kurį iš manęs nori atimti.

— Gal galėtum man padėti, mielasis?

Sidė rengėsi į darbą. Virtuvė buvo užkrauta plėvele apdengtais sidabriniais padėklais. Šį kartą tai buvo itališki užkandžiai: stori, ryžiais kimšti pomidorai, su figomis patiekiamas džiovintas kumpis, bazilikų lapeliais apkaišytos storos mocarelos riekelės, alyvuogių duona ir kompaktinių diskų didumo picos su jūros gėrybėmis.

Taigi padėjau žmonai viską sunešti į automobilį, o ji man papasakojo apie renginį. Šitas užsiėmimas jai vis dar žadino entuziazmą.

— Premjera. Šaftsberio aveniu. Kažkokia Holivudo žvaigždė, norinti statyti pjeses. Ibsenas, man rodos. Nežinau. Kažkas skandinaviška. Pobūviui po spektaklio ruošiame vaišes dviem šimtams svečių.

Kai jos universalas buvo prikrautas itališkų gardumynų, ji užtrenkė dureles ir pažvelgė į mane. Ir tada suprato, kad kažkas negerai.

— Kas yra?

— Džiną. Ir tas mulkis, už kurio ji ištekėjo. Jie nori išvažiuoti iš Anglijos. Ir išsivežti Patą.

— Ilgam?

Linktelėjau:

— Niekšeliai.

— Ir kas sugalvojo?

— Ričardas. Londonas jam netiko. Nori išbandyti laimę Niujorke. Tarsi svarbu būtų tik jo sumauta karjera. Tarsi Patas neturėtų jokių teisių.

Sidė apkabino mane. Suprato, ką tai reiškia.

— Kaip manai, o jeigu Patas ateitų gyventi pas mus? — paklausiau.

— Vargu ar Džiną sutiktų.

— O jei sutiktų? Ar tu neprieštarautum?

— Kad tik tu būtum laimingas, mažiau.

— Ačiū.

Širdį dilgtelėjo liūdnumas. Nes ji nepasakė, kad ir ji būtų laiminga, jei Patas gyventų su mumis. Suprantama, kad ji taip nepasakė. Kaip galėtų? Ji pasakė, kad neprieštarautų, ir aš žinojau, kad mano žmona — gera, kilni moteris, kad myli mane ir kad sako tai nuoširdžiai.

Tai kodėl to nepakako?

Nes norėjau, kad jai mano sūnus reikštų tiek pat, kiek ir man. Tegu santuoka ir pakeitė viską, tegu būti Pato tėčio žmona ne tas pats, kas būti Pato tėčio drauge. Tačiau aš norėjau, kad Sidė Patą matytų mano akimis — koks jis nepaprastas, koks ypatingas, koks gražus. Norėjau, kad Sidė į Patą žiūrėtų kaip į savo vaiką. Tačiau tam reikia kraujo ryšio. Kad ir kaip nertumeis iš kailio, kraujo nepakeisi.

— Dievulėliau, — aiktelėjo Sidė, metusi žvilgsnį į laikrodį. — Turiu lėkti. Gal galėtume apie tai pasikalbėti, kai grįšiu?

— Žinoma.

Ji spustelėjo man ranką, pakštelėjo į skruostą.

— Viskas susikratys, mažiau, pamatysi. Dabar lekiu. Nepamiršk, kad Džimis pasiima Pegę.

Kaip galėčiau pamiršti?!

Sporadiški Džimio apsilankymai pas dukterį prilygo valstybinės svarbos vizitams. Kelios dienos iki didžiojo įvykio namus apimdavo jaudulys. Turėčiau užjausti Džimį — dar vieną dalinį tėvelį, atskirtą nuo jo kūno ir kraujo. Bet aš buvau kupinas apmaudo, pykčio ir pavydo. Dėl paprastų priežasčių: kad mano žmona jį mylėjo pirmiau (tikrai) ir karščiausiai (galbūt). Ir dėl priežasčių, neturinčių nieko bendra su mano pavydžia širdimi.

Džimis atsirasdavo, kai užsimanydavo. Kai norėdavo, nesirodydavo. Nuo to jo akcijos mūsų namuose turėjo smukti, bet taip kažkodėl nebuvo. Nuo jo kaip nuo žąsies vanduo. Kad ir ką jis buvo padaręs, Pegė mylėjo jį be proto ir klaikdavo iš susijaudinimo, kai tas užsukdavo apsižergęs savo Nortoną.

Iš Džimio ir Pegės aš supratau, kad vaikai nori mylėti savo tėvus, nori mylėti juos visa širdimi.

Net ir tada, kai jie to nenusipelno.

Džimis vėlavo. Smarkiai vėlavo.

Pegė ant krėslo atramos užsikorusi prie lango, prispaudusi veidelį prie stiklo, laukė pasirodant tėvo motociklo.

Bet Džimis neatvažiuos. Nujaučiau tai, nes taip buvo nutikę ir anksčiau. Nebus Pegės išvykos į miestą su tėveliuku. Šį kartą nebus.

Suskambo telefonas, ir Pegė puolė atsiliepti. Priklaupiau ir nuo grindų surinkau Liusės lakūnės reikmenis bei jos skraidūnus draugužius. Vaikai viens du išmėto šituos smulkius daikčiukus, o paskui pasiunta, kai jų neranda. Rūpestingai įtaisiau į vietą patarnautojo padėklą su gėrimais.

Pegė sugrįžo į kambarį su telefonu rankoje. Stengėsi būti narsi, buvo prikandusi apatinę lūpą, kad ta nedrebėtų.

— Čia tėtis. Nori pasikalbėti su tavimi.

Paėmiau telefoną.

— Džimi?

Fone girdėjosi muzika. Baby, pull my love pump. Baby, pull my love pump. Baby, pull my love pump. But not so hard next time.

— Aš pas dantų gydytoją, — garsiai, kad permuštų muziką, pasakė Džimis. — Šį kartą neišeis. Baisiai apmaudu. Pasistenk jai paaiškinti, gerai, Hari? Jaučiuosi tikrai bjauriai, bet atsirado čia šis tas, ką skubiai reikia užplombuoti.

Padėjau ragelį.

Pegės nebebuvo.

Suradau ją jos kambaryje palindusią po antklode. Ant sienų kabojo vaikinų muzikos grupių plakatai ir įvairiausi lėlės Liusės paveiksliukai. Sustingusios šypsenos ir tobuli pasauliai spindėjo virš vienos mažos liūdnos mergaitės.

Paglosčiau jai galvą.

— Tėtis, kačiuk, atvažiuos pas tave kitą kartą. Juk žinai, kad jis tave myli.

— Jis turį sugedusį dantuką.

— Žinau.

— Ir jam jį skauda.

Pegė atsisėdo, ir aš nušluosčiau jai ašaras firmine lėlės Liusės nosinaite. Mąsčiau, koks šaunus ji vaikas, ir kad nusipelnė geresnio tėvo, negu tas plevėsa. Labiau už bet kurį kitą vaiką pasaulyje nusipelnė geresnio tėvo už Džimį.

— Papasakok kokią istoriją, Hari. Ne iš knygos. Papasakok istoriją iš savo galvos. Tikrą.

— Tikrą?

— Uhu.

— Gerai, Pege. — Pagalvojau valandėlę. — Seniai seniai gyveno toks senukas, vardu Džepetas.

— Koks juokingas vardas.

— Ir Džepetas surado stebuklingą pliauską, kuri — žinai? — mokėjo juoktis ir verkti.

Pegė abejodama šyptelėjo.

— Tikrai?

— Tikrai.

— Tu išsigalvoji, Hari. — Ji šypsojosi vis plačiau.

— Visai ne, Pege, — nusišypsojau ir aš. — Viskas šventa tiesa. Ir iš tos stebuklingos pliauskos Džepetas — žinai ką? — padarė Pinokį.

— Kas tas Pinokis?

— Lėlė, Pege. Tiesiog medžio pliauska, kuri galėjo viską daryti kaip žmogus. Jis mokėjo juoktis, verkti ir visa kita. Bet labiau už viską pasaulyje jis norėjo būti tikru tėčiu.

Ar aš pasakiau tėčiu?

Norėjau pasakyti, berniuku.

Pinokis norėjo būti tikru berniuku.

Septintas skyrius

— Tik du kartus gyvenime apie mus yra garsiai paskelbiama, — pasakė Eimonas. — Pirmą — skelbiant vyru ir žmona. Antrą — kai žmogus miršta.

Visada darbas. Net kai mano motina miegojo įžiebtomis šviesomis, kai žmona siųsdavo mane sargių, o sūnus krovėsi daiktus naujam gyvenimui kitapus vandenyno, visados buvo darbas.

Darbas — kur kas lengvesnis dalykas negu šeima. Darbe lengviau jaustis žmogumi, kuriam šypsosi sėkmė. Ką darai darbe, namams netinka.

— Esu iš tipiškos didžiulės airių šeimos, — pasakojo Eimonas, žingsniuodamas per studijos aikštelę, įrengtą ir apšviestą taip, kaip tuose klubuose, kur jis ištobulino savo komiko numerius. — Dešimt vaikų.

Švilpimas iš publikos, padrąsintos elgtis taip, tarsi sėdėtų kokiame jaukiame Soho pusrūsyje, o ne nuobodžioje studijoje Vait Sityje.

— Aha, žinau. Ar galite patikėti? Dešimt. O po dešimto vaiko mano tėvai ėmėsi taikyti savo puikųjį kontracepcijos metodą. Šimtaprocentinį. Kas vakarą prieš eidami gulti jie porą valandų pabūdavo su manimi, su mano broliais ir seserimis.

Net kai mano buvusi žmona kaltindavo mane, kad kimbu prie jos vyro, kai kalbėdavo apie apribojimo nutartis, nors iš tiesų tam nebuvo jokio reikalo, nes juk netrukus būsiu atribotas Atlanto vandenyno, vis vien būdavo darbas. Ir kai kiekviena valanda su sūnumi atrodydavo kaip dar viena praėjusi valanda — štai ką nesantys tėvai labiausiai jaučia: ne buvimą su, o atbulinį skaičiavimą buvimo skyrium — vis vien buvo darbas, su šaltomis jaukumo nuotrupomis, su greita pasitenkinimo doze, su Eimonu ir jo svaiginančia karjera.

— Vieną dieną mano tėtis grįžo namo anksti ir rado mano mamą lovoje su pienininku, — pasakė Eimonas. — Ji, suprantama, išsigando. „O Dieve! — šūktelėjo. — Tik nesakyk paštininkui!“

Eimonas Fišas nuėjo ilgą kelią nuo tos dienos, kai prieš dvejus metus atsirado prie mano durų, tamsiaakis, gražus ir išsigandęs, ką tik po komiko gastrolių, svarstantis, ar televizija padarys iš jo garsenybę, ar suris gyvą. Dabar jis turėjo visus sėkmės atributus: šou, kuris tęsėsi keturis sezonus, tris Nacionalinės televizijos apdovanojimus, du neįrengtus butus madinguose rajonuose (Templio Bare Dubline ir Dokuose Londone) ir — ak, taip — kasdienį dviejų šimtų dolerių potraukį prie kokaino.

Nors ir nukeliavęs kaži kur nuo žaliųjų Kilkarnėjaus lankų, nors ir tapęs Londone tikra sensacija, Eimonas vis dar su malonumu vaidino didžiaakį airį bernioką, ką tik išžengusį iš fermos ir iš Korko atskridusį ankstyvuoju „Aer Lingus“ reisu. Jis laikėsi įsikibęs savo praeities mitų kaip skęstantysis palaikio gelbėjimosi rato.

Prodiusavau Eimono vėlyvo vakaro pokalbių šou nuo pat pradžių. „Penktadienio Fišas“ pavyko, nes išnaudojome geriausias Eimono savybes. Nepaisant tų dvejų metų televizijoje, širdyje jis tebebuvo estrados komikas. Jis kalbėdavosi su svečiais, juokaudavo su pramogų verslo atstovais, tačiau užvis geriausiai jam sekdavosi kalbėtis su savimi.

— Dauguma kūdikių Kilkarnėjuje labai gražūs. Tikrai, patikėkit. — Nervingas kostelėjimas — pauzė. Nusižiūrėta iš jo herojaus — Vudžio Aleno. Tiesa, dabar tas kostelėjimas jau Eimono. — Tačiau aš gimiau toks bjaurus, jog pribuvėja pasakė: „Jis dar negatavas“ ir pašovė mane atgal. Nežinau. Čia viskas kitaip: visi ginekologai — vyrai. Kodėl? Tai tas pats, kas tapti mechaniku, neturinčiu automobilio.

Monologai apie vyrus ir moteris iš jo gimtojo Kilkarnėjaus visados būdavo geriausioji dalis. Jais jis sukeldavo didžiausią juoką ir jų metu laisviausiai jausdavosi. Be to, buvo gana jaunas ir turėjo kur tobulėti. Per dvejus priešais kameras praleistus metus Eimonas įgijo pasitikėjimo savimi, kurio anksčiau neturėjo. Dabar jis nebesistengė iš paskutiniųjų patikti publikai, galėjo labiau atsidėti temai, nes žinojo, kad vis vien valdo publiką. Kaip ir kiti žmonės, su kuriais dirbau televizijoje, publika buvo vienintelis dalykas jo gyvenime, kurį jis išties galėjo valdyti.

— Mąstau, ar nevertėtų man grįžti pas savo merginą. Pas Mem. Ji — tailandietė. Šokėja. Na, ne visai paprasta šokėja. — Kostelėjimas. — Lyg ir striptizo šokėja. — Visuotinis kikenimas. Studijos publika šoko pagal jo dūdelę. Ji juokėsi net ir tada, kai jis neskaldė pokštų. — Šauni, labai šauni mergina. Žiūriu aš į nuotraukas, kur mudu drauge — atostogos „Koh Samui“8, Kalėdos Kilkarnėjuje, šokis, kurį ji man sušoko per mano gimtadienį, — ir man atrodo, kad mudu turėtume būti drauge. Bet tos nuotraukos yra iškreiptas mudviejų santykių atspindys. Žinau tai. Kur visi tie blogieji momentai? Mes jų nefotografavome. Ir kodėl, kažin, mes fotografuojame tik tada, kai gerai? Kodėl nenufotografavau Mem, kai jai buvo šlapimo pūslės uždegimas? Jos PMS — kodėl albume nėra tokių nuotraukų? — Pasigailėtinas juokas. Pašaipus merginų švilpčiojimas. — Mes išsiskyrėme, nes nesutarėme dėl vedybų. Iš tiesų nevedę vyrai apie santuoką žino daugiau už vedusius. Jei būtų kitaip, ir mes būtume vedę. Aš asmeniškai manau, kad santuokos esmė — skirtumo tarp vienos moters ir visų kitų moterų pervertinimas. O manoji eksmergina mano — o Dieve, o Dieve!

Staiga pasipylė kraujas. Kraujas plūdo per Eimono veidą ir rankas, tiško ant mikrofono. Tiek kraujo, jog negalėjai suprasti, iš kur jis.

Studijos režisierius įsmeigė akis į mane, o Eimonas loštelėjo atgal ir užsidengė rankomis veidą. Publika aiktelėjo: suglumusi, išsigandusi, bet vis dar besijuokianti, dvejojanti, ar tai ne vaidinimo dalis. Aš braukdamas sau per gerklę rodžiau viršuje galerijoje sėdinčiam redaktoriui: išjunk, išjunk, išjunk. Staiga suvokiau, kad kraujas plūsta Eimonui iš nosies.

Visados buvo darbas. Kad ir kaip būdavo negera namie, visados buvo darbas.

Tada tiesioginės transliacijos metu kone nukrito Eimono nosis.

Ir tada nebeliko net ir darbo.

Patas apie kraustymąsi nekalbėjo.

Žinau, kad Džiną apie tai su juo šnekėjosi, kad bandė paaiškinti, kodėl tai daroma ir ką tai reiškia. Ji pasakojo apie Ričardo darbą Manhatane, apie giminės namą Konektikute — pavadinimai, kurie Patui buvo tokie tolimi kaip Marsas ir Venera. Ji stengėsi sūnų nuraminti, kad nors jis negalėsiąs su manimi matytis kiekvieną sekmadienį kaip dabar, bus ilgos ilgos atostogos, per kurias jis gyvensiąs pas mane, galėsiąs matytis su senele ir Berniu Kuperiu ir daryti visa tai, kas jam patinka daryti Londone. Ji mūsų sūnui pasakė, kad jis būsiąs laimingas.

Visos tos absurdiškos nesąmonės.

O pabaigoje — įsivaizdavau, kaip jo blyškus neįskaitomas veidelis žvelgia į motiną, — ji meta paskutinį kozirį.

Kai jie išvažiuosią iš Londono ir įsikraustysią į naujuosius namus Konektikute, kur kitapus kalvos plyti gaivios žalios ganyklos, ji jam nupirksianti vieną dalyką, kurio jis visados norėjęs.

Šunį.

Štai ką mano buvusi žmona pažadėjo savo sūnui, štai kas buvo kompensacija už tai, kad jis palieka Londoną, palieka savo senelę, savo tėvą, savo geriausią draugą, savo gyvenimą. Kai jie persikraustysią į kitą šalį, ji jam nupirksianti šunį. Stebuklingą kiemsargį, su kuriuo viskas susitvarkys.

Keikiau Džiną, kad jos sprendimai, jos pasirinkimai vis dar drasko mano gyvenimą. Praėjus šitiekai laiko aš vis tiek nuo jos neišsilaisvinau. Džinos šukelės styrojo kiekviename mano gyvenimo žingsnyje — kaip seniai sprogusios granatos skeveldros, kaip juodi šrapnelio krislai, penkiasdešimt metų lindę iš mano tėvo kūno. Praeitis niekados tavęs nepaleidžia, praėjusi, bet amžinai greta. Niekados nebūsiu laisvas, nes ji turi mano sūnų. Ir dabar ketina jį išsivežti.

Tik teisininkai gali jai sukliudyti.

Kai tik užsimindavau apie kraustymąsi — visada apsimestinai linksmai, — mano taip mylimas veidelis virsdavo kauke.

— Ar atsiųsi man atviruką, Patai? Ar atsiųsi tėčiui atviruką, kai tik nukaksi į Ameriką?

— Aš tau parašysiu. Arba atsiųsiu elektroninį laišką. Arba gal paskambinsiu.

— Nenori atsiųsti atviruko? Man patinka gauti atvirukų. Atvirukai — šaunus dalykas.

— Bet aš nežinau kaip.

— Mamytė tau parodys.

— Parodys? Tada galiu atsiųsti tau atviruką. Galiu.

— Svarbiausia — kuo greičiau parvažiuok. Parvažiuosi ir gyvensi su manimi. Per atostogas. Tai svarbiausia. Sutarta, zuiki?

— Sutarta.

— Ir žinai, Patai?

— Ką?

— Ilgesiuos tavęs.

— Ir aš, — pasakė jis. Atsiklaupiau, suėmiau jį į glėbį ir įsikniaubiau veidu į jo pilkšvai geltonus plaukus. Jam alsuojant, užuodžiau karštą šokoladą. Dusau iš meilės savo vaikui.

— Amerikoje bus šaunu, — pasakė mano mama. Stengėsi pralinksminti abu — ir anūką, ir savo sūnų. — Niujorkas, Niujorkas — dievaž! Kaip gera dukart ištarti. Tai pasisekė mano berniukui.

— Jis už vandenyno, — pasakė Patas, atgręžęs į ją veidelį. — Kaip Prancūzija. Paryžiuje. Tik truputį toliau. Žinau, ten negalima nuvažiuoti traukiniu. Reikia skristi lėktuvu.

— Tau tikrai labai patiks Amerikoje, pumpurėli.

Ir įdomiausia, kad mano mama, ko gero, taip ir manė. Ji taip karštai ir taip tyrai mylėjo savo anūką, jog jai terūpėjo vien jo laimė.

O jeigu jai ir atrodė, kad tai visiška beprotybė — Džinai temptis jį aplink Žemės rutulį, palikti draugus ir mokyklą, pamesti jo tėvą ir senelę, mesti gyvenimą, kuris pagaliau po truputį ėmė nusistovėti, — mama nutylėjo.

Stovėjome prie mano tėvo kapo.

Ir mano motinai, ir mano vaikui kelionė į kapines — pats geriausias būdas praleisti sekmadienio popietę. Didieji kapų lankytojai. Aš ne toks entuziastas. Mačiau tėčio kūną laidojimo namuose ir buvau tvirtai įsitikinęs, kad toji kibirkštėlė, dėl kurios jis buvo kaip tik toks žmogus, koks buvo, išskrido. Netikėjau, kad rasime jį kapinaitėse greta senos bažnytėlės ant kalvos, bažnytėlės, žvelgiančios žemyn į lankas, kur vaikystėje laidžiau aitvarus. Mano tėvas dabar buvo kažkur kitur. Bet šita vieta manęs nebeliūdino.

Neprisimenu, nuo kada tėvo kapo lankymas pasidarė nebeliūdnas. Gal po pirmųjų metų, kai visi mes ėmėme jausti dėkingumą dėl jo gyvenimo, o ne krimstis dėl jo mirties. Dabar kapo lankymas nebebuvo gedėjimo išraiška. Veikiau jau praktinis veiksmas — pakeisti gėles, nuvalyti paminklą, nuimti nuorūką ar skardinę nuo alaus, paliktą kokio vietinio panko, besistengiančio būti vyru.

Šitie vizitai buvo ir savotiška apeiga. Ateidavome čionai prisiminti tėčio, patvirtinti, jog jis mums tebėra svarbus, kad jis vis dar mylimas. Ateidavome čionai, nes nebuvo daugiau kur eiti. Tik į prisiminimus, į sapnus ir į nuotraukas, kurios jau pradėjo blukti.

Ir buvo dar šis tas.

Daiktai kelionei į Ameriką jau pradėti krauti, ir aš pajutau poreikį nuvesti šiandien savo berniuką prie senelio kapo, kaip kad — nepaisydamas sveiko proto — jutau poreikį nuvesti jį pasimatyti su seneliu, kai šis merdėjo ligoninėje. Jiedu dievino vienas kitą, kietas senas kareivis ir gražutis berniukas, ir tada, kaip ir dabar, man atrodė, jog privalau suteikti jiedviem galimybę atsisveikinti.

Paskui grįžome namo pas mano mamą. Ji persiavė šlepetes, kad su Patu sode paspardytų kamuolį.

Atrodė puikiai nusiteikusi: energingai spardė plastikinį kamuolį į rožių krūmą, traukė Dolės Parton dainų gabalus, vis stengėsi mus įtikinti, kad ji — žymusis Pelė. Ir tik tada, kai jos anūkėliui pabodo žaisti ir jis paspruko žiūrėti vaizdajuosčių, kaukė nukrito.

— Oi, kaip nesaldu, — pasakė ji purtydama galvą ir niršiai šveisdama ir taip spindinčią kriauklę. — Oi, kaip nesaldu mano meilučiui.

Ji buvo teisi. Po jos žodžių susimąsčiau, kiek reikšmingas bus šitas persikraustymas, koks tai bus milžiniškas perversmas mano sūnaus gyvenime. Patas išvažiuoja iš Londono. Patas palieka vieną iš savo tėvų, palieka geriausią draugą Bernį Kuperį, mokyklą, namus, palieka visą pažįstamą gyvenimą. Vis dar neįstengiau suvokti, kaip tai galėjo įvykti.

Mano mama teisi. Nesaldu Patui. Labai nesaldu jos berniukui.

Prireikė šiek tiek laiko, kol suvokiau, kad mama omeny turėjo mane.

Sėdėjome mano automobilyje prie Džinos namų ir nė vienas nenorėjome lipti.

Sėdėjome jau visą amžinybę: Patas sukinėjo radiją bandydamas pagauti Kailę Minou, o aš tiesiog sėdėjau ir žiūrėjau į jį — į jo suveltus plaukus, žole išteptus drabužius ir į visą jo atsainų gražumą.

Anot Eimono, susigrąžinsiu Patą, kai jis suaugs. Bet aš žinojau, kad tada mano sūnus bus jau kitas žmogus, o vaikas, kurį taip karštai mylėjau, bus dingęs amžiams. Taigi sėdėjome automobilyje ir tylėjome apie tai, ko neteksime. Paskui Džinos name ėmė žiebtis šviesos, ir aš supratau, kad laikas eiti vidun.

Paprastai Patas būdavo perduodamas kaip Šaltojo karo įkaitas sienos perėjimo punkte. Palydėdavau jį iki vartų, o Džiną laukdavo prie laukujų durų. Ir abu stebėdavom, kaip jis žengia niekieno žeme — takeliu, žyminčiu prarają tarp dviejų pasaulių.

Šįvakar buvo kitaip. Šįvakar Džiną išėjo į lauką ir priėjo prie automobilio. Nuleidau lango stiklą laukdamas pylos už tai, kad užsipuoliau jos vyrą arba kad vėlai grįžome, kad sugrioviau jai gyvenimą arba dar už ką nors. Bet ji man nusišypsojo su krisleliu kadaise buvusios šilumos.

— Užeik, Hari. Nežiūrėk taip. Viskas gerai. Ričardas žaidžia golfą.

Patas staiga sukruto, užmiršo Kailę.

— Aha, užeik, tėveli, pamatysi mano kambarį!

Nebuvau lankęsis jų namuose. Ironiška, kad man juos aprodys dabar, kai lauke stovi skelbimas „parduodama“. Neryžtingai pabandžiau atsisakyti, tačiau anie du nepasidavė. Turiu prisipažinti, man buvo smalsu. Taigi vedamas savo sūnaus ir lydimas buvusios žmonos įžengiau į tikrus didmiesčio namus, miestiškos prabangos šventovę, kur daug šviesos, daug stiklo ir daug erdvės, kur žvilgančios grindys, rytietiški niekučiai ir subtilios nespalvotos nuotraukos ant sienų.

— Gražu, Džiną.

— Mokesčiai nežmoniški. Tai viena iš priežasčių...

Ji nebaigė. Žinojo, kad jų finansinės problemos man nerūpi.

Niekaip nepasakytum, kad šiuose namuose gyvena vaikas. Kur žaislai, kur netvarka, kur chaosas? Patas paėmė mane už rankos ir laiptais užsitempė aukštyn. Džiną susinėrusi ant krūtinės rankas vis šypsodamasi užlipo paskui mudu.

Pato kambarys pasirodė pažįstamas. Visur pilna senų „Žvaigždžių karų“ žaislų: pora plastikinių šviesos kardų, daugybė aštuonių colių dydžio figūrėlių, nešvarių pilkų „Tūkstantmečio sakalo“ lūženų ir kovinių žvaigždėlekių, kuriais žaisdavo prieš keletą metų. Čia stovėjo knygos, man pažįstamos iš anų labanaktukų laikų, knygos, kurias skaitydavau, kol jis užmigdavo — „Kur gyvena laukiniai žvėrys“, „Tigriukas, kuris atėjo arbatos“, „Senis besmegenis“, „Liūtas, burtininkė ir drabužių spinta“ ir, žinoma, visi privalomi „Žvaigždžių, karų“ priedai ir paveikslėlių knygelės. Čia buvo labai senų žaislų: apdaužytų kubelių su raidėmis, aplamdyta pliušinė beždžionė, pavadinta Džordžu, — vienas Pato nukrypimas į jaukų minkštų žaisliukų pasaulį. Taip pat nauji daiktai: antklodė ir pagalvės su „Grėsmės šešėliu“, mokykliniai vadovėliai, Hario Poterio knygos minkštais viršeliais ant nediduko rašomojo stalo.

Šitas kambarys buvo didesnis už tą, kurį turėjo, kai gyveno su manimi. Ir kur kas tvarkingesnis. Arba pasikeitė jo nevaržomi įpročiai, arba šių namų tvarka kur kas griežtesnė.

— Tėveli, kaip tau mano kambarys?

— Fantastiškas, zuiki. Matau, turi čia visą savo turtą.

— Taip.

Džiną paglostė jam galvą.

— Patai, gal lipk žemyn ir truputį pažiūrėk filmą.

Mūsų berniukas apstulbo.

— Galima? Dar ne laikas į lovą?

— Šis vakaras ypatingas. Gali eiti ir pasižiūrėti pirmąjį filmą. — Minėdama pirmąjį filmą, Džiną omeny turėjo pirmąjį „Žvaigždžių karų“ filmą. — Ne visą — tik iki droidai suims belaisvį, gerai? — Sena giesmelė, ar ne? Šitaip ji visados sakydavo — tik iki droidai suims belaisvį. Esu tai girdėjęs. Netgi pats taip sakydavau. — Paskui išsivalyk dantis ir apsivilk pižamą. Aš noriu pasikalbėti su tavo tėčiu.

Patas, negalėdamas patikėti laime, nubildėjo žemyn. Džiną šypsojosi man mudviejų sūnaus kambaryje.

— Hari, — pasakė ji.

— Džiną, — pasakiau aš. Ji tokia liauna ir graži. Mano buvusi žmona.

— Noriu tau šį tą pasakyti.

— Nagi?

— Nežinau, kaip išreikšti žodžiais. Turbūt tiesiog noriu tau pasakyti — aš nenoriu jo iš tavęs pavogti.

— Tai gerai.

— Kad ir kas nutiktų — kad ir kur būtume — tu visada būsi jo tėvas. To niekas nepakeis.

Nieko neatsakiau. Nepasakiau, kad rytą mačiausi su advokatu. Nepasakiau, kad Patas pro išvykimo vartus žengs tik per mano lavoną. Supratau, kad ji stengiasi būti gera. Bet ji man nepasakė nieko, ko nežinočiau.

— Hari, gyvenimas negali visą laiką suktis apie praeitį. Mes tiesiog galvojame apie ateitį — Ričardas ir aš. Apie mūsų šeimos ateitį. Todėl ir kraustomės. Noriu, kad pasistengtum suprasti. Mes tiesiog galvojame apie ateitį. Štai ką daro šeima, Hari. — Paskui ji nusijuokė. — Ar galiu tau šį tą parodyti? — Nei iš šio nei iš to ji susijaudino, tarsi būtume ką tik susipažinę svetimi žmonės, varžomi mandagumo. — Ar neskubi?

— Džiną, man priklauso visas pasaulio laikas.

Taigi iš Pato kambario nusekiau paskui ją į trečią aukštą. Ten buvo lyg ir nedidukė studija. Mėlynas Macintosh kompiuteris, kartotekos dėžutės, knygų lentyna. Ant rašomojo stalo — dvimečio, nuogučio, besišypsančio sekliame baseine Pato nuotrauka. Džinos kambarys.

Ji atidengė didelę plokščią kartoninę dėžę ir ištraukė pluoštą nuotraukų. Visose buvo Patas. Nuotraukų buvo turbūt kokie du tuzinai. Aštuonių ir dešimties formato, nespalvotos, profesionaliai nufotografuotos.

Ir gražios.

Fotografuota, matyt, prieš porą mėnesių, dar vasarą, nes Pato plaukeliai dar ilgi ir pasipūtę, dar iki nukerpant, o oda švelniai įdegusi. Jis pats iki pusės nuogas, laimingas ir trykštantis gyvenimo džiaugsmu. Daugumoje nuotraukų juokiasi, o kitose droviai šypsosi. Viskas fotografuota tą pačią saulėtą popietę. Jis kvailiojo priešais fotoaparatą man nepažįstamame sode. Galbūt Džinos sode. Šitų namų sode.

Šios nespalvotos mano sūnaus nuotraukos užėmė man kvapą. Nes fotografas įžvelgė mano sūnaus dvasią.

Nuotraukose Patas baseine koja tėškė žėruojančią vandens miglą, slydo šlapia žole kone sprogdamas iš malonumo, spyrė plastikinį kamuolį į sodo tvorelę, raitėsi iš juoko. Akys, veidas, liaunos galūnės — fotografas nieko nepraleido. Buvau priblokštas, kad kažkas sugebėjo šitaip užčiuopti esmę.

— Tu fotografavai?

Džiną papurtė galvą.

— Tik šitą, — pasakė.

Ir ji man ištiesė dar vieną nuotrauką. Aiškiai darytą tą pačią dieną, tuo pačiu aparatu, bet ne to paties fotografo. Nuotraukoje Patas stovėjo ir nedrąsiai šypsojosi objektyvui. Greta stovėjo jauna moteris — egzotiškai atrodanti, besišypsanti, viena ranka apglėbusi nuogus mano sūnaus pečius. Ji buvo graži. Ir seksuali. Nuostabi. Kiekvieno svajonė.

— Tu nesi matęs mano draugės Kazumi, ar ne? — paklausė Džiną. — Mes metus Tokijuje drauge gyvenome. Dabar ji Londone. Bando įsidarbinti fotografe. Ji įsimylėjo Patą. Pats matai.

Ir aš panūdau su ja susipažinti. Su šita fotografe, kuri pažvelgė į mano sūnų ir pamatė jo švelnią giedrią sielą. Su nepažįstamąja, sugebėjusia pažvelgti po atsargia nesišypsančia kauke, kurią jis išmoko dėvėti. Su moterimi, kuri į mano sūnų žvelgia tomis pačiomis akimis kaip ir aš.

Staiga galvoje gimė mintis, mintis, nuo kurios prasideda išdavystė, pati pavojingiausia mintis, kokia tik gali kilti vedusiam vyrui.

Ji čia. Ji egzistuoja.

Tik aš jos dar nesutikau.

Aštuntas skyrius

Maniau, kad advokatas padės man išlaikyti sūnų. Įsivaizdavau, jog jis pasakys, kad Džiną nori sulaužyti kažkokią neliečiamą gamtos taisyklę, ir kad teisingumas jai to nieku gyvu neleis.

Ir aš beviltiškai klydau.

— Bet juk tėvas turi tam tikrų teisių? Juk taip?

— Žiūrint, ką turite omeny, sakydami „tėvas“, — pasakė Naidželas Batis. — Juk yra visokių tėvų, ar ne? Vedusių tėvų. Nevedusių tėvų. Įtėvių, patėvių, globėjų. Apibrėžkite, koks tėvas, pone Silveri.

— Jūs suprantate, ką turiu omeny, Naidželai. Meilės-ir santuokos tėvas. Spermos-ir-kiaušinėlio tėvas. Tave-gandras-atnešė tėvas. Biologinis tėvas. Seno sukirpimo.

— A, seno sukirpimo. Šitoks tėvas.

Naidželas Batis buvo nedidukas kovingas vyriškis, pagarsėjęs tuo, jog kovoja už skyrybų teismuose apmulkintų vyrų ir tėvų teises.

Kai susipažinau su juo, kai jis atstovavo man skyrybų su Džiną metu ir per paskesnes mūsų rietynes dėl to, kur gyvens Patas, mažos Naidželo akutės slėpėsi po storais akinių stiklais. Lazerio stebuklas išgydė jo trumparegystę ir išvadavo nuo akinių. Tačiau iš įpročio jis vis vien į pasaulį žvelgė šnairom ir todėl atrodė įtarus, nepatiklus, priešiškas ir ieškantis bėdos.

Aš taip ir neatleidau jam pavadžio kovojant su Džiną. Jam norėjosi parodyti ją Babilono kekše, sužlugdyti teisme, o man širdis neleido taip elgtis. Kad ir kas tarp mudviejų nutiko, Džiną nenusipelnė, kad su ja būtų šitaip kovojama. Ir mano sūnus nenusipelnė.

Pasidaviau kovoje dėl globos, nes maniau, kad taip geriausia Patui. Stengiausi elgtis padoriai. O dabar jaučiausi paskutinis mulkis.

Batis turėjo savų priežasčių fanatiškai kovai už vyrų teises. Jo praeityje buvo santuoka su kitataute, dukterys dvynės ir bjaurios skyrybos. Žinojau, kad po to jis savo dukterų nebematė. Vis dėlto įsivaizdavau, kad mano reikalus jis gali pakreipti kitaip.

— Mano žmona negali to padaryti, tiesa? Ji negali tiesiog taip imti ir išsivežti mano sūnaus gyventi į kitą šalį. O gal gali?

— Ar tas iš tėvų, kuriam suteikta teisė apgyvendinti pas save vaiką, trukdo kontaktui?

— Naidželai, kalbėkit žmoniškai, gerai?

Jis atsiduso.

— Jeigu jie persikraustys, ar jūsų buvusi žmona nebeleis jums matytis su vaiku?

— Atlanto vandenynas nebeleis man matytis su vaiku.

— Bet jūsų buvusi žmona neketina riboti jūsų bendravimo su vaiku?

— Ji riboja mano bendravimą su vaiku persikraustydama į kitą šalį.

— Suprantu.

— Klausykit, ką galima padaryti? Kaip ją sustabdyti? Nesvarbu, kokiais būdais, Naidželai. Nesvarbu, ką jums reikės sakyti ar daryti. Viskas tiks.

— Man nesmagu sakyti — bet ar aš nesakiau? O jūs norėjote žaisti pagal Kvinsberio markizo taisykles.

— Svarbiausia, Naidželai, — ar ji gali išsivežti mano berniuką iš šalies?

— Be jūsų sutikimo — ne.

— Mano sutikimo?

Jis linktelėjo.

— Jeigu ji išsiveš jūsų sūnų iš šalies be jūsų sutikimo, pasielgs labai bjauriai. — Jis piktai šyptelėjo. — Mes tai vadiname pagrobimu.

— Jai reikia mano sutikimo?

— Būtent.

— Bet juk tai puiku, ar ne? Fantastika, Naidželai. O ką ji gali padaryti, jei aš sutikimo neduosiu?

— Jai teks kreiptis į teismą su prašymu leisti išsivežti vaiką ilgam laikui be tėvo sutikimo.

— Vadinasi, jei ir nesutiksiu, nebūtinai sulaikysiu ją?

— Jeigu nenorite duoti sutikimo, o ji nori kovoti, viską spręs teismas. Štai kuo tai baigsis. Ar jums būtų sudėtinga lankyti vaiką, jei jie persikraustytų?

— Na, tai Konektikutas. Turbūt nepavyktų sulakstyti šeštadienio popietę, ar ne?

— Ne, bet anoji pusė, be abejo, teigs, kad yra daugybė pigių skrydžių iš Londono į Rytų Krantą. O jūs, kiek pamenu, turite gerą darbą. — Jis užmetė akį į savo užrašus. — Televizijos prodiuseris. Žinoma. Turėtų būti įdomu. Gal esu ką matęs?

— Pradėjau su „Marčio Meno šou“. Dabar darau „Penktadienio Fišą“.

— O, puiku. Kodėl Kilkarnėjaus merginos per seksą užsimerkia? — Vudžio Aleno kostelėjimas. Pamėgdžiota puikiai. — Nes jos negali pakęsti patenkinto vyro vaizdo. Mirk iš juoko.

Ta proga prisiminiau, kad Baris Tvistas, laidos vyriausiasis redaktorius, visą savaitę atakavo mane žinutėmis, kad paskambinčiau. Kompanija staiga susirūpino dėl Eimono, o man ramybės nedavė kiti dalykai. Bet pirmą kartą man iš tiesų prišilo, ką Martis turėjo omeny sakydamas, jog negerai, kai visus kiaušinius deda viena višta. Jei Eimonas žlugs, su juo žlugsiu ir aš.

— Jei jie persikraustys, ar jūsų buvusi žmona nesuteiks jums priimtino priėjimo?

— Ką tai reiškia?

— Ar jūs dar pasimatysite su sūnumi?

— Na, ji sako, kad galėčiau atvažiuoti. Ir matytis su juo per atostogas. Arba jis parvažiuotų čionai. Bet juk tai ne tas pats, ar ne? Ne tas pats, kas drauge būti Londone. Ne tas pats, kas gyventi drauge. — Palingavau galva. — Jaučiu, kaip jis... tolsta.

— Pažįstu tą jausmą.

— Nežinau, kaip mes jam tai paaiškinsim. Tą persikraustymą į Ameriką.

— Oi, septynmečiui gali įkalbėti bet ką. Tik klausimas — kodėl turėtumėte tai daryti? Paklausykit, pone Silveri. Mes galime priversti ją prašyti sutikimo išsivežti vaiką iš šalies. Galime įtikinti teismą, kad jei jie persikraustytų, vaikui kiltų koks nors pavojus. Jei bus prieita iki teismo, tai užims daug laiko, traumuos ir kainuos. Ir įspėju — baigtis nenuspėjama.

Užgniaužiau norą pasižiūrėti į dviejų besišypsančių mergyčių nuotrauką ant jo stalo. Nes žinojau, kad Naidželas Batis kovojo lygiai taip pat ir pralaimėjo.

— Kas nutiko man, nebūtinai nutiks ir jums, — skaitydamas mano mintis pasakė jis. — Jūsų žmonai reikės smulkiai išdėstyti numatomas vaiko gyvenimo sąlygas. Būstas, mokslas, sveikata, išlaikymas, vaiko priežiūra, kontaktas. Tada teismas nuspręs, ar reikia kontroliuoti kurią nors iš tų sąlygų.

— Kokie šansai?

Tyloje girdėjosi jo alsavimas.

— Menki. Yra toks motinos pirmumo veiksnys. Suprantat, kas tai yra?

— Ne.

— Tai reiškia, kad devyniasdešimt devynis kartus iš šimto tėvas prakiša.

— Bet tai nesąžininga.

— Vaiko auginimas po skyrybų beveik visados — motinos prerogatyva. Įstatymai turi rūpintis vaiko gerove. Iš tiesų įstatymai rūpinasi motinos norais. Pagaunate skirtumą? Ne vaiko gerove, o motinos norais. Jei jūsų buvusi žmona įtikins teismą, kad ji visai neketina kliudyti jums susitikti su vaiku ir kad vaiko gerovė nenukentės nuo to, jog pasikeis jų gyvenamoji vieta, tada galės jūsų vaiką vežtis kur panorėjusi. Atsiprašau už asmeniškumą, būtent taip man ir nutiko.

Jis pasiėmė nuotrauką, kurį laiką tyrinėjo, paskui vėl pastatė ant stalo, dabar jau veidais į mane. Mačiau du besišypsančius vaikus, amžiams prarastus jų tėvui.

— Tada nėra jokios vilties.

— Vilties visados yra, pone Silveri. Galite neduoti sutikimo. Galime pateikti prašymą dėl ryšio su vaiku nutarties. Tai bent jau šiek tiek ją prilaikys. Jai teks į oro uostą važiuoti aplinkkeliu. Ką gali žinoti, galbūt ji netgi nebeišvyks iš šalies.

— Ar nutartis reikš, kad man turi būti leista matytis su berniuku? Ji negalės uždrausti man matytis su Patu?

— Na, ne visai. Jūs turėsite ryšį kaip ryšio su vaiku nutartyje nurodytas asmuo.

Nurodytas asmuo. Kadaise buvau tėvas. Dabar — nurodytas asmuo.

— Pone Silveri, mūsų visuomenėje daug girdime apie nesamus tėvus. Apie padorius tėvus, kuriems dėl teisėjo užgaidos uždrausta bendrauti su jų vaikais, daug nekalbama. Turiu omeny, tikrąja to žodžio prasme sužlugdytus žmones. Nervinį išsekimą. Savižudybes. Alkoholizmą. Širdies priepuolius. Tokį aukštą kraujospūdį, kad insultas neišvengiamas. Apie vyrus, kuriuos pribaigė vaikų netektis. Apie vyrus, kurie nepadarė nieko bloga.

— Bet aš padariau.

— Ką?

— Aš padariau bloga. Aš nesu toks, kaip tie vyrai. Mano pirmoji santuoka. Skyrybos. Dėl visko aš kaltas.

— Dėl ko jūs kaltas?

— Dėl mūsų skyrybų. Dėl suirusios santuokos. Aš kaltas. Aš permiegojau su kita moterimi.

Mano advokatas nusikvatojo.

— Pone Silveri. Hari. Tai visiškai nesvarbu. Jūs neprivalote būti ištikimas savo žmonai. Velniai rautų, visi dulkinasi su svetimomis. — Jo veidas vėl surimtėjo. — Pone Silveri, jūs turite dar šį tą nuspręsti. Ir tai yra visų svarbiausia.

— Ką?

— Turite savęs paklausti, kas bus, jei laimėsite.

— Tada viskas bus gerai, ar ne? Viskas gerai. Jei laimėsiu, Patas liks šalyje, o Džiną neturės jokio kito pasirinkimo. Kaip tik to ir norime, tiesa?

— Na — kaip jūsų buvusi žmona jausis, jei neįeisite jai persikraustyti į Ameriką?

— Turbūt... ims manęs nekęsti. Ims nekęsti iš visos širdies.

Nebe pirmą kartą prisiminiau Džinos svajonę gyventi Japonijoje, svajonę, kurią pavogiau mūsų vestuvių dieną. Dabar pavogčiau jos svajonę gyventi Amerikoje. Būčiau jai dukart sukliudęs ieškoti laimės.

— Būtent, pone Silveri. Jūs neleistumėte jai gyventi savo gyvenimo ten, kur ji pasirinko gyventi. Ir labai tikėtina, kad tai kaip nors paveiktų jūsų sūnų. Tiesą sakant, tai beveik garantuota. Tiesiai šviesiai: jei jūs sukliudytumėte jai išvykti, ji greičiausiai jį prieš jus nuteiktų. Apsunkintų jūsų susitikimus. Viską apsunkintų. Būtent taip paprastai nutinka.

— Tai jūs manote, kad turėčiau duoti jai sutikimą išsivežti Patą iš šalies?

— Aš taip nesakiau. Bet jūs, pone Silveri, turite kai ką suvokti apie šeimos teisę. Mes nesikišame. Turiu omeny teisininkus. Kol tėvai sutaria, viską paliekame jums. Jeigu negalite susitarti, įsikišame mes. Ir mumis atsikratyti gali būti labai sunku.

Susimąsčiau, koks bus mano gyvenimas, kai Patas bus Amerikoje. Koks jis bus tuščias. Pagalvojau, koks bus mano gyvenimas su Side ir Pege, kai Patas išvažiuos. Mes trise kartais labai šauniai leisdavome laiką, taip bus ir ateityje. Kažkaip prisiminiau vien visokius kvailiojimus, kaip antai šokius pagal Kailės muziką, krapštinėjimąsi su lėle Liuse ir tas ramias tylias akimirkas, kai užsidarydavome nuo pasaulio ir net nejausdavome poreikio kalbėtis. Tačiau kai Patas bus kitoje laiko juostoje, net geriausias akimirkas temdys šešėlis. Įdomu bus stebėti, kaip auga Pegė. Bet, antra vertus, kaip gali tinkamai užauginti kažkieno kito vaiką, kai neužauginai savojo. Mąsčiau, o koks bus mano gyvenimas, jei Džiną ir Patas neišvažiuos. Įsivaizdavau, kaip ji vengia manęs, pyksta ant manęs dėl nesusiklosčiusios jos vyro karjeros, kaltina mane dėl visko, kas jos gyvenime nenusisekė. Stengiausi nuspręsti, kas būtų geriausia mano sūnui, tikrai stengiausi, tačiau mane gniuždė suvokimas, kaip stipriai aš jo ilgesiuos.

— Kad ir ką daryčiau, vis vien jo neteksiu, — pasakiau. — Aš negaliu laimėti, ar ne? Ar aš duosiu sutikimą, ar neduosiu, vis vien nutiks tas pats. Aš antrą kartą jo neteksiu.

Naidželas Batis atidžiai nužvelgė mane.

— Remkitės savo šeima, — pasakė Naidželas Batis. — Toks mano patarimas. Ne advokato, o žmogaus patarimas. Neužmirškite, ką turite, pone Silveri. Mylėkite savo šeimą. Ne tą šeimą, kurią turėjote kadaise. Tą, kurią turite dabar.

Devintas skyrius

Žengiant į prekybos centrą mudviem su Pege kelią užtvėrė stora jauna moteris: ji susilenkusi šaukė ant kokių penkerių metų zirzlenančio mažiaus.

— Ronanai, paskutinį kartą tau kartoju — ne!

— Aš noriu, — sukūkčiojo Ronanas. Drebantis smakriukas visas buvo išterliotas snargliais ir ašarom. — Noriu, mama. Noriu, noriu, noriu.

— Daugiau negausi, Ronanai. Norėk sau į sveikatą, bet negausi, supratai? Jau daug suvalgei. Jei dar valgysi, bus bloga. Jei būsi geras berniukas ir suvalgysi pietus, rytoj vėl nupirksiu.

— Aš noriu dabar, mama! Noriu dabar!

— Daugiau negausi ir jokių kalbų. Pabaik, Ronanai.

— Noriu, noriu, noriu!

— Štai ko tu nori, Ronanai, — staiga nebetekusi kantrybės riktelėjo moteris, čiupo Ronaną už rankos, apsuko ir kaip reikiant užplojo per užpakalį. Kartą, kitą, trečią. Ir aš pamačiau, kad moteris visai ne stora. Ji buvo nėščia.

Ronanas akimirkai nutilo, — akys išsiplėtė iš nuostabos, — o paskui iš visos gerklės paleido dūdas. Nėščioji moteris nusitempė jį paskui save, o vaiko bliovimas sklido nuo kulinarijos iki namų apyvokos reikmenų skyriaus.

Mudu su Pege persimetėme supratingais žvilgsniais.

Ji sėdėjo parduotuvės vežimėlyje veidu į mane ir tabalavo kojomis. Manau, abu pagalvojome tą patį.

Ačiū Dievui, mes ne tokie.

Neretai prekybos centre mudu pasijusdavome viršesni už kitus. Su nebyliu siaubu žvelgdavome į visas tas nusigalavusias, neretai nėščias jaunas mamytes, tempiančias savo bliaunančius vaikiščius pro saldumynų lentynas, į visus tuos grėsmingai tylius išraudusius tėčius, tuoj pratruksiančius nuo vienintelio savo suirzusių, paniurusių vaikučių žodžio, ir mudviem atrodydavo — mes už juos geresni.

Manau, Pegei atrodė, jog tai tik gerų manierų problema. Kaip aštuonmečio vaiko, jos deramo elgesio supratimas prilygo Nensės Mitford9. Tie bjaurūs žmonės, akivaizdu, nežino, kaip reikia elgtis prekybos centre. Aišku kaip dieną. O aš kuo puikiausiai išmanau prekybos centro etiketą.

Kai Sidė dirbdavo, ruošdavo užkandžius konferencijai Sityje ar vaišes Vest Ende, ir mudu su Pege ateidavome apsipirkti vieni, vis užmesdavau akį į tas tikras mamytes ir tėvelius, apsiperkančius drauge su savo tikrais sūneliais ir dukrytėmis, ir pamanydavau — ir ko gi čia pavydėti?

Pasižiūri į barniais kunkuliuojančią tikrų tėvų ir tikrų vaikų realybę — ir kas čia gera? Žmonių tirštynėje prekybos centre prieš jo uždarymą ateina minčių, jog ne viskas iš tiesų taip jau gražu, kaip atrodo.

Mudviem su Pege būdavo smagu. Gal dėl to, kad išvykos į prekybos centrą vis dėlto būdavo ganėtinai retos, lyg kokie nedideli nuotykiai. Nors, tiesa, dabar, kai „Food Glorious Food“ išpopuliarėjo, taip nutikdavo vis dažniau, bet mes vis vien patenkinti zvimbdavome tarp lentynų. Pegė, sėdėdama ankštoje prekių vežimėlio kėdutėje, laikydavo pirkinių sąrašą ir pritariamai juokdavosi, kai švilpdamas tarp lentynų kartais nepaisydavau greičio apribojimų. Ir nors visiems kitiems mes, ko gero, atrodėme kaip eilinis tėtis, išėjęs su dukra apsipirkti, nebūdavo jokių apgailėtinų smulkmeniškų kivirčų, be kurių neapsieidavo daugelis tikrų tėvų ir vaikų.

Mudu buvome už juos geresni.

Mudu su Pege prekybos centre visados prisijuokdavome.

Taip bent jau būdavo iki šiandien.

Viskas per tigriuką Tonį. Jei Pegė nesirgtų priklausomybe trys-dubenėliai-dribsnių-per dieną, ši mudviejų išvyka į prekybos centrą būtų buvusi tokia pat neskausminga ir rami, kaip ir visos kitos.

Bet tigriukas Tonis viską sugadino.

— Duona, — pasakė Pegė. Skaitydama savo mamos sudarytą pirkinių sąrašą ji susiraukė.

— Turim, — pasakiau aš.

— Pienas?

Pakėliau plastikinį pusriebio pieno butelį.

— Mū.

Pegė nusijuokė, paskui prisimerkė:

— Tu... Tua... rius...

— Tualetinis popierius. Pažiūrėkim! Štai, Pege. Daug prisikrovėm. Važiuojam!

— Tada tik mano pusryčiai. — Mudu buvome prie javainių lentynų. Iš visų pusių akį traukė ryškiaspalvės dėžutės ir vylingi animacinių filmų veikėjai. — Dribsniai. Garrrdu!

— Jų nereikia, Pege. Namie pilna javainių.

— Dribsnių nėra, Hari. Tigriuko Tonio nėra. Garrrdu!

Pegė mėgo tuos dribsnius. O gal jai tiesiog patiko tigriukas Tonis ir jo visuotinai žinomas posakis. Tačiau aš jau ne kartą buvau matęs analogiškų jos nesutarimų su mama.

Pegė mėgo dribsnius, bet Sidė visados pirkdavo javainių rinkinį. Ir nerašyta mūsų namų taisyklė skelbė, kad Pegė turi viską suvalgyti — ir „Coco Pops“, ir kviečius, ir bjauriuosius „Ypatinguosius K“, — ir tik tada pirksime kitą javainių rinkinį. Mes negalime pirkti naujo javainių rinkinio vien todėl, kad ji sušlamštė visus dribsnius.

Kai iškildavo diskusija dėl dribsnių, Sidė paprasčiausiai nueidavo tolyn ir viskas tuo baigdavosi. Tačiau su manimi Pegė nujautė, kad pergalė ir naujas dribsnių pakas jau beveik jos rankose.

— Hari, mamytė sakė. — Ji išsitempė ir nuo lentynos pasisiekė didžiulį paką dribsnių. Tigriukas Tonis nusišiepė man. Jis vypsojo ir tada, kai atėmiau dėžę ir pastačiau atgal į lentyną. — Oi, Hari. Tu nuvylei mane, labai nuvylei.

— Ne, Pege. Klausyk, nupirksime dribsnių, kai suvalgysi visa kita. Prižadu, gerai?

Veiduku nuslinko tamsus debesėlis.

— Pirksime dabar. Tučtuojau. Tikrai, Hari. Aš nejuokauju.

— Ne, Pege.

Ji ėmė ropštis iš prekių vežimėlio. Buvo šiek tiek per didelė būti vežiojama tokiu vežimėliu, ir vežimėlis staiga pasviro į šoną. Puoliau gaudyti Pegės.

— Jėzau Marija, Pege, prasiskelsi galvą.

— Neminėk Dievo vardo, Hari. Labai prasčiokiška. — Ji pasičiupo dribsnių paką. Aš atėmiau ir vėl įgrūdau į lentyną. Į mus ėmė žvilgčioti žmonės. Taip, kaip mes spoksojome, kai Ronanas už savo zirzimus ir kaprizus gavo į kailį.

— Baik darkytis, Pege, ir važiuojam namo.

Prisiartinau norėdamas ją paimti ir įsodinti atgal į vežimėlį, bet Pegė išsisuko.

— Neliesk manęs, Hari. Tu man ne tėvas.

— Ką pasakei?

— Girdėjai.

Vėl norėjau ją paimti, bet ji atsitraukė porą žingsnių ir jau garsiau kniauktelėjo:

— Noriu pas mamytę. Tu ne mano tėvelis. Neapsimetinėk juo.

Senyva ponia su dviem skardinėm kačių ėdalo ir pakučiu šokoladinių žirniukų krepšelyje stabtelėjo pasiaiškinti, kas vyksta.

— Kas nutiko, mažute?

— Viskas gerai, — pasakiau.

— Atleiskit, — šnypštelėjo ta nukaršusi katė. — Ne su jumis kalbu. Kalbuos su mergaite.

— Jis elgiasi taip, tarsi būtų mano tėvelis, bet jis man ne tėvelis, — pasakė Pegė, o jos akys staiga priplūdo gailesčio sau. — Jis man ne tėvelis. Tik apsimeta.

— Na, va, — pasakiau. — Dabar ašaros.

— Koks jūs baisus žmogus, — pareiškė senė.

Pro šalį kaip tik ėjo jaunoji nėščia mama ir Ronanas. Ronanas buvo kur kas linksmesnis. Bebaigiąs traškučių paką.

— Kas nutiko, širdele?

— Jai liūdna, — paaiškino nukaršėlė katė. — Ji nori mamytės.

— Kas jis toks, kai būna namie? — bakstelėjo manęs link jaunoji mamytė.

— Manau, niekas, — įkišo savo trigrašį senė. — Ar jūs kas nors esate? Ar jūs jos tėvas?

— Na, ne visai.

— Ne, tikrai ne, — pareiškė Pegė ir apsikabino Ronano mamos koją. — Mano tėvelis turi motociklą.

Senoji ponia susiglostė plaukus. Ronanas spoksojo į mane su nepatikliu susidomėjimu. Snukelis visas aplipęs traškučių krislais. Atsargos žiemai, būtų pasakiusi mano mama.

Staiga išdygo parduotuvės apsaugininkas. Rudi marškiniai, skusta galva ir bicepsai.

— Kas čia vyksta?

Pabandžiau paimti Pegę, bet ta atšoko taip, tarsi artinčiausi su kruvinu elektriniu pjūklu.

— Neleiskite jam manęs liesti!

— Jis tavęs daugiau nė mažuoju piršteliu nepalies, — pažadėjo senoji ponia.

— Tegul tik pabando, — pagrasino Ronano mama.

— Mamyte, — pravirkdamas sulemeno Ronanas. Burnoje matėsi apžlepnotų traškučių gabalai.

— Aš viską išsiaiškinsiu, — pažadėjo parduotuvės apsaugininkas.

Tada tas skustagalvis baltasis vyrukas nubertu rausvu storu kaklu prisikišo man prie veido. Jo mėsingos rankos švelniai prigludo man prie krūtinės. Per jo petį mačiau, kaip senoji ponia ir jaunoji mamytė globsto Pegę ir visos piktai dėbčioja į mane.

— Norėčiau su jumis šnektelėti, pone, — pasakė apsaugininkas ir suėmė mane už rankos. — Prižiūrėtojų kabinete. Tada žiūrėsim, ar reikia kviesti policiją.

Įsiutęs nusipurčiau jo letenas.

— Policiją? Absurdas.

— Ar esate šio vaiko tėvas?

— Aš esu jos motinos vyras.

— Patikrinsim.

— Niekur aš su jumis neisiu. Mes važiuojam namo.

Netvarus mandagumo šydas dingo iš jo akių. Man pasirodė, kad jis apsidžiaugė, jog to nebereikia.

— Eime su manimi, ponuli, — kiek tylesniu, bet kažkodėl kur kas įtikinamesnių balsu paliepė jis. — Galima tai padaryti gražiai, galima nelabai, bet vis vien eisi su manimi.

— Nesąmonės, — pasakiau. — Visiškos nesąmonės.

Bet leidausi nuvedamas apsaugininko, o Pegė liko su savo naujosiomis gynėjomis.

— Mama, — išgirdau niurzgant Ronaną. — Ar galiu...

— Ne, velniai tave rautų, negali, — atkirto jo mama.

Dvi valandas praleidau kambarėlyje, skirtame vagišiams, vežimėlių laužytojams ir visokio plauko kvailiams. Tik aš ir spuoguotas apsaugininkas. Galų gale buvo nuspręsta policijai neskambinti. Paskambino mano žmonai.

Išgirdau jas ateinančias: žingsniai aidėjo sandėlių ir kabinetų labirinte prekybos centro gilumoje. Durys atsivėrė, ir štai jos, mano žmona ir mano podukra, lydimos kažkokio baltašvarkio vadybininko.

— Labas, Hari, — pasisveikino Pegė. — Koks čia kambarys?

— Ponia, — kreipėsi baltašvarkis vadybininkas, — ar čia jis?

— Čia jis, — patvirtino Sidė. — Mano vyras.

Neatrodė, kad ji būtų dėl to labai laiminga.

— Pasistenk smagiai praleisti laiką, — pasakė Sidė. Sėdėjome juodame taksi, kuris slinko su Vest Endo pavakarės spūstimi. — Žinau, kad tu nenusiteikęs kur nors eiti. Po to, kai buvai suimtas.

— Aš nebuvau suimtas.

— Ne?

— Aš tik buvau pakviestas apklausti.

— A.

— Tai skirtingi dalykai.

— Žinoma. Bet būk geras, pasistenk, kad tau būtų smagu. Dėl manęs.

— Pasistengsiu, — pažadėjau. — Dėl tavęs.

Sidė visados mane lydėdavo į su darbu susijusius renginius.

Laidos debiuto pobūviai, laidos pabaigtuvių pobūviai, begalė apdovanojimų teikimo iškilmių ir visi kiti privalomi pasilinksminimai, kuriuos mudviem reikėjo ištverti kaip mano, „Penktadienio Fišo“ prodiuserio, profesinio gyvenimo dalį. Ji niekuomet nesiskųsdavo.

Kitaip negu Džiną, kuri iš tokių renginių paprastai grįždavo paplūdusi įniršio ašaromis, nes kas nors elgėsi su ja kaip su kvaiša, nes ji — namų šeimininkė. Kitaip negu Džiną, Sidė, atrodo, iš tiesų tuose renginiuose smagindavosi. Arba vardan manęs bent jau apsimesdavo, kad jai smagu.

O šįvakar mano eilė pabūti greta Sidės. Mūsų laukė Maisto tiekėjų gildijos organizuojama vakarienė. Pirmą kartą į ją pakviesta „Food Glorious Food“ generalinė direktorė. Aš — jos antroji pusė.

— Ar tikrai man nereikėjo kostiumo? — paklausiau. Tebevilkėjau medvilninį nertinį ir rusvai žalsvos spalvos kelnes — drabužius, kuriais buvau sulaikytas. — Ar nebus jie visi kostiumuoti?

Sidė nužvelgė mane dvejodama. Ji buvo taip užsiėmusi problema, kuo jai pačiai rengtis — galiausiai šmurkštelėjo į juodą trumpą suknelę, neslepiančią kojų, kurios man taip patinka, šokėjos kojų, kojų, kurios nepadarytų gėdos pačiai Sidei Karisei, — kad aš jai išdulkėjau iš galvos.

— O kas vilkima per vakarienes pas tave? Na, per tas, kur einame, kai baigiasi „Penktadienio Fišas“?

— Eini taip, kaip esi. Rengiesi ką nori. Bet tai televizija.

— Ai, tiks. Man sakė, kad renginys neoficialus.

Renginys turėjo vykti restorane „Deng“. Kadaise buvau ten su Eimonu ir pora vyriausiųjų redaktorių iš televizijos. Didžiulė daržinė, kur patiekiamas šiuolaikiškas rytietiškas maistas — tai reiškia nepriekaištingai serviruoti patiekalai, kokių gautum Soho ir Kinų kvartalo restoranuose, tik čia jie patiekiami po Deno Siaopino10 paveikslais, nutapytais ironišku Endžio Vorholo11 stiliumi, ir kur kas mažesnėmis porcijomis. „Deng“ padavėjai vilki dailius Mao kostiumus iš Šanchajaus Tango. Klientai paprastai vilki brangius kasdienius drabužius, kokiais mes puikuojamės mano laidoje.

Bet tik ne šįvakar.

Kai mūsų taksi privažiavo, man skrandis apsivertė — visi vyrai šįvakar oficialiais kostiumais.

Tik ne aš, žinoma.

— O Dieve, — aiktelėjo Sidė. — Atleisk, Hari.

— Na na.

— Nori grįžti namo?

— A, kaip nors.

— Tu neprivalai, mielasis. Aš kalta.

— Noriu tave šįvakar paremti. Kas blogiausia gali nutikti?

— Jausiesi kaip paskutinis mulkis?

— Būtent.

Įėjome vidun. Slinkau per kostiumuotųjų minią kaip vienuolė per viešnamį, jaučiau nustebusius žvilgčiojimus, girdėjau prunkščiojimus, bet į nieką nekreipiau dėmesio. Nesileisiu, kad saujelė kažkokių prekiautojų vištienos vėrinukais sukliudytų man lydėti savo žmoną jai tokį svarbų vakarą. Iš kitapus salės kaip pamišusi ėmė mojuoti Salė, Sidės padėjėja. Ji ėmė brautis mudviejų link. Salė mums lyg ir giminaitė — pusiau sesuo Džinai, pas mane anksčiau dirbusi aukle. Ji buvo apsivilkusi kažkokią prašmatnią vakarinę suknelę, šilkinę, be petnešėlių, — kaip kokia lėlė Liusė, išsipusčiusi į pasimatymą su lėlinu Briusu. Pirmą kartą mačiau ją pasipuošusią kaip suaugusią moterį. Ji buvo labai entuziastingai nusiteikusi, tik mane pamačiusi prigeso.

— Kas nutiko Hariui?

— Jis nežinojo, — paaiškino Sidė.

— Su tavimi nori susitikti Lukas Mūras, — pranešė Salė ir čiupo Sidę už rankos.

— Lukas Mūras? Jis yra?

— Ir jis nori su tavimi susipažinti, — tiesiog nebenustygo Salė. — Jis man sakė, kad girdėjo daug gero apie „Food Glorious Food“ ir galbūt turėtų verslo pasiūlymų.

— Kas tas Lukas Mūras? — paklausiau.

— Jis tiesiog, kaip čia pasakius, svarbiausias žmogus pasaulyje, — sutarškėjo Salė. — Jam priklauso „Cakehole“ bendrovė.

— Lukas Mūras gauna didumą maisto tiekimo užsakymų finansiniame rajone, — paaiškino Sidė. — Jei Sityje ką nors dediesi į burną, didelė tikimybė, kad maistą pristatė Luko Muro „Cakehole“.

— Einam, — tempė Salė mano žmoną. Neatsilikdamas nusekiau iš paskos.

Lukas Mūras buvo stambus vyriškis. Aukštas, stotingas tarsi buvęs atletas, kuriam tik dabar ima kauptis svarai. Plaukai kiek per ilgi žmogui, kuris nėra Rodąs Stiuartas. Spėjau, kokių keturiasdešimties, bet su šiuo smokingu atrodantis puikiai.

Iš karto pajutau jam antipatiją.

Jis buvo apsuptas kikenančių pataikūnų, gaudančių kiekvieną jo žodį.

— Atrodo, mokslininkai atrado maistą, sumažinantį moters seksualinį potraukį devyniasdešimt devyniais procentais, — pasakė jis. — Tai vestuvinis tortas.

Kol jo pakalikai staugė iš juoko ir šluostėsi linksmybės ašaras, Lukas Mūras pastebėjo Salę. Ta stūmė Sidę į priekį.

Ir tada jis pamatė Sidę. Tada jis pamatė mano žmoną.

— Jūs turbūt ta moteris, kuri turi visame mieste geriausią nedidelę maisto tiekimo firmą, — pasakė jis, paėmė jos ranką ir nepaleido.

— O jūs turbūt saldžialiežuvis kipšas, — nusišypsojo Sidė.

— Tikrai — girdėjau labai daug gera apie jūsų kompaniją. Mums reiktų veikti išvien. Pažiūrėkim, ar negalėtume vienas kitam kuo nors padėti.

— Patrauklu, — pasakė Sidė. Pastebėjau, kad ji nelaužo rankos stengdamasi išsilaisvinti iš to seno ištvirkėlio. — Čia mano vyras.

Lukas Mūras pirmą kartą pasižiūrėjo į mane.

— Maniau, jis jūsų durininkas.

Palaižūnai ėmė burtis aplink mus. Man užkaito skruostai, ir žmona mane užsistojo:

— Mano vyras — žinomas žmogus, pone Murai. Haris Silveris — televizijos prodiuseris.

— Na, žinoma, — pasakė Lukas Mūras, aiškiai apie mane niekad nė negirdėjęs. — Aš karštas jūsų darbo gerbėjas.

— Ačiū.

— Martis Menas tikrai buvo ypatingas, kai dirbote drauge. Liūdna, kad jam taip nutiko, ar ne? Visos tos laidelės su blausiom antraštėm ir dideliu poveikiu. „Šeši įkalę studentai“ ir visos kitos. Aš nieko prieš, kad žmonės daro pinigus. Anaiptol. Bet aš labai džiaugiuosi, kad dabar dirbate su Eimonu Fišu.

Įspūdinga. Ir malonu.

— Eimonas Fišas, — kniauktelėjo vienas palaižūnas, — velniškai geras.

— Taip, — pritarė Lukas Mūras. — Jis turi B lygio šarmo.

Nusišypsojau prikandęs liežuvį. Kodėl apie B lygį kalba tik C, D ir E lygiams priklausantys žmonės?

— Be to, — tęsė Lukas Mūras, — narkomanai visados turi savotiško žavesio, ar ne? Visados įdomu“ kas bus toliau.

— Jis ne narkomanas, — pasakiau. — Jį kamuoja išsekimas.

Tačiau Lukas Mūras su manimi jau baigė. Jis šiek tiek palinko į priekį, kilstelėjo Sidės ranką ir pabučiavo. Visų akivaizdoje!

Vos neapsivėmiau.

— Man visada reikia gerų žmonių, — pasakė. — Mano verslui reikia tokios moters kaip jūs, Side. Mums iš tiesų reikėtų pabandyti ką nors nuveikti drauge.

— Mielai, — atsakė mano žmona. Tada jie apsikeitė vizitinėmis kortelėmis, ir aš jaučiau, kad tai nėra vien mandagumas.

Jiedu dar pasimatys.

— Gal Lukui Murui reikėtų su Pege nueiti į parduotuvę, — pasakiau taksi pakeliui namo. Vakaras buvo niekam tikęs, aš buvau girtas, apsėstas pavydo ir pavargęs nuo žmonių, žiūrėjusių į mane taip, tarsi turėčiau išeiti pro užpakalinį išėjimą. — Gal tas šiknius Lukas Mūras paaiškintų jai, kodėl ji negali gauti dribsnių, kai tik užsimano. Gal Lukas Mūras paaiškins Pegei, kodėl netikša šunsnukis jos tėveliukas apsireiškia tik tada, kai jam užeina noras. Gal gerasis Lukas Mūras...

— Hari, — Sidė paėmė mane už rankos. — Nusiramink, katinėli. Lukas Mūras nenori manęs vesti. Jis nenori manimi rūpintis, skaityti Pegei ir drauge ruošti Kalėdų vakarienę. — Ji paglostė man veidą švelniai kaip kadaise. — Jis tik nori mane išdulkinti.

— A, — atsiliepiau ir prablaivėjau.

— Ar žinai, kiek kartų per dieną moteris mato tokį žvilgsnį?

— Vieną? Du?

Ji tyliai nusijuokė.

— Gal net daugiau. Bet aš esu ištekėjusi moteris. Taigi užsičiaupk ir pabučiuok mane, kvaily.

Taigi pabučiavau ją, jausdamasis esąs kvailys, o drauge dėkingas ir laimingas, ir iki ausų įsimylėjęs. Aš jokiais būdais neprarasiu šios nepaprastos moters. Negaus jos nei Lukas Mūras, nei niekas kitas. Nebent iškrėsčiau kokią kvailystę.

O kodėl turėčiau taip padaryti?

Dešimtas skyrius

Ant iškabos „Parduodama“ greta Džinos namų įstrižai išvedžiota — PARDUOTA. Kai ji atvėrė duris, pamačiau hole pristatyta dėžių daiktams. Tai iš tiesų vyksta.

Norėjau su Patu nuveikti kažką ypatinga. Įprastos sekmadienio trejybės „filmukai, parkas, pica“ buvo tarsi per maža. Norėjau, kad jis gerai pasilinksmintų. Norėjau matyti iš džiaugsmo nušvitusį veidelį. Norėjau, kad jis prisimintų šią dieną.

Taigi patraukėme į Somersetų namus Strando gatvėje. Tai didžiulis senas pastatas, bet į jį mes neketinome eiti. Atvažiavome čionai dėl fontanų.

Mums davė spalvingus skėčius, ir mes pasileidome lakstyti po fontanų mišką kieme. Mano sūnus net prisimerkdavo iš malonumo, kai vanduo dunksteldavo į jo skėtį.

Dženas Kelis, pamaniau. „Dainuoju lietuje“. Tiesiog dainuoju ir šoku lietuje.

Kai atėjome, kieme buvo nemažai žmonių, tačiau netrukus kiti vaikai ir jų tėvai išsivaikščiojo ieškoti sausesnių ir ramesnių pramogų. O Patui niekaip nebuvo gana tų fontanėlių, kuriuos kažkoks genijus įrengė šito gražaus seno pastato kieme. Somersetų namuose prabuvome visą popietę: vis lakstėme tarp fontanų iškėlę viršum galvų skėčius. Šlapi nuo galvos iki kojų, dunksinčiomis ir iš laimės kone sprogstančiomis širdimis.

Kai ėmė temti, nuvažiavome pas mano mamą ir nuėjome į senąjį parką. Trise. Mano mama, mano sūnus ir aš vaikštinėjome palei ežerą lapkričio pavakarės prieblandoje. Parke buvo tuščia. Visi išsivaikščiojo. Nukritę lapai po kojomis, tas žiemos kvapas ore, žiburiai ir migla, ir dar vieni nuslenkantys metai.

Ir aš prisiminiau kitą dieną šiame parke. Dieną, kai nuo Žydrojo varpelio nuėmėme papildomus ratukus.

Prisiminiau, kaip mano tėtis, jau su viduje augančiu vėžiu, nors mes apie tai dar nežinojome, bėga paskui Žydrąjį varpelį, jau visai nebelaikydamas, bet vis kartoja tuos tris žodžius.

Aš tave laikau.

Aš tave laikau.

Aš tave laikau.

Paskui, kai visai sutemo, parvežiau Patą jo motinai. Palydėjau jį iki durų, priklaupiau priešais, kad būtume vienodo dydžio.

Pabučiavau, pasakiau, kad būtų geras berniukas, ir apglėbiau taip tvirtai, tarsi niekada jo nebepaleisčiau.

O kitą rytą Patas, jo motina ir jos naujasis vyras — visi išskrido į savo naują gyvenimą kitoje šalyje.

Eimono nė kvapo.

Pranešėjas atėjo ir išėjo, o studijos publika ėmė nerimti. Kiekvieną minutę čia susirinkusių žmonių nuotaika biuro. Jie čionai atėjo smagiai praleisti laiką ir, kaip pasakytų mano mama, pasijuokti iš lėkštų išdaigų. Bet laukti, kol pasirodys žvaigždė, jau darėsi per sunku. Operatoriai nuobodžiavo. Suflerė sėdėjo priešais savo monitorių ir mezgė. Studijos režisierius prisispaudė ausines ir kažką suburbuliavo viršuje sėdinčiam redaktoriui. Pasižiūrėjo į mane ir gūžtelėjo pečiais.

— Atvesiu jį, — pasakiau.

Persirengimo kambario durys buvo užrakintos. Pabeldžiau ir pakviečiau Eimoną vardu. Jokio atsako. Padaužiau stipriau, išvadinau jį šūdo gabalu ir liepiau atidaryti. Tyla. Ir tada galų gale sportbačių šlepsėjimas.

Eimonas atrakino duris. Įėjau vidun, o jis suklupo prie tualetinio staliuko ir ėmė kažko ten ieškoti. Nusikeikiau, pamanęs, kad naršo kelių nubirusių kokaino kruopelių. Bet, pasirodo, ieškojo ne to.

— Ji kažkur čia, — pasakė. — Žinau, kad ji — va!

Jis atsistojo rankoje gniauždamas kelias purvinas popieriaus skiautes. Paskleidė jas ant staliuko ir ėmė dėlioti tarsi kokią dėlionę, skirtą vaikams iki penkerių. Tai buvo azijietės merginos nuotrauka. Tamsiaodės. Gražios. Kažkur buvau ją matęs.

— Mem, — pasakė Eimonas. — Mano gražuolė Mem. Oi, ir kaip tu gali būti tokia žiauri? Aš taip tave mylėjau, kale tu paskutine.

Žiūrėjau, kaip jis sudėlioja į skutelius sudraskytą nuotrauką. Polaroid, tipiška įsimylėjėlių nuotrauka turistų lankomoje vietoje. Vyras ir moteris vasarišką dieną prisimerkę žiūri į objektyvą priešais Notre Dame. Eimonas ir jo Mem Paryžiuje.

— Eimonai, kas nutiko?

— Ji ištekėjusi. Pasirodo, ji ištekėjusi, kad ją kur!

— Mem ištekėjusi? — Prisiminiau, kaip Mem išsineria iš suknelės striptizo klube, kuriame dirbo. Neatrodė ištekėjusi. — Bet ji atrodė tokia... neištekėjusi.

— Turi vyrą ir vaiką Bankoke. Mažą berniuką. Pato amžiaus. Pasirodo, visą šitą laiką ji jiems siuntė pinigus.

— Dieve. — Apglėbiau jį per pečius. — Užjaučiu, Eimonai.

— Mudu susitikom. Pasikalbėti apie tai, kad galbūt vėl vertėtų susieiti. Atrodė, kad ji to nori. Ilgisi manęs. Ir aš nupirkau jai žiedą. Sužadėtuvių žiedą iš Tiffany. Tikrą. Argi ne juokinga? Kai ji nuėjo į tualetą, ko jos ten eina, norėjau paslėpti žiedą jos piniginėje. Norėjau, kad būtų staigmena. Ir tada radau jos, jos vyro ir mažo vaiko nuotrauką. Kalė. Hari, maniau, kad ji sakė tiesą, kai kalbėjo, jog nori grįžti pas mane. Bet aš tebuvau sumauta pinigų mašina.

Abu sužiurome į sudarkytą nuotrauką, kurią jis vėl bandė sulipdyti.

— Kaip manai, Hari, ar bus gerai, jei sulipdysiu lipniąja juostele? Kaip sakai? Ar geriau klijais?

— Paklausyk, Eimonai. Apie tai teks galvoti vėliau. Keli šimtai žmonių laukia tavo „Penktadienio Fišo“.

— Šou? Kaip aš galiu galvoti apie šou, kai Mem turi vyrą ir vaiką?

— Turi galvoti. Tokios taisyklės. Eini, kai nenori. Rodai puikų šou, nors pačiam kaukti norisi. Tokį gyvenimą pasirinkai. Negali pasiimti laisvo vakaro vien todėl, kad kažkas užgavo tau širdį.

— Užgavo? Sumaigė ir išgręžė. Mergina, kurią noriu vesti, negali už manęs tekėti, nes tai nepatiktų jos vyrui. Man reikia dozės, Hari. Ten mano švarke. Laikiau ekstra atvejui. Štai ir prireikė. Gal patrauksi, a?

Dabar aš jau įsiutau. Išėmiau iš jo švarko mažą kokaino ryšulėlį ir švystelėjau jam į veidą.

— Ir dėl jos tu suskydai? Dėl kažkokios mergiotės? Ji ten Tailande turi vyrą ir vaiką, tai tu puoli prie stebuklingų miltelių? Ar pablūdai? Nori viską mesti dėl kažkokios mergiotės?

— Ne dėl kažkokios mergiotės — dėl tos mergiotės. Negi nieko neišmanai apie meilę, tu apgailėtinas šunsnuki Hari?

— Pakankamai, brolyti. Klausyk, aš žinau, kad Mem — graži moteris. Bet jūroje ne viena graži žuvelė.

— Ir visos labai slidžios, Hari.

Jis pakėlė kokainą ir įsigrūdo į kišenę. Susikišo nuotraukos skiautes. Praėjo kliudydamas mane ir stabtelėjo tarpdury.

— Ai, ir ką tu supranti, Hari? Tu juk vedęs vyras. Ką tu išmanai apie romantiką?

Sekmadieniais būdavo blogiausia.

Be Pato poilsio diena, rodos, buvo be pabaigos.

Slankiojau po namus, jaučiausi apleistas, negalėjau pažinti savo gyvenimo. O Pegė virtuvėje talkino Sidei gaminant jos ypatinguosius pyragiukus.

Numaniau, kad pyragėliai „Food Glorious Food“ reikmėms, o ne mūsų pietums, nes jų buvo kokie šeši šimtai. Po visą virtuvę išdėliotų ant sidabrinių padėklų. Maži tešlos apvalkalėliai, į kuriuos prieš kepdamos mano žmona ir jos duktė rūpestingai dėjo mėsos, kapotų česnakų ir žolelių įdaro.

— Teksasietiški pyragiukai, — pasakė Sidė.

— Kaubojų mergaičių maistas, — pridėjo Pegė.

Stovėjau tarpdury ir žiūrėjau, kaip juodvi dirba. Abi atsiraitojusios rankoves, vienodomis prijuostėmis, abiejų juodi plaukai surišti ir nedengia jų gražių veidų. Atrodė, kad joms smagu.

— Ilgu be jo, mm? — paklausė Sidė.

Aš linktelėjau, o ji patrynė man ranką. Nereikėjo aiškinti, kaip jaučiuosi sekmadieniais. Pakankamai mane mylėjo, kad suprastų.

— Gal reikia pagalbos? — pasiūliau.

— Ką — tavo? — prunkštelėjo Pegė.

Sidė nusišypsojo.

— Žinoma.

Pegė parodė man, kaip tai daroma.

Turi paimti tešlos skrituliuką, į viduriuką įdėti truputį mėsos, pabarstyti prieskonių ir česnako, tada perlenkti ir sulipdyti kraštus taip, kad išeitų sukta pynutė.

Keista, bet, pasirodo, šioje srityje buvau visiškas nevėkšla. Mano per daug prikimštas pyragiukas išsižiojo, dar nė nepadėtas ant padėklo. Iš pradžių mums visiems trims buvo labai juokinga, kad mano pyragiukai niekam tikę. Tačiau po kurio laiko, kai jie ir toliau plyšinėjo, juokai nuslopo.

— Ne taip, Hari, — atsiduso Pegė. — Tu dedi per daug įdaro.

Ji savo mitriais pirštukais pademonstravo, kaip reikia daryti, ir netrukus mano technika pagerėjo. Sakyčiau, Pegė buvo atleista iš mokytojos pareigų, ir kurį laiką visi laimingi triūsėme apimti vieningos pyragiukų darymo nuotaikos. Paskui kažkodėl pajutau, kad nebenustygstu vietoje.

— Žinai ką, — pasakiau. — Gal aš aplankysiu mamą.

— Tikrai, — pritarė Sidė. — Ji apsidžiaugs.

— Ar apsieisit be manęs?

Jos abi buvo per daug mielos, kad atsakytų į tokį paiką klausimą.

Ne aš vienas ilgėjausi Pato. Prie mūsų namų laukė nedidukas berniukas. Gražus murzinas vaikas su senu, apdaužytu, jam kiek per dideliu dviračiu.

— Kur Patrikas? — paklausė jis.

— Patas? Pato nėra. Išvyko aną savaitę. Į Ameriką.

Berniukas linktelėjo.

— Žinojau, kad išvažiuoja. Tik nežinojau, ar jau išvažiuos.

— Taip, išvažiuos. Tai yra išvažiavo. Kartu mokėtės?

Bet vaiko nebebuvo. Numynė tuo dviračiu, iš pažiūros priklausiusiu vyresniajam broliui arba seseriai. Mažas berniukas, svarstantis, ką jis be mano sūnaus visą dieną veiks.

Bernis Kuperis. Pato pirmasis geriausias draugas.

Mano vaikystėje buvo daugybė žmonių, pas kuriuos galėjau užsukti neperspėjęs.

Visi tie draugai, ant kurių slenksčio išdygęs žinojau, kad manęs laukia šiltas svetingumas. Dabar visi draugai jau suaugę, aš rimtas vyras, ir vienintelis žmogus, kurį galiu aplankyti nepranešęs, — mano mama.

— Hari, labas, branguti, — pasisveikino įsileisdama mane. — Kaip tik rengiausi išeiti.

Apstulbau.

— Sekmadienį? Eini kažkur sekmadienį?

— Su teta Etele einu į Klubo salę. Einame šokti linijinių.

— Linijinių šokių? Tų kaubojiškų? O aš maniau, pasižiūrėsime televizorių.

— Oi, Hari, — nusijuokė mama. — Televizorių galėsiu žiūrėti ir po mirties.

Suskambo durų skambutis ir vidun įžengė septyniasdešimtmetė kaubojė. Vietoj įprastinio visiems gyvenimo atvejams tinkančio nertinio, gėlėto sijono ir masyvių mokyklinių sandalų tetulė Etelė, kuri man visai ne tetulė, buvo pasipuošusi plačiakrašte skrybėle, blizgančiu švarkeliu su kutais ir kaubojiškais batais.

— Labas, Hari, meiluti. Eini šokti su mumis?

— Etele, puikiai atrodai, — pagyrė mano mama. — Širdele, čiupk savo ginklą.

— Veikiau, senele, čiupk savo ginklą, — pataisė tetulė Etelė ir abi griausmingai nusikvatojo.

— Etelė jau ne pirmą kartą. Ji jau specialistė. Tiesa, Etele?

Tetulė Etelė kukliai šyptelėjo.

— Moku „Lengvą žingsnį“, „Harvudo tryptinį“ ir „Pašėlusias kojytes“. Man vis dar sunkiai einasi su „Dešimtuku už šokį ča ča“ ir „Trilapiu krypuotiniu“. — Ji ėmė nerangiai tūpčioti po svetainę ir kone susidūrė su skaisčiai žalios spalvos pufu. — Žingsnis pirmyn į kairę, perkeliam svorį — kilstelim dešinį kelį ir pasūpuojam pėdą į šalis — dešinį kelį kilstelim aukščiau.

— Etele, čia tavo „Ča ča“?

— Ne, širdele, čia mano „Trilapis krypuotinis“. Ir žinai, ką tau pasakysiu? Jis daro stebuklus su mano strėnomis.

Pasižiūrėjau į tetulę Etelę, paskui į mamą.

— Juk neisi šitaip apsirengusi? — pratariau.

Be reikalo nerimavau. Mama ketino iš pradžių pasižiūrėti, ar jai patiks, o tik paskui pirkti kaubojišką kostiumą. Išlydėjau juodvi. Ir tik laukdama, kol tetulė Etelė išvairuos savo Nissan Mikrą į gatvę, ji atsigręžė į mane.

— Tu atgausi jį, mielasis. Nebijok. Jis sugrįš pas mus.

— Tikrai? Nesu toks tikras, mama.

— Vaikams reikia tėčių.

— Tėčiai dabar tiek nebereiškia, kaip tavo laikais.

— Kiekvienam vaikui reikia abiejų tėvų, mielasis. Tikrai. Tango šokama dviese.

Širdis neleido mamai pasakyti, kad niekas jau nebešoka tango.

Net ir ji.

Tetulė Etelė pyptelėjo ir nuleido savo Nissano langelį.

— Traukinys išvažiuoja, — pasakė ji.

Namo grįžau po vidurnakčio.

Lova buvo užimta. Pegė miegojo motinos glėby metodiškai čiulpdama nykštį. Tamsūs plaukučiai prilipę prie iškilios vaikiškos kaktytės, tarsi vaikas karščiuotų.

— Blogas sapnas, — sušnibždėjo Sidė. — Apie tai, kaip jos tėtis nusivertė nuo motociklo. Palauksiu, kol įmigs, ir nunešiu atgal į jos lovą.

— Nieko tokio. Tegu miega čia.

— Tu nieko prieš, katinėli?

— Visai ne.

Pabučiavau žmoną ir nuėjau miegoti ant sofos. Ir iš tiesų buvau nieko prieš. Pegei šiąnakt reikia mamos. O gulint vienam ant sofos nereikia jaudintis, kad pabus Pegė ar kad Sidė bus pernelyg pavargusi mylėtis, ar kad susigrobsiu per daug antklodės. Čia niekas tavęs neapkabins, bet ir niekas nesudrums tavo miego.

Štai kaip yra su miegojimu ant sofos. Prie to galima priprasti.

— Tau reikia į gyvenimą susigrąžinti bent kiek romantikos, — pasakė man Eimonas. Jis stumtelėjo makaronus iš vienos lėkštės pusės į kitą. Pastaruoju metu jis nedaug valgė. — Jaudulio, Hari. Aistros. Naktų, kai neini miegoti, nes negali būti skyrium. Tau reikia visa tai prisiminti. Pakrutink smegeninę.

— Manai, kad turėčiau žmonai dovanoti gėlių?

Jis užvertė dangun akis.

— Manau, kad turėtum įsitaisyti meilužę.

— Aš myliu žmoną.

— Na, ir? Romantika — viena iš pagrindinių žmogaus teisių. Kaip maistas, vanduo ir pastogė.

— Tu kalbi ne apie romantiką. Žiūri, kur palesinti savo gaidžiuką. Galvoji apie savo susitraukusį pimpalą. Kaip visada.

— Vadink kaip nori, Hari. — Jis nulydėjo akimis padavėją, nunešančią jo lėkštę su nebaigtu valgyti maistu. — Bet jei mažumytį nuklysi į šoną, santuokai žalos nepadarysi. Tik sutvirtinsi.

— Pabandyk tai paaiškinti mano žmonai.

— Oi, tavo žmona nesužinos.

— Bet aš žinosiu. Tu nesupranti. Aš nenoriu naujos moters. Aš tik noriu susigrąžinti savo žmoną. Kad būtų taip, kaip buvo.

— Jūs, vedę vyrai, juokingi, — sukikeno Eimonas. — Dejuojate, kad po sena vedybine antklode nebeliko jaudulio.

Bet neturite drąsos išeiti ir ko nors pasiieškoti. Gerai žinai, ko nori, bet kinkos per silpnos tam gauti.

— Toks jau tas vedusio vyro likimas.

— Koks — frustracija? Nusivylimas? Iliuzijų žlugimas? Miegojimas su moterimi, kurios negeidi? Skamba velniškai puikiai, Hari. Skamba siaubingai. Patvirtina, kad vesti neverta.

— Aš vis dar geidžiu Sidės, — pasakiau, ir tai buvo tiesa.

Kartais stebėdavau jos veidą, kai ji nežinodavo, kad į ją žiūriu, ir negalėdavau atsistebėti, kokia ji graži, negalėdavau atsistebėti, kokį jausmų antplūdį ji man sukelia nepakrutinusi nė pirštelio.

— Manau, kad ir ji vis dar manęs geidžia. Kai prisimena.

Eimonas nusijuokė.

— Aš noriu pasakyti, kad santuoka negali baigtis vien todėl, kad baigėsi medaus mėnuo, — pasakiau.

— Bet medaus mėnuo — geriausias kąsnelis.

— Nesijaudink dėl mudviejų seksualinio gyvenimo — čia viskas gerai. Kai turime tam jėgų. Tik — na, nežinau. Atrodo, nebeliko ugnelės. Ji amžinai dirba. Arba grįžta namo pavargusi. Arba vandens šildytuvas sprogsta. Seniau taip nebūdavo.

— Moterys keičiasi, Hari, — atsilošęs į šnekas leidosi Eimonas. — Tau reikia suvokti, kad tam tikrais savo gyvenimo laikotarpiais moteris yra tarsi pasaulis.

— Kaip tai?

— Na, nuo trylikos iki aštuoniolikos ji tarsi Afrika — nepaliestos žemės. Nuo aštuoniolikos iki trisdešimties ji tarsi Azija — karšta ir egzotiška. Nuo trisdešimties iki keturiasdešimt penkerių kaip Amerika — visiškai ištyrinėta, bet dosni savo turtų. Nuo keturiasdešimt penkerių iki penkiasdešimt penkerių ji kaip Europa — truputį pavargusi, šiek tiek nukamuota, bet vis dar su daugybe įdomybių. O nuo penkiasdešimt penkerių ji kaip Australija — visi žino, kad ji kažkur yra, bet retas kuris varginasi jos ieškoti.

— Tau prireiks geresnės medžiagos negu šita, kai grįši.

— Aha, — sausai tarstelėjo Eimonas. — Kai grįšiu. Atsiprašau.

Jis nuėjo į tualetą. Su studija buvome sutarę, kad Eimonas gali atostogauti tol, kol suims save į rankas. Žinojau, kad jį slegia priverstinė pertrauka. Bet studija pareikalavo, kad, jeigu nori grįžti į eterį, jis turi atsikratyti savo įpročio. Tam ir šitie pietūs. Reikėjo įtikinti Eimoną, kad jam reikia specialistų pagalbos.

Eimonas grįžo prie stalo. Akys blizgančios ir pavandenijusios, oda balta kaip popierius. Ir vėl, pamaniau. Pabaksnojau sau į nosį, ir jis servetėle brūkštelėjo prie šnervės prikibusią baltų miltelių pleiskaną.

— Ups, — sukikeno.

— Klausyk, Harlėjaus gatvėje yra gydytoja. Ji gydo... išsekimą. Studija nori, kad pas ją nueitum. Aš eisiu su tavimi.

— Ai, kokios čia nesąmonės. Kas aš tau? Vaikas? Man nereikia jokios pagalbos.

— Paklausyk manęs, Eimonai. Tu turi didžiulį talentą, o dabar priėjo iki to, kad viską sušiksi.

— Hari, man nereikia pagalbos.

— Jeigu nenueisi pas gydytoją, anksčiau ar vėliau neteksi savo laidos.

— Man viskas gerai.

— Tu tikrai susigadinsi sveikatą.

— Tai jau mano reikalas.

— Greičiausiai turėsi nemalonumų su policija.

— Velniop ją.

— Visus savo kruvinu prakaitu uždirbtus pinigus perleisi per nosį ir nuleisi tualete.

— Darau su jais ką noriu.

— Ir tau susitrauks pimpalas.

— Ką?

— Ką girdėjai.

Jis valandėlę spoksojo į mane.

— Tai kokia tos gydytojos pavardė?

Eimono mobilusis pradėjo vibruoti. Neskambėjo, o tik trukčiojo. Jis atsiliepė ir pradėjo kalbėti, nors čia mobiliaisiais kalbėtis buvo draudžiama. Skambino jo buvusi mergina. Mem. Po kelių akimirkų jis jau kone verkė, pirštai nervingai naršė juodų plaukų kupetą.

— Aš nelendu prie tavęs... Dvidešimt žinučių? Gal ne tiek daug? Bet aš tik noriu pasimatyti su tavimi, tu mano citrinom kvepiantis saldainiuk... Kodėl? Noriu pasikalbėti, paaiškinti... Mem, mudu galime vėl būti drauge... Aš noriu, kad tu šoktum tik man vienam... Būk gera, mažyte...

Į jį paniekinamai ėmė šnairuoti prie gretimo staliuko sėdintys du verslininkai.

— Kas tas juokdarys su mobiliuoju? — pasakė vienas. — Čia lyg ir neturėtų būti mobiliųjų.

— Ei, — kriuktelėjo kitas, vaidindamas mobiliuoju kalbantį molį. — Aš važiuoju traukiniu...

Eimonas atsigręžė į tuodu.

— Jis juk neskambėjo, ar ne? — griežtai pradėjo jis. — Aš išjungiau garsą ir palikau tik vibraciją, ar ne? Taigi jokio suknisto skirtumo, ar aš kalbu prakeiktu telefonu, ar jūs, prietrankos, kalbatės apie finansų rinką, Taigerį Vudsą12 ar mėginat nusitašyti iki žemės graibymo, ar ne?

Kaip pirštu į akį, pamaniau ir mostelėjau, kad atneštų sąskaitą. Reikėtų tai įkomponuoti į programą. Bet dievulėliau — atrodė, kad jis tuoj pratrūks.

Kol mums grasino, kad tuoj gausim į snukį, prisiminiau, kaip Eimonas sakė, kad moteris — tarsi pasaulis.

Jei ši teorija teisinga, tai mano žmona — Amerika. Po metų su trupučiu vedybinio gyvenimo ji vis dar iki galo neištyrinėta.

Kartais man atrodo, kad aš jos visiškai nepažįstu.

Nežinau, kodėl ėmiau važinėti pro buvusius Džinos namus. Žinojau, kad ten nieko nėra. Naujieji gyventojai dar neatsikraustė, ir netgi paplaukusi auklė išsinešdino atgal į savo Bavariją. Bet mane tai — na, nežinau, — kažkaip ramino.

Nors tai nebuvo mano namai, nebebuvo tai ir Pato namai, ir jokių šiltų prisiminimų iš tos vietos nebuvo. Važiuodavau pro tą vietą, kur anksčiau gyveno mano sūnus, galvodavau, jog dar aną savaitę mano berniuko daiktai laukdavo jo kambaryje — drabužiai spintoje, kai kurie, tiesa, jau per maži, lova, „Grėsmės šešėlio“ antklodė, pagalvė, ant kurios jis miega, — ir kažkodėl jausdavausi ne toks vienišas.

Taigi kaip koks senas meilužis, kupinas ilgesio ir nuo laiko susidėvėjęs, sukau ratą aplink namą.

Ir tada pamačiau Pato dviratį.

Jis buvo paliktas sodelyje priešais namą. Patas amžinai taip darydavo: grįžęs iš parko pasistatydavo dviratį pievutėje ir paprasčiausiai pamiršdavo. Arba manydavo, kad visas pasaulis toks pat geras kaip ir jis.

Niekas jo iki šiol nenukniaukė tik todėl, kad jis buvo kone visai pasislėpęs po krūmokšniu. Pasistačiau mašiną, perlipau per vadinamąją sodo tvorą ir ištraukiau dviratį. Kol grįš sūnus, priglausiu jį pas save. O gal jie norės, kad dviratį nusiųsčiau.

— Ar ji yra?

Pakėliau akis. Liesas jaunas vyriškis dažytais geltonais plaukais. Azijietis. Vienas iš tų madingų jaunų japonų, kurių galima pamatyti meniškesniuose Londono rajonuose, žinomose galerijose ir profesionalios muzikos įrašų parduotuvėse. Šitas atrodė lyg ir apsiverkęs. Spoksojau į jį per žemą tvorelę.

— Apie ką jūs? Klausiate apie Džiną?

Jis nukreipė žvilgsnį į namą.

— Kazumi.

Vardas man nieko nesakė.

— Apsirikai, vyruti. Klausk gretimame name.

— Ne. Ji apsistojusi čia. — Jis puikiai kalbėjo angliškai. — Esu tuo tikras. — Purtydamas galvą nužvelgė visą gatvę. — Žinau, kad čia. Štai ji!

Gatve dviračiu lėtai artinosi jauna azijietė. Japonėms būdingi žvilgantys švytruojantys plaukai, tik vos šviesesni negu įprastai. Ji sustojo priešais Džinos namą ir nusibraukė nuo akių plaukus. Pamačiau jos veidą. Blyškus, rimtas, kiek vyresnis nei pasirodė iš pradžių. Ne mergina, o moteris. Gal panašaus amžiaus kaip aš.

Ir tokios gražios moters jau seniai nebuvau matęs. Nuo tada — na, nuo tada, kai pirmą kartą pamačiau savo žmoną.

Ji pasižiūrėjo į jaunąjį vyriškį. Visai neapsidžiaugė. Plaukai vėl nuslydo ant stulbinamai dailaus veido. Ji taip ir paliko — šydą tarp savęs ir pasaulio.

— Kazu-čan, — pasakė jis, o aš staiga prisiminiau — na, žinoma.

Džinos draugė iš Japonijos.

Ta, kuri žvelgė į Patą per fotoaparato objektyvą ir tikrai jį matė.

Kazumi.

Jis kalbėjo jai japoniškai, švelniai ir primygtinai, truputį palenkęs galvą, dažytais geltonais plaukais slėpdamas savo širdgėlą.

Ji papurtė galvą ir nusistūmė dviratį sodo takeliu. Jaunasis vyriškis atsisėdo ant mano buvusios žmonos sodo tvorelės ir užsidengęs rankomis veidą ėmė raudoti.

Ji vėl papurtė galvą, šį kartą irzliai, lyg negalėdama patikėti, ir prie durų ėmė brazdinti raktų ryšulį. Ilgokai krapštėsi, kol atrado du reikalingus. Galiausiai atsirakino duris, ir tada užkaukė apsaugos sirena.

Prieš uždarydama duris pirmą kartą žvilgtelėjo į mane — stovintį vidury pievutės su sūnaus paliktu dviračiu rankose ir stebinčiu, kaip ji renka signalizacijos kodą.

Spėjau pamatyti jos veido išraišką, supratau, kaip ji žiūri į mane.

Tarsi būčiau dar vienas meilės kamuojamas beprotis.

Vienuoliktas skyrius

Atvirukas iš Niujorko.

Vienoje pusėje — Centrinis parkas visais metų laikais. Sidabriški dangoraižiai žvalgosi virš rudų, žalių ir auksinių medžių. Purūs balti debesėliai ryškiai mėlyname danguje.

Kitoje — žinutė nuo mano sūnaus. Skrupulingai išvedžiotos raidės.

MIELAS TĖVELI

MES BUVOME ŠITAME PARKE. JIE PAGAVO ANTĮ. AŠ MYLIU TAVE. MYLĖK SAVO SŪNŲ.

PATAS

— Ateina Kilkarnėjuje girtuoklis į klausyklą, — pasakojo Eimonas. — Kunigas sako: „Ko tau reikia, mano sūnau?“ Girtuoklis: „Ar neturi kartais popieriaus, biče?“

Mudu sėdėjome laukiamajame Harlėjaus gatvėje. Čia stovėjo gilios sofos, prie mažučio registratūros stalo sėdėjo senyva dama, o ant lakuotų staliukų mėtėsi nekilnojamojo turto lankstinukai. Ore tvyrojo pinigų ir pašlijusios sveikatos kvapas. Eimono nagai buvo nukramtyti iki kraujo.

— Viskas bus gerai, — raminau jį.

— Mokyklinis autobusas Kilkarnėjuje. Jame toks senas girtuoklis: neapverčia liežuvio, traukia maištingas daineles, vemia. Visiškai atsijungęs. Vaikučiams tenka jį iškrapštyti lauk. Tada vienas vaikiukas ir sako: „Po velnių, tai kas dabar vairuos?“

— Ji tikrai gera gydytoja. Pas ją gydėsi modeliai, muzikantai — visi.

— Į Kilkarnėjaus barą ateina vyriškis: „Duok man išgerti“. Barmenas sako: „Pirma atlik tris darbus. Duok į snukį apsaugininkui. Ištrauk klibantį dantį sarginiam šuniui. Ir taip išdulkink vietinę kekšę, kad niekad nepamirštų“. Vyrukas išjungia apsaugininką dailiu smūgiu iš kairės. Nueina į sandėliuką, ir tuoj sarginis šuo ima skalyti ir inkšti. Vyrukas grįžta į barą sagstydamasis klyną. „Gerai, — sako, — kur šuo su klibančiu dantimi?“

— Pasistenk atsipalaiduoti.

— Nesąmonės. Nereikia man jokios pagalbos. Tai tie studijos šunsnukiai.

— Pone Fišai, — pakvietė registratorė. — Gydytoja Badžijo jūsų laukia.

Eimonas drebėjo. Kai atsistojome, apglėbiau jį per pečius. Ir tada kambarys tarsi nuplaukė. Tada kojose nebeliko jokių jėgų. Akyse aptemo, kojos sulinko, o prie mano veido neįtikėtinai greitai priartėjo purus, prašmatnus Harlėjaus gatvės kilimas.

Atsipeikėjęs pasijutau gulįs ant kušetės gydytojos Badžijo kabinete. Šalia rūpesčio apniauktu veidu sėdėjo Eimonas. Gydytoja Badžijo buvo kažką užvyniojusi man ant rankos.

Supratau, kad matuoja kraujospūdį.

— Ar jūsų tėvą kamavo padidėjęs kraujospūdis?

Prieš akis iškilo tėčio veidas.

— Ką?

— Jūsų kraujospūdis 195 ir 100.

— Kad tave kur, Hari, — keiktelėjo Eimonas. — Čia tu ligonis, o ne aš.

— Ar suprantate, ką tai reiškia? — paklausė gydytoja Badžijo. — Tai labai rimta. Pirmasis skaičius rodo sistolinį kraujospūdį — kraujospūdį arterijose, kai pumpuojamas kraujas. Antrasis skaičius rodo diastolinį kraujospūdį — kai širdis ilsisi ir prisipildo kraujo prieš kitą susitraukimą. Jūsų kraujospūdis pavojingai aukštas. Jus gali ištikti insultas. Pone Silveri, ar jūsų tėvo kraujospūdis aukštas?

Papurčiau galvą. Bandžiau susivokti.

— Nežinau, — pasakiau. — Jis mums nieko nesakė, net ir susirgęs plaučių vėžiu.

Pabeldžiau į Džinos duris, nors ir žinojau, kad jos nėra. Ką kažin apskritai čia veikiau? Atėjau čia dėl kažko, ko negalėjau rasti namie. Bet nežinojau dėl ko. Dar nežinojau.

Už durų grandinėlės pasirodė Kazumi veidas migdolų formos akimis. Ji nusibraukė svyrančių juodų plaukų sruogas.

— Ko norėjote?

— Ar Džiną namie?

— Džiną išvažiavusi. — Nustebau, kad angliškai ji kalba beveik be akcento. Girdėti tik švelnus kone škotiškas greblavimas. — Džinos nebėra.

— Ak taip. — Apsižvalgiau po gatvę ir palingavau galvą, tarsi staiga kažką prisiminęs. Tada vėl pasižiūrėjau į Kazumi ir nusišypsojau: — Aš Haris.

— Haris? Ne... Džinos-san Haris?

Džina-san. Garbingoji, gerbiamoji Džiną. Ne kažin kiek teišmokau japonų kalbos penkerius metus gyvendamas su dėl Japonijos pamišusia žmona, bet tiek žinojau.

— Aš.

Pirmą kartą išvydau jos šypseną. Tarytum pasaulį būtų užliejusi kažkokia stebuklinga šviesa.

— Girdėjau apie tave. Žinoma. Džinos-san buvęs — tai yra Pato tėvas, taip?

— Tas pats.

— Sakomojo Kazumi, — prisistatė ji. Kad ir kur išmokusi kalbėti angliškai su škotišku akcentu, ji vis vien buvo japonė ir pirmąją pasakė savo pavardę. — Apsistojau čia. Kol atsikraustys nauji gyventojai. Prižiūriu. Ir man tai labai patogu. Labai pasisekė.

— Kazumi? Ar tu darei tas mano sūnaus nuotraukas?

Ji vėl nusišypsojo. Negalėjau nuo jos atplėšti akių.

— Ta pati, — pasakė ji. Juokinga.

— Man patiko. Tikrai. Neįtikėtina. Tu pagavai jo esmę.

— Ne, ne. Tik pora skubių kadrų sode. — Japoniškas kuklumas nepaisant škotiško akcento ir geros anglų kalbos. Ji santūriai linktelėjo man. Labai japoniškas judesys. — Jis gražus berniukas, — pasakė, ir aš žinojau, kad ji taip sako ne iš mandagumo. Jai taip ir atrodė. Tai buvo matyti iš jos nuotraukų.

Šiai nepažįstamajai atrodė, kad mano sūnus gražus.

— Bet turėtum žinoti, kad Džina-san Amerikoje su savo... Su Ričardu. Ir su Patu-kun.

Patas-kun. Meilus titulas paglostė man širdį. Mielasis, meilusis, mažasis Patas, pasakė ji. Mano pirmoji žmona išmokė mane daugiau, nei man atrodė.

— Užmiršau, — pasakiau. — Kartais aš užmirštu.

Melavau, žinoma. Bet visa kita buvo tiesa — visos tos pagyros jos puikioms nuotraukoms. Tiesa ir tai, kad matydamas ją užmirštu kitką.

Pavyzdžiui, kur turėčiau būti, kam turėčiau paskambinti. Ir tai, kad esu vedęs.

Kazumi pakvietė mane vidun ir pavaišino arbata. Neprivalėjo nieko šito daryti, tačiau pasakė, jog jaučiasi taip, tarsi mane pažinotų.

Kazumi buvo geriausia Džinos draugė Japonijoje. Metus juodvi Tokijuje gyveno kartu mažyčiame butuke. Džiną ketino grįžti į Japoniją ir ten pasilikti. O tada susipažino su manimi. Kazumi viską apie tai žinojo. Jei ji žinojo ir apie priežastis, dėl kurių mudu laimingai negyvenome ir po šiai dienai, o ji turėjo žinoti, tai buvo tokia mandagi, jog apie tai nė neužsiminė.

— Jos berniukai, — pasakė Kazumi. — Taip ji visados vadindavo tave ir Patą. Jos berniukai.

Jau nebe, pamaniau. Tačiau mane užplūdo dėkingumas, kad sėdime Ričardo ir Džinos name, siurbčiojame žaliąją arbatą ir Kazumi sako, jog kadaise buvau svarbus jos draugei.

Ji pasipasakojo apie save. Ne viską. Bet pakankamai, kad sužinočiau, jog Japonijoje ji dirbo interjero dizainere, bet visados svajojo būti fotografe. Buvo pametusi galvą dėl vakarietiškos fotografijos. Vėberis, Niutonas, Kartjė-Bresonas, Avedonas, Beilis. Kiek tik ji save prisiminė, visados norėjo stebėti pasaulį ir fiksuoti tai, ką mato. Paskui Tokijuje kažkas nutiko — ji nepasakė kas, bet nujaučiau, kad tai kažkaip susiję su vyru, — ir ji, palikusi senąjį gyvenimą, sėdo lėktuvan į Hitrou.

Paaiškėjo, kad škotiškas akcentas likęs iš Edinburgo universiteto laikų, kur ji praleido trejus metus neilgai trukus po to, kai metus Tokijuje su Džiną dalijosi makaronais, butu ir gyvenimu.

— Svajojau studijuoti Edinburge, — pasakojo Kazumi. — Nuo pat mažo vaiko. — Tobuloje anglų kalboje pasitaikydavo vos vienas kitas netikslumas, darantis jos kalbėjimą neįtikėtinai žavų. — Labai gražus. Labai senovinis.

Į Londoną atsikėlė mudviejų su Džiną santuokinio gyvenimo pradžioje, ir aš garsiai nusistebėjau, kad nesusitikome tada.

— Tuo metu Džina-san buvo labai užsiėmusi. Labai užsiėmusi savo dviem berniukais.

Bet aš žinojau, kad ne tik todėl. Bendro gyvenimo pradžioje mudviem su Džiną atrodė, kad mums visiškai pakanka vienas kito. Kuo nuoširdžiausiai tikėjome, kad mudviem nieko kito nereikia. Net pačių seniausių ir geriausių draugų. Visiems leidome nutolti. Ir tik tada, kai viskas subyrėjo, supratome, kaip klydome.

— Kazumi, kas buvo tas vyras? Tas vyras sodelyje? Kuris verkė?

Žinojau, kad spaudžiu ją. Bet man buvo smalsu kuo daugiau sužinoti apie šią gražią savarankišką moterį, nuo kurios kai kam tiesiog sode payra nervai.

— Kuris verkė? Tai buvo mano vyras. — Ji truputį pagalvojo. — Buvęs vyras.

Tada ji pakilo. Daug man buvo pasakiusi. Gal net per daug.

— Ar nori pažiūrėti daugiau Pato nuotraukų? Ką tik išryškinau bandomuosius lakštus.

Užlipome į buvusį Džinos kabinetą. Dabar namas buvo beveik tuščias. Tik Kazumi daiktai.

Ji ant grindų išskleidė lakštą, didumo aštuoni ir dešimt. Jos technika buvo puiki. Kompozicija, ryškumas, jos pasirinkimas — viskas mano neprofesionaliomis akimis buvo didinga. Nespalvotuose sode kvailiojančio mano sūnaus atvaizduose buvo idealiai pagautos jo prabėgančios vaikystės akimirkos. Ir nors nuotraukose tebuvo juoda ir balta, jos buvo kupinos nuoširdžios šilumos. Vėl pamačiau, kad Kazumi mano sūnus patiko.

— Kodėl išvažiavai iš Tokijo?

Keista, man norėjosi sužinoti kuo daugiau. Man norėjosi žinoti, kodėl ji taip toli nuo namų. Įtariau, kad tai maža tesusiję su Anri Kartjė-Bresonu ar Robertu Kapa.

— Aš buvau kaip Džiną.

— Kaip tai?

— Shufu.

Per visus tuos metus prisigraibiau japonų kalbos nuotrupų. Bet nepakankamai. Dabar pabandžiau atspėti:

— Motina?

— Ne, ne. Motina tai oka-san. Shufu pažodžiui reiškia ponia Naminė.

— Ponia Naminė?

— Anglijoje sakoma namų šeimininkė, Japonijoje — shufu. Bet Džiną norėjo būti shufu. Ar ne?

— Taip, turbūt. Kurį laiką.

Kol nusprendė, kad nori susigrąžinti savo gyvenimą.

— Mano vyras nori, kad būčiau shufu. O aš nenoriu!

Pasakė taip, tarsi jai tai atrodytų labai juokinga. Tik nežinau, ar ją prajuokino pats buvimo namų šeimininke faktas, ar ponios Naminės pareigų apibūdinimas. O gal ji tiesiog taip slėpė sutrikimą.

— Tai judviem nesusiklostė?

Aišku, kad nesusiklostė, Hari, tu visiškas idiote. Antraip ji nebūtų čia, vyras neraudotų sodelyje prie jos namų, o svetimi vyrai nesibelstų į jos duris ir neskiestų nė neraudonuodami.

Tačiau kaip vienai dienai ji buvo man jau daug pasakiusi.

— Vedęs, — pasakė, ir aš ne iš karto supratau, kad dabar kalbama apie mane.

Ji žiūrėjo į platų auksinį žiedą ant mano bevardžio dešinės rankos piršto.

— Vėl vedęs. Dabar vedęs. Kitą ponią. Ne Džiną-san.

Įbedžiau akis į savo vestuvinį žiedą, tarsi matyčiau jį pirmą kartą, tarsi jis čia būtų staiga išdygęs. Nesvarsčiau, ar nenusimovus jo prieš einant aplankyti Kazumi. Nė į galvą neatėjo.

Nes pastarosiomis dienomis negalėjau jo nusimauti. Tam žiedui kažkas nutiko. Jis prilipo.

— Nesusiklostė, — pasakė sau Kazumi, tarsi tai būtų nauja frazė, kurią ji mielai įsidėmėtų. — Tiesiog nesusiklostė.

Džiną atsiuntė man nuotrauką.

Ir aš pamačiau, kad mano vaiko šypsena kitokia.

Miela bedantė šypsena, nuo kurios man suspaudė širdį. Nebebuvo dviejų dantukų. Viršuje, pačiame viduryje.

Be tų dviejų dantukų atrodė keistai nerūpestingas — kaip koks įgėręs jūreivis, grįžtantis iš kranto į laivą, ar plevėsa peštukas po sėkmingos kovos.

Nuotraukoje, iš anksto paruoštas fotografuotis, Patas nuo galvos iki kojų buvo aprengtas firminiais Niujorko jankių daiktais. Beisbolo kepuraitė, sportinės kelnės ir tai, ką mano mama pavadintų striuke. Viskas tamsiai mėlynos spalvos, viskas su tomis baltomis jankių emblemomis. Po striuke Patas vilkėjo mėlynai ir baltai dryžuotus keliais dydžiais per didelius jankiškus marškinius.

Jis atrodė kaip mažas amerikietis. Iš karto puoliau jam skambinti, nė neskaitęs Džinos laiško, nepažiūrėjęs, ar dar kas nors yra voke.

Atsiliepė Džiną, bet tuojau pat pakvietė Patą.

— Kas nutiko tavo dantukams? — paklausiau.

— Iškrito.

Kalbėjo neįtikėtinai ramiai.

— Ar skaudėjo?

— Ne.

— Turėsi naujus, Patai. Vietoj tų, kurie iškrito, tau išdygs nauji tvirti dantys.

— Mėsiniai dantys vietoj pieninių dantų. Žinau. Mamytė sakė.

Tie du priekiniai dantukai klibėjo visą amžinybę. Kažkodėl buvau įsitikinęs, kad kai jie iškris, būsiu kartu. O dabar štai jie iškrito ir priminė man viską, ko ilgiuosi.

Voke pamačiau degtukų dėžutę. Ant jos užrašyta: „II Fornaio“, Malberio gatvė 132a, tarp Hesterio ir Grando.

— Ar smagu tau Amerikoje?

— Niujorkas labai didelis. Net didesnis už Londoną. Ir taksi — teisingai? Jie geltoni, o ne juodi. Bet kur mes gyvename, laukai. Kur mes gyvename, ne miestas.

— Buvai su mamyte ir Ričardu tame restorane? Ar tau patiko „II Fornaio“, zuiki?

— Ten yra picų. Ar pažiūrėjai, kas viduje?

Degtukų dėžutėje buvo du rantyti perlai. Iškritę priekiniai mano sūnaus dantukai.

— Jie man? Ar galiu pasilikti?

— Gali juos parduoti dantukų fėjai.

— Gal verčiau pasiliksiu juos sau. Pasiliksiu. Kaip manai?

— Gerai.

— Kaip tu laikaisi, zuiki?

— Aš labai užsiėmęs.

— Nujaučiu.

— Dar ne visi daiktai išpakuoti.

— Dar daug liko?

— Nežinau. Man tik septyneri.

— Teisingai. Užmiršau. Na, ką, kurį laiką nebus mudviejų sekmadienių.

— Žinau. Koneki... Konaki...

— Konektikutas.

— Taip, Konektikutas per toli, kad galėtum atvažiuoti. Sekmadieniais.

— Tačiau mudu galime bet kada pasikalbėti telefonu. Ir aš pas tave atvažiuosiu. O tu atvažiuosi čia ir pagyvensi pas mane per atostogas. Greitai. Labai greitai.

— O kur aš gyvensiu?

— Surasiu tau kokį šaunų kambarėlį. Pas mane namie.

— O kaip bus su mano daiktais? Kur dėsim mano daiktus?

— Pasirūpinsime, kad tavo daiktams atsirastų vietos. Daug vietos.

— Tada gerai.

— Amerika — puiki šalis. Tau patiks. Ten, kur dabar gyveni, daug erdvės.

— Aš galėsiu laikyti šunį. Mamytė sakė. Įsigysime šunį. Kai tik išsipakuosime daiktus ir nebebūsime tokie užsiėmę.

— Šunį? Šaunu. Kaip tu jį pavadinsi?

— Dar nežinau. Nes šuo gali būti mergytė. Tada vardas kitoks.

— Ir žinai, Patai?

— Ką?

— Neužmiršk manęs, gerai? Neužmiršk savo tėvelio, kuris labai labai tave myli.

— Aš niekada tavęs neužmiršiu.

Tada ragelį perėmė Džiną. Nenorėjau jos klausinėti, kaip einasi. Kol Patui gerai, daugiau nieko nenorėjau žinoti. Man nerūpėjo. Tačiau ji norėjo papasakoti apie viską.

— Apsigyvenome Konektikute pas Ričardo šeimą. Jis kasdien traukiniu važiuoja į Manhataną ieškotis darbo.

— Palauk, palauk. Maniau, kad jis jau turi darbą. Maniau, kad viskas sutarta.

— Turėjo, bet iš jo išėjo.

— Jau išėjo? Jūs ką tik atsikraustėte. Kaip jis galėjo spėti išeiti iš darbo?

— Tai buvo ne tai, ko jis tikėjosi. Tikėjosi kai ko geresnio, tačiau visur juntamas ekonominis nuosmukis. Nedaug tėra darbų tokiam kaip Ričardas. Ir su būstu tikras košmaras. Arba turi į darbą važinėti tris valandas, arba vaikščioti į darbą pėstute, bet užtai gyventi batų dėžutėje. Tėra toks pasirinkimas.

— Vadinasi, yra ne taip, kaip tikėjaisi.

— Pernelyg aukštos kvalifikacijos. Va kaip jie sako apie Ričardą. Kaip žmogus gali būti pernelyg aukštos kvalifikacijos? Kaip gali būti pernelyg sumanus kokiam nors darbui?

— Nežinau. Genijus turbūt. O Patui gerai?

— Man rodos, jam čia patinka, Hari. Ričardo šeima tik ir šokinėja aplink jį. Elgiasi su juo — na, nežinau, — kaip su saviškiu.

Gražu iš jų pusės, pamaniau. Bet nieko nepasakiau.

— Ričardo sesuo turi metais už Patą jaunesnį berniuką. Jiedu gerai sutaria. Daug laiko praleidžia drauge. Jie irgi atsikraustė į Konektikutą. Čia visa jo šeima.

— Bet yra ne taip, kaip tu tikėjaisi?

— Nėra jokios Pažadėtosios žemės, ar ne? Dabar pradedu tai suvokti.

— Tai kada grįžtat namo?

Ji atsiduso.

— Mūsų namai čia, Hari. Ričardui pasiūlė darbą Braidl Vortingtone.

— Kas tai? Nežinau, apie ką tu kalbi.

— Tai brokeriai, Hari. Braidl Vortingtonas — brokerių kontora Volstrite.

— Maniau, jis pernelyg aukštos kvalifikacijos.

— Čia ne visai tai, ko jis ieškojo. Kur kas mažiau pinigų. Bet jie Ričardui pasiūlė darbą. Kaip aš sakau, alga ne tokia, kokios jis norėtų, bet pradžioje...

— Maniau, kad arba po keletą valandų važinėji į darbą, arba gyveni batų dėžutėje. Man rodos, taip sakei.

— Niekur nebūna rožių žiedais klota. O Konektikutas gražus. Iki Niujorko traukiniu valanda kelio, gal kiek daugiau. Dairomės mokyklos Hartforde arba Niuheivene. Jos šimtą kartų geresnės už tas, kuriose jis būtų mokęsis Londone. Su Londonu baigta.

— Ne man, Džiną. Man su Londonu nėra baigta. Klausyk, kodėl tu man visa tai pasakoji?

— Nes noriu, kad žinotum, jog išvažiavau ne tam, kad atimčiau iš tavęs Patą. Išvažiavau ieškodama geresnio gyvenimo. Savo šeimai.

— O kaip aš?

— Tu turi savo šeimą.

— Nebeturiu nuo tada, kai pavogei mano sūnų.

Ji valandėlę tylėjo. Rodėsi, girdžiu, kaip ji kunkuliuoja pykčiu už visų tų tūkstančių mylių.

— Kaip gera būti toli nuo tavęs, Hari. Kaip gera, kad tavęs nebebus mano gyvenime. Štai ko aš laukiu visų labiausiai. Kad taptum svetimas.

Pokalbis baigėsi.

Aš vienoje rankoje laikiau pypsintį telefono ragelį, o kitoje — du neįkainojamus perlus.

Dvyliktas skyrius

Vakarais kartais guldydavome Pegę į lovą, ir kuris nors iš mudviejų skaitydavo, kol ji užmigdavo. Paskui mudu žiūrėdavome televizorių, mylėdavomės ant sofos, ir atrodydavo, kad mūsų mažytei šeimai nieko nestinga.

Kartais Pegė nakvodavo pas savo tėtį, ir tada nebebūdavo taip gerai. Džimis Meisonas turėjo naują draugę, ir ta moteris iš visų jėgų stengėsi parodyti, kokia ji nuostabi: demonstravo, kad Pegė jųdviejų santykiams netrukdo, lepino Pegę dėmesiu bei dovanomis ir elgėsi taip, tarsi šitaip bus amžinai. Ir tais vakarais, kai Pegės nebūdavo namie, Sidė vis dirbdavo iki vėlumos.

Kai Pegės nebūdavo, viskas užtrukdavo. Pietūs Vest Ende, konferencijos Sityje. Gal tai ir sutapimas, bet kai namie nebūdavo laukiančios Pegės, Sidė kažkaip neparsirasdavo namo anksti. Taip, gal iš tikrųjų tik sutapimas. Šitaip galvojau. Kol ėmiau pažinti jo automobilį.

Laukdavau prie lango, kol išvysdavau Porsche 911. Visados būdavo jau vėlyvas metas, paryčiai, ir pažįstamas Porsche, su grėsminga seklius vandenis skrodžiančio ryklio gracija riedantis mūsų gatve.

911 sustojo. Įžiūrėjau jųdviejų šešėlius. Galėjau stebėti savo žmonos ir Luko Muro siluetus, sėdinčius jo Porsche ir paprasčiausiai besišnekučiuojančius. Tik tiek. Paprasčiausiai besišnekučiuojančius.

Tačiau iki trakštelint raktui spynoje jau buvau lovoje, užsimerkęs ir lygiai alsuodamas nekrustelėdamas gulėjau savojoje lovos pusėje.

Mano žmona pirštų galais įstypčiojo į mūsų miegamąjį ir tylutėliai ėmė rengtis.

Apsimesdama, kad vėlai grįžta iš darbo, o tamsoje gulintis vyras apsimetė, kad miega.

Mano tėvo krėsle sėdėjo kažkoks senyvas vyriškis.

Pasijutau, tarsi būčiau ne ten pataikęs. Niekas iš mūsų nesėsdavo į tėčio krėslą — nei mano mama, nei Patas, nei aš. Senas krėslas prie židinio nebuvo pati geriausia vieta namie — į televizorių stovėjo nepatogiu kampu, minkštos pagalvėlės nuo amžiaus suzmekusios, — tačiau tai visados buvo tėčio krėslas, priemiesčio sostas tinkuotame rūme. Ir nors tėtis miręs jau dveji metai, tai vis vien jo krėslas. Tai kas šitas senyvas vyriškis?

— Sveiks, partneri!

Sveiks, partneri?

Ką jis čia veikia?

Iš pažiūros šitas vyras buvo kone visiška mano tėvo priešingybė. Tėtis turėjo žvilgančią glotnią plikę, o šitas tipas — sidabriškų vešlių plaukų kupetą, įmantriai sušukuotą atgal. Mano tėvas buvo drūtas, kresnas ir raumeningas, o šitas senis — laibas kaip palaikytas alfonsas. Ir namie mano tėtušis visados vilkėdavo Marks & Spencer drabužius — įsispirdavo į šlepetes, mūvėdavo apsmukusias sodines kelnes ir vilkėdavo spalvotus nertinius tol, kol spalvos visiškai išblukdavo. Tikras priemiesčio tėtis, nepaisant baisių karo žaizdų, slepiamų po patogiais megztiniais.

Šitas sukčius buvo apsirengęs kaip kaubojus.

Apkraštuoti marškiniai. Smailianosiai kaustyti batai. Siauri aptempti Levi’s džinsai ir platus diržas su sagtimi. Matėsi neryškūs jo senstančio gaidelio ir dviejų kiaušiukų kauburėliai. Gleno Kempbelo senelis.

— Sveiks, partneri, — pakartojo jis lėtai kildamas iš mano tėčio krėslo. Tai šiek tiek užtruko. — Mano vardas Teksas. Tu turbūt Haris. Labai malonu su tavimi susipažinti, prapuolėli. Elizabeta man apie tave viską papasakojo.

Nensė Grifit dainavo „Lone Star State of Mind“. Niūniuodama sau po nosimi į svetainę įžengė mano mama, nešina padėklu su arbata ir sausainiais.

— Matau, brangusis, jau susipažinai su Grehemu, — pasakė ji.

— Grehemu? Maniau...

— Teksas — mano šokių vardas, — be menkiausios gėdos paaiškino senis. — Grehemas — na, nežinau. Skamba kažkaip ne taip, kai šoki „Žingsninį“, ar ne?

— Ooo, kad tu matytum, kaip Grehemas, tai yra Teksas, raito „Žingsninį“, — sukikeno mama, vaišindama mudu imbieriniais riešutais. — Mikliai kilnoja savo senas kojeles.

Šokių draugas. Štai kas čia toks. Visiškai nekalta. Nieko įtartina. Du žvitrūs pensininkai, gyvenimėliui persivertus gerokai į antrą pusę, trypčiojantys bugivugį. Visiškai natūralu. Bet aš nieko negalėjau su savimi padaryti. Vis dar negalėjau atsipeikėti.

Mano motina — turėjusi šešis brolius, neturėjusi nei dukterų, nei seserų, visą gyvenimą praleidusi tarp vyrų, — draugysčių srityje buvo be išlygų homoseksuali. Per visą savo gyvenimą ji turėjo tik draugių. Išskyrus mano tėtį. Jis buvo geriausias jos draugas.

— Susipažinau su tavo motina, kai darėm „Keturių žvaigždžių bugį“, — tarsi perskaitęs mano mintis paaiškino senis. — Daviau jai porą patarimų. Jai ir — Elzei?

— Etelei, — pataisė mama. — „Keturių žvaigždžių bugis“. — Ji suniurnėjo prisiminusi. — Labai sunku. Visi tie sukinėjimaisi.

— Posūkiai, — švelniai pataisė Teksas. — „Keturių žvaigždžių bugis“ yra keturių gretų linijinis šokis, — apšvietė jis mane, tarsi būčiau to prašęs. — Palyginti, tarkim, su „Laukiniais laukiniais Vakarais“, kuris, kaip turbūt žinai, suprantama yra tik dviejų gretų linijinis šokis.

— Jūs iš šitų vietų, Teksai?

— Sautendas. Važiuoji tiesiai A127 ir senajame „Fortune of War“ žiede suki į dešinę.

— Grehemas — draudimo agentas, — pasakė mama. — Dabar, aišku, jau pensijoj.

Teksas įpylė arbatos.

— Vieną gabaliuką ar du? — paklausė manęs. — Aš jau ganėtinai saldus.

Mama nusikvatojo tarsi iš kokio Noelo Kovardo13 perliuko. Kai mama išėjo į virtuvę pieninio šokolado pyragaičių, atsiprašiau Tekso ir nusekiau jai iš paskos.

— Maniau, vaikštai šokti su tetule Etele?

— Etelė supasavo. Žinai, Hari, jos artritas. Nuo viso to trypimo jai skauda. Vargšė moteriškė.

— O ką mūsų svetainėje veikia Džonas Veinas? Ką jis veikia tėčio kėdėje?

— Senukas Grehemas geras. Nesijaudink dėl jo. Jis nepiktybiškas. Jis paveža mane iki namų. Sutinku, jis šiek tiek save sureikšmina. Visos moteriškaitės jam neabejingos.

— O tu kaip?

— Aš? — nuoširdžiai nusijuokė mama. — Nebijok, Hari, man visa tai praeity. Kai pasikviečiu vyriškį puodelio arbatos su sausainiais, kaip tik tai ir turiu omeny. Jam siūloma tik saldaus kremo.

— O Teksas tai žino? — Pagalvojau apie nešvankų kauburėlį senojo pono džinsuose. Mano mama, nors ir įkopusi į aštuntą dešimtį, galėtų patraukti kokio seno gašlūno akį. Ji vis dar daili moteris. — Neims jis graibytis savo pistoleto, ką?

Pasakiau tai išsivėpęs, tarsi ir taip žinočiau atsakymą.

Tačiau mama nebesišypsojo.

— Aš turiu vyrą, — pasakė ji. — Vieną visam gyvenimui.

— Tavo motinai reikia išreikšti savo seksualumą, — pasakė mano žmona. — Ji vis dar moteris.

— Ji mažutė sena dama! Ji galėtų išreikšti — nežinau — savo mezgimą.

Mes rengėmės ketindami gulti. Buvome tai darę gal tūkstantį kartų. Mane tebejaudino nusirengiančios žmonos vaizdas. Atsitiktinai švystelinti tai koja, tai ranka. Nemanau, kad ji jaučia tą patį, kai stebi, kaip rengiuosi dryžuotą pižamą.

— Man rodos, Hari, šaunu, kad ji susirado draugą. Tu gi žinai, kaip ji ilgisi tavo tėvo. Juk nenori, kad likusį gyvenimą ji taip ir miegotų, įsijungusi šviesą, tiesa?

— Ji su mano tėčiu buvo visą laiką. Ji turi jo ilgėtis. Ir gerai, kad ilgisi.

— Ar turėčiau būti tau ištikima, kai jau būsi miręs?

Prunkštelėjau.

— Būsiu laimingas, jei būsi man ištikima, kol aš esu gyvas.

Ji sustingo marškinėliuose, kuriuos vilkosi per galvą. Paskui pasirodė veidas, primerktos akys.

— Ką tai reiškia?

— Nieko.

— Tikrai?

— Tiesiog atrodai labai jau draugiška tam žmogėnui.

— Lukui?

— Toks jo vardas?

— Dieve šventas, Hari. Man nerūpi Lukas. Tik jau ne ta prasme.

— Tu sakei, kad jis nori...

— Man nesvarbu, ko jis nori. Norėti nereiškia gauti. Jis gana išmintingas, kad suprastų, ką aš darau su kompanija. Jis žino, kad galiu padėti jo verslui. Manau, kad jis gali padėti manajam. Aš žaviuosi juo, supranti?

— Žaviesi sumuštinių prekiautoju?

— Jis geras verslininkas. Jis sunkiai dirbo, kol įgijo tai, ką dabar turi. Žinau, kad jis ūmokas. Žinau, kad tau nepatiko tai, ką jis pasakė apie Eimoną. Man irgi nepatiko, supranti? Bet tai tik verslas. Negi tikrai manai, kad jis man galėtų rūpėti anaip? Aš nesivalkioju ir nesidulkinu su bet kuo, kas tik juda, Hari. Aš — ne vyras. Aš — ne tu.

— Ir kaip einasi? Tau ir bičiuliui Lukui? Man tiesiog įdomu, kaip jums sekasi bendrauti.

— Jo agentūra turi daugiau darbo, negu pajėgia aprėpti. Jei būna užsakymas, kai jie visiškai užsikrovę, jis kviečiasi mane.

— Ne — kaip sekasi judviem? Tame kitame lygmenyje. Ar jis žino, kad nėra tau įdomus anaip? Ar jam tai priimtina? Ar vis dėlto tebesitiki paragauti tavųjų gardėsių? Gali nieko nesakyti, atsakymą žinau.

Jaučiau, kad laikas prikąsti liežuvį, tačiau negalėjau sustoti. Baiminausi, kad netenku jos. Likimo ironija, nes aš buvau tasai, kuris beldėsi į Džinos duris, žinodamas, kad jos nėra.

— Nori, Hari, pasakysiu, dėl ko man liūdna? Tau atrodo, kad aš jį dominu tik dėl vieno dalyko. Galbūt — tik galbūt jis susidomėjo manimi dėl dviejų ar trijų priežasčių. Ar apie tai kada pagalvojai? Kodėl tau taip sunku patikėti, kad galiu kam nors patikti tuo, ką sugebu daryti? Ne tuo, kaip atrodau? Kodėl taip sunku patikėti?

Nes vis dar einu dėl tavęs iš proto, pamaniau. Nes negaliu įsivaizduoti, kad koks nors vyras žiūrėtų į tave ir nejaustų to paties, ką jaučiu aš. Bet garsiai nepasakiau nieko.

— Nenoriu nė kalbėtis su tavimi.

Ji nusigręžė ir piktai užgesino šviesą. Aš irgi nusisukau, užgesinau savąją lempą.

Gulėjome tamsoje. Kai ji vėl prakalbo, balse nebuvo ašarų, nebuvo pykčio. Tik sutrikimas.

— Hari?

— Ką?

— Kodėl tau taip sunku patikėti, kad esi mylimas?

Prirėmė mane prie sienos.

Kazumi buvo sakiusi, kad kas rytą eina į fotografijos kursus Soho. Po poros bandymų išsiaiškinau, kad gerai nutaikęs galiu ją pasigauti trumpoje atkarpėlėje tarp Džinos namų ir metro stotelės. Negalėjau patikėti, kad tai darau. Bet būtent tai ir dariau.

Sustojau prie šaligatvio greta jos, papypsėjau, o už manęs suriaumojo sustabdytas rytinio piko mašinų srautas. Bandžiau atrodyti nustebęs.

— Kazumi! Man ir pasirodė, kad čia tu. Klausyk, gal pamėtėti tave į miestą? Man visai pakeliui.

Ji nelabai noriai įsėdo į automobilį. Neapsidžiaugė manimi taip, kaip tikėjausi. Tempėsi didelę kartoninę dėžę su užrašu „Ilford photographic paper“. Turėjo porą fotoaparatų. Tačiau nė iš tolo nebuvo panaši į turistę.

Pasiteiravau, kaip jai patinka Londone, kokių technikų dabar mokosi, ar pasiilgsta Japonijos. Kalbėjau per daug, iš susijaudinimo, kad ją matau, degančiais skruostais pliurpiau negalvodamas. Galų gale jai pavyko įsiterpti.

— Hari, — pasakė ji.

Ne Hari-san? Ne garbusis, gerbiamasis Hari? Reikia pripažinti, truputį nusivyliau.

— Tu vedęs, Hari. Turi gražią žmoną. Žmoną, kurią labai myli. — Visa tai buvo tiesa. Ji linguodama galva žiūrėjo į paralyžiuotą iš pykčio riaumojančių automobilių upę. — Ar aš kažko nežinau?

Ne, pamaniau. Tai aš. Aš nežinau. Ir staiga suvokiau, ką tai reiškia.

Cajun maisto kvapas.

Sidė virtuvėje eksperimentavo su raudonosiomis pupelėmis, ryžiais ir turbūt šamu. Suverčiau jai ant pjaustomosios lentos šūsnį žvilgančių lankstinukų.

— Kas čia?

Čiupau pirmą pakliuvusį ir kaip koks gatvės prekeivis, peršantis savo prekes, parodžiau palmes, mėlyną jūrą ir baltą smėlį.

— Barbadosas, mieloji. — Puoliau sklaidyti lankstinukus. — Antigva. Šv. Liucija. Kaimanų salos.

— Iš proto išsikraustei? Negalim vykti į Karibus. Dabar ne laikas.

— O kaip Maldyvai? Raudonoji jūra? „Koh Samui“?

— Aš nevažiuosiu į Tailandą, Hari. Man reikia dirbti.

Suėmiau jos rankas.

— Pabėk su manimi.

— Neliesk manęs. Aš visa žuvina.

— Na ir kas. Tu — mano gyvenimo meilė. Noriu tave nusivežti į kokį nors atogrąžų rojų.

— O kaip Pegė?

— Ir Pegė važiuos drauge. Indijos vandenynas. Florida. Kur tik nori. Porai savaičių. Savaitei. Ji galės panardyti. Įdegs. Paplaukios bananų valtelėmis. Jai patiks.

— Negaliu jos paimti iš mokyklos.

— Džiną paėmė Patą iš mokyklos.

— Aš ne Džiną. Ir mes negalime išvažiuoti dviem savaitėms.

Buvo ir kitokių lankstinukų. Tokių plonyčių, kurių viršeliuose buvo ne saulės nutvieksti paplūdimiai, o žėrintys miestų vaizdai.

— O gal trumpos atostogėlės. Tik kelių dienų? Praha. Venecija. Arba Paryžius — Patui Paryžius patiko.

— Hari, aš dabar labai užsiėmusi. Reikalai iš tiesų įsisiūbavo. Mudvi su Sale jau vos besusitvarkome. Ketiname dar ką nors nusamdyti.

— Barselona? Madridas? Stokholmas?

— Nepyk.

Atsidusau.

— Gal norėtum į kiną? Pavakarieniautume Kinų kvartale. Salė pabūtų su vaiku.

— Kada? Man būtų geriausia sekmadienį.

Taigi mudu su žmona išsitraukėme savo darbo kalendorius ir tarp eksperimentinių cajun patiekalų pabandėme surasti laisvą vakarą romantikai.

ANTROJI DALIS Širdis — mažas stebuklas

Tryliktas skyrius

Mano žmona.

Aš iškart pastebėdavau ją tarp žmonių. Iš kažkurio veido bruožo, pakreiptos galvos, iš to, kaip nusibraukdavo nuo akių plaukus. Iškart. Su niekuo nebūčiau supainiojęs savo žmonos. Net ir nesitikėdamas jos pamatyti.

Vyko pobūvis studijoje naujo televizijos sezono proga. Vynas ir sumuštinukai, paskalos ir meilikavimas, Bario Tvisto kalba apie būsimas pramogas. Privalomai smagus vakaras. Mano karjeroje tokių būta daugybės. Ir nors Eimonas oficialiai atostogavo, ir pavasario programų tinklelyje nebuvo „Penktadienio Fišo“, man atrodė, kad turiu būti čia. Marčio Meno patarimas man nedavė ramybės labiau, negu norėjau pripažinti. Gal įvairovės dėlei reikėtų pasidairyti naujo talento. Gal tik kvailys visas savo viltis sieja su vienu žmogumi. Tačiau dabar apie tai negalėjau mąstyti, nes čia buvo mano žmona. Prasibroviau pro žmones. Sidė nenustebo mane pamačiusi.

— Hari, ir tu čia?

— Dirbu. — Jei šias kelias valandas pasiplepėjimo ir Chardonnay galima vadinti darbu. Mano tėtušiui tai būtų reikšmingas pokylis. Man — eilinė darbo diena. — O tu? — Nors aš, žinoma, jau susipratau.

— Irgi dirbu.

Tik dabar pastebėjau, kad ji laiko sidabrinį padėklą — tuščią, tik su žuvies pyragėlių ar vėrinukų trupiniais.

— Su mano vaiku Salė. Tai yra su mūsų vaiku. Paskambino šiandien. Paprastai čia kviečiasi Luką ir jo žmones, bet dabar jie visai užsivertę. Man tai geras užsakymas.

Lukas. Bjaurybė.

Nusišypsojome vienas kitam. Buvo taip gera ją matyti. Kol netikėtai išvydau jos veidą, jaučiausi čia gana vienišas. Sidė su manimi yra atbuvusi nemažai tokių vakarų, tiesa, seniau. Ir nors ji niekados neišsisukinėdavo nuo šitų pobūvių, tai buvo visai ne jos stichija — daug dūmų, daug alkoholio ir daug beprasmio plepėjimo su žmonėmis, su kuriais ji daugiau nesimatys, su žmonėmis, kurie amžinai dairosi tau per petį, ar nepamatys kokios įžymesnės personos. Šiurpas. Vis dėlto ji čia su manimi jau buvo, taigi regėti ją čia ne taip ir keista. Netgi su sidabriniu padėklu rankose.

Paliečiau jos petį.

— Gal ko nors išgertum?

Ji nusijuokė.

— Darbas, mažiau. Pasimatysim vėliau, gerai? Galėtume drauge grįžti namo, jei pakentėtum, kol susitvarkysim.

Ji pakštelėjo man į skruostą ir grįžo į virtuvę pasikrauti vėrinukų ir žuvies pyragėlių. Aš nuklydau į svečių minią, stengdamasis apeiti žmones, kuriems magėtų pasišnekėti apie Eimoną ir jo nervinį išsekimą. Salės viduryje stovėjo TV ekranų blokas, kur vis sukosi naujojo sezono laidų anonsai. Daug Marčio Meno laidų. Vėl rodoma „Šeši įkalę studentai bute“ ir dar kabelinės televizijos programa „Jus apiplėšė!“ Stovėjau nusitvėręs savo alų ir žiūrėjau nepagarbių žaidimų šou, nepagarbių pokalbių šou ir nepagarbių dramų siužetus.

Atsibodusi įgrisusi nepagarba, pamaniau. Žudanti televizija.

Greta manęs išdygo pora tipiškų kostiumuotų verslininkų žvilgančiais batais. Jie mėtė sau į burnas žemės riešutus ir vėpsojo į ekranus taip, tarsi niekados nebūtų matę televizoriaus. Jie negalėjo būti nei iš televizijos stoties, nei iš šou kuriančių kompanijų, nes apsirengę per daug oficialiai. Televizijoje galiojo griežtos aprangos taisyklės: visada turėjai būti madingai netvarkingas. Gal jie buvo reklamininkai, pakviesti, kad galėtų už mažesnę kainą pasimėgauti televizijos kerais.

Pro mane praėjo Sidė, nešina dviem sidabriniais padėklais, kaupinai apkrautais sašimiais. Mirktelėjo man ir pasilenkė virš stalo padėti vieną padėklą. Tiedu nusigręžė nuo ekranų žandikauliais įnirtingai tebemaldami riešutus.

— Žiūrėk, kokios kojos, — pasakė vienas.

— Iki pat kaklo, — paantrino kitas.

— Bet jokio užpakalio.

— Plokščias kaip lenta.

— Ir papų nėra.

— Nenorėk papų, kai tokios kojos.

— Bet reikia gero užpakalio.

— Aš tau jį parūpinsiu.

— Reikia arba papų, arba užpakalio, ar ne, net ir prie tokių kojų. Nes reikia už ko nors nusitverti, kai pradedi kilti.

— Bet gražios kojos.

— Apsivynios tokiomis tau apie kaklą, žmogau, ir niekados nebenorėsi pakilti į orą.

Jie sutartinai sukikeno, akimis nulydėdami mano žmoną.

Žiūrėjau į juodu. Veidas liepsnote liepsnojo. Nenuleidau nuo jų akių, norėjau, kad mane pastebėtų.

Nepastebėjo.

Riešutai baigėsi, ir tie du tipai, dar panaršę po dubenis, numaklino ieškoti gardesnių užkandžių. Dairiausi žmonos. Kai prisiyriau iki Sidės, ji sašimiais vaišino būrelį man menkai pažįstamų moterų. Jos vaišinosi žalia žuvimi ir tuo pat metu sugebėjo visiškai ignoruoti Sidę. Tai bjaurūs žmonės. Kas, jų manymu, ji tokia? Tuščia vieta?

Sidė nusišypsojo man. Gražus jos veidas. Jos veidas visados bus gražus, nesvarbu, po kiek metų. Bet aš neįstengiau šypsotis.

— Pasiimk paltą. Važiuojam namo.

— Važiuojam? Aš negaliu važiuoti. Dar negaliu, mažiau. Kas nutiko? Atrodai toks...

— Noriu eiti.

— Bet man darbas. Pats žinai.

Moteriškės ėmė žvilgčioti į mudu. Trumpais storais pirštais jos laikė lašišos ir tuno gabalėlius. Suėmiau Sidę už rankos ir truktelėjau į šalį. Padėklas trinktelėjo į kažkieno nugarą. Sašimiai rizikingai susvirduliavo.

— Tikrai, Side. Aš važiuoju namo. Tuojau pat. Ir noriu, kad tu važiuotum drauge. Būk gera.

Ji nebesišypsojo.

— Tu gali važiuoti, Hari, bet aš dirbu. Kas atsitiko? Nagi, sakyk. Kas nors ką nors pasakė apie Eimoną? Dėl to nuliūdai? Pamiršk Eimoną. Martis teisus — pasiieškok ko nors naujo.

Norėjau jai pasakyti — neeikvok čia savo laiko. Labai gerai žinau, kokie tie vyrai, nes pats esu toks pat šunsnukis. Bet ji nebūtų supratusi, apie ką aš kalbu. Ji tokia naivi, jai atrodo, kad čia tik žalia žuvis ir vištiena ant iešmelių, ir žmonės, vertinantys tave už gerai atliktą darbą.

— Būk gera, Side. Važiuojam.

— Ne, Hari.

— Na, daryk, kaip išmanai.

— Darysiu.

Taigi palikau ją pobūvyje, palikau ją maitinti visų tų akmeninių tuščių veidų, ir išėjau ieškotis taksi. Palikau ją ten, visiškai vieną, nors žinojau, kad ji per gera tai vietai, per gera visiems tiems žmonėms.

Kai grįžau namo, Pegė jau kadais miegojo savo lovoje. Salė sėdėjo ant sofos: viena ranka tingiai junginėjo kanalus, kita — ramino nešiojamajame lopšyje gulintį savo kūdikį. Ramino Brangenybę. Toks buvo kūdikio vardas. Brangenybė. Salė pasiteiravo, kaip vakaras — ji omeny turėjo „Food Glorious Food“, o ne televiziją, — ir aš pasakiau, kad viskas praėjo sklandžiai. Tada iškviečiau jai taksi.

Mano žmoną namo parvežė Lukas Mūras. Apsimečiau, kad miegu. Gulėjau ant šono ir tyliai šnopavau — stengiausi imituoti romius miego garsus. Klausiausi, kaip tamsoje tyliai rengiasi mano žmona, girdėjau, kaip drabužiai nuslysta jos liaunu ilgu kūnu, ir manoji Marks & Spencer pižamoje plakanti širdis baisiai jos ilgėjosi. Paskui mudu ilgai gulėjome tamsoje ir iš paskutiniųjų stengėmės vienas kitam netrukdyti.

Nugara į nugarą šeimyninėje lovoje, bet kiekvienas sau.

— Pone Silveri, jūsų širdis — mažas stebuklas, — pasakė daktarė Badžijo. — Mažas stebuklas.

Mano žmona turi romaną, pamaniau. Ji dulkinasi su tuo tipu. Tiesiog jaučiu tai.

— Širdis yra maždaug kumščio dydžio pompa, — aiškino man gydytoja, pumpuodama man apie ranką apvyniotą juostą. Jaučiau, kaip ima spausti. — Visi turime kraujospūdį. Tai tiesiog spaudimas, kuris randasi dėl nuolatinio kraujo pumpavimo po kūną. Sveiko suaugusio žmogaus normalus kraujospūdis — 120 ir 80. Jūsų... Dieve šventas!

Tai nutiko. Žadėjome vienas kitą mylėti amžinai. Žadėjome nuoširdžiai. Buvome nusiteikę visą likusį gyvenimą nebemiegoti su niekuo kitu. Paskui laikas aptrynė meilę, kaip potvynis aptrina uolą. Ir pagaliau mūsų jausmai — jos jausmai — jau nebe tokie kaip kadaise. Atsiranda kitų žmonių — tarsi šviesa įslenka į tamsų kambarį. Nebegali jų išprašyti. Nebegali, kai jau leidai atsirasti. Ką begali padaryti, jei jau leidai jiems atsirasti?

— Galite apsirengti marškinius, — pasakė gydytoja.

Ji nebenori sekso. Su manimi. Net ir su mano stebuklingaisiais sargiais. Ak, tebebūna šeštadieniniai pasidulkinimai, kurie kartais, kai klesti maisto pristatymo verslas, nukeliami į sekmadienį ar į pirmadienį. Bet man atrodo, jog ji tai daro vien tam, kad mane apramintų. Lengviau gulėti ant nugaros ir apie nieką negalvoti, negu dėl to ginčytis.

Labai pavargusi, sako ji amžinai. Taip, teisingai. Pavargusi nuo manęs. Ir netgi ne sekso man labiausiai stinga.

Stinga viso kito. Jausmo, kad esu mylimas.

— Yra įvairių būdų kraujospūdžiui reguliuoti, — pasakojo gydytoja. — Galima vartoti mažiau alkoholio. Numesti svorio. Daugiau judėti. Visų svarbiausia — pakeisti savo žmoną.

Pakeisti žmoną.

Viskas ne taip blogai. Nenoriu, kad mano santuoka nutrūktų. Noriu, kad šį kartą viskas būtų gerai. Kad viskas susitvarkytų kartą ir visiems laikams.

— Bet aš myliu žmoną.

— Ne žmoną. Gyvenimą.14 Saugokitės darboholizmo. Atraskite laiko sau. Valdykite savo rūpesčius. Pone Silveri, jums reikia pakeisti gyvenimą. Jį turite tik vieną.

Gyvenimą. Ne žmoną.

Akivaizdu, kad turiu ne vieną.

Širdis — mažas stebuklas.

— Man patiko tas jausmas, — pasakė Eimonas. — Kadaise. Ir aš norėdavau vėl taip jaustis.

Mudu vaikštinėjome po privačios ligoninės parką — valanda automobiliu į pietus nuo Londono. Šiurenome per lapus, o Eimonas kalbėjo apie kokainą. Jis tebuvo įpusėjęs 28 dienų detoksikacijos kursą, bet jau dabar atrodė sveikesnis nuo tada, kai mačiau jį tuoj po Edinburgo festivalio. Šią popietę jis turėjo žaisti futbolą — piktnaudžiaujantys narkotikais ir alkoholiu prieš sergančius maniakine depresine psichoze — tačiau rungtynes atšaukė. Nes sergantys maniakine depresine psichoze buvo pernelyg prislėgti.

— Vyksta užsiėmimai grupėmis. Tokios istorijos, Hari. Tau patiktų. Visi tie alchašėliai ir tarčiokai pasakoja, nuo kurio momento viskas nuėjo velniop. Visokio plauko narkomanai. Kai kurie labai raiškiai dėsto mintis. Ir žinai, ką išgirdau šįryt? Alkoholis suteikdavo man sparnus — o paskui atimdavo dangų. Argi ne puiku? Būtent taip jausdavausi patraukęs kokaino.

— Bet tai vis vien nieko nepaaiškina. Turėjai puikų gyvenimą — pinigai, šlovė, orų mergaitės. Ir viską prašikai dėl jausmo. Net ne dėl jausmo — dėl prisiminimo apie jausmą.

— Baik, Hari. Aš žinau, kad tu ne girtuoklis. Ir žinau, kad narkotikai tau nerūpi. Bet ir tau tas pats.

— Kaip tai?

— Tau tas pats su moterimis.

Ir aš suvokiau, kad jis teisus. Todėl norėjau, kad Sidė būtų tokia moteris, su kokia susipažinau, todėl nuėjau prie Kazumi durų. Ir aš užkibau ant jausmo kabliuko.

Prisiminimas apie puikiausią jausmą pasaulyje.

Ne kokaino kaifas, ne alkoholio rūkas, o jausmas, kurį patirdavau pradėjęs bendrauti su moterimi. Aistra, seksas, romantika, jausmas, jog esi gyvas, jausmas, jog esi mylimas, — visi tie dalykai, apgaubiantys pralekiančiame laiko mirksnyje.

Man patiko tas jausmas.

Ir nieko nepadarysi. Man vėl norėjosi patirti tą jausmą.

Net jei tai reikštų gausybę bėdų.

Keturioliktas skyrius

Džimis Meisonas buvo panašus į vyriškosios lyties modelį, ką tik pradėjusį barstyti savo sėklą.

Tarsi skulptoriaus iškaltuose bruožuose ėmė rodytis dvigubos pasmakrės požymiai, o po odine striuke nuo alaus atsiradęs pilvukas turėjo rimtų augimo perspektyvų. Bet Džimis vis vien buvo panašus į tokį, dėl kurio gali kilti problemų. Sidės eksvyras atvažiavo paimti dukters.

— Sveiks, Hari. Kaip einasi, biče? Ar Pegė pasirengusi pašėlioti?

Tai buvo viena iš tų scenų, kokių nė nesitikėjau vaidinti, situacija, kai norisi žinoti, kaip tiksliai dera elgtis. Šitas vyras sudaužė mano mylimos moters širdį. Bet jeigu jis nebūtų sudaužęs jai širdies, mudu su žmona nebūtume dabar drauge. Ar jam reikėtų padėkoti, ar trenkti į snukį? Ar ir viena, ir kita?

Sidė kadaise buvo pametusi galvą dėl šito vyruko, o tas jai už nugaros lakstė paskui kiekvienos, kuri tik leidosi, azijietės sijoną nuo Hiustono iki Hokstono. Mano mylimoji padarė viską, kad tik sutartų su tuo šliužu. Ji atsekė paskui jį į Londoną, kai paaiškėjo, kad Amerika abejinga jo egzistavimui, slaugė, kai tas nusivertė nuo savo motociklo ir susižeidė prakeiktą koją, ir netgi suteikė jam antrą progą, kai jau buvo susipažinusi su manimi. Ir, žinoma, pagimdė jo vaiką, o paskui augino viena. Turėjau nekęsti Džimio Meisono. Tačiau kažkaip neįstengiau nekęsti. Jaučiau tik bukai maudžiantį pavydą.

Bet kraujas man stingo ne todėl, kad jis taip nuskriaudė Sidę. Todėl, kad jos širdį jis laimėjo be jokių pastangų ir sudaužė visiškai atsainiai. Bet negalėjau bjaurėtis šituo žmogumi — kitu mano žmonos vyru.

Man jis visados labai malonus.

— Sidė dirba? Per darbus ir vyrą užmiršo, ar ne? Juokauju, biče, juokauju. Perduok jai linkėjimų. Ar mano mažoji princesė pasirengusi?

— Tėti!

Pegė bloškė į šalį savo Liusę baleriną ir puolė prie tėvo. Šis čiupo ją į glėbį ir garsiai pabučiavo į tamsiaplaukį viršugalvį, o vaikas kojomis apsivijo jo liemenį, rankomis — kaklą ir su perdėtu entuziazmu ėmėsi jį glėbesčiuoti. Jiedu, šitas tėtis ir duktė, matydavosi taip nereguliariai, kad jų susitikimai visados būdavo labai emocingi, primenantys Vietkongo belaisvio sugrįžimą. Bet aš niekaip nesuprasdavau, ar tie jausmai dirbtiniai, ar ne. Kartais ilgai nesimatę tėvai ir vaikas elgiasi droviai tarsi svetimi.

Palydėjau juodu iki durų. Jų ritualas buvo nuolatinis. Kelionė Džimio motociklu į KFC15 arba į „Pizza Express“. Net nežinau, ar tai leidžiama Pegės amžiaus vaikui. Džimiui tai buvo nė motais. Kartą Sidė pareiškė, kad Pegė dar per maža važinėti motociklu, tai Džimis įsiutęs išlėkė lauk ir paliko dukterį apsipylusią graudžiomis ašaromis.

Tris mėnesius po to jos nelankė. Nuo tada smagūs pasivažinėjimai aptarinėjami nebebuvo.

Per Džimio vizitus dar būtinai būdavo perkamas milžiniškas kvailas niekam tikęs žaislas. Pačiai Pegei labiausiai patikdavo už ją didesni pliušiniai meškinai.

Kai Pegė išėjo, mane supurtė panika — ji pamiršo savo vaikišką šalmą. Sidė buvo nustačiusi griežtas važiavimo motociklu taisykles.

Būtinai užsimauti šalmą.

Tvirtai įsikibti į tėtį.

Nesivažinėti per lietų.

Jokių ilgų kelionių.

Jokių greitkelių.

Išpuoliau į gatvę, bet motociklas — milžinas žvėris Nortonas, — jau riaumojo tolumoje. Pegė kiūtojo prilipusi prie oda aptemptos tėvo nugaros, vėjyje plaikstėsi palaidi plaukai. Nusitvėręs šalmą skuodžiau gatvės viduriu jiems įkandin ir rėkiau jų vardus. Bet jie manęs negirdėjo. Priešais driekėsi ilga tiesios gatvės atkarpa, ir aš, matydamas, kaip tolsta užpakalinių Džimio motociklo žibintų šviesos, keikiau jį paskutiniais žodžiais už tokį nerūpestingumą.

O tada paskutiniu momentu jie apsigręžė.

Stovėjau gatvėje laukdamas atšvilpiančio motociklo, o krūtinėje virė, kaip kad būna, kai tavo vaikas atsiduria beprasmiškame pavojuje. Nortonas čiūžtelėjęs sustojo priešais mane. Džimis ir Pegė abu išsišiepę, įraudę iš susijaudinimo. Niršiai užmaukšlinau Pegei šalmą.

— Tu visiškas idiotas, Džimi.

Jis negalėdamas patikėti pakraipė savo gražią galvą.

— Kaip tu mane pavadinai?

— Girdėjai. O ką tau mama sakė, Pege? Kokia svarbiausia taisyklė, jei nori važiuoti motociklu? Kokia pirmoji taisyklė?

Dabar jiedu jau nesišypsojo. Iš po šalmų į mane žvelgė dvi poros beveik vienodų akių. Man visados atrodė, kad Pegė panaši į Sidę. Bet dabar pamačiau, kad ji taip pat ir Džimio kopija.

— Na? Pege, ką sako mamytė? Ką tau mamytė vis kala į galvą? Ką tu turi atsiminti?

— Tvirtai įsikibti į tėtį, — pasakė mano podukra.

Labai keblu patėviui atrasti pusiausvyrą: nei būti pernelyg rūpestingam, nei per mažai.

Patėviai siaubūnai — tie, kurie atsiduria teisme, laikraščiuose arba kalėjime, — apie tai nemąsto. Jiems tai nerūpi. Partnerio vaikas jiems — skaudus, nemalonus gyvas iširusių santykių priminimas. O kaipgi kiti? Tie, kurie iš paskutiniųjų stengiasi elgtis teisingai?

Mes niekuo neypatingi. Nesame kažkokios geresnės būtybės, nes ėmėmės auginti mažių, kuris nėra mūsų biologinis vaikas. Imiesi to apie tai nemąstydamas, o jei ir pagalvoji, manai, kad tai kaip nors savaime susitvarkys. Meilė ir mišri šeima padės rasti išeitį. Šitaip manai.

Tačiau mišri šeima perima visas senosios šeimos problemas ir dar prideda savų. Povaikiui gali tik būti geras ir supratingas, kaip ir pridera tikriems tėvams. Bet neturi teisės jam priekaištauti kaip tikri tėvai.

Nesu pakėlęs rankos prieš Patą.

Tačiau su Pege negalėjau net balso pakelti.

Patėviai — tie, kurie stengiasi, — nori būti mėgstami. Tėvams — tikriems tėvams, — nereikia, kad juos mėgtų.

Nes jie žino, kad yra mylimi.

Ta meilė teikiama be jokių sąlygų ir išlygų. Tėvai turi padaryti ką nors baisiai bloga, kad netektų savo vaiko meilės. Patėvis tokios meilės tiesiog nepatiria.

Ir kuo toliau, tuo labiau man atrodo, kad niekuo tos meilės nenusipelnysi.

Ramiai mąstydamas suvokiu, kad Ričardui nelengva. Žinau, kad tie dalykai, kuriuos jis piršo mano sūnui — muziejai, Haris Poteris, tofu, netgi naujas gyvenimas kitoje šalyje, — nebuvo bausmė. Nekenčiau Ričardo ne dėl šitų dalykų. Nekenčiau jo už tai, kad jis atskyrė mano sūnų nuo manęs. Kas jis mano esąs? Jis nėra Pato tėvas.

Patėvio vaidmuo nedėkingas. Patėvis negali laimėti. Su tuo mažuliuku nepažįstamuoju susidraugauji arba per daug, arba per menkai. Tačiau vieną dalyką patėvis privalo visados atminti. Vaikui kur kas blogiau.

Suaugusieji gali susirasti naują vyrą ar žmoną. O vaikai po skyrybų negali įgyti naujo tėvo ar naujos motinos, kaip kad negali gauti naujos širdies, naujų plaučių, naujų akių. Geras ar blogas, turtingas ar vargšas, tu vis vien esi surištas su tėvais, kuriems gimei.

Pegės našta buvau aš — vyriškis jos motinos lovoje, nei velnias, nei gegutė, nei draugas, nei tėvas — tiesiog tėvo mėgdžiotojas.

Dėdė Tėtis.

Vakaras kaip senais gerais laikais. Toks buvo sumanymas. „Kurzono Meiferyje“ rodė naują „Anės Hol“ versiją. Paskui eisime į Kinų kvartalą valgyti Pekino anties. Vakarą galbūt užbaigsime puodeliu kavos kokioje nors užeigėlėje Soho, paskui grįžę namo pasimėgausime neskubriu tingiu seksu ir galiausiais gerai išsimiegosime.

Filmas, antis, kava, lova.

Paskui sugulam šaukštais ir geras aštuonias valandas dalijamės viena pagalve.

Tobulas pasimatymas.

Mudviejų vakaras mieste — ne vakarėlis su Galaheriu16 Meto bare, bet žinojau, kad būsime laimingi. Taip buvo daugybę kartų. Tik aš gal šiek tiek persistengiau, rūpindamasis, kad viskas būtų kaip senais gerais laikais.

Filmas buvo geras. Ir mudu žingsniavome siauromis Soho gatvelėmis susikibę už rankų. Juokėmės iš Alvio Singerio ir jo Anės Hol, mums rūpėjo tik filmas ir mudu — kaip senais gerais laikais.

Ir tik Kinų kvartale viskas ėmė krypti į bloga.

„Shenyang Tiger“ buvo pilna žmonių. Prie gretimo staliuko sėdėjo visa kinų šeima: senelė, senelis, kelios jaunos poros ir pulkas jų gražučių vaikučių, iš kurių vienas dar visiškas kūdikis, apskritaveidis Buda su pritrenkiančiais juodais kaip derva Elvio plaukais.

Mudu su Side pasižiūrėjome į mažylį ir nusišypsojome vienas kitam.

— Tikras žavumėlis, ar ne? — pasakė Sidė. — Tie plaukučiai.

— Norėtum tokio? Užsakymą dar galima pakeisti? Aš užsisakysiu antį, o tu — vaiką.

Tik pajuokavau — juk taip? — bet jos šypseną tarsi vėjas nupūtė.

— Pabaik. Nepradėk vėl apie vaiką, Hari. Niekaip neapsieini, ką?

— Ko tu dabar? Aš visai ne apie vaiką. Tik pajuokavau, mieloji. Nestokodavai humoro jausmo.

— O tu leisdavai man turėti savo gyvenimą.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Žinau, nori, kad atsisakyčiau verslo. Juk taip? Nori, kad būčiau nėščia ir tupėčiau virtuvėje. Žinau, kad nori.

Nieko neatsakiau. Negi neigsi, kad man labiau patiktų, jeigu ji gamintų pietus savo šeimai, o ne pusei prašmatniojo Londono? Negi neigsi, jog noriu vaiko, šeimos ir visų tų senamadiškų svajonių?

Noriu, kad būtų taip, kaip buvo. Bet ne todėl, kad norėčiau ją įkalinti. Todėl, kad ją myliu.

Padavėjas atnešė Pekino antį ir lėkštes su agurkais, svogūnų laiškais bei slyvų padažu. Palaukiau, kol jis supjaustė antį ir pasišalino.

— Aš tik noriu, kad būtum laiminga, Side.

— Tai palik mane ramybėje, Hari. Leisk man turėti savo verslą. Leisk man pabandyti bent kartą gyvenime kažką daryti sau. Nesistenk priversti mane viską mesti ir būti — net nežinau, ko tu nori. Gal Doris Dei? Mere Tailer Mūr17? Tavo motina? Kokia nors šeštojo dešimtmečio namų šeimininke, vakarais nekišančia nosies iš namų?

Iš tiesų mano motinos ištisai nebūdavo namie. Trypdavo „Keturių žvaigždžių bugį“, „Stok į eilę“, „Man tai patinka, man tai patinka“ ir „Žingsninį“. Bet aš nutylėjau.

— Visai nieko tokio, kad vakarais išeini. Džiaugiuosi, kad tavo verslas taip gerai einasi. Aš tik noriu, kad būtų daugiau tokių vakarų kaip šitas. Kai tu vakarą praleidi su manimi.

Bet ji jau buvo įsiutusi.

— Tu nori būti vienintelis šeimos maitintojas, ar ne? Didysis vyras. Ar visą gyvenimą stengsies būti toks, kaip tavo tėvas?

— Gal. Mano tėtušis — ne blogiausias atvejis. — Atstūmiau lėkštę. Staiga netekau apetito. — O tu visą gyvenimą pataikausi visokiems šliužams?

— Lukas Mūras ne šliužas. Jis — puikus verslininkas.

— O kas kalba apie prakeiktą Luką Mūrą? Aš kalbu apie visus tuos girtus Sičio berniukus, kuriems atrodo, kad gali įlįsti tau į kelnaites, nes atnešei kąsnelį vištienos ant pagaliuko.

Kažkur jos rankinėje suskambo mobilusis telefonas. Ji susižvejojo telefoną ir iš karto pažino numerį. Nes tai buvo mūsų namų numeris.

— Sale? — Ta buvo palikta su vaiku. Sidė nenorėjo, kad kas nors svetimas būtų su Pege. — Ir ar ilgai ji vemia?

Puikumėlis, pamaniau. Vaikas varo šliauką ant auklės.

— Ar viskas gerai? — pasiteiravo padavėjas.

— Ačiū, kuo puikiausiai, — nusišypsojau.

— Tirštai ar skystai? — tardė Sidė. — Gerai, gerai. Klausyk, ar nenuvestum jos vemti į tualetą? Taip, taip. Klausyk, Sale, po pusvalandžio būsim namie. Ką? Tik perrenk pižamą, o nešvarią sukišk į skalbyklę. Mes lekiam. Iki.

— Kas nutiko?

— Pegė. Juk žinai, kad jai nepatinka, kai abu išeiname. Jai susuka pilvuką. — Ji mostelėjo pro šalį einančiam padavėjui. — Gal malonėtumėt sąskaitą? — Tada pasižiūrėjo į mano akmeninį veidą. — Ar pasišiaušei dėl to, kad Pegė susirgo?

— Mudviem derėtų pasilikti. Suvalgytume šitą gardžią antį. Pegei nieko bloga.

— Ji ką tik išvėmė „Pono Milano“ picą. Kaip gali sakyti, kad jai nieko bloga?

— Visada taip būna. — Tai tiesa. Kaskart, kai mudu pagaliau ištaikydavome drauge kur nors išeiti, atrodydavo, tarsi Pegė tyčia susikiša pirštus į gerklę. — Klausyk, jei ji iš tiesų sirgtų, jaudinčiausi ne mažiau už tave.

— Tikrai? Ne mažiau už mane? Nemanau, Hari.

— Negi nesupranti? Čia savotiškas šantažas. Ji taip daro tik tam, kad grįžtum namo. Valgyk, Side.

— Nenoriu valgyti. O tu, Hari, turėtum suprasti, kaip ji jaučiasi. Kaip niekas kitas. Tu žinai, ką reiškia būti vienišu tėvu.

— Tai va kaip tau atrodo? Kad tu vieniša motina? — Papurčiau galvą. — Tu ištekėjusi, Side. Mudviejų vestuvių dieną lioveisi būti vieniša motina.

— Tai kodėl aš vis dar jaučiuosi vieniša motina? Kodėl jaučiuosi tokia vieniša?

— Ne todėl, kad kažkas negerai Pegei. — Padavėjas ant stalo padėjo sąskaitą ir į keturias dalis padalytą apelsiną. — Todėl, kad kažkas negerai mudviem.

Lauke vakaras buvo netekęs ankstesnės ramybės.

Gerai nusiteikusią neskubančią pavakarės liaudį pakeitė šutvės triukšmingų įkaušėlių. Iš „Mamma Mia!“ ir „Les Miserables“ pabirę turistai beviltiškai šūkčiojo jau užimtiems taksi. Gatvėse knibždėjo priemiesčių chuliganų ir elgetų iš tolimų miestelių. Prie baro prasidėjo padrikos vangios peštynės. Pasigirdo dūžtančio stiklo garsas, užkaukė sirenos.

Tada pamačiau ją.

Kazumi.

Ji stovėjo eilėje prie tos bažnyčios Šaftsberio aveniu, kuri beveik prieš dvidešimt metų buvo paversta klubu. „Rampos šviesa“. Mudu su Džiną buvome čia porą sykių. Nė nežinojau, kad „Rampos šviesa“ vis dar veikia.

Kazumi buvo su būreliu vyrų ir moterų, kiek jaunesnių už ją ir, iš pažiūros, vietinių. Stovėjo pulkelio viduryje, ir matei, kad vaikinukai iš kailio neriasi, kad padarytų jai įspūdį, o visos merginos nori būti jos draugės. Ji kantriai šypsojosi. Susidūrė su mano akimis ir manęs nepamatė. Nepažino vyro iš savo draugės praeities, o gal tai jai tiesiog nerūpėjo.

Kazumi susirengė pašokti.

Aš rengiausi namo, kai ji iš namų buvo ką tik išėjusi.

Ir esmė ne ta, kad ji kitaip leidžia vakarus.

Esmė ta, kad ji gyvena kitokį gyvenimą.

Penkioliktas skyrius

Dar vienas atvirlaiškis iš Amerikos. Vienoje pusėje po raidėmis Connecticut — the Nutmeg statė, New England — rudens spalvomis liepsnojantys kaimo laukai. Kitoje — sūnaus sujungtomis raidelėmis parašyta žinutė.

Mielas tėveli. Mes turime šunį. Jo vardas Britnė. Mes jį mylime. Viso gero.

— Britnė — keistas vardas šuniui, — pasakė mano mama. — Turbūt Džiną sugalvojo.

Mama seniau Džiną mylėjo. Kai jos susipažino, mano mama manė, kad Džiną — vietinis Greisės Keli18 variantas, tobulas mėlynakio grožio, senoviško mandagumo ir karališkos laikysenos derinys. Po mudviejų skyrybų mamos nuomonė pamažu pasikeitė. Dabar Džiną buvo jau ne Monako princesė, o veikiau Babilono palaidūnė.

— Gal Britnė — kalė, mama.

— Nereikia šitaip kalbėti, — pasakė mano motina.

Lankėme tėčio kapą. Pastarąjį sykį buvau čia per Kalėdas, kai atvažiavau parsivežti mamos šventėms pas save. Prieš tris mėnesius. Kalėdos buvo neįtikėtinai geros: mama su Side prisilinksmino kimšdamos milžinišką kalakutą Pegė su Patu telefonu gal valandą vienas kitam gyrėsi dovanomis. Ir Pegės veidelio išraiška, kai išvyniojo svarbiausią dovaną — Ibizos DJ Briusą su visomis jo plokštelėmis.

Maniau, kad be Pato Kalėdas temdys liūdesys ir praradimo jausmas, bet iš tikro atsikvėpėme nuo viso to. O laikas nenumaldomai tekėjo, ir aš pamačiau, kad tėčio antkapio akmuo nebe toks baltas ir naujas, koks atrodė prieš keletą mėnesių. Apsiblausęs nuo žiemos, nuo laiko pakrypęs. Viskas pamažu dėvisi, o aš to nė nepastebiu.

— Kaip Patas? — paklausė mama. — Ar mokykloje patinka? Ar susirado draugų? Čia juk turėjote bėdų, ar ne? Kiek pamenu, judviem su Džiną teko eiti pas jo mokytoją. Ar dabar viskas gerai?

— Gerai, mama, — atsakiau, nors iš tiesų žalio supratimo neturėjau, ar jis grynas pirmūnas, ar klydinėja po savo naująją klasę, kai šauna į galvą. Atrodė, kad mane nuo sūnaus skiria ne šiaip tūkstančiai mylių, o ištisi šviesmečiai.

— Žinai, pasiilgau jo.

— Žinau, mam. Ir aš.

— Ar jis parvažiuos per atostogas?

— Per vasaros atostogas. Tada parvažiuos.

— Negreitai. Vasara dar toli. O per Velykas? Gal galėtų parvažiuoti per Velykas?

— Pasišnekėsiu su Džiną, mama.

— Tikiuosi, kad parvažiuos per Velykas.

— Žiūrėsim, mam.

— Juk nežinai, kas gali nutikti, ar ne? Nežinai.

— Mama, nieko jam nenutiks, — pasakiau stengdamasis nerodyti suirzimo. — Patui viskas gerai.

Ji pasižiūrėjo į mane, energingai viena į kitą trindama prie tėčio kapo susiteptas rankas.

— Aš ne apie Patą, Hari, — ištarė. — Aš apie save.

Įsmeigiau į ją akis, tarsi visas pasaulis būtų apvirtęs ir pasikeitęs.

Man visados atrodė, kad tai mano tėtis — kietuolis. Mama nevairavo, sutemus niekam neatverdavo durų, ji nekentė bet kokios konfrontacijos. Ir todėl, kad neturėjo vairuotojo pažymėjimo, buvo mandagi šiurkštiems padavėjams, miegojo šviečiant lempoms, aš buvau toks kvailys, jog patikėjau, kad mano motina — baikšti moteris. Dabar teko suvokti, kad mama turi savąjį narsos šaltinį.

— Mam, kas atsitiko?

Ji atsikvėpė.

— Radau gumbą, Hari. Kai prausiausi duše. Krūtyje.

Širdis pašoko aukštyn.

— O Dieve, mama. Jėzau.

— Mažiuką. Ir labai kietą. Nuėjau pas gydytoją. Juk žinai, negaliu pakęsti, kai reikia pas gydytoją. Panašiai kaip ir tavo tėtis. Dabar reikia pasidaryti tyrimus. Grehemas žadėjo pavėžėti.

Štai kaip viskas būna, pamaniau. Netenki vieno iš tėvų, o paskui netenki ir kito. Į galvą atėjo savanaudiška mintis: perėjau visa tai su tėčiu ir nežinau, ar ištverčiau dar kartą. Bet žinojau, kad teks. Nes taip sutvarkytas pasaulis.

Įsivaizdavau mamą duše. Įsivaizdavau, kaip prausiasi delfino formos muiliuku iš „Body Shop“, kurį jai per Kalėdas padovanojo anūkas. Mačiau motinos veidą, gerą pažįstamą veidą, kai atrado kažką, ko seniau nebuvo.

Mažą kietą gumbelį.

Planetos didumo gumbą.

Kai parėjau namo, Pegę radau sukryžiuotomis kojomis sėdinčią ant kilimo ir vartančią žurnalą. Myliu lėlę Liusę: mėgstamiausia lėlė pasaulyje buvo solidus iliustruotas leidinys, pilnas socialinių analizių ir kultūrinės dekonstrukcijos. Pirmas straipsnis — „Iš kur kilusi lėlė Liusė?“ Permečiau jį akimis, nes man pačiam tai visados rūpėjo. Paaiškėjo, kad lėlė Liusė gimė Paryžiuje, jos motina — pusiau tailandietė, pusiau brazile, tėvas — pusiau anglas, pusiau zulas. Iš žurnalo paaiškėjo, kad lėlinas Briusas yra iš Ibizos.

Buvo moksliškesnių straipsnių. Lėlė Liusė — šiuolaikinis simbolis. Lėlė Liusė — feministinės gyvensenos pavyzdys. Lėlė Liusė — tradicinių vertybių sergėtoja. Lėlė Liusė — seksualinės revoliucijos variklis. Lėlė Liusė buvo tobula lėlė: ji galėjo būti bet kas — ko tik tu norėjai.

— Iš kur šitą gavai, mažute?

— Dėdė Lukas davė.

— Dėdė Lukas?

— Jis atvažiavo su mamyte savo lenktynine mašina.

— Ar dėdė Lukas užėjo vidun?

— Ne. Bet davė mamytei knygelę, kad man parneštų. Ji didelėms mergaitėms.

Kažin kodėl tokie šliužai šitai mažai mergytei amžinai kiša niekam tikusias dovanas. Jos tėtušis — milžiniškus nevykusius pliušinius žvėris, kurie netinka nei žmogui, nei gyvuliui. O dabar žurnalas nuo dėdės Luko. Pegė mažiausiai dešimtmečiu per jauna šitam Myliu lėlę Liusę: mėgstamiausia lėlė pasaulyje. Bet ką aš išmanau?! Pegė įnikusi žiūrėjo paveikslėlius: čia buvo iliustracijos iš visų laikų lėlės Liusės katalogų.

— Visos lėlės Liusės, — pasakė Pegė.

Jos čia puikavosi visu gražumu. Lėlė Liusė sekretorė (lėlė Liusė, dirbanti didžiulei japonų korporacijai, kol sprogo burbulas). Lėlė Liusė Rio šokėja (Karmen Mirandos plunksnos ir uodegos). Ir dirbanti lėlė Liusė (šviesiomis sruogelėmis dažyta brunetė, veiklios moteriškės rimtumui parodyti — portfelis ir akiniai be lęšių).

Buvo ir Liusė kosmonaute. Jausminga primadona Liusė. Liusė iš Kairiojo Kranto. Liusė hipė. Kunigaikštienė Liusė. Liusė parašiutininkė. Naikintuvo pilotė Liusė.

Lėlė Liusė dainininkė, pirkėja, namų šeimininkė, keleivė, virėja, karė, nuotykių ieškotoja ir turistė. Namai ir karjera, meilė ir seksas, šeimyniškas gyvenimas ir žavesys, darbas ir pramogos.

— Hari, kuri Liusė tau labiausiai patinka?

Žvilgtelėjau į Labanaktuko Liusę, vilkinčią permatomą baltą negližė maždaug iki bambos.

— Man patinka Liusė sekretorė, — pasakiau.

— Kodėl?

— Panaši į tavo mamą.

— Man irgi.

Sidė viršuje rengėsi. Sėdėjo prie tualetinio stalelio viena liemenėle ir kelnaitėmis ir žiūrėjo į veidrodį. Ji pakėlė į mane akis iškart pasirengusi gintis: tikėjosi, jog imsiu reikšti nepasitenkinimą dėl žurnalo, pavėžėjimo namo, dėdės Luko.

Prikandęs lūpą palingavau galva.

— Mano mama, — pasakiau.

— Kas atsitiko?

— Krūtyje aptiko gumbelį, — tariau ir balsas užlūžo ties šitais žodžiais ir tuo, ką jie reiškia. O mano žmona pripuolė prie manęs, apkabino ir priglaudė taip, kaip glaudė tik du kartus gyvenime.

Kai sužinojome, kad mano tėtis miršta.

Ir kai mano sūnus išsikraustė gyventi pas savo motiną.

Bjaurūs kartai, patys baisiausi kartai.

Ji laikė mane apkabinusi. Mano žmona laikė mane apkabinusi. Apglėbė mane ir tvirtai prispaudė, glostė man plaukus ir šnibždėjo žodžius, ramius tarsi malda.

Švelniai liūliavo mane, o aš verkiau, verkiau, verkiau.

Gydytoja liepė man plaukioti. Kone kiekvieną rytą traukdavau į viešąjį baseiną, vos tik jį atidarydavo, ir prisijungdavau prie kontorų tarnautojų, yriais matuojančių baseino ilgį.

Plaukiojau pirmyn atgal ir kartojau savąją mantrą: mano širdis — mažas stebuklas, mano širdis — mažas stebuklas. Plaukiojau, kol gavau pompą. Šitą posakį neseniai išmokau. Tai reiškia daryti ką nors tol, kol daugiau paprasčiausiai nebegali. Kol jėgų nelieka nė lašo.

Kai išėjau iš baseino, rytinis pikas buvo pačiam įkaršty. Žmonės per parką skubėjo į metro stotelę.

Išskyrus ją.

Kazumi pritūpusi ant žolės žiūrėjo į fotoaparato akutę, o pro ją iš vienos ir iš kitos pusės slinko įstaigų tarnautojų srautai. Voverė ir aš stabtelėjome į ją pasižiūrėti.

Ji vilkėjo juodą apsiaustą su gobtuvu, avėjo batus, segėjo trumpą klostytą smėlio spalvos sijoną. Net ir aš mačiau, kad tai Burberry. Juodos pėdkelnės. Gražios kojos. Plaukai krito ant veido, ji juos nubraukdavo. Ji buvo per graži šiai piko valandai.

— Ką tu fotografuoji?

Ji pakėlė į mane akis. Šį kartą pažino. Nusišypsojo.

— Lapus. Šviežius lapelius. Jie gražūs, bet tokie būna labai trumpai. Kaip sakuros Japonijoje. Ar žinai, kas yra sakura?

Linktelėjau.

— Žydinti vyšnia, ar ne? Japonai kasmet keletą dienų eina į parką pasižiūrėti sužydėjusių vyšnių. Mokinukai, tarnautojai, sekretorės, senukai. Visi žiūri, kaip žydi vyšnios.

Ji atsistojo, susitvarkė savo sijonėlį, nusibraukė nuo akių plaukus.

— Džiną tau pasakojo apie sakuras?

— Taip, Džiną. — Gyvendamas su pirmąja žmona išėjau intensyvų japonų kultūros kursą. Žinojau sakuros tradicijas. — Vargu ar kelis lapelius šiaurės Londone galima būtų su tuo lyginti.

Ji nusijuokė.

— Gražios spalvos. Vis kitaip žalia. To iškart nepamatysi. Reikia pažvelgti kitokiomis akimis. Ar domiesi fotografija.

— Aš? Labai.

— Tikrai?

— Tikrai. Man tai nėra tiesiog mėgėjiškos nuotraukos per atostogas, kurias išryškina fotoprekių parduotuvėje. Fotografija — tai, supranti, dvidešimtojo amžiaus meno forma. Ir, ė, akivaizdžiai naujas būdas, kuris dar nėra iki galo išstudijuotas.

Ką aš čia skiedžiu? Kokios čia nesąmonės? Ji turbūt pamanė, kad aš visiškas avigalvis.

— Sustok, akimirka žavinga, — pasakė ji.

Matyt, atrodžiau sutrikęs.

— Kažkas taip pasakė apie fotografiją. Manau, koks nors poetas. Tai tas pats, kas stebėti sakurą. Akimirka įdomi, nes ji tik akimirka. Sustok, akimirka žavinga. — Ji nusišypsojo. — Man patinka. Labai gražu.

Sustok, akimirka žavinga, pamaniau.

— Ir man patinka, — pasakiau. Ir nemelavau.

Ji uždengė objektyvą dangteliu, dar kartą pasitaisė sijoną. Rengėsi eiti. Puoliau kurstyti pokalbį, kad tik nenutrūktų.

— Kaip tu laikais, Kazumi? Dirbi?

— Bandau. Ieškau.

— Radai, kur gyventi?

Ji linktelėjo.

— Ten pat, Primrous Hile. Per kelis kvartalus nuo senųjų Džinos namų.

— Puiku. Primrous Hile gerai.

— Mačiau parduotuvėje Džudą Lo. Su kūdikiu.

— Tau pasisekė. — O iš tiesų sau pamaniau: pasisekė Džudui Lo. — Norėjau tavęs paklausti — ar negalėčiau užsisakyti Pato nuotraukų? Jei nesi labai užsiėmusi? Aš pažymėjau atspaudų lakšte. Tiksliai žinau, ko noriu.

Ji linktelėjo. Šitie nežymūs padrąsinantys linktelėjimai.

— Atsiųsiu.

— Arba galėčiau ateiti pas tave ir paimti.

— Arba aš atsiųsiu.

— Man nesunku. Tikrai.

Ji žiūrėjo į mane ir galvojo.

— Kazumi, gal norėtum puodelio arbatos? Prie teniso kortų yra kavinukė.

— Norėčiau. Anglai visada nori puodelio arbatos.

— Kaip ir japonai.

Prieš kontorų tarnautojų srautą nužingsniavome į kavinukę prie teniso kortų. O kai užsisakėme, ką gersime, aš jau įsivaizdavau save jos bute Primrous Hile, mačiau, kaip ji nusitraukia batus ir išsineria iš savo Burberry sijono. Įsivaizdavau, ir atrodė, kad tai būtų geriausias dalykas pasaulyje. Tai buvo tas senas, pavojingas jausmas, kad kažkas prasideda.

— Kaip Patas? — pasidomėjo ji, ir aš ėmiau ją dievinti. Būčiau dievinęs kiekvieną, susipratusį pasiteirauti apie Patą.

— Manau, gerai, — pasakiau. — Pradėjo lankyti mokyklą. Turi šunį Britnę. Atvažiuos atostogų. Tikiuosi, kad greitai. Dar reikia susitarti. O tu kaip? Ar laiminga Londone?

— Laimingesnė negu Tokijuje. Laimingesnė negu tada, kai buvau ištekėjusi.

Prisiminiau Džinos sodelyje verkiantį vyrą. Dalis manęs nenorėjo nieko žinoti. Nepakenčiu, kai pasakoja apie senus laikus. Tai tik kliūtis viskam. Bet ji norėjo, kad aš išklausyčiau. Man buvo per daug smalsu, kad bandyčiau ją sustabdyti.

— Jis fotografas. Lyg ir žinomas. Bent jau Tokijuje. Jam patinka daugybė Europos fotografų. Horstas, Robertas Duano, Alanas Brukingas. „Magnum“ fotografai. Žinai „Magnum“ agentūrą? Jis buvo nuostabus. Buvau jo padėjėja. Pirmas darbas po koledžo. Aš — kaip pasakyti? — gerbti jį.

— Gerbei jį.

— Jis mane labai remdavo. Rėmė. Paskui mes susituokėme, ir jis pasikeitė. Norėjo, kad sėdėčiau namie. Kad gimdyčiau vaiką.

— Kaip vyras gali to reikalauti?

— Nenorėjo, kad dirbčiau. — Ji siurbtelėjo arbatos. — Kaip tu ir Džiną.

Negalėjau to nuleisti negirdom.

— Nieko panašaus. Džiną norėjo būti namie ir auginti mūsų sūnų. Bent jau taip buvo iš pradžių.

— Vedę vyrai, — pasakė ji, tarsi tuo būtų paaiškinta viskas. Atsistojo, išsitraukė mažytę Pradu piniginę. Nepaisant visų kalbų apie „Magnum“ fotografus, ji buvo klasikinė japonė. Pametusi galvą dėl Pradu ir Burberry.

— Pasidėk pinigus. Aš užmokėsiu. Tu galėsi kitą kartą.

— Ne, — pasakė ji. — Kito karto nebus. Aš atsiųsiu Pato nuotraukas.

Ir išėjo, lydima voverės ir mano žvilgsnių, kol įsiliejo į kontorų tarnautojų minią. Azijietė mergina Burberry sijonu. Riktelėjau jai iš paskos:

— Bet kada vėl pasimatysime?

Ji neatsigręždama kilstelėjo dešinę ranką.

— Kai tavo pirštas bus gražesnis.

Žvilgtelėjau į savo ranką ir pamačiau ant bevardžio piršto spindint auksinį žiedą. Man pasirodė, kad kažkas šiandien su juo negerai.

Jis įsirėžė man į pirštą.

Žinojau, kad kažkur širdies kertelėje Džiną dar saugo gerų jausmų man.

— Silpnaproti tu nelaimingas, — pratrūko ji, kai paskambinau. — Mulki. Kvėša. Žioply. Ar tu žinai, kiek čia dabar valandų? Tuoj dvi. Patas seniausiai miega. Tu nepakaltinamas, Hari.

— Aš ne su Patu noriu pasikalbėti. Su tavimi.

— Tai gyviau. Valausi dantis ir einu miegoti.

— Noriu, kad Patas parvažiuotų. Kokiai savaitei. Septynioms dienoms. Bent kelioms. Per Velykas. Ką manai apie Velykas?

Girdėjau, kaip ji ranka uždengė ragelį ir pasakė Ričardui, kad čia aš. Girdėjau, kaip tas atsiduso ir iš įsiūčio trinktelėjo durimis.

— Neįmanoma, Hari.

— Kodėl?

— Nes per brangu skraidinti jį per Atlantą pirmyn atgal. Pernelyg keblu. Ir jis dar mažas. Kas jis, tavo manymu? Tonis Bleiras? Jam tik septyneri.

— Nieko jam nenutiks. Jam tai bus nuotykis. Man reikia su juo pasimatyti. Negaliu laukti iki vasaros. O pinigai — ne problema.

— O, tikrai? — Ji mokėjo būti velniškai kandi. — Tau gal ir ne problema. O Ričardui neišdegė su darbu Braidl Vortingtone. — Naujiena. — Jis iš ten išėjo.

— Viešpatie, negali gi jis keisti darbus kaip pirštines! Laikas jam apsiraminti ir prisiminti, kad turi tam tikrų pareigų.

Ilga tyla ragelyje. Spėju, kad mano buvusi žmona kone žodis žodin pati tai buvo sakiusi įnoringajam Ričardėliui.

— Tai dabar jis bedarbis?

— Ne — jis ieško. Bet mes neturime pinigų skristi...

— Aš užmokėsiu. Dėl to nesirūpink, Džiną. Aš tiesiog noriu pamatyti sūnų. Noriu, kad jis prisimintų, jog ir čia yra jo gyvenimas. Jis turės atostogų, tiesa? Atsiųsk jį per Velykas. Atsiųsk bet kada.

— Pagalvosiu.

— Būk gera. — Maldavau, kad ji leistų pasimatyti su mano sūnumi. Bet kažkodėl buvo visai nepikta. Dėl kažkokios priežasties negalėjau atsikratyti įspūdžio, kad tai veikiau jau gailestis. — Kaip jums ten?

— O, Naujosios Anglijos pakrantė graži. Turtinga istorija. Daugybė antikvarinių parduotuvėlių ir žvejų kaimelių. Ir pavadinimai tokie, jog jautiesi tarsi Anglijoje — Jarmutas, Portsmutas. Visur angliški pavadinimai, Hari.

— Šaunu. Džiaugiuos dėl tavęs, Džiną.

— Tik...

— Kas?

Ji kalbėjo kone pašnibždom. Tarsi labiau sau, o ne man.

— Na, čia ne visai taip, kaip ten, kur gyvenome. Hartforde ne taip miela ir gražu. Supranti, Hartfordas — didelis bjaurus miestas. Nusikalstamumas. Ir aš čia esu — nežinau, nė kaip pasakyti. Vieniša, turbūt. Manau, esu vieniša. Ričardas kasdien išeina ieškotis darbo. Patas mokykloje.

— Gerai sekasi?

— Labai gerai. Daugiau vidury pamokos nevaikštinėja po klasę.

— Puiku, Džiną.

— Bet aš nieko nepažįstu. Dar su šviesa visi dingsta ir vakare užsirakina namie. Truputį ne to tikėjausi. — Ji atsitokėjo ir prisiminė, su kuo kalba. — Bet šiaip viskas bus gerai, bus gerai.

— Klausyk, leisk Patui atskristi savaitei. Pabus su mano mama. Jam patiks. Ir jai patiks. — Nepasakiau Džinai apie mamą, nepasakiau apie gumbelį didumo sulig Žemės rutuliu. Tie laikai seniai praėjo. — Nes niekada nežinai, kas gyvenime gali nutikti, ar ne?

— Tiesa, — pasakė mano buvusi žmona. — Niekada nežinai, kas gyvenime gali nutikti.

Šešioliktas skyrius

Jei pamatytumėte mano mamą, žingsniuojančią gatve, galbūt pagalvotumėte, kad štai eina senučiukė pirkti ėdalo katei. Bet jūs suklystumėte.

Visų pirma ji negali pakęsti kačių, nes, jos manymu, katės visur palieka klaikią netvarką (nors, keista, pasilenkia prie kiekvienos net ir labiausiai nutriušusios katytės, pasitaikiusios pakeliui). Žiūrėdami į mano mamą, ko gero, pagalvotumėte, kad viską apie ją žinote. Ir pasirodytų, jog nežinote nieko.

Aš kai ką apie savo motiną žinau.

Ji mano, kad Dolė Parton — geriausia dainininkė pasaulyje ir kad žmonėms nederėtų visą laiką juoktis iš Dolės figūros. Mama per televizorių žiūri visokias sporto programas, bet labiausiai jai patinka smarkesni žaidimai (ledo ritulys, regbis, boksas). Jai atrodo, kad jos anūkas — gražiausias vaikas per visą pasaulio istoriją. Jos manymu, tai absoliučiai objektyvus vertinimas, ir ji nė per nago juodymą nėra šališka.

Dar šį tą žinau apie savo mamą. Po mano tėčio mirties ji neapsakomai vieniša. Nesvarbu, kiek šalia jos žmonių. Ji garbina mano tėvą ir kalbasi su jo nuotraukomis, kai mano, kad niekas negirdi. Aplankyti jo kapą, mamos galva, pats geriausias būdas pasižmonėti.

Žinau, kad šeima ir draugai labai ją myli: jauni kaimynai už puodelį arbatos taiso jai lietvamzdžius, žilaplaukių bičiulių armija vis kviečia į naują parduotuvių pasažą, kasdien paskambina broliai.

Mano mama gera, linksma ir narsi. Labai narsi. Nors sutemus neatidaro durų bet kam, pasirengusi stoti prieš bet kokį chuliganą. Kai Patas buvo visai mažas, ji pagrasino išvaikysianti šutvę jaunikaičių, kurie, kaip ji sakė, sužvėrėjo vietinėje užeigėlėje „Generolo Li Tenesio gardumynai“.

Tą kartą labai ant jos pykau — galėjo ją sužeisti, nes net ir pagyvenusios moteriškaitės nėra saugios bjauriame šiuolaikiniame pasaulyje, — bet dabar esu laimingas, kad ji taip padarė. Tai ji — mano mama. Ji tokia. Didžiuojuosi ja.

Ji ne tokia degtukas kaip mano tėvas. Ji pakanti kitaip gyvenantiems ir tiki, kad žmogus iš prigimties yra geras. Tačiau kai netenka kantrybės, ji... na, sužvėrėja, kaip pasakytų pati.

Jos mylimiausias brolis, tas, kuris artimiausias amžiumi, nepraleidžia progos mamai priminti apie įbrėžimą ant pianino namuose Ist Ende, kur jie užaugo. Mano mama, įsiutusi ant brolio, kam tas erzinasi, paleido jam į galvą peilį. Peilis pralėkė per kelis colius, smigo į pianiną ir liko ten virpėdamas, kaip būna tik animaciniuose filmukuose. Niekaip nebūtum jos įtaręs pasikėsinimu nužudyti brolį. Buvo tyli, drovi mergaitė, prie kurios mokykloje kibdavo dėl jos nežymaus kalbos defekto (kibdavo ne bendraklasiai, o mokytojai, nes Ist Endo mokykla buvo tokia pat žiauri, kaip ir pataisos namai Dikenso romanuose). Ji visados tvirtindavo, kad peilis išslydo. Jos brolis sakydavo, kad ji tobulai nusitaikiusi.

Berniukų pilnuose namuose ji buvo santūri ir didinga kaip karalienė Elžbieta I. Beprotiškai mylima tėvų, skatinama į save žiūrėti kaip į ypatingą asmenį ir lepinama kaip vienturtė.

Žinau, kad mama visados buvo mylima — vienintelė mergaitė didžiulėje berniukų šeimoje ir vienintelė moteris mažutėje šeimoje, kurioje aš užaugau, — ir, man rodos, todėl ji ir pati moka taip dalyti meilę. Žinau, kad be jos mudu su Patu būtume pražuvę. Net įsivaizduoti negaliu, koks būtų pasaulis be mamos.

Ji pilna gyvybės. Nepažįstu kito taip gyvenimu besidžiaugiančio žmogaus. Jai patinka dainuoti ir šokti. Žinau, kad jai patinka juoktis. Net ir juodžiausiomis akimirkomis. Juodžiausiomis akimirkomis ypač. Mes vis dar pasijuokiame iš to, kaip ji per mano tėvo laidotuves trinktelėjo galvą į karstą.

Tik toks žmogus, kuris myli žmones taip karštai kaip mano mama, gali būti toks vienišas. Ji rūpestingai atsirenka, ką vakare žiūrės per televizorių. Jai patinka žinios, dokumentiniai filmai, tačiau tuoj kilsteli antakius, kai pradeda rodyti auskarus liežuviuose ir speneliuose per šou „Šeši įkalę studentai bute“. Žinau, kad ji šaiposi iš muilo operų, nors septintajame dešimtmetyje mielai žiūrėdavo „JR“ ir „Dalasą“. Animacinių filmukų niekšybės ją prajuokina.

Kas dar? Ak taip.

Žinau, kad mano mama nemėgsta vaikščioti pas gydytojus.

Šiaip ar taip, Teksas nenuvežė mamos į ligoninę. Atrodo, atsirado problemų su jo mašinos galine pakaba, nors įtariu, kad iš tiesų problemų kilo su Tekso nervais.

Mama pasakė, kad nuvažiuos autobusu. Aš pasakiau, kad važiuosiu į ligoninę drauge su ja. Ji pasakė, kad bus gerai ir autobusas. Ji nenorinti kelti sąmyšio. Tai vienas iš jos ryškiausių bruožų — kad nebūtų sąmyšio. Jei sode per jos rožių krūmus atšuoliuotų keturi Apokalipsės raiteliai, mano mama pasistengtų nekelti sąmyšio.

Pasijuokti ir nekelti sąmyšio. Tai jos būdui. Tokia jos filosofija. Savotiškas linksmas stoicizmas, nuo kurio man suspausdavo širdį ir kildavo noras ją apkabinti.

Bet šiandien juokas neėmė. Tokiomis dienomis būna sunku.

Kai išėjo iš gydytojo kabineto, aiškiai matėsi, kad naujienos prastos.

Ji susikaupusi bandė suprasti diagnozę, stengėsi perprasti tą kalbą, stengėsi suvokti, kaip sukietėjęs kūno gabalėlis gali aukštyn kojom apversti visą tavo pasaulį.

Ji nenorėjo apie tai kalbėtis žmonių pilname laukiamajame. Ji nenorėjo apie tai kalbėtis, kol nesusėdome į mano automobilį.

Sėdėjome bekraštėje ligoninės automobilių stovėjimo aikštelėje. Automobiliai lyg kokie rykliai suko ratus ieškodami vietos sustoti. Įtempta diena ligoninei. Galbūt čia visos dienos įtemptos.

— Žiūrėk — aš nusirašiau. — Mama parodė man popieriaus skiautę. Ten jos drebančia ranka buvo užrašyta invazinė karcinoma.

— Ką tai reiškia? — paklausiau, lyg ir žinodamas, bet negalėdamas tuo patikėti.

— Krūties vėžys, — atsakė mama.

Taip, pamaniau. Iš pradžių tėvas, paskui motina. Pats natūraliausias dalykas pasaulyje, toks pat natūralus, kaip vaiko gimimas. Tai kodėl tuomet atrodo, kad pasaulis byra į šipulius?

— Krūtų skyriaus gydytojas sako, kad jie dar nežino, ką darys. Kaip gydys. Malonus vyrukas. Turbūt iš kurios nors Viduržemio jūros šalies. Angliškai kalba geriau už mane. Išdėstė man viską tiesiai šviesiai. Sako, jog yra tai, kas vadinama stadijomis. Tai reiškia, kad jie turi įvertinti jo plitimo riziką. Ir, supranti, kiek jis jau išplitęs.

Tylėjau.

— Susipažinau su krūtų skyriaus sesute. Ji buvo maloni. Graži mergina. Jos nosis — kaip tai vadinama? Pradurta. Specialiai parengta tokiems atvejams, kaip mano. Man dar reikia į ligoninę, Hari. Galiu grįžti autobusu. Nesijaudink. Žinau, kad neturi laiko.

Iš šono stebėjau ją žiūrinčią į ligoninę, žvelgiau į tą švelnų, gerą veidą, pažįstamą man kur kas ilgiau už visus kitus, ir mačiau, kaip joje kunkuliuoja jausmai.

Siaubas. Sutrikimas. Pyktis. Netgi nuostaba.

— Grehemas neužsibuvo, ar ne? Seniukas Teksas. Kaubojus Džo iš Rio Sautendo. Išgaravo, vos tik muzika nutilo. Tavo tėtis būtų čia. Tavo tėtis būtų čia dėl manęs, Hari. Tas vyras dėl manęs būtų ėjęs per ugnį ir vandenį. Tai santuoka, Hari. Tam santuoka ir reikalinga.

— Dar daug ką galima padaryti, tiesa?

Ji tylėjo paskendusi mintyse.

— Mam? Dar daug ką galima padaryti, tiesa?

— A, taip. Taip. Daug ką galima padaryti. Aš nusiteikusį nugalėti tą daiktą. Tikrai, Hari. Žmonės gyvena su krūties vėžiu. Gyvena. Žmonės gyvena. Čia ne taip, kaip tavo tėčiui. Plaučių vėžio neįveiksi. To nenugalėsi. Prakeiktas plaučių vėžys. Prakeiktas vėžys. Pasiglemžė tavo tėtį. Manęs negaus. Prakeiktas vėžys. Tikras... šiknius. — Ji žvilgtelėjo į mane. — Atsiprašau.

— Mam?

— Ką, mielasis?

— Aš tikrai didžiuojuos, kad tu mano mama.

Ji linktelėjo, paėmė mano ranką ir nepaleido. Taip stipriai savo nedidukais delnais suspaudė man plaštaką, jog pajutau, kaip įsispaudė brangiojo metalo juosta, ta laiko išdeginta aukso gija.

Mano motinos vestuvinis žiedas.

Jis jai buvo kaip tik.

Mano tėvai susipažino per mamos brolį. Per tą, į kurį ji paleido peilį ir bandė nužudyti. Jis buvo jos mylimiausias.

Mamos brolis ir mano tėtis lankė tą patį bokso klubą. Tai buvo tais laikais, kai boksas berniūkščių buvo taip pat mėgstamas kaip ir futbolas. Dabar, aišku, viskas pasikeitė, ir jei kas iš televizijos pažįstamų ir boksavosi mokyklos laikais, tai visi jie mokėsi Itone.

O anais laikais buvo manoma, kad boksas augantiems berniukams į naudą. Ir štai po bendros treniruotės — mano dėdė ir tėtis buvo vienodo svorio ir vienodo amžiaus, abu metais vyresni už mano mamą, — mamos brolis parsivedė mano tėtį į tuos namus Ist Endo dėžėje, kaip jie vadino savo akligatvį. O dėžė todėl, kad kaip tik tokios formos ir buvo. Toje dėžėje gyveno visas būrys berniūkščių. Bet buvo ir viena mergaitė.

Mano tėtis tuomet ėjo septynioliktus metus. Dirbo nuo keturiolikos. Jis buvo įžūlus ir pasiutęs, išdidus ir ūmus. Kartą, kai viena iš ištisos armijos pusseserių jį išplūdo, jis pririšo ją prie stulpo ir muilu išplovė burną. Jis kunkuliavo pykčiu. Buvo pasiryžęs muštis su visais. Rodėsi, jam tai smagu. Paskui jis pamatė mano motiną, dar tik šešiolikos, išpaikintą dėžės princesę, ir radosi priežastis liautis muštis ir pradėti gyventi.

Ji išmokė jį švelnumo — ji ir sunkiai įsivaizduojami dalykai, kurių jis prisižiūrėjo kare. Jis ją išmokė stiprybės. O gal jiedu tai ir taip jau turėjo: šėlstantis berniokas buvo kur kas jautresnis, negu drįso rodytis. Ir galbūt ji buvo tvirtesnė, nei atrodė. Santūrią šešiolikmetę užgrūdino skurdas, gyvenimas dėžėje ir broliai.

O jų santuoka buvo beprotiškai laiminga. Iki pat tėčio mirties jiedu ėjo vienas dėl kito iš proto. Visą gyvenimą jie stengėsi vienas kitam įtikti.

Jis jai atsiųsdavo raudonų rožių, ji jam nešdavo pusryčius į lovą. Jis žiūrėdavo į ją negalėdamas patikėti savo laime. Ji rašydavo eilėraščius ir dėdavo jam į priešpiečių dėžutę. Mačiau jo rašytus atvirukus — Motinos dienos, gimtadienio, Kalėdų. Vadindavo ją „mano angelas“, „gyvenimo meilė“. Mažiau romantiško žmogaus, rodėsi, nerastum visame pasaulyje, o ji įkvėpė mano tėvą rašyti sonetus.

Atėję iš didžiulių draugiškų šeimų, jie tenkinosi vienas kito draugija. Vienintelis tikras sielvartas jų pasaulėlyje buvo tie bendro gyvenimo pradžios metai, kai niekaip negalėjo susilaukti vaiko. O vėliau, kai aš pagaliau gimiau, širdį draskantys persileidimai vienas po kito. Vienas iš pačių ryškiausių mano vaikystės prisiminimų — mama sugniužusi sėdi ant grindų mūsų virš daržovių parduotuvėlės nuomojamame bute, o tėtis ją, savo susisielojusį angelą, palūžusią tikrąją meilę, guodžia raudančią dėl dar vieno prarasto vaiko.

Mano pirmas žvilgsnis į vedybinį gyvenimą.

Kai pats tapau tėvu, susivokiau, kad bandau juos mėgdžioti, kad bandau atrasti jų pusiausvyrą tarp griežtumo ir švelnumo. Man jie atrodė tobuli tėvai. Mylintys ir griežti.

Tėvas nei prieš vieną iš mudviejų gyvenime nėra pakėlęs rankos — smarkumą pasilaikydavo nepažįstamiems, kuriems nepakakdavo proto nestoti jam skersai kelio. Mama nevengė į mane paleisti batą — gerai, kad ne peilį, — kai varydavau ją iš proto savo fantazijomis ir vienišiaus žaidimais, tais vienturčio privalumais, dėl kurių dažnokai neatsiliepdavau kviečiamas. Bet ji taip ilgai laukė vaiko, kad nemokėjo ilgai ant manęs pykti.

— Palauk, grįš tavo tėvas, — sakydavo man, ir tai būdavo baisiausias jos grasinimas.

O aš neišsigąsdavau. Nes žinojau, kad jie mane myli, žinojau, kad jų meilė besąlyginė ir amžina, meilė, kuri tęsis visą gyvenimą ir po jo.

Ne, vaikystėje mane labiausiai gąsdindavo mintis, kad galiu netekti mamos. Tamsiais vėjuotais žiemos vakarais, kokių dabar nebebūna, mano mama, nedidukė, kiek aukštesnė nei penkių pėdų moteris banguotais plaukais, pranykdavo parduotuvėlių virtinėje netoli mūsų namų nupirkti ko nors prie arbatos. Tai buvo tais laikais, kai žiemą snigdavo ir, taip bent jau įsikirto atminty, gatvės skendėjo ūkanose, kylančiose nuo nesuskaičiuojamos daugybės laužų. Ji eidavo faršo, kiaulienos žlėgtainių arba kepintų pupelių, arba penktadieniais — žuvies ir į laikraštį suvyniotų traškučių — mano vaikystės meniu.

Ir aš jaudindamasis, klaikiai jaudindamasis laukdavau, kol grįš ta moteris, mano mama, tiesiog pranykusi parduotuvėse. Nenusivilkęs mokyklinės uniformos — pilkų flanelinių kelnių, pilkų marškinių ir dryžuoto kaklaryšio — tų seniams derančių skudurų, kuriuos buvom priversti vilkėti, stovėdavau ant sofos atlošo prisispaudęs veidu prie aprasojusio stiklo ir žvilgsniu naršydavau tamsias tuščias gatves.

Ieškodavau to vienintelio motinos silueto ir stingdavau nuo minties, kad ji gali niekados nebegrįžti namo.

Mudu su Side nusivedėme mamą į šou.

Tėvas dažnai vesdavosi mamą į tokius šou. Maždaug kas pusmetį jiedu pasipuošdavo geriausiais drabužiais ir traukdavo į ryškias Londono šviesas. Ta kone visus vakarus prie televizoriaus praleidžianti porelė buvo tikra muzikinio teatro repertuaro žinovė.

Kai per televizorių ėmė rodyti filmuotas miuziklų „Oklahoma!“, „Vest Saido istorija“ ir „Mano gražuolė ledi“ versijas, jiedu žodis žodin dainuodavo drauge.

Mama dar ir šokdavo: puikiai pamėgdžiodavo spalvotųjų ir baltųjų gaujų šokį iš „Vest Saido istorijos“. Mano mamai miuziklai nebuvo vien pasyvi patirtis. Ji penkiasdešimt metų vaikščiojo į Vest Endą, ir nedaug tebuvo melodijų, kasvakar skambančių Šaftsberio aveniu, Strando gatvėje ir Haimarkete19, kurių nemokėtų geriau už tikruosius dainininkus.

Dabar ji nusprendė, kad norėtų vėl pasižiūrėti „Les Miserables“.

— Man jis patinka, — aiškino ji Sidei. — Man patinka maža mergaitė. Ir man patinka prostitutės. Ir patinka, kai iššaudo visus studentus. Labai liūdna ir yra tokių gražių melodijų.

Ji vilkėjo baltą dviejų dalių kostiumėlį iš „Blumingdeilo“ parduotuvės, kurį jai parvežiau iš Niujorko. Ji atrodė gražiai, bet trapi ir vyresnė, daug vyresnė, negu kada būčiau galėjęs ją tokią įsivaizduoti.

Sidė paėmė mano mamą už rankos, kai užvažiavome jos paimti, ir nebepaleido visą kelią iki „Palace“ teatro prie Kembridžo žiedo. Sidė laikė jos ranką, kol važiavome į miestą, laikė, kol skynėmės per tirštėjančias pavakarės minias. Mama atrodė per daug trapi miestui, per gležna automobilių spūstims, triukšmui, žmonių srautams.

Kaip visada, „Palace“ publika — užsienio turistų, priemiesčių gyventojų ir vietinių, „pasikultūrinti“ atėjusių miestiečių mišinys. Tiesiai priešais mus sėdėjo jaunas vyriškis, vilkintis kostiumą šviesiais ruoželiais, koks nors sulaižytas naujai iškeptas Sičio šulas, turbūt su motina iš vieno šono ir senele iš kito. Iš pat pirmo žvilgsnio jis man nepatiko.

Jis kraipydamas galvą demonstratyviai atsigręžė vien todėl, kad mama kelis kartus brūkštelėjo jam per ausį nusirengdama švarkelį. Paskui įmantriai purkštavo, kai mama švilpavo per uvertiūrą. Ir paskui, kai vaidinimas prasidėjo, vis garsiai krenkštė, kai mama drauge su Fantina dainavo garsiąją mirties sceną „Sapnavau sapną“. Galiausiai, kai mama prisijungė prie jaudinamo kūrinio „Ar girdi, kaip dainuoja žmonės?“, jis įsiutęs atsisuko į mus.

— Gal malonėtumėt užsičiaupti? — sušnypštė.

— Atstok, vyruti, — pasakė Sidė, ir aš jai pajutau meilės bangą. — Ir mes mokėjome už bilietus.

— Mes negalime mėgautis vaidinimu, kai ji elgiasi taip, tarsi būtų choristė!

— Kas ta ji? — grėsmingai paklausiau.

Už mūsų pasigirdo: „ššššš!“ Ėmė sukiotis plikos ir cheminiu būdu sugarbanotos galvos. Iš susierzinimo susiraukšlėjusios nutukusios marmūzės.

— Ar girdi, kaip žmonės dainuoja, dainuoja piktų žmonių dainą? — ir laimės užsimiršusi traukė mano mama. — Čia skamba muzika žmonių, kurie daugiau nebus vergai!

Jaunojo dabitos kultūringoji senelė įterpė savo trigrašį:

— Žinote, mes irgi sumokėjome už savo vietas.

— Mes negalime susikaupti, — suinkštė jos senamadiška dukrelė.

— Jums nereikia susikaupti, ponia, — pasakė Sidė. — Jums tereikia atsilošti ir mėgautis. Juk jūs žinot, kaip reikia atsilošti ir mėgautis, ar ne?

— Na, jau nebeįmanoma!

— Einu pakviesti pagalbos, — pareiškė jos sūnelis ir nuėjęs surado jauną moterį su žibintuvėliu.

Tada mus išmetė lauk.

Buvo labai mandagūs. Pasakė, kad jei negalime nutildyti mamos, direkcija pasiliekanti teisę paprašyti mus pasišalinti. O užčiaupti mano mamą, kai jos dar laukė Žano Valžano, Žavero, Eponinos ir visų tų šaunių studentų mirtys, nebuvo jokių šansų.

Taigi išėjome. Mano žmona, mano motina ir aš. Išėjome juokdamiesi, tarsi būti išmestiems iš miuziklo būtų smagiau negu jį žiūrėti. Brovėmės per madingai vilkinčių žmonių būrius į Italų barą, kur mamai buvo pažadėtas gardžios arbatos puodelis.

Visi trys — mano žmona, mano motina ir aš, — ranka rankon Soho gatvėmis.

Visa gerkle piešdami „Tuščios kėdės prie tuščių stalų“.

Septynioliktas skyrius

Oro uoste laukiau atskrendančio sūnaus.

Jis atėjo pro atvykimo vartus įsikibęs į jaunos „British Airways“ stiuardesės ranką. Ant kaklo jam kabėjo kažkas panašaus į asmens tapatybės kortelę, kokias paprastai turi vaikai senuose nespalvotuose filmuose apie karą.

Prašom pasirūpinti šituo vaiku.

— Patai! Čionai! Patai!

Stiuardesė mane pamatė anksčiau už jį. Jis, blyškiu rimtu veideliu, kažką jai pasakė, o tada pamatė mane per visų tų atvykstančių turistų ir visokio plauko verslininkų kojų mišką. Paleido merginos ranką ir puolė man į glėbį. Aš parklupęs tvirtai jį suspaudžiau ir pabučiavau į šviesiaplaukį viršugalvį.

— Duokš į tave pasižiūrėti, zuiki.

Jis išsišiepė ir nusižiovavo, ir aš pamačiau, kad anksčiau žiojėjęs bedantis tarpas pasikeitęs. Ten kalėsi du nelygūs švaraus balto kaulo kauburėliai. Dantys visam gyvenimui.

Buvo ir kitokių permainų. Patas atrodė aukštesnis, plaukai gal šiek tiek tamsesni, ir drabužiai man visiškai nepažįstami.

— Kaip tu? Kaip skrydis? Kaip gera tave matyti, zuiki!

— Lėktuve negali užmigti, nes eina ir siūlo ką nors valgyti, — sumirksėjęs pavargusiomis mėlynomis akimis reziumavo Patas. — Reikia rinktis žuvį arba vištą.

— Truputėlį susimaišė laiko juostos, ar ne, Patai? — prakalbo BA mergina. Paskui apdovanojo mane akinamai balta šypsena. — Labai mielas berniukas.

Tikra tiesa. Mielas berniukas. Protingas, linksmas ir gražus. Be to, savarankiškas ir drąsus — pats perskrido visą Atlantą. Fantastiškas vaikas.

Padėkojome BA merginai, paskui pasigavome taksi važiuoti atgal į miestą. Seniai širdy nejaučiau tokio lengvumo.

— Kaip ten Konektikute?

— Gerai.

— Kaip tau nauja mokykla? Draugų susiradai?

— Gerai.

— Kaip mamytė?

— Gerai. — Jis patylėjo, suraukęs antakius žiūrėjo į lėtai greitkelio link judančius automobilius. — Bet ji barasi su Ričardu. Jie truputį nesutaria dėl Britnės.

Tai štai kas Džinai. Akimirką bandžiau prisiminti, kas ta Britnė, — kokia nors karšta jaunutė auklė? Ar kokia žavi meilės ištroškusi sekretorė? Bet Britnė negali būti sekretorė. Ričardas neturi darbo. Viskas žlugo Braidl Vortingtone. Tai kas ta paslaptinga moteris?

— Britnė privėmė svetainėje, — pasakojo Patas. — Ričardas labai supyko. Paskui Britnė prišlapino ant indiško kilimo, paskui ją operavo, ir Ričardas sakė, kad šlykštu, kaip Britnė kandžioja dygsnius.

Jau buvau bemanąs, kad Britnė, atrodo, kieta auklė, bet staiga prisiminiau. Nagi taip. Mano sūnus dabar turi šunį.

Šypsena iš lėto nušvietė Pato veidelį.

— Žinai ką? Per vakarienę jis tupi po stalu ir laižo savo, ė, pimpaliuką.

Kilstelėjau antakius.

— Ričardas ar Britnė?

Mano sūnus truputį pagalvojo.

— Tu juokauji, — pasakė.

— Eikš, — pakviečiau.

Jis pasislinko sėdyne ir užsiropštė man ant kelių. Užuodžiau, kad Patas kvepia cukrumi ir prakaitu, užuodžiau jo nuovargį. Po kelių minučių jis jau miegojo.

Taksi vairuotojas ant prietaisų skydelio turėjo prisiklijavęs trijų vaikučių nuotraukas. Jis pasižiūrėjo į mudu per veidrodėlį ir nusišypsojo.

— Ar iš toli, vyručiai? — pasidomėjo.

— Oi, taip, — atsakiau. — Sukorėme nemenką kelią.

Sidė ant laukujų durų buvo pakabinusi balionų, ir nuo to mano širdis priplūdo dėkingumo ir meilės.

Kol susimokėjau vairuotojui, ji stovėjo spinduliuodama šypsena. Nusitempiau Pato lagaminą takučiu namo. Sidė pasilenkė, čiupo Patą į glėbį, ir man pasirodė, kad štai pagaliau mes būsime tikra šeima.

Pegė svetainėje žiūrėjo lėlės Liusės vaizdajuostę. Tą filmą buvau žiūrėjęs su Pege — animuota juosta, atkartojanti pigų filmuką apie tai, kaip Liusė rokenrolo dainininkė ir jos bespalvė grupė plaikstosi šeštojo dešimtmečio skaromis.

— Liusė rokenrolo dainininkė ir jos draugai nenustygsta, kada galės prisijungti prie hipių jaunimėlio džiazo gazuoto vandens parduotuvėje ir pirščiukų laižymo linksmybių, — pranešė Pegė. — Nežiopsok — linksmybės prasideda!

Patas droviai nusišypsojo savo seniausiai draugei.

— Labas, Patai, — su princesės orumu išlaikė formalumą Pegė. — Tai kaip ten Amerikoje?

— Gerai, — atsakė Patas. — Aš turiu šunį. Jo vardas Britnė. Jam neleidžiama būti namie, nes jis priešais kiekvieną laižo savo pimpalą.

— Nenoriu tavęs nuliūdinti, Patai, — šnarpštelėjo Pegė, — bet jis negali būti šuo, jeigu vardas — Britnė. Nes Britnė — mergaitiškas vardas, kvailiuk.

Patas pažvelgė į mane, tikėdamasis paramos.

— Juk Britnė — šuo, ar ne?

Man prieš akis iškilo Britnė, po vakarienės po stalu laižanti savo milžinišką organą.

— Manyčiau, taip, mielasis.

— Ar nori su manimi pasižiūrėti „Lėlės Liusės amerikietišką grafiti“? — paklausė Pegė. — Liusė rokenrolo dainininkė čia tiesiog nereali.

Mudu su Sidne nusišypsojome vienas kitam. Ji spustelėjo man ranką. Žinojo, kiek daug man visa tai reiškia.

Patas įsistebeilijo į rožinę viziją, kaip Čakas Beris krypuojančią televizoriaus ekrane.

— Lėlė Liusė — šūdas, — pasakė.

— Patai, — sudraudžiau.

— Lėlė Liusė — visiškas šūdas.

— Patai!

— Tegu lėlė Liusė pabučiuoja man į šikną.

— Patai, aš perspėjau.

— Eina lėlė Liusė šikt.

Ir nuo čia viskas ėmė tarsi ristis žemyn.

Dar nebuvau matęs mamos tokios laimingos.

Tai buvo daugiau negu laimė. Vėl išvydus anūką ją apėmė savotiška ekstazė, nevaldoma euforija. Mano mama tarsi ištirpo savo anūke.

Kol užtraukiau rankinį stabdį, ji jau pasičiupo Patą ir išspaudė iš jo visą orą. Atsitraukė per ištiestas rankas ir su nuostaba žvelgė į jo žavų veidelį. Ji kraipė galvą, negalėdama patikėti, kad jis grįžo.

Kad ir savaitei.

Suėjome vidun. Ant svetainės stalelio paskleisti gulėjo rausvi ir violetiniai lankstinukai. Mama ėmė skubiai juos rinkti. Bet aš spėjau pamatyti kai kuriuos užrašus.

Tai jums. Kaip išgyventi diagnozę. Krūties atkūrimas. Krūties vėžio slaugos draugija. Važiuojant į ligoninę. Zoladeksas. Taksolis. Taksoteris. Arimideksas. Chemoterapija. Švitinimas.

Pusės užrašų aš nė nesupratau. Bet supratau, ką tie lankstinukai reiškia.

— Kaip tu, mam? — uždaviau pati beprasmiškiausią klausimą, nuo kurio niekaip negalėjau susilaikyti. Nes labai norėjau, kad ji man pasakytų, jog viskas bus gerai ir jog ji visados bus šiame pasaulyje.

— Oi, gerai, — atsakė ji, vengdama sąmyšio, norėdama bet kuria kaina apsieiti be savigailos ir melodramų. — Prisiuntė man šitų. Negi tikisi, kad viską perskaitysiu.

Surinkusi lankstinukus apie vėžį, įkišo į stalčių.

Tada suplojo rankomis.

— Paruošiu po puodelį arbatėlės abiem savo berniukams, — pasakė. — Kaip manot?

— Man negalima kofeino, — pasakė Patas ir paėmė televizoriaus valdymo pultelį. — Mamytė sakė.

— Ir aš jau išgėriau porą puodelių kapucino, — pasakiau. — Mano gydytoja nenori, kad gerčiau daugiau kaip tris kofeino porcijas per dieną. Mat kenkia kraujospūdžiui.

— O, — sutriko mama. — O, gerai. Tai tada užsiplikysiu sau, gerai?

Taigi mudu su Patu sudribome ant senos sudubusios sofos, rodos, pažįstančios kiekvieną mūsų kūnų iškilumą, kiekvieną linkį, o mama nuėjo į virtuvę: niūniavo Dolės Parton „Jolene“ ir mąstė apie šitą keistą naują pasaulį, kur jos sūnui ir jos anūkui užginta išgerti puodelį geros arbatos.

Paskui parke žiūrėjome, kaip Patas šturmuoja viršutines aprūdijusios laipynės pakopas. Jau nebe tas nedrąsus mažas berniukas, koks buvo vos prieš porą metų. Dabar bebaimis kaip kalnų ožys.

Du didesni berniukai karstėsi pačiame viršuje kaip beždžionės. Net ir dabar Patas stabtelėjo, tvirtai įsitvėrė ir susižavėjęs įsmeigė į juos akis. Jam vis dar patiko vyresni berniukai. Tie du į jį nekreipė absoliučiai jokio dėmesio.

— Gera, kad jis grįžo, — pasakiau. — Vėl panašiau į normalią šeimą. Ypač dabar, kai esame čia su tavimi. Eilinė šeima, kur apie nieką nereikia per daug galvoti. Kur viskas atrodo, nežinau — normaliai. Kaip tu ir tėtis.

Mano tėvas noriai būtų pritaręs mano normalumo troškimui. Mano tėtušis padejuotų dėl šeimos žlugimo, dėl padidėjusio skyrybų skaičiaus, dėl vaikų kartos, užaugintos tik vieno iš tėvų. Visa tai būtų išdėstęs besukdamas sau cigaretę.

Mano tėtis visom keturiom buvo už normalumą.

Tačiau mano mama nulipdyta iš kitokio molio.

— Kas yra normalu? — paklausė ji. — Mudu su tavo tėčiu iki tol, kol tu atsiradai, susituokę pragyvenome dešimt metų. Ir tu mus vadini normaliais? Jautėmės kaip tik nori, bet tik ne normaliai. Jautėmės kaip kokie apsigimėliai.

Du didesnieji berniukai nušoko nuo laipynės ir nukūrė prie sūpynių. Patas šypsojosi jiems tyros meilės sklidinomis akimis.

— Visi mūsų draugai susilaukė vaikų, — pasakojo mama. — Kaip kokie triušiai. Kurie nors vieni visados turėdavo pašautą kepalėlį. Viens du — nėščia, vaikas yra. Bet mums taip nenutikdavo. — Ji nusišypsojo. — Ir tu mus vadini normaliais, Hari. Kad tave kur. Sakau tau, nesijautėme labai normalūs.

Stebėjau, kaip mano sūnus vargais negalais baigia užsiropšti iki laipynės viršaus: veidas griežtas ir susikaupęs, skruostai raudonuoja nuo šalčio.

— Tu supranti, ką aš noriu pasakyti. Mes buvome normalūs. Tu, aš ir tėtis.

Ir aš prisiminiau Kalėdas su visais dėdėmis ir tetomis, atostogas vagonėlyje Kornvalyje, sekmadieninio kepsnio kvapą ir tėtį, ant keliuko plaunantį automobilį. Prisiminiau išvykas į Sautendą — ne į prieplauką ar paplūdimį, o į šunų lenktynes. Ir prisiminiau, kaip grįžtant iš senelės arba, kartą per metus, iš pantomimos Londono „Palladium“ gulėdavau ant galinės automobilio sėdynės, virš galvos švysčiodavo geltonos Esekso A kelių šviesos, sakydavau mamai, kad negaliu užmigti, kad nesu pavargęs, visai nepavargęs. Tu tik pailsink akytes, — sakydavo ji man. — Tik pailsink akytes. Mano vaikystė buvo pilna paprastumo ir gerumo. Mano sūnui suteikti tą patį, atrodo, jau per vėlu.

— Normalesnių už mus nė nebūna, — pasakiau.

— Taigi mes pasidarėme normalūs, kai tu atsiradai? O jeigu tu nebūtum atsiradęs, būtume taip ir likę apsigimėliai?

— Nežinau. Aš tik žinau, kad atrodė lengva gyventi. Dabar to lengvumo nebėr. Patas ir Pegė nesikalba. Sidė pyksta ant manęs, nes jai atrodo, kad paikinu Patą. Aš siuntu ant Sidės, nes man atrodo, kad ji nepatenkinta, kam Patas atvažiavo kad ir vienai apgailėtinai savaitėlei.

— Kodėl Patas ir Pegė nesikalba?

— Susiriejo. Jis lėlę Liusę išvadino kekše už du dolerius. Žinai gi, ką Pegei reiškia jos Liusė.

— Broliai ir seserys visados niaujasi. Aš kone nusmeigiau vieną brolį.

— Taip, bet jie gi ne brolis ir sesuo, tiesa? Štai kur šuo pakastas. Taigi tai niekados nebus normalu. Nebus visiškai normalu. Jeigu viskas subyrės, kas tada nutiks? Mes daugiau niekada vienas kito nebematysime. Ar šitai tu vadini normaliu gyvenimu? Baik, mama. Net tu nesi tokių plačių pažiūrų.

Patas užsikorė iki pat laipynės viršaus. Jo siluetas, tarsi išbrėžtas bekraščiame mėlyname danguje, ir pavasario dvelksmas ore, nepaisant šaltuko. Aptūlotas šilta striuke mano sūnus šypsojosi mums iki ausų. Laikėsi tvirtai įsikibęs abiem rankomis. Kelios auksinės plaukų sruogos išlindo iš po kepurės su bumbulu, kurią jam numezgė senelė.

— Man nepatinka visos šitos kalbos apie normalumą, — pasakė mama. — Nes daugybę metų jaučiausi kaip tik nori, bet tik ne normaliai. Dešimt metų bandėme susilaukti tavęs. Kas mėnesį ateidavo nauja širdgėla. Dešimt metų kas mėnesį, Hari. Tu protingas vyras. Susitvarkysi.

Turbūt slystelėjo Pato sportbatis, ir aš mačiau, kaip, staiga loštelėjus atgal į skystančią oro sieną, pasididžiavimą jo veide pakeičia panika. Bet jis akimirksniu atgavo pusiausvyrą, tvirtai atsistojo ant skersinio ir tvirtai kumštukais įsikirto į laipynę.

— Nėra tokio dalyko kaip normali šeima, — pasakė mano mama.

Paskambino Džiną.

Buvo beveik vidurnaktis. Vaikai jau seniausiai miegojo: Pegė savo kambaryje, Patas ant seno čiužinio svečių kambaryje. Sidė rengė vaišes viename iš tų itin modernių viešbučių, kurių priviso visame mieste. Po šmeižto dėl lėlės Liusės moralės mes visi dar kartą pasikalbėjome, tačiau nebuvo apsieita be nenatūralaus mandagumo, kuris kartais blogiau už piktą tylą. Džiaugiausi, kad nieko nėra greta, kai paskambino mano buvusioji.

— Kaip jis, Hari?

— Gerai.

— Neleidi jam vartoti cukraus? Ir kofeino? Ir angliškos jautienos?

— Jis nevalgė „Happy Meal“ nuo ano karto, kai buvo pas mane.

— Noriu, kad nuvestum jį aplankyti mano tėčio.

— Tavo tėčio? Nuvesti pas Gleną?

— Taip. Pas Pato senelį.

Man visados išdulkėdavo iš galvos, kad Patas turi dvejus senelius. Džinos mama mirė dar iki Patui gimstant, o jos tėtušis nebuvo tradicinis senelis, nors tebebuvo gyvas ir sveikas, ir Patas retkarčiais su juo matydavosi.

Glenas buvo toks, koks buvo visados — apžėlęs muzikantas, kuris taip niekaip ir neišsikapstė iš žemesniosios lygos. Buvo kadaise, septintojo ir aštuntojo dešimtmečių klestėjimo laikotarpiu, pakliuvęs į Top of the Pops, tačiau šiaip jau tris dešimtmečius pradirbo pardavėju gitarų parduotuvėje Danijos gatvėje, brązgindamas „Stairway to Heaven“ jauniesiems NME20 skaitytojams. Didumą savo energijos jis išliejo kas keleri metai kurdamas naują grupę, jei neminėsime ir naujos šeimos. Džiną su motina buvo paliktos prieš ištisą amžinybę. Gal nesutapo muzikinis skonis.

— Noriu, kad jis pasimatytų su mano tėčiu. Noriu, kad jis žinotų, jog turi ir kitą senelį. Buvo ne tik tavo tėtis, Hari.

— Gerai. Nuvesiu Patą pas Gleną.

— Ačiū.

— Kaip jums ten sekasi? Britnė vis dar erzina Ričardą? Patas man pasakojo. Ar jis vis dar laižosi pimpalą po valgomojo stalu? Turiu omeny, šuo. Ne Ričardas.

— Šuo — mažiausia iš visų mūsų problemų, — pasakė buvusi mano žmona.

Mano sūnus pravirko dar visai naktį. Ropšdamasis iš lovos pajutau, kaip greta sujudėjo Sidė. Kaip reikiant nepabudęs apgraibom nuėjau pas jį.

Tarsi nė nebūtume išsiskyrę.

Ilgi plaukeliai buvo prilipę prie suprakaitavusios galvytės. Pasodinau jį, daviau pagerti vandens ir glosčiau nugarą, kaip glostydavau, kai jis buvo dar visai mažiukas ir jam reikėdavo atsirūgti.

— Lėktuve negali užmigti, — pasakė jis tamsoje per miegus. — Sunku, nes visą laiką judi ir visą laiką tas maistas, ir mažas televizorius. Juk sunku, tėveli?

— Bet dabar viskas gerai. Dabar viskas gerai.

Prisiglaudžiau savo berniuką ir ėmiau sūpuoti. Jaučiau per medvilninę pižamą sklindančią jo kūnelio šilumą, jaučiau, kaip jo nedidukė krūtinė su kiekvienu kvėptelėjimu pakyla ir nusileidžia, jaučiau, kaip manyje sukyla meilė jam.

Buvo keturios ryto. Visas namas sumigęs. Ir aš, dabar jau visiškai išsiblaivęs, prisiminiau žodžius iš tolimos tolimos praeities.

— Tu tik pailsink akytes, — pasakiau savo vaikui.

Aštuonioliktas skyrius

Pegė apžvelgė minią, susibūrusią aplink milžinišką apžvalgos ratą.

— Daug žmonių, — pasakė ir įsikibo man į ranką.

Pasižiūrėjau aukštyn į virš mūsų stūksančią Londono Akį, o paskui žemyn į susirūpinusį veidelį. Nusišypsojau ir spustelėjau jai rankytę.

— Netrukus būsim viršuje.

Ji linktelėjo ir dar tvirčiau įsikibo man į ranką. Kartais Pegė įspraudžia savo rankytę į manąją, ir tada man atrodo, kad viskas bus gerai.

Ji tokia mažutė, tokia sumani, tokia išmintinga, tokia patikli ir tokia graži, kad tereikia jai mane paimti už rankos, ir man norisi saugoti ją iki pat gyvenimo pabaigos. Laikiau tą šiltą rankytę savo delne, ir kitkas nebebuvo svarbu. Nei atsitiktiniai jos niekam tikusio tėvo apsilankymai. Nei dabartinė jos ir Pato kova dėl DVD žiūrėjimo pavakary. Net ir tai, kad jos motina į ją žiūri taip, kaip į mano sūnų niekada nežiūrės. Pegė įsikibo man į ranką, ir manyje įvyko kažkokia cheminė reakcija. Aš pasijutau jos tėvas.

Aukštai virš mūsų vaiskiame balandžio danguje sukosi didysis ratas. Sukosi taip pamažu, jog iš ten, kur stovėjome, apskritai vargiai pasakytum, kad jis juda. Bet nauji žmonės vis plūdo į plieno ir stiklo kabinas ir lipo iš jų, taigi kažkas ten vis dėlto vyko.

Minia slinko įėjimo vartų link. Patas susijaudinęs siuvo tarp užtvarų ir vis žiūrėjo, kiek pasistūmėjome pirmyn. Sidė skaitinėjo lankstinuką apie Londono Akį, retkarčiais tarstelėdavo: „Tai įdomu...“ ir tada perskaitydavo mums ką nors apie didžiulio rato architektus, konstrukciją ar dydį. Bet kol Patas zujo aplinkui, o Sidė garsiai skaitė, Pegė nepaleido mano rankos, ir mes taip pamažu stūmėmės pirmyn.

Ji apskritai kur kas santūresnė už Patą, tačiau šiandien tokia tyli buvo ne todėl. Mano sūnus buvo apsvaigęs nuo Londono Akies atrakcionų aikštės šurmulio, tačiau Pegę visi šitie žmonės kažkodėl suerzino.

— Pamatysim, kur gyvenam, Pege, — pasakiau jai. — Pamatysim Parlamentą ir visus parkus, ir iki pat Dokų.

— Ir Big Beną? — paklausė tyliai tyliai.

— Ir Big Beną. — Vėl spustelėjau jai rankytę. — Viskas bus gerai, Pege.

Ji, atrodo, nebuvo tokia tikra. Patas laimingas be kvapo pardūmė pas mus. Sidė savo lankstinuką pasikišo po pažastimi. Kita ranka apkabino mane per liemenį ir padėjo galvą ant peties. Kai ji kilstelėjo galvą ir pasižiūrėjo į mane, nusišypsojome vienas kitam, kaip šypsosi ilgai vienas kitą mylėję žmonės. Tokiose šypsenose kažkaip telpa ir klausimas, ir atsakymas.

Laimingi?

Ačiū tau.

Paskui žmona Londono Akies lankstinuku plekštelėjo man per ranką.

— Ei, nepamiršk, — pasakė. — Kitą savaitę pas Pegę mokykloje vaidinimas. Judu, vyručiai, privalote būti. Jei neateisit, gausit beržinės košės.

— Nė už ką nepraleistume tokio įvykio.

Pasakiau nuoširdžiai. Šiandien buvome tikra šeima. Ir man norėjosi, kad tai tęstųsi.

Taip priartėjome prie didžiojo rato, kad dabar, norint pamatyti jo viršų, reikėjo atkraginti galvą. Dabar jau buvo matyti, kad jis tikrai juda.

— Jau arti, — aiktelėjo Pegė.

Taigi didysis ratas sukosi, aš laikiau Pegę už rankos. Ir visur, kiek tik ji užmatė, virš jos dunksojo suaugusiųjų pasaulis.

— Sveiki, vyručiai, — pasisveikino Džinos tėtis. — Jėga. Šaunu. Gal arbatos? Ar žolelių tiks?

Glenas. Antrasis Pato senelis. Prisimenu jį kaip niekam tikusį mano buvusios žmonos tėvą, plevėsą, per kurį visi vyrai tapo nepatikimi, per kurį visi vyrai tapo potencialūs išdavikai. Sunkiau prisiminti, kad jis mano sūnaus senelis.

Mano tėvai buvo neatsiejami nuo Pato gyvenimo, jie buvo stabilumo ir besąlyginės meilės šaltinis užsitęsusiu šeimyninio chaoso periodu, ir man buvo sunku tokį pat statusą suteikti ir aikštingajam Džinos tėtušiui. Glenas neatitiko mano senelio idealo. Buvo panašesnis į senstantį hipį, kuriam atrodo, kad jo susitraukęs pimpalas — visatos centras. Jeigu Gleno nebuvo, kai jo reikėjo jo dukrai, kodėl reikėtų tikėtis, kad kitaip bus su jo anūku?

Vis dėlto kad ir kiek skausmo kitiems jis buvo suteikęs per savo gyvenimą, nejutau jam neapykantos. Tais retais atvejais, kai susitikdavome, šitas pagyvenęs laisvamanis nutrintomis odinėmis kelnėmis atrodydavo man graudžiai vienišas. Po visų didžių svajonių, po visų didžių meilių ir audringų scenų jis nutūpė nuomojamame dviejų kambarių butuke Hadlėj Vude. Nes suklydo: malonumus palaikė laime.

Ir nepaneigsi, kad jis mielas. Žinojau, kad jis savanaudis senas šiknius, visus mylimus žmones paaukojęs dėl savo koto ir gitaros, žinojau, kad taip ir neužgijo Džinos žaizdos, atsirasdavusios po to, kai jis pranykdavo, o paskui vėl nei iš šio nei iš to parsidangindavo. Bet jis atrodė laimingas išvydęs Patą ir mane. Į mano sūnų jis žvelgė kažkaip labai švelniai. Kai pasitaikydavo proga, jie puikiai sutardavo. Gal ir prisifantazavau, bet kai Glenas žiūrėjo į Patą, man atrodė, kad jo akyse regiu meilę.

Kol Glenas vargo su arbata — dorotis su buitimi buvo ne jo jėgoms, — aš įsitaisiau ant sofos, aptrauktos tokia pat nutrinta oda, kaip ir jo kelnės. Patas vaikštinėjo po butą. Vietos nebuvo kažin kiek, ir kur tik mesi akį — muzika.

Roko žurnalai ant svetainės staliuko. Akustinė ir elektrinė gitaros stovuose. Gera garso aparatūra, nors, kaip ir pats Glenas, garsiakalbių medžiaga nutriušusi nuo senumo. Blizgantys CD bokštai. Ir įspūdingos senų dvylikos colių vinilinių plokštelių rietuvės. Patas išpešė vieną plokštelę.

— Kas čia? — Jis pamojavo priešais mane tamsiu kartoniniu keturkampiu.

— Čia ilgai grojanti plokštelė, Patai.

— Tai ką ji daro?

— Groja muziką.

Patas nelabai patikėjo.

— Ji per didelė, — pasakė.

Albumo viršelyje iš tamsos niūriai žvelgė jaunas gražus vyras. Fone trys ne tokie gražūs jaunuoliai tarsi kokios bjauriosios seserys lūkuriavo, kol pakvies į pokylį.

Glenas atėjo nešinas puodeliais su ramunėlių arbata.

— Puikus pasirinkimas, žmogau, — pasakė. — Čia pirmasis „Doors“ albumas. Daugelio manymu, kiečiausias debiutinis visų laikų albumas.

— Glenai, Patui neįdomus Džimis Morisonas, — pasakiau. — Jis tiesiog niekada nematė plokštelės.

Glenas vos neišmetė puodelių.

— Juokauji?!

Atrodė, kad jam tik to ir reikėjo. Sėdėjo su Patu ant savo nuomojamo buto grindų ir perrinkinėjo pusės amžiaus muziką, o „Doors“ tuo metu plėšė „Break On Through (to the Other Side)“.

Čia buvo viskas: nuo Elvio bei Mažojo Ričardo iki „The Beatles“ ir „The Stones“, „Hendrix“ ir „The Who“, „The Pistols“ ir „The Clash“, „The Smiths“ ir „The Stone Roses“, „Nirvana“ ir „The Strokes“. Kiekvienas šalutinis kelias ir kiekvienas aplinkkelis, nuo kantri roko iki glam, iki grunge, iki nu metai. Didieji, praėjusieji ir — kaip jis pats — vieno hito stebuklai. Glenas savo suglumusį užkerėtą anūką vedžiojosi po rokenrolo stebuklų šalį.

— Dar šitie vyrukai įdomūs, — sukikeno Glenas ir parodė voką, ant kurio penki vaikinai absurdiškomis kelnėmis siautė vaikų žaidimų aikštelėje. — Na taip, „The Trollies“.

Pradėjo kaip šiuolaikinė dainas perkurianti grupė ir vadinosi „Trolley Boys“. Paskui pradėjo groti psichodelinį roką ir pasidarė „The Trollies“. Komunaliniuose butuose mėgino kurti ne šios žemės kirminams skirtą muziką. Supranti, Patai!? O vėliau, jau kaip „Maximum Troll“, įrašė tokių ganėtinai įdomių, nepakankamai įvertintų konceptualių albumų. — Glenas padavė voką Patui. — Gal ką pažįsti?

Žvilgtelėjau jam per petį. Ir iš karto jį pamačiau — narkotikų pagraužto bažnyčios choristo veidu, ant aksominio švarko drimbančiomis Roberto Planto21 garbanomis, drauge su savo bičais šnairuojantį į objektyvą. Glenas prieš trisdešimt metų, kai Džiną buvo visai mažytė. Tada buvęs kaip niekad arti savo svajonių išsipildymo.

— Čia tavo senelis, Patai, — pasakiau, atsispyręs pagundai pasakyti „tavo antrasis senelis“. — Jis kartą buvo ant Top of the Pops viršelio, tiesa, Glenai?

Patas net išsižiojo.

— Tu buvai ant Top Pops?

Jis visada sako Top Pops. Net nepataisau jo. Man beveik ir patinka ši jo klaida.

— Su šita pačia kompanija. A, tik be būgnininko Čokio Brauno. Iki padarėme „Roundhouse Lady“, mušamaisiais grojo Sniferis Pendžas.

Patas buvo sužavėtas. Jam ir į galvą nebuvo atėję, kad jo padraika senelis galėtų pasiekti tokios šlovės. O Glenas buvo susikuklinęs ir laimingas, tokio laimingo gal nė nebuvau jo matęs.

Mano tėvas nemėgo kalbėti apie savo praeitį: apie skurdą Ist Ende, apie tarnybą Karališkojo karinio jūrų laivyno komandosų būryje, apie karo baisybes ir mirtį, apie devyniolikmečius savo draugus, kurie taip ir nebegrįžo namo. Gleno praeitis buvo kitokia — grojimas su „Trolley Boys“, kai jų klausėsi Pitas Taunšendas ir Rodžeris Doltri, garsusis hitas „Roundhouse Lady“, kai jie buvo „Trollies“, išvykimas į kaimą įrašinėti konceptualių dvigubų albumų, kai jie buvo „Maximum Troli“. Glenas apie tai galėjo taukšti neužsičiaupdamas.

Ir aš pirmą kartą suvokiau, kad Glenas Patui toks pat senelis, kaip ir mano tėtis.

Džinos tėtis, suprantama, siūlė kitokią vyriškumo sampratą. Mano tėvas buvo karys, tėvas ir sutuoktinis, o Glenas — muzikantas, laisvas vyras, menininkas.

Jei buvusį „Maximum Troli“ narį gali vadinti menininku.

Užsisėdėjome pas Gleną.

Tiedu taip užsikalbėjo apie muziką — tiksliau, Glenas kalbėjo apie muziką, o Patas kaip užkerėtas nenuleido nuo jo akių ir tik kartais pasitikrindavo: „Seneli, tu buvai ant Top Pops viršelio?“ — kad kai įsėdome į automobilį, jau buvo pats piko metas.

Automobilis vėžlino Finčlėj Roudu į pietus. Galiausiai stabtelėjome prie parko ko nors užkąsti ir palaukti, kol prasisklaidys spūstys. Mūsų tą vakarą dar laukė svarbus renginys — Pegės mokyklinis vaidinimas, — bet laiko dar buvo į valias.

Bent jau taip atrodė.

Kamden Taune aptikome japonų restoranėlį. Savo motinos dėka Patas buvo tikras japonų maisto žinovas ir vikriai darbuodavosi lazdelėmis, o sašimius ir tempurą dorodavo taip, kaip dauguma septynmečių šveičia mėsainius. Tik viduje susivokėme, jog pakliuvome į tepenyaki restoraną. Čia, ko gero, svarbiau ne maistas, o teatras.

Čia buvo sėdima prie didelių stalų, įrengtų aplink didžiules metalines kepimo groteles, kur dar buvo pakankamai erdvės suktis virėjui. Šitie virėjai pasipūtę slankiojo po restoraną kaip kokie prerijų plėšikai — šleivom kojom, tarsi dešimt dienų nenulipę nuo balno, didžiules baltas kepures atsismaukę ant pakaušių, prie prijuostės iš šono prisikabinę nukarusius dėklus su milžiniškais peiliais.

Šitie virėjai ne tik gamina tau maistą, jie kuria šou. Po visą restoraną prie čirškiančių grotelių jie dorojo krevetes, mėsos luistus ir daržoves: pjaustė, maišė su ryžiais, teatrališkai mėtė aukštyn prieskonių bei prieskoninių žolelių indus ir pagaudavo sau už nugaros. Ir visa tai darė svaiginamai mikliai, kaip Tomas Kruzas filme „Kokteilis“, tik čia švysčiojo neįtikėtino dydžio kapoklės.

Bet kol visas tas grožis prasidėjo! Teko laukti, kol mūsų stalą apsės lankytojai, nes tik tada pradedamas šou. Užmečiau akį į laikrodį, bandydamas suskaičiuoti, kada vėliausiai reikėtų iš čia išeiti, kad vis dėlto spėtume pas Pegę į vaidinimą. Pagaliau kai prie stalo nebeliko tuščių vietų, mus pasveikino jaunas virėjas filipinietis, dramatiškai išsitraukė peilį ir pradėjo aukštyn mėtyti maisto produktus. Matyt, buvo naujokas, nes jam vis nudribdavo tai šis tai tas — nepaklusni krevetė kone išmušė akį vokiečiui turistui, — bet Patas padrąsinamai šypsojosi. Laiko liko vis mažiau, o Patas vis užsisakė maisto, kad pamėtėtų, supjaustytų ir pačirškintų.

— Patai, mums jau laikas judėti, — pasakiau, bet širdis neleido nutraukti šitokių linksmybių.

Jaunasis tepenyaki virėjas pamėtėjo aukštyn stiklainėlį cinamono ir beveik beveik sugavo. Be didelio entuziazmo prisijungiau prie pritarimo aplodismentų.

— Labai noriu valgyti, — iš nuostabos spindinčiomis akimis pasakė Patas.

Kas čia yra su mano šeima ir teatru?

Kai atvažiavome į mokyklą, Patas jau atrodė labai nekaip.

— Sakiau tau, kad nebereikia trečios porcijos kalmarų, — pasakiau.

Spektaklis jau buvo prasidėjęs. Po visą salę išdidūs tėvai filmavo daugiakultūrės įvairovės fiestą, pavadintą „Kiaušinis“. Ką tai turi bendra su Velykomis? Nedaug ką.

Įvairioms pasaulio religijoms atstovaujantys vaikai buvo susirinkę tvartelyje, kur ką tik gimė taikos balandis iš papjė mašė. Mažulytėje scenoje spietėsi keturi vaikai: berniukas balta paklode ir juoda berete, greičiausiai vaidinantis sintoistų šventiką, maža mergaitė, įsisupusi į oranžinį paplūdimio rankšluostį, ant galvos užsimaukšlinusi rožinę plaukimo kepuraitę, reiškiančią plikę, tikriausiai vaidinanti budistų vienuolį, ir vaikas su vatine barzda ir sandalais, nė neaišku, berniukas ar mergaitė, turbūt atstovaujantis islamui arba judaizmui, o gal abiem kartu. Ir dar Pegė iš senos „Pokahontos“ antklodės iškišusi rankas ir kojas, galvą apsigobusi egzotišku saliu, matyt, vaidino Mergelę Mariją.

Sidę pamačiau pačiame eilės viduryje, o greta jos dvi tuščias vietas. Čiupau Patą už rankos ir mudu žingsnis po žingsnio ėmėme brautis jos link. Išdidūs tėvai su skaitmeninėmis kameromis aikčiojo iš skausmo ir nepatenkinti purkštavo, kai mindėme jiems kojas ir trankėmės į kelius.

— Atsiprašau, atsiprašau, — šnabždėjau aš, o Patas tik vaitojo, stenėjo ir graibėsi už pilvo. Scenoje veiksmas artėjo prie kulminacijos.

— Kas-šitas-keistas-padaras? — paklausė sintoistų šventikas.

— Iš-kur-jis-atsirado? — paklausė budistų vienuolis.

— Ką-jis-reiškia-pasaulio-žmonėms? — paklausė vaikas vatine barzda.

— Kur, velniai rautų, judu buvot? — užsipuolė mane žmona.

— Šššš. — Vienas iš tėvų su kamera.

— Atsiprašau. Niekaip negalėjau jo iškrapštyti iš Gleno.

— Gleno? To bjauraus seno panko?

— O paskui įstrigome tepenyaki restorane.

— ŠŠŠŠ!

Nukreipėme savo dėmesį į sceną.

Sidė pro lūpų kamputį prašnypštė:

— Žinojai, kad Pegei šitas vakaras ypatingas. Žinojai.

— GAL TEIKTUMĖTĖS NEŠNEKĖTI? MALONĖKIT. — Kažkokia suvytusi senučiukė iš eilės už mūsų.

Patas išsižiojo, pasilenkė į priekį ir pradėjo tyliai žiaukčioti.

Visi scenoje žiūrėjo į Pegę. Budistų vienuolis oranžiniu paplūdimio rankšluosčiu ir plaukimo kepuraite. Sintoistų šventikas balta paklode ir juoda berete. Barzdotas senolis vatiniais veido plaukais ir sandalais. Visi laukė, kad Pegė pasakytų savo sakinį.

— Ką-jis-reiškia-pasaulio-imonėms? — pakartojo senolis.

— Tu toks savanaudis, — nė nesistengdama kalbėti tyliai išrėžė Sidė. — Tau terūpi tavo sūnus. Visa kita tau nieko nereiškia.

— GAL TEIKTUMĖTĖS...

Sidė pasisuko kėdėje.

— Oi, močiute, keisk plokštelę.

Pegė spoksojo į publiką, tarsi laukdama, kad jai pasufleruotų. Ji prasižiojo, bet taip iš jos burnytės nieko ir nepasigirdo. Kitaip nei iš Pato, kuris, taip sakant, pasirinkęs tinkamą akimirką ėmė išraiškingai vemti man į sterblę.

Iš užkulisių pasigirdo gerosios mokytojos balsas.

— Paukštis reiškia, kad visi žmonės turi gyventi kaip vienas ir...

— Ir-mylėti-vienas-kitą, — suvapėjo aktoriai scenoje burdamiesi apie savo kartoninį balandį. Išskyrus Pegę, maldaujamai žiūrinčią į savo motiną. Bandžiau apvalyti Patą ir save patį vieniša Kleenex servetėle. Pegė tuo metu žengė prie scenos krašto, jos šalis atsivyniojo.

Riktelėjau jai, bet jau buvo per vėlu. Ji kilstelėjo ranką norėdama prisidengti nuo žibintų ir, aiktelėjus publikai, nusivertė nuo scenos.

— Niekada tau už šitai neatleisiu, — išrėkė Sidė.

Niekas rimtai nenukentėjo.

Pegės kritimą sušvelnino pirmokėliai, turkiškai sėdėję pačiame priekyje. Patas pasijuto geriau, vos tik atsikratė tepenyaki kalmarų. Išdidūs laimingi tėvai ir seneliai, mėgaudamiesi arbata ir sausainiais, aptarinėjo vaidinimą. Bet mudu su Side nusprendėme, kad mums žmonėjimosi pakaks.

Kai tik Patas buvo bent kiek apvalytas ir nudžiūvo Pegės ašaros, mes dar kartą atsiprašėme pirmokėlių, jų tėvų bei mokytojų ir patraukėme į automobilių stovėjimo aikštelę. Mudviem su žmona vaikus iš mokyklos teko kone vilkte išvilkti.

— Tau paprasčiausiai nerūpi, ar ne? — nerimo Sidė. — Jeigu tai nesusiję su tavimi ir Patu, tau nusispjaut.

— Netiesa.

— Taip atsitiko dėl kalmarų, — pasakė Patas, kaip beviltiškas girtuoklis visą kaltę suvertęs prastam alui.

— Važiuokim namo, — pasakiau, nors nuo minties apie dar vieną vakarą mūsų mišriuose namuose užplūdo neviltis.

— Viskas būtų buvę gerai, jei būtum atėjęs laiku, — pasakė Sidė. Jos akys buvo drėgnos. — Jei tik būtum pasistengęs ateiti laiku.

— Hari? — Tylus balsiukas greta.

— Ką, Pege?

Pasilenkiau prie jos.

Ji sušnibždėjo man į ausį:

— Velniškai tavęs nekenčiu, Hari.

Senyva ponia su fotoaparatu ant kaklo nusišypsojo mums.

— Kokia graži šeimynėlė, — pasakė.

Devynioliktas skyrius

Gulėjome tamsoje nesiliesdami ir laukėme, kol užslinks miegas, bet jis neskubėjo.

— Tu jį lepini, — tarė ji. Pasakė nepiktai. Kone švelniai. — Jeigu taip jo nelepintum, šitaip nebūtų nutikę.

— Kažkas turi jį lepinti. Kas kitas tą darys? Tu?

— Nebuvo jokio reikalo taip ilgai būti pas jo senelį.

— Jie amžinybę nesimatė. Nežinau, kada vėl pasimatys. Jiems buvo smagu.

— Aš labai norėjau, kad judu šįvakar ten būtumėt. Dėl Pegės. Ir dėl manęs.

— Tu nenori, kad jis čia būtų. Jis pas mus vieną niekingą savaitėlę. Ir to tau jau per daug.

— Netiesa. Ir nesąžininga.

— Ar žinai, kodėl vedžiau? Ar supranti, Side? Vedžiau, kad mano sūnus turėtų šeimą. Argi ne juokinga? Numirti galima iš juoko. Na ir šeimynėlė išėjo.

Sidė į tai nieko neatsakė. Tarsi permąstė mano žodžius.

— Maniau, vedei, nes pats norėjai šeimos, Hari. Tu pats. Šeimos sau. Ne Patui.

— Viena menka savaitėlė, ir viskas. Ir tau jos per daug.

Vėl gulėjome tyloje. Jau ir taip per daug pasakėme. Po kurio laiko pamaniau, kad Sidė užmigo.

Bet ji nemiegojo.

— Seniau ėjome iš proto vienas dėl kito. Ne taip jau seniai. Norėjome tiek daug vienas kitam duoti. Prisimeni, Hari? Nežinau, kas mums darosi. Seniau drauge buvome laimingi.

Maniau, ji išties ranką ir palies mane. Bet ji nepalietė. Ir aš jos nepaliečiau. Tiesiog gulėjome tamsoje, mano žmona ir aš, ir mąstėme, kaip iki šito priėjome.

— Kartais stebiuosi, kodėl už manęs ištekėjai, — tariau.

Tai buvo tiesa. Žinau, seksas buvo šaunus, mudu galėdavome kalbėtis vienas su kitu, ir dažniausiai ji džiaugdavosi, kad galime pabūti kartu. Na ir kas? Ji būtų galėjusi pakabinti turbūt bet kurį vyrą. Kodėl iš visų pasaulio vyriškių ji išsirinko mane?

— Įsimylėjau tave, — pasakė Sidė.

— Bet kodėl? Šito niekaip nesuprantu, Side. Tikrai. Įsimylėjimas nieko nepaaiškina. Jei būtum geriau pasižvalgiusi, būtum susiradusi ką nors su daugiau pinigų, su didesniu galu ir kur kas malonesniu charakteriu.

— Nenorėjau kito. Norėjau tavęs.

— Bet kodėl?

— Nes tu geras tėvas.

Senojo namo sode tvyrojo jaudulys. Buvome sujudę, nes rytą Patas turėjo išskristi atgal į Ameriką ir mudu su mama iš kailio nėrėmės, kad tik kiekviena likusi valandėlė būtų ypatinga.

Ir dar buvome sujudę, nes tai buvo pirma iš tiesų karšta diena tais metais. Aš per visą sodą ištiesiau ilgą plastiko juostą, kurią mama tol liejo vandeniu, kol ta pasidarė slidi kaip čiuožykla.

Tačiau daugiausia jaudulio buvo dėl nepaprasto svečio.

Pas mus viešėjo Bernis Kuperis.

Kai išgirdau, kaip tiedu smagiai čiauška antrame aukšte, kur užlipo persirengti glaudžių, supratau, kad reikėjo šitai padaryti anksčiau. Berniui Kuperiui ir Patui reikėjo duoti padraugauti ne vieną dieną. Bet aš taip rūpinausi, kad Patas pabūtų su mano mama, su Side ir Pege, galiausiai su seniu Glenu, kad kone užmiršau skirti laiko žmogučiui, su kuriuo Patas pasimatyti troško labiausiai. Taigi paskutinės dienos išvakarėse paskambinau Bernio tėvams ir man buvo leista nusivežti jį pas mano mamą. Ketinome eiti į kiną, parke paspardyti kamuolį, suvalgyti po picą. Bet saulė kaitino kaip vasarą, ir berniukai taip visai dienai ir liko mamos sode.

Visą ilgą karštą popietę jie čiužinėjo šlapia plastiko juosta. Bernis tamsbruvis, o Patas šviesus, Bernis pasiutėlis (pilvu nučiuožė tiesiai į rožių krūmus), o Patas atsargus, Bernis skardžiabalsis, o Patas tylus. Tokie skirtingi, o drauge kažkaip labai derantys.

Mudu su mama ištisas valandas stebėjome, kaip jų liaunos šlapios galūnės čiūžčioja per sodą. Mama retkarčiais nuliedavo plastiko plėvelę, primindavo, kad būtų atsargūs, kai tie skuosdami prie juostos pradžios šlepteldavo ant šlapios žolės. Ir šypsojosi sau, kai berniukai sprogo juokais. Bernis Kuperis ir Patas, septynmečiai, ir diena, kuri, jei tik būtų jų valia, tęstųsi visą gyvenimą.

Žinojau, kad mano sūnus susiras naujų draugų. Konektikute. Kaimynystėje. Didelėje mokykloje. Koledže. Jis mielas vaikas ir visados susiras naujų draugų. Gal ne tokių gerų kaip šitas, gal ne tokių gerų kaip Bernis Kuperis, bet jie vis tiek bus jo tikri draugai. Kad ir kaip skaudu būtų, Berniui teks jį paleisti.

Ir man teks.

Mano mama atvažiavo su mumis į oro uostą.

Kai išlipome iš Hitrou ekspreso, Patas paėmė ją už rankos. Aplinkui knibždėjo turistų, verslininkų, ir jis tarsi apsiėmė ją globoti. Kada tai pasikeitė? Kada mano mama suseno?

Susiradome „British Airways“ registratūrą ir perdavėme Patą besišypsančiai palydovei. Atrodė, ji labai džiaugiasi jį matydama. Taip jau būna su Patu. Žmonės visada džiaugiasi jį matydami. Tokį vaiką lengva mylėti.

Prie išvykimo vartų pritūpiau greta Pato ir pabučiavau į skruostą, pasakiau, kad vėl greitai pasimatysime. Jis trumpai linktelėjo. Jis nebijojo, neliūdėjo. Tik atrodė toli toli, tarsi jau grįžęs į tą kitą savo gyvenimą.

Mano mama čiupo jį į glėbį ir stipriai stipriai suspaudė. Jaunoji „British Airways“ darbuotoja paėmė jį už rankos. Ir tik tada mano sūnus lyg ir susirūpino.

— Ilgai skrisime, — pasakė. — Skrisiu visą naktį.

— Tiesiog pailsink akytes, — pasakė mano mama.

Prisiminiau tą dieną, kai nuvežiau Patą į ligoninę pas senelį, kai viskas ėjo prie pabaigos, kai geso jo gyvybė, ir aš nusprendžiau, kad mano tėvas ir mano sūnus turi pasimatyti paskutinįsyk. Kai netenkame senelių, dingtelėjo man, tada paprastai pirmą kartą suvokiame, kad gyvenimas — atsisveikinimų virtinė.

Ir kai mano sūnus įsikibo į ranką merginai iš „British Airways“, širdyje sukirbėjo nerimas, ar, kažin, mano mama ir Patas dar kada pasimatys.

— Žinai, stotis labai gerbia Eimoną Fišą, — pasakė man Baris Tvistas jaukiame kampelyje „Merry Leper“.

Nuskambėjo grėsmingai.

— Jis madingas. Drąsus. Kerta iš peties, — tratėjo Baris. — Jis aistringas. Jis šaltakraujis. Tyrimai rodo, kad ABC vyriškiai nuo aštuoniolikos iki trisdešimties jį, kaip komiką, mėgsta labiausiai.

— Palaukei, kol Eimonas grįš į Airiją, kad visa tai man pasakytum?

Eimonas ilsėjosi kažkokioj sodyboj Kerio grafystėje. Jis praleido ne vieną savaitę ten, kur kalnai susibėga su jūra ir kur nėra jokio pavojaus, kad susitiks su savo kokaino platintoju.

Priėjo padavėjas.

— Taurę šampano. Dvi, Hari? Dvi. Ir ko nors pakrimsti. Riešutų, ryžių paplotėlių, traškučių.

— Man nereikia.

Tuose daiktuose per daug druskos. Nuodai kraujospūdžiui. Man dabar tenka rūpintis dėl visų šitų seniokiškų problemų. Ir dėl to, kad netenku darbo. Ir dėl šito turiu jaudintis.

— Mes norime grįžti, — ėmiausi prodiuserio vaidmens. — Eimonas Fišas — ryškiausias savo kartos komikas. Nerodyti jo — tai nusikaltimas televizijai.

— Ne taip jau viskas paprasta, — tarė Baris Tvistas.

— Kodėl?

— Na, tyrimai rodo ir tai, kad dauguma AB vyrų nuo dvidešimties iki keturiasdešimties pietryčiuose visai patenkinti tuo, kad Eimonas, na, žinai, ilsėjosi. Reklamininkai nėra labai sužavėti. Didysis šešetukas — alus, automobiliai, gaivieji gėrimai, sporto prekės, asmeninė higiena ir finansai — nenori būti siejami su žmogumi, kuris visai neseniai... buvo išsekęs.

— Po velnių, kalbėk žmoniškai.

— Kolumbiečių žygio parakas. Čarlis. Koka22. Tai pakeitė Eimono įvaizdį, brolyti. Jis buvo toks mielas airis padykėlis, turįs silpnybę orų mergaitėms. Dabar jis jau nebe toks mielas. Ir nebe toks madingas.

Jis mestelėjo ant stalo laikraštį.

— Matei tą straipsniuką Trumpėti Evelinas Blantas apie Eimoną Fišą. Iš tiesų tai straipsnis apie naujosios komedijos žlugimą.

— Evelinas Blantas — tikras šunsnukis. Piktas suktas rašeiva, nekenčiantis pasaulio, nes jam niekaip nepavyksta — kuo jis ten norėjo būti? Rašytoju? Žmogumi?

— Man Evelinas Blantas visai patinka. Jis kandus, nepagarbus, linkęs ginčytis.

Baris ėmė raustis užkandžių dubenyje.

— Bet koks girtuoklis su asmeniniu kompiuteriu gali sukelti nedidelę sensaciją ir užkalti šešis skaičiukus, kai yra kandus, nepagarbus ir linkęs ginčytis.

— Šešis skaičiukus? Tikrai? Neblogai. Nori pasakyti, kad rašydamas savo skiltį vargu ar ilgai užtruko, ar ne?

— Jis visados tai slėpė užanty, laikė Eimonui. Pavydus parsidavėlis. Ką tas storas riebaluotas niekšas šį kartą parašė?

Baris Tvistas nusibraukė nuo pirštų trupinius ir pasibalnojo skaitomuosius akinius.

— Komikų kartai, kurių karjera smunka greičiau, nei slenka plaukai...

— Įdomu. Evelinas Blantas tikrai ne gražuolis. Tik bjauriausi šikniai amžinai kimba prie žmogaus išvaizdos.

— Eimonas Fišas buvo populiarus komikas, šiuolaikinės komedijos atstovas. Bet dabar Fišas „ilsisi“. Populiarumas priblėso. Ir prieš kvatojančius berniukus per atviro mikrofono vakarą jis nebeatsilaiko taip, kaip atsilaikydavo dešimtajame dešimtmetyje. Paskui jis nukrypsta į asmeniškumus. Antraštė — Žuvis gera, kol šviežia23.

— Kas gali, tas daro, — tariau. — Kurie negali, tampa nepagarbiais kritikais.

— Kaip tas vyrukas? Normaliai? Apsiramino?

— Nenustygsta grįžti į darbą. Grįžti į savo laidą.

— Į laidą. — Bario akys klydinėjo po „Merry Leper“. Jis abejingai mostelėjo kažkokiam pažįstamajam. — Žinoma. Žinoma.

— Ar kas ne taip?

— Viskas taip. Tik planas truputį pasikeitė.

Jo žodžiai taip ir pakibo tarp mudviejų.

— Uždarote „Penktadienio Fišą“?

Baris vien nuo tokios minties nusikvatojo.

— Ne, ne, ne, ne, ne, — pasakė. Paskui tarsi susigėdo. — Taip.

— Viešpatie, Bari. Tas šou — visas Eimono gyvenimas.

Ir, pamaniau, mano pragyvenimo šaltinis. Pagalvojau apie pinigus, kuriuos nusiunčiau Džinai, apie pinigus Patui, apie sąskaitas namie ir sunerimau, kas bus, jei mūsų šou nueis vėjais. Atrodo, Martis Menas buvo teisus. Kvaila buvo pasikliauti vienu žmogumi. Kai viskas nueina šuniui ant uodegos, kas tau lieka? Monogamija sudaužo tau prakeiktą širdį.

— Mes nenutraukiame ryšių su Eimonu. Tačiau po pastarųjų įvykių, vis per tą jo nepasotinamą nosytę, nebeįsivaizduojame Eimono pokalbių laidoje. Įsivaizduojame jį šiek tiek... gatviškesnį. Šiek tiek... jaunatviškesnį. Kad, taip sakant, atskleistų dramą. Heroinas ir panašiai. Norime, kad jis vestų „Nuodėmingą pasaulį“.

— Kokį „Nuodėmingą pasaulį“, kai jis jau rodomas?

— Na, iš tiesų, kad būtų vienu iš vedėjų. Su Hermiona Geits.

— Ta tatuiruota kvaiša, kuri per kiekvieną vakarėlį rodo savo kelnaites?

Baris entuziastingai sukinkavo galva.

— Ta pati Hermiona. Šauni, ar ne? Labai moderni. Drąsi. Veikia kaip vibratorius. — Jis mąsliai pasitrynė smakrą. — Ji tikrai dažnai rodo kelnaites, ar ne?

— Ir kas tas „Nuodėmingas pasaulis“? Kažkoks absurdiškas kvailų pliurpalų ir prastos muzikos mišinys, skirtas įkaušusiems studentams, ką tik išlindusiems iš universiteto baro ir norintiems per valandą persisotinti abejotinomis nešvankybėmis, kol iš girtumo neteks sąmonės?

— Toks sumanymas, — pasakė Baris. — Sukurta „Mad Mann Productions“. Marčio Meno, seno tavo draugužio. Jie dabar klesti. Martis šį sezoną gavo daugybę tiesioginio eterio laidų. Su trenksmu grįžta realybės šou „Šeši įkalę studentai bute“ ir dar tas naujas pasimatymų žaidimas „Vyruti, kur mano kelnės?“ Ir ta televizijos viktorina „Atsiprašau, aš visiškas žioplys“. Martis taip pat rengia mūsų naują vėlyvąją kultūros apžvalgą „Menas? Mano šikna!“

— Šikna? Koks čia pavadinimas?

— Mano šikna!“, Hari. „Menas? Mano šikna!“ Jėga, viršūnė, veža.

Jis pamatė mano išraišką.

— Palik tai jam, gerai? „Nuodėmingas pasaulis“. Laikas nestovi. Pažįstu tokius jaunus vyrukus kaip Eimonas. Ir tu, Hari, pažįsti: jiems atrodo, kad televizija visados bus jiems prie kojų. Tačiau taip nebūna. Žemė sukasi. Visą laiką atsiranda naujų veidų. Televizija — gera meilužė, bet bloga žmona.

Jau ketinau pulti ginti Eimono — jis susitvarkė, jis per geras kažkokiam vėlyvo vakaro šlamštui, skirtam įsiteikti girtiems mulkiams, — bet štai per Bario petį pamačiau į „Merry Leper“ įeinančią Sidę. Ne vieną.

Lukas Mūras, savininkiškai apglėbęs per liemenį, mano žmoną per barą nuvairavo į restoraną. Man dingtelėjo, kad ji kažkokia kitokia. Ir staiga supratau.

Ji atrodė laiminga.

Dilgtelėjo širdį pagalvojus, jog seniau ji tokia būdavo greta manęs. Su pasididžiavimu sumišusi laimė, kai atrandi tą, kurio ieškojai. Ir staiga suvokiau, kad vedžiau ją ne dėl savo sūnaus. Vedžiau Sidę, nes buvau dėl jos pametęs galvą. Nes ją mylėjau.

Žmogus iš televizijos užgniaužė žiovulį.

— Toks jau tas šiuolaikinis pasaulis, — pasakė jis. — Anksčiau ar vėliau visus mus išmeta.

Kai grįžau namo, Salė miegojo ant sofos.

Dažytų šviesių plaukų kupeta, apsmukę džinsai ir subtilus žiedelis bamboje po apkarpytais marškinėliais. Tarsi būtų kaimynų mergiotė. Nuo eilinės auklės Salė skyrėsi tik tuo, kad ant patiesalo priešais židinį miegojo jos pačios kūdikis.

Brangenybė, apvilkta Gap Kid pižamyte, miegojo aukštielninka, iškėlusi rankytes kaip koks miniatiūrinis sunkumų kilnotojas. Atrodė kur kas didesnė, nei prisiminiau, bet juk ji jau turėtų būti dvejų. Susivokiau, kad netrukus būsiu tipiškas susiraukšlėjęs seniokas, kokie, kol užaugau, vesdavo mane iš kantrybės, kai vis kartodavo: „Kaip tu užaugai!“ Ir vaikas manys sau: „Tai senas mulkis tas dėdė Haris“.

Salė pabudo ir šypsodamasi pasitrynė akis.

— Pegė ramiai užmigo, — pasakė ji. — Be Pato labai ramu.

— Sale, kaip tu sugebi?

Ji suėmė į glėbį miegančią dukrytę ir ėmė čiupinėti jos retus plaukelius.

— Sugebu ką?

— Brangenybę. Viena ją auginti. Kaip tu įstengi?

— Na, mano tėvai šaunūs. Kaip tavo mama su Patu. Juk pats žinai, kaip yra. Juk kurį laiką gyvenai su Patu vienas, ar ne? Ne taip jau ir baisu.

— Man taip buvo neilgai. Tau — visą gyvenimą. Turėtų būti sunku viską vilkti ant savo pečių be — kuo jis vardu? Stivo?

— Geriau jau suksiuosi pati negu su kokiu netikša šunsnukiu, — atšovė Salė sūpuodama Brangenybę. — Tokiu kaip jos storašiknis tėvas. Be barnių. Be niovimosi, kas ką turi daryti. Tik aš ir mano mergytė. Vienišai motinai ar tėvui nereikia nieko klausyti. Pasakysiu, Hari, kuo man tai patinka. — Ji pabučiavo pūkų kuokštelį ant Brangenybės galvos. — Taip gyventi paprasta.

Prisiminiau tuos laikus, kai mudu su Patu gyvenome vieni. Džiną buvo išvažiavusi į Japoniją ieškoti savęs ir susigrąžinti prarasto gyvenimo, o mudu su Side dar nebuvome pradėję. Kad ir kaip padedamas savo tėvų, vis vien neretai jausdavausi kaip paskutinė apsauginė siena tarp savo sūnaus ir visų tamsiųjų pasaulio jėgų. Kartais jausdavausi vienišas ir man būdavo baisu. Bet vis dėlto tą laiką prisiminiau kaip laimingą savo gyvenimo dalį. Mudu su Patu, tik mudu du — lyg ir ilgėjausi tų dienų.

Salė teisi.

Taip gyventi buvo paprasta.

Prausiausi duše, kai Sidė grįžo namo.

Ji kyštelėjo galvą pro dušo užuolaidą ir vyptelėjo.

— Ar čia dar yra vietos?

Atrodė išlenkusi taurę ar porą. Įsivaizdavau savo žmoną su Luku Muru „Merry Leper“ restorane. Kodėl man nepasakė, kad susitinka su šituo šliužu? Ką bandė nuslėpti?

Girdėjau, kaip ji niūniuoja nusirengdama. Laiminga ir žaisminga. Šiek tiek įkaušusi moteris, grįžusi pas vyrą švaria sąžine. Atgręžiau veidą į dušo galvutę ir leidausi plakamas karšto vandens.

Sidė palindo po dušu, ilgu liaunu kūnu prigludo prie manęs. Pajutau, kaip mano kūnas akimirksniu sureagavo. Niekaip nepaneigsi — vis dar geidžiau jos kaip beprotis.

— O-ho-ho, — nudainavo ji. Dangau, tikrai buvo įgėrusi. — Ar tu tik džiaugiesi mane matydamas ar čia sustandėjimas ilgam? Na, paduok man muilą.

Ji įmuilino kempinę ir ėmė muilintis rankas ir kojas. Paskui ėmėsi manęs: ėmė trinti nugarą. Veikiau uoliai negu seksualiai — kaip moteris įpratusi prausti vaiką, — bet manasis netrukus pasidarė kietas kaip akmuo. Atsigręžiau į ją. Jos plačiai įstatytos akys nuo vandens primerktos, juodi plaukai prilipę prie pečių.

— Duše? — Ji nusijuokė. — Nedarėme to visą amžinybę, ar ne?

— Kaip praėjo vakaras?

— Gerai.

— Atsiprašau, su kuo tu ten susitikai?

— Ai, tik su pora moteriškių, kurios tiekia maistą kai kurioms solidžioms korporacijoms Sityje. Truputį išgėrėme ir šio to užkrimtome vakarienei „Merry Leper“. Patas gerai išskrido?

— Sakai, pora moteriškių?

Ji užsimerkė, nusičiupo manęs kaip rankinio stabdžio svirties ir sudejavo.

Nusipurčiau jos, atitraukiau dušo užuolaidą ir čiupau arčiausiai kabėjusį rankšluostį.

— Kas yra? Hari?

Įsiutęs puoliau šluostytis. Visa nugara buvo muilina, žmonos veidas šlapias ir sutrikęs. O, kad negeisčiau jos šitaip! Norėjau, kad viskas būtų baigta, kad nebejausčiau šito.

— Per mažai vietos, — tariau jai, sugrūdau rankšluostį į skalbinių krepšį ir palikau ją praustis vieną.

Ir supratau, kad mūsų santuoka labai panaši į Londono Akį, į tą milžinišką velnio ratą pietiniame Temzės krante.

Net kai viskas atrodo visiškai ramu, kai atrodo, kad visiškai nieko nevyksta, ten aukštai tamsoje jis vis sukasi, sukasi ir sukasi.

Dvidešimtas skyrius

— Žiūrėk paprastai, — pasakė Eimonas. — Tai pirmas dalykas, kurį tau pasako AA24 grupėje. Visokios melagystės ir blaškymasis neduos nieko gera. Jei nori, kad tau pavyktų, žiūrėk paprastai.

Priešais mus driekėsi kraštovaizdis kaip tipiškas Kerio grafystės atvirukas. Tik sidabrinis ežeras pagyvino mylių mylias viržynų, nubėgančių iki pat ten, kur kalnų uolos galiausiai susieina su vandenynu. Vandenynas atrodė milžiniškas, tarsi plytintis ne iki Amerikos, o iki pat pasaulio krašto.

Eimonas buvo mane perspėjęs, kad turistai trypia visą jo gimtinę, ieško pramogų kiekvienoje smuklėje, keltiškos mistikos prie kiekvieno kampo ir kaip „Corrs“ atrodančių merginų kiekvienuose nakvynės su pusryčiais namuose. Tačiau vienintelis gyvybės ženklas, kurį išvydau šitoje laukinėje atšiaurioje žemėje, buvo komikas, priaugęs porą svarų nuo to karto, kai pastarąjį sykį jį mačiau.

— Eimonai, jie nori nutraukti šou. Žinau, kad dabar ne pats tinkamiausias laikas tau tai sakyti, bet nieko nepadarysi. Narkotikai juos gąsdina. Jei būtum prasigėręs, būtų kas kita. Sakytų, kad tai plevėsos kvailiojimas. Jiems priklausomybė nuo alkoholio atrodo žavi. Tai būtų tikę visiems gėrimų reklamuotojams. O narkotikai kas kita.

— Aš išmestas? Tiesiog viens, ir viskas?

— Jie nebenori tęsti „Penktadienio Fišo“. Nori, kad būtum vienas iš vedėjų tokio vėlaus vakaro žvėryno. Vadinasi „Nuodėmingas pasaulis“. Tu kartu su Hermiona Geits.

— Ta, kur amžinai rodo savo kelnaites?

— Ta pačia.

Jis truputį pagalvojo. Saldžiai kvepianti žolė traškėjo po mano naujutėliais Timberland batais.

— O kaip tu, Hari? Eitum su manimi? Aš to nedarysiu, jei jie nenori tavęs.

Buvo malonu, kad Eimonas pagalvojo apie mane. Tačiau man nė į galvą nebuvo atėję, kad tokio kieto drąsaus šou kaip „Nuodėmingas pasaulis“ kūrėjams galėtų prireikti tokio nekieto nedrąsaus prodiuserio kaip aš. Maniau, jie norės kokio jauno prasisiekėlio su taip apsmukusiais džinsais, kad matytųsi subinės griovelis.

— Dėl manęs nesirūpink. — Pagalvojau apie pinigus Patui, pasiųstus Džinai, apie pinigus, kurių mudviem su Side reikėjo paskolai išmokėti. — Susitvarkysiu.

Nusileidome į ūksmingą slėnį, užkopėme ant saulėtos kalvelės. Tolumoje kaip tik priešais medžius, prie jūros užleidžiančius vietą uoloms, stovėjo nedidukas kaimiškas namelis. Jame niekas nebegyveno nuo bulvių badmečio laikų, tačiau nuo tada, kai Airija tapo ta vieta, kur žmonės mieliau atvyksta, negu išvyksta, jis pasidarė autentišku kaimišku vasarnamiu. Pastarąjį mėnesį čia buvo Eimono namai. O dabar vingiuojančiu pusiasalio keliu prie namelio artinosi taksi.

— Čia turbūt jis, — pasakė Eimonas. — Evelinas Blantas.

Mudu akimis lydėjome taksi.

— Ar tikrai, Eimonai, tu to nori? Tu neprivalai kalbėtis su tuo tipu.

— Pasitikiu Blantu tiek, kiek galiu išleisti spermos.

— Taip labai?

— Bet jis jau mane iškeikė visais įmanomais žodžiais. Ką dar jis man gali padaryti?

Interviu buvo auksinė Bario Tvisto idėja.

Tvistui atrodė, kad publikai patinka nusidėjėliai, pagaliau suvokę savo klaidas. Liaudis atleis tau bet ką, įsivaizdavo Baris, jei tik neparodysi, kad tai tau teikė malonumo. Dabar jau nebepakanka išsigydyti, turi prisipažinti turėjęs gydytis. Pasauliui patinka vieša atgaila.

Evelinas Blantas, tikra rakštis Eimonui, buvo pakviestas imti interviu todėl, kad, kaip manoma, jo laikraštis turėjo įtakingų skaitytojų — tai yra jį skaitė žiniasklaidos žmonės, nuomonės formuotojai, kurie nuspręs, ar šitas sugrįžimas sėkmingas, — o Blantas, pabandęs nuo niekingų pagiežingų šmeižikiškų rašinėlių pereiti prie ko nors panašesnio į tikrą rašymą, dabar jau kurpė ilgesnes, gilesnes apybraižas. Blantui nepavyko tapti nei televizijos vedėju, nei rašytoju, nei radijo didžėjumi. Anksčiau ar vėliau jis neišvengiamai turėjo išbandyti jėgas žurnalistikos srityje.

Mudu nuo kalvos nusileidome prie namelio. Iš taksi greta mano nuomoto automobilio kaip tik lipo keleiviai. Išsiropštė Blantas ir gižiu susiglamžiusiu veidu nužvelgė visą laukinę didybę. Buvo kažkoks prakaituotas, lyg vis dar eitų garas po jo ištvirkusios jaunystės girtuoklysčių. Atvažiavo ne vienas. Drauge su juo buvo jauna moteris fotografė.

Nemačiau jos veido, kol taksi vairuotojas padėjo jai iš bagažinės iškrauti juodus nailoninius maišus su prožektoriais, juostą ir trikojį. Paskui ji atsitiesė ir nuo veido nusibraukusi juodų plaukų šydą apžvelgė apylinkę. Ir aš pažinau.

Kazumi.

Stovėjome prie namelio. Blantas puolė kratyti Eimonui ranką taip, tarsi pastaruosius dvejus metus nebūtų mano bičiulio pasirinkęs atpirkimo ožiu. Mudu su Kazumi žiūrėjome vienas į kitą. Paskui ji kryptelėjo į Atlantą.

— Žiūrėk.

Iš vandenyno tolumos artinosi audra. Kranto link ritosi didžiuliai juodi kamuoliniai debesys, tačiau buvo dar taip toli, jog atrodė kaip sapnas.

— O, dar toli, — pasakė Eimonas. Jo Kerio apylinkių akcentas visados pasidarydavo ryškesnis, kai išsiveždavai jį iš Soho. — Mes čia nepuolame slėptis. Numiegame posmelį, o tada jau slepiamės.

Kazumi šalia mūsų nebebuvo. Su ant kaklo tabaluojančiu fotoaparatu ji ropštėsi grublėtomis uolomis. Užkopusi ant uolų, ėmė fotografuoti atslenkančią audrą.

— Meilutė Kazumi, — tarė Evelinas Blantas. — Šįvakar būsiu namie.

Tik tada, kai Eimoną tualete į kampą užspeitė gauja anglų turistų Manchester United marškinėliais, o Evelinas Blantas užsiropštė ant stalo pademonstruoti savo riverdanso sugebėjimų, mudu su Kazumi kelioms akimirkoms likome vieni.

— Tai ar Londonas tau tiko? — sušukau mėgindamas perrėkti smuklės grupės energingai grojamos Vano Morisono „Real Real Gone“ garsą.

Kazumi parodė sau į ausis. Man patiko, kad jos mažumėlę atsikišusios. Man tai labai patiko.

— Negirdžiu, — pasakė ir sriūbtelėjo „Gineso“ alaus.

— Ar gauni daug užsakymų? Ar jau esi dirbusi Trumpet?

Ji nusišypsojo, papurtė galvą ir vėl palietė tas savo atsikišusias ausytes. Iš tiesų triukšmas čia buvo kurtinantis. Supratau, kad galiu jai sakyti ką noriu.

— Sakau, labai džiaugiuosi tave matydamas. Atrodai fantastiškai. Esi tokia miela. Aš labai laimingas, kad atsiradai mano gyvenime. Man rodos, netenku proto.

Ji mandagiai nusišypsojo.

Į mūsų stalą vožėsi besikvatojantis vokietis turistas Glasgoiv Celtic marškinėliais. Jis plojo rankomis ir trypė kojomis, kai Blantas skėlė džigą taip prie šonų prispaustomis rankomis, tarsi būtų surištas.

— Tai pašėlę airiai, — pasakė vokietis. — Jie taip smagiai leidžia laiką, ar ne?

— Jis gyvena Hampstede, — pasakiau. — Hampstede Londone.

— Pašėlę, pašėlę airiai.

Linksmybės dar labiau įsisiūbavo, kai grupė, rinkinukas paniurėlių hipių, panašių į „Narsiosios širdies“ statistus, užtraukė Vano Morisono „One Irish Rover“.

Blantas įjungė aukštesnę pavarą.

Užgriuvo autobusas italų, smuklė prisigrūdo sausakimša. Italai užsisakinėjo „Ginesą“ pas raudonplaukį studentą už baro. Blantas nusimušė kojos pirštą į didžiulę stiklinę peleninę ir raukydamasis iš skausmo pradėjo strykčioti ant vienos kojos. Turistai entuziastingai plojo, jo nesėkmę palaikę oficialaus pasirodymo dalimi.

Vokietis turistas sulinksėjo kaip žinovas.

— Muzika airiams labai svarbi. „Boomtown Rats“. „Thin Lizzy“. „U2“. Tai jų dvasioje.

Jis užsiropštė pas Blantą ant stalo.

Grįžo Eimonas. Linguodamas galva pasižiūrėjo į Blantą ir vokietį.

— Matot, kas darosi, kai per daug prisižiūri „Titaniko“?

Ant stalo atsirado padėklas su bokalais, ir norėdamas užgožti vokietį, demonstruojantį housdansą — maskatuojančios rankos, kojos įaugusios į žemę, stilius, priešingas paprastajam arba tradiciniam riverdansui, — Blantas pabandė per storulį atlikti įmantrų „Lord of the Dance“ šuolį. Ir tada nusivertė nuo stalo ir tekštelėjo marmūze į australo turisto lėkštę su dešrele ir sūriu bei pomidorais.

Eimonas gurkštelėjo mineralinio vandens ir nusišypsojo Kazumi. Man krito ūpas. Galgi nebandys jis su ja permiegoti, ką? Narkotikai jo gyvenime buvo pakeitę mergaites. Tačiau dabar narkotikų nebėra.

Tada užgrojo „Brown-Eyed Giri“, ir visa liaudis sukilo. Prie Kazumi priėjo jaunas gražus italas ir pakvietė šokti. Staiga tarp jų išdygo Evelinas Blantas: raudonas veidas susiraukęs, prie prakaituoto antakio prikibęs pomidoro griežinėlis.

— Drauguži, ji užimta.

Pagaliau mus išgrūdo.

Lankytojai troško šėlti iki aušros, bet jaunam raudonplaukiam baro padavėjui reikėjo rytą keltis į informacinių technologijų paskaitas koledže.

Taigi provėžiuotu kaimo keliu keturiese patraukėme atgal. Vienintelė šviesa — mirksinčių žvaigždžių skliautas, vienintelis garsas — vandenyno mūšos riaumojimas.

Riaumojanti mūša ir autobusų stovėjimo aikštelėje vemiantys turistai.

Nelengva buvo užmigti prie įlankos stovinčiame namelyje.

Nuo Atlanto atšvilpė naktiniai vėjai, ir seni namelio rąstai girgždėjo vaitojo kaip audringoje jūroje mėtomas laivas. Be to, buvo šalta: mano M&S pižama buvo papildyta senais „Penktadienio Fišo“ marškinėliais ir vilnonėmis kojinėmis, bet aš vis vien drebėjau po plonyte antklode, skirta vasarotojams.

Tačiau tą vakarą negalėjau užmigti ne dėl šalčio ar garsų. Ramybės nedavė mintis apie Kazumi, susirietusią pataluose kambarėlyje viršutiniame namelio aukšte. Štai dėl ko iš tiesų negalėjau užmigti. Štai kodėl būdravau, kai ji trečią nakties pasibeldė į mano duris.

Ji vilkėjo šiltą languotą škotiško audinio pižamą. Ta mergina škotišką audinį mėgo labiau už visus mano pažįstamus škotus. Dar ji mūvėjo storas kojines ir buvo užsimaukšlinusi vilnonę kepurę. Namelio viršuje, ko gero, buvo dar šalčiau. Sumirkčiojau spoksodamas į ją, nevisiškai tikras, ar nesapnuoju. Tada ji prakalbo pašnibždom, tarsi bijotų pažadinti kitus.

— Atsiprašau, — tarė.

— Nieko tokio. Kas nutiko?

— Problema kambaryje.

Nusekiau paskui ją per tamsią svetainę, paskui atsargiai užkopėme kelis laiptelius į viršutinį namelio aukštą. Skersai jos lovos išsižiojęs, apsiseilėjęs ant pilvo drybsojo Evelinas Blantas ir garsiai knarkė.

— Sakė, kad ėjo į tualetą ir grįždamas pataikė ne į tą kambarį, — pasakė Kazumi.

Nuo girto rašeivos akimis nuklydome iki išklypusių laiptelių, kuriais reikėjo užkopti norint pakliūti į šitą kambarį. Tiek prisilakęs netyčia jais neužkopsi, pamaniau.

— Storas melagis, — metė Kazumi.

— Ar jis — ar jis tave kaip nors nuskriaudė?

Ji papurtė savo dailią galvutę.

— Pasigrabinėjo apie karšto vandens butelį ir užmigo. Neįstengiu jo prižadinti.

— Aš pabandysiu. — Papurčiau jį už peties. — Pabusk, Blantai, tu ne savo kambaryje. Pabusk, tu, prakaituotas storas mulki.

Jis kažką sudejavo, prisiglaudė mano ranką sau prie skruosto, ir jo išburkusiu veidu nuslinko girtuoklio ekstazės šešėlis. Beviltiška. Tokio niekaip nepabudinsi.

— Gali miegoti mano kambaryje, — pasiūliau. — Aš atsigulsiu ant sofos.

— Ne, ne, ne.

— Nieko čia tokio. Tikrai. Eik į mano kambarį.

Ji pasižiūrėjo į mane ir tarė:

— Arba galėtume — žinai, — gyventi viename kambaryje.

Tyloje girdėjosi, kaip vandenynas dūžta į krantą.

— Taip, — pasakiau. — Tikrai galime.

Drovūs kaip du penkiamečiai pirmą dieną mokykloje mudu grįžome į mano kambarį. Tada skubiai iš skirtingų pusių sušokome į lovą, ir mano vilties kupina širdis šoktelėjo aukštyn, nors žinojau, kad ją valdo ne aistra, o hipotermijos baimė.

Aš gulėjau aukštielninkas, o Kazumi nusigręžusi nuo manęs. Girdėjau savo paties alsavimą, jaučiau jos kūno šilumą. Ir kai nebeįstengiau ištverti, ištiesiau ranką ir atsargiai palietęs jos šoną delnu užčiuopiau languotos pižamos švelnumą.

— Ne, Hari, — liūdnokai pasakė Kazumi, bet nepajudėjo.

Atitraukiau ranką. Nenorėjau būti toks, kaip Blantas. Kad ir koks buvau, toks būti nenorėjau.

— Kodėl ne?

— Tu turi žmoną ir sūnų.

— Yra šiek tiek sudėtingiau.

— Yra ir kitų priežasčių.

— Kokių? — Pabandžiau nusijuokti. — Nes tu ne tokia? Aš žinau, kad tu ne tokia. Todėl tu man taip labai ir patinki.

— Ir tu man patinki. Tu šaunus.

— Tikrai?

— Taip. Tu juokingas ir mielas. Ir vienišas.

— Vienišas? Aš?

— Man taip atrodo.

— Tai kas tada ne taip?

— Tu ne iš tokių vyrų. — Ji atvirto ant nugaros ir pažvelgė į mane. Jos rudos akys žvilgėjo mėnesienoje kaip tos merginos iš Vano Morisono dainos.

Aš pasiverčiau ant šono. Man patiko, kaip jos juodi plaukai užkritę jai ant veido. Pėda paliečiau jos pėdą, vilnone kojine vilnonę kojinę. Ji uždėjo delną man ant krūtinės, ir man nuo to užgniaužė kvapą. Mudviejų balsai tamsoje skambėjo tykiai kaip besimeldžiančių.

— Noriu miegoti su tavimi, — pasakiau.

— Tai užsimerk ir miegok.

Nesišypsojo.

— Tu supranti, ką noriu pasakyti. Noriu su tavimi mylėtis.

Ji papurtė galvą.

— Tu ne laisvas.

— Kam tai rūpi. Čia tik tu ir aš. Mudu nieko neįskaudinsim. Kazumi, niekas nesužinos.

— Mes žinosime.

Pričiupo mane.

— Nenoriu būti tokia moteris, kuri miega su vedusiu vyru. Ir tu nenori būti iš tų vedusių vyrų.

— Noriu.

— Ne, Hari. Tu geresnis už tokius. — Ji paglostė man veidą. — Apkabink mane.

Ji atsigulė ant šono. Prisiglaudžiau prie jos, du pižamų sluoksniai tarp jos užpakaliuko ir mano erekcijos. Apkabinau ją per liemenį ir prisispaudžiau dar tvirčiau. Ji paėmė mano ranką, nekaltai pabučiavo į riešą ir spustelėjo plaštaką. Mudu liovėmės kalbėtis. Aš ilgai klausiausi, kaip nuo Atlanto atšvilpauja vėjai, kaip naktyje girgžda senas namelis ir kaip tyliai alsuoja Kazumi.

O kai Kazumi užmigo mano glėby, ėmiau svarstyti, ką daryti, kad gyvenimas būtų paprastas. Ar jis paprastas tada, kai lieki ten, kur esi?

Ar kai vėl viską pradedi iš naujo?

Dvidešimt pirmas skyrius

Kai pabudau, jos nebebuvo.

Iš akmenuotos pakrantės atsklido balsai. Pro langą pamačiau, kad Kazumi jau atsikėlusi ir fotografuoja Eimoną.

Susigūžęs raudoname vilnoniame drabužyje jis demonstravo savo apgalvotai atsainias pozas — niūriai žiūri į jūrą, niūriai žiūri tiesiai į objektyvą, niūriai žiūri į nieką, — o ji sukiojosi aplinkui jį, guviai spragsėjo fotoaparatu, pakeitė juostelę, negarsiai nurodinėjo, ką daryti, drąsino.

Japonė su fotoaparatu, pamaniau. Vienas iš šiuolaikinio pasaulio šablonų. Aparatais spragsinčios ordos, kurios nemąstydamos fiksuoja kiekvieną turistinę įžymybę, o tada grįžta į autobusą. Bet stebint, kaip Kazumi fotografuoja Eimoną vėjų košiamoje Dingi Bėjaus pakrantėje, man atrodė, kad šita jauna moteris su fotoaparatu sklidina nepasotinamo smalsumo šiam pasauliui ir viskam, kas jame yra. Ir mane užplūdo begalinis švelnumas jai ir jos fotoaparatui. Sustok, akimirka žavinga, anot jos, apie fotografiją sakęs vienas poetas. Būtent tai ji ir darė. Stabdė žavingas akimirkas.

Kol nusiprausiau ir apsirengiau, Eimonas su Kazumi nuėjo pakrante tolyn. Matyt, buvo pakankamai prifotografavusi, nes dabar jiedu dirbo lėčiau, eksperimentavo. Ji susigūžė ant laminarijomis apkibusių uolų, o Eimonas iš lėto žingsniavo jos link: rankos sukištos į kišenes, žvilgsnis — greičiausiai pavadintumėt jį niūriu — įsmeigtas tiesiai jai virš galvos.

Ir nors man buvo apmaudu pripažinti, pamaniau, kad gal ji buvo ir teisi. Seksas šiąnakt nebūtų buvę protinga. Vienos nakties nuotykis su Kazumi būtų buvusi didelė klaida. Nes vienos nakties su šia moterimi niekaip nebūtų gana.

Ir ką gi tai reiškia? Ką reiškia, kai vienos nakties negana?

Tai reiškia romaną.

Dirbau su daug vedusių vyrų, turėjusių romaną, ir žinau, kad jiems buvo oi kaip nelengva.

Telefoniniai skambučiai tik į vieną pusę, nuolatinė baimė būti demaskuotam, kaltė, nerimas, blaškymasis tarp namų ir jausmų per Kalėdas ir Naujuosius metus, jausmas, jog esi nuolatos plėšiamas per pusę. Ir melas. Be melo tada neapsieinama.

Aš tam nesukurtas. Neturiu tam drąsos. Negalėčiau taip pasielgti su Side. Nei su savimi. Nei su Kazumi. Bent jau taip man atrodė dienos šviesoje, kai Kazumi buvo už penkiasdešimties metrų, o ne jaukia languota pižama gulinti mano glėby.

Ir aš ištikimas savo žmonai.

Aš pasielgiau teisingai.

Tai kodėl jaučiuosi taip apgailėtinai?

Greta pasigirdo duslus graudus mykimas. Tai buvo Blantas, atrodė labai prastai ir vis dar sagstėsi marškinius.

Jis dusliai raugtelėjo. Visas veidas buvo nusėtas smulkiais prakaito lašeliais.

— Matyt, būsiu padauginęs, — pasakė ir žvilgsniu nuklydo į pakrantę, kur Kazumi fotografavo paskutiniuosius Eimono kadrus.

Ir aš nenorėjau būti toks susižavėjęs šita jauna moterimi, kurią vos pažinojau. Sidė man buvo daugiau negu žmona ir mylimoji. Ji buvo mano geriausia draugė. Bent iki tol, kol mudviejų gyvenime atsirado kitas vyras.

Prisiminiau akimirkas, apdovanojusias mus meile. Mudviem su Side likimas atseikėjo gerų akimirkų. Žiburiai prie Temzės, pirmoji mudviejų naktis, praėjusios Kalėdos, kai viskas atrodė juokinga: nuo Ibizos DJ Briuso mažulyčių plokštelių iki baugios nuostabos mano mamos veide, kai ji kimšo įdarą per kalakuto užpakalį.

Bet labiausiai mudviejų tarpusavio ryšį sutvirtino kiti, blogieji momentai. Mano sūnus ligoninėje su praskelta galva. Gniuždantis liūdesys po skyrybų su Džiną. Sidė per visas tas nelaimes buvo greta ir, žinau, rūpinosi manimi kaip niekas kitas.

Bet dabar, atrodo, prarandu žmoną, atrandu savo gyvenime spragą, kurią užpildo Kazumi, pati to gal nė nenorėdama.

Spragą didumo sulig šeima. Širdies pavidalo spragą.

Vieną vakarą ruošiau vakarienę mums visiems keturiems: sau, Sidei, Pegei ir Patui. Kai vedžiau antrąsyk, mano kulinariniai įgūdžiai atrofavosi. Bet pamaniau, kad vieną vakarą galiu. Galiu pagaminti vakarienę savo šeimai.

Visi sėdėjo aplink stalą. Iš pradžių Sidė ir Patas labai pasistengė dėl mano gaminimo suvaidinti entuziazmo audrą, nors tai, ką pasakė Pegė, nuskambėjo su geroku sarkazmo prieskoniu.

— Bolonijos spagečiai, Hari? Mmm, negaliu sulaukti!

— Cha! Teks, Pege!

Kartais mudu su podukra „linksmai“ apsišaudome.

— Žiūrėk, kad makaronai būtų al dente, gerai? — valdingai patarė Pegė. — Nemėgstu per minkštų. Tu juk žinai, ką reiškia al dente, ar ne?

Aš nuo įtampos sustingusia šypsena prie viryklės maišiau burbuliuojantį mėsos ir pomidorų padažą.

— Tu juk žinai, kad iš esmės reikia gaminti kaip troškinį, ar ne? — atsargiai priminė Sidė. — Tokį mėsos kiekį reikia virinti ilgai ilgai.

— Malonėkit. — Stengiausi būti draugiškas. — Šiandien aš gaminu, gerai?

Gaminau spaghetti Bolognese. Bolonijos spagečius. Negali nepavykti. Kai gyvenome su Patu vienu du, ištisai gamindavau šitą patiekalą. Tik kažkodėl mano galvoje buvo užsifiksavę, kad Bolonijos spagečius labai greita paruošti. Teužtrunki tiek, kiek — nebežinau. Tiek, kiek užima laiko, kol tau juos patiekia restorane. Tačiau aš dėl Bolonijos spagečių suklydau, kaip suklydau ir dėl daugelio kitų dalykų.

Praslinkus kokiai valandai Pegė irzliai barkšnojo į stalą lėle Liuse slaptąja agente. Patas, tarsi laukdamas ženklo, dėbsojo į delne sugniaužtą valdymo pultelį, o Sidė, labai maloniai atsiklaususi, ar aš neprieštarauju, ėmėsi mokesčių deklaracijos. Aš tebestypsojau prie viryklės ir maišiau padažą, maišiau nesuprantamai ilgai — kiek neužtrunkama jokiame restorane. Man dingtelėjo, kad gal visai ne Bolonijos spagečius taip lengvai ir greitai pagamindavau mudviem su Patu. Gal spaghetti pešto. Taip, tikrai. Jiems paruošti prireikdavo kelių minučių. Atidarai skardinę ir suverti ant makaronų. Paprasta ir skanu. Žali spagečiai, kaip sakydavo mano sūnus.

Dabar, praėjus dvejiems metams nuo žaliųjų spagečių laikų, jis numetė valdymo pultelį. Tas barkštelėjo ant medinių grindų.

— Oi! — Paikai išsiviepęs apžvelgė stalą, tikėdamasis, kad kiti pritariamai nusijuoks. Pegė ir Sidė nekreipė į jį dėmesio.

Pakėliau pultelį ir piktai įsigrūdau sau į prijuostės kišenę.

— Gal gali bent penkias minutes negalvoti apie televizorių, ką?

Mano sūnaus smakras ėmė drebėti — akivaizdu, kad stengiasi nepravirkti. Pegė iškalbingai atsiduso.

— Gal jau galėčiau eiti nuo stalo? — paklausė. — Aš šįvakar turiu daug darbo.

— Dar truputį palauk, — nepakeldama akių nuo sąskaitų pasakė Sidė. — Jei nori, atsinešk Briusą slaptąjį agentą. Galės pasikalbėti su Liuse apie jų užduotį, kol laukiame Hario.

— Aha, teliko tik truputį palaukti, — pasakiau, įnirtingai maišydamas mėsos padažą. — Lėlė Liusė galės persirengti ir po vakarienės.

— Oho! — tarstelėjo Pegė. — Kažkas ne ta koja išlipo iš lovos.

Sidė pasižiūrėjo į mane.

— Viskas gerai, Hari. Aš jai sakiau. Nereikia skaityti pamokslų, brangusis.

— Jei tu dažniau tai darytum, man ir nereikėtų, brangioji.

Mano žmona padėjo skaičiuotuvą ir atsiduso.

— Beje, ar dar ilgai?

— Nežinau. Čia malta jautiena. Niekaip neminkštėja.

— Jautiena? — sukluso Pegė. — Ar tu pasakei — jautiena?

Aš nevalgau jautienos.

— Kodėl?

— Nes mėsa — siaubinga. — Ji dramatiškai patylėjo. — Ar aš jums nesakiau? Aš nebevalgau mėsos. Nusprendžiau būti vegetarė.

— Ir aš, — karktelėjo Patas. — Ir aš vegetaras. Ar galiu įsijungti televizorių? Tuoj rodys „Vyruti, kur mano kelnės?“

Norėjau, kad per vakarienę jaustumės tikra šeima. Tik tiek. Ne daugiau. Atrodo, kaip tik to ir pasiekiau.

Nes kai manieji Bolonijos spagečiai pagaliau buvo patiekti, niekas nebesikalbėjo.

Eimonas žingsniavo manęs link. Kazumi su Blantu tebebuvo paplūdimyje. Tas kažką jai kalbėjo ir kasėsi savo išsipūtusį pilvą. Ji purtė galvą ir rinkosi savo prietaisus. Pagaliau pajudėjo namo. Blantas nė nemanė padėti Kazumi tempti visą įrangą.

— Gera naktelė? — užkalbino mane Eimonas.

— Nieko neįvyko.

— Ei, kas aš toks, kad mesčiau akmenį? Ne mano reikalas, su kuo tu atsikeli dalykinėje kelionėje.

— Aš rimtai, Eimonai. Nieko neįvyko.

— Nori pasakyti, kažkas panašaus į tantrinį seksą?

— Nieko neįvyko.

Nieko neįvyko ir daug kas nutiko. Nes pirmą kartą man atėjo į galvą, kad jeigu negaliu turėti šeimos su savo žmona, tai gal galiu turėti šeimą su kuo nors kitu.

— Man patinka senasis tantrinis seksas, — pasakė Eimonas. — Tęsiasi daugybę valandų, ar ne? Žinai, kokia mano mėgstamiausia tantrinio sekso poza? Santechniko. Visą dieną būni viduje ir niekas neateina.

Jei mudu būtume permiegoję — o veikiau jeigu mudu būtume drauge ne tik miegoję, — dabar mudu skirtų drovumas. Arba, dar blogiau, netikras artumas, kurio iš tiesų nėra. O dabar žingsniavome pakrante tolyn nuo kaimiško namo, kur Blantas ėmė interviu iš Eimono, ir nebuvo nejauku. Visą naktį praleidome vienas kito glėbyje, bet daugiau nieko. Vėjas virš jūros ginė debesis, mes žingsniavome šita akmenuota pakrante pirmąją iš dienų, kai turistiniai autobusai ima ropinėti aplink Dingi Bėjų, ir tai atrodė kuo natūraliausias dalykas pasaulyje.

— Tikiuosi, nuotraukos geros, — pasakė Kazumi. — Čia mano pirmas darbas jiems. Fotoredaktorė — kaip čia sakoma? — užsispyrusi kalė. Antros galimybės nesuteikia.

— Nuotraukos bus geros. Tu puiki fotografė.

Ji nusišypsojo.

— Pataikauji.

— Ne, nepataikauju. Mačiau tavo nuotraukų. Tu fotografavai mano sūnų.

— Na taip, — pasakė ji, — Patą.

Man patiko, kad ji sugebėjo įžvelgti mano sūnaus kibirkštėlę. Kad ji sugebėjo parodyti, jog jis ypatingas. Man labai tai patiko.

— Ar pasimatysime Londone?

Ji stabtelėjo ir įsižiūrėjo į jūrą. Artinosi dar viena audra, palei pat sušiauštas Atlanto bangas tumulais vertėsi dar didesni ir tamsesni debesys negu vakar. Audra sparčiai artėjo. Eimono liaudiška išmintis — kad, kol audra ateis, gali išgerti pintą „Gineso“ ir pasiklausyti geriausių „Corrs“ hitų, — kuo toliau, tuo labiau atrodė vien seni paistalai.

— Kazumi?

— Kokia prasmė?

— Prasmė?

— Kokia prasmė susitikti Londone? — Ji staiga čiupo mano dešinę ranką ir truktelėjo vestuvinį žiedą. — Nenusiima. Supranti? Ne taip jau paprasta.

— Mes nepadarėme nieko bloga.

— Dar nepadarėme.

— Lauksiu tavęs Primrous Hile. Pačiame viršuje, iš kur matyti visas miestas. Sekmadienį ryte. Apie dešimtą.

Pradėjo lyti. Buvome jau toli nuėję. Namelis pranyko už staiga nusileidusio rūko.

— Čionai, — pakvietė Kazumi ir pasileido bėgti.

Leidausi paskui ją prie pakrypusios trobelės. Greta jos trūnijo valtis. Durys neužrakintos, viduje tamsu. Dvelkė tabaku ir dumbliais. Buvo panašu į apleistą žvejų trobelę. Arba į turtingos bavarų šeimynėlės vasarnamį.

Abu buvome permirkę iki paskutinio siūlo. Pamaniau, kad gal dabar nusimesime peršlapusius drabužius ir pulsime viens kitam į glėbį. Bet Kazumi visa drebėdama prisėdo ant virtuvės stalo ir ėmė čiupinėti ant kaklo užkartą aparatą, žiūrėti, ar nieko jam nenutiko.

Atsistojau prie lango. Žiūrėjau, kaip atslenka rūkas, girdėjau, bet jau nebemačiau, kaip į uolas dūžta bangos. Sušlapusiais drabužiais buvo šalta. O tada mane iš už nugaros apglėbė rankos, stipriai prisispaudė, ir aš pajutau šilumą, kurios troškau.

Štai kaip yra, pamaniau. Nieko daugiau. Tik du gyvuliukai, besiglaudžiantys vienas prie kito vakarinėje Airijos pakrantėje. Ieškantys lašelio jaukumo. Nedarantys nieko bloga.

— Aš neateisiu į Primrous Hilą.

— Gerai.

— Neateisiu sekmadienį ryte.

— Ką gi.

— Niekada neateisiu.

— Ką padarysi.

Kažkaip atsigręžiau į ją. O ji į mane pakėlė veidą. Pabučiavau ją. Mačiau iš arti jos rudas atmerktas akis, šviečiančias miglotoje prieblandoje, girdėjau, kaip į stogą barbena lietus, per drabužių drėgmę jutau jos kūno karštį ir ragavau jūrą nuo jos lūpų.

Štai kaip, pamaniau. Du sušalę sušlapę padarai dreba rūke. Ir viskas. Nereikia norėti daugiau, negu iš tiesų yra, Hari.

Ir pagalvojau apie Džiną ir apie Sidę. Praradau dvi pačias geriausias drauges, nes mylėjausi su jomis, nes vedžiau jas, nes stengiausi pasirūpinti, kad tai truktų amžinai. Su Kazumi mudu niekados taip toli nenueisime, ir turbūt tai gerai.

Bet žinojau, kad šitos akimirkos neužmiršiu. Paslėpsiu kur nors giliai ir išsitrauksiu tada, kai pasaulis bus žiaurus ir nedraugiškas. To pakanka.

Tikėtis pasimatymo Primrous Hile — to jau per daug.

Dvidešimt antras skyrius

Kai grįžau namo, ant kilimėlio prie durų radau įmestą oro pašto voką. Tvarkinga elegantiška Džinos rašysena išvedžiota mano pavardė ir adresas.

O viduje nuotrauka: vyras, moteris ir vaikas akinamoje saulėkaitoje stovi prie baltos statinių tvoros. Patas — pačiame priekyje, nublukusiais „Žvaigždžių karų“ marškinėliais ir šortais, prisimerkęs nuo saulės, vis dar bedantę šypsena. Už jo Džiną, viena ranka prisidengusi nuo saulės, kitą padėjusi sūnui ant peties. Liekna kaip niekad, apsivilkusi kažkokį padėvėtą nertinį, atsismaukusi rankoves. Nepaisant prabėgusių metų ir visų gyvenimo negandų, ji tebespinduliavo tuo grožiu, kurį įsimylėjau, tuo grožiu, apie kurį ji nemėgo kalbėti.

Ir dar nuotraukoje buvo Ričardas, tas vyras, už kurio ištekėjo mano buvusi žmona — stovėjo nesišypsodamas šone, kone pasislėpęs lentomis apkalto namo šešėlyje. Neatrodė laimingas. Buvo panašus į emigrantą, kuris grįžo namo, bet be šlovės. Bet iš kur man žinoti? Jis vedė mano žmoną, jis gyvena su mano vienturčiu sūnumi. Aš apie jį įstengiau galvoti tik kaip apie nevykėlį. Voke dar buvo ir lapas popieriaus.

Hari,

Kelioms savaitėms grįžtame į Londoną. Mes dviese. Aš ir Patas. Mano tėčiui kažkas su koja. Jam reikia padėti namie. Apsigyvensime ne pas jį — turiu butą. Kai atvažiuosime, paskambinsiu. Patui, atrodo, buvo gera pas tave. Betgi pažįsti Patą — iš jo daug neišpeši. Padėkok Sidei. Tikiuosi, tavo mama sveika. Iki.

Džina

— Labas, Hari.

Laiptų viršuje stovėjo Pegė. Aprengta ilga balta nėriniuota suknele trumpomis pūstomis rankovėmis. Atrodė kaip nuotaka. Arba angelas.

— Pege, kokia tu graži!

— Mano tėvelis veda. Savo draugę Libertę. Ji seselė. Iš Manilos. Aš būsiu jų pamergė.

— Eikš. — Jai už nugaros atsirado Sidė. — Eik, nusirenk suknelę. Žiūrėk, neįsidurk į atlanko smeigtukus. Tuoj ateisiu.

Mano žmona nusileido laiptais.

— Kaip kelionė? Kaip laikosi Eimonas? Viskas gerai?

Nieko neatsakiau. Palikau krepšius prieškambaryje ir nuėjau į virtuvę. Ant spintelių buvo pristatyta uždengtų indų su guacamole, aitriųjų paprikų ir tobasko padažais, Kantono slyvų padažu ir Karibų bananų padažu. Saldu ir aštru.

— Eksperimentuoju su dažiniais, — paaiškino Sidė. — Kalbėjausi su tavo mama. Jaučiasi ne itin gerai.

Žmona ištiesė į mane rankas, bet aš nekrustelėjau.

— Tu man melavai, — pasakiau.

— Ką?

— Prieš man išvažiuojant. Surezgei pasaką, kad eini pietų su dviem moterimis. Sakei, su dviem moterimis. Bet aš tave mačiau su juo. Luku Muru. Restorane „Merry Leper“. Aš mačiau jus, Side.

— Hari.

— Aš mačiau judu.

— Hari?

— Ką?

— Yra ne taip, kaip tau atrodo. Jis nori pirkti kompaniją. Dėl to su juo susitikau. Nepasakiau tau, nes žinojau, kad tu... elgsies va šitaip.

Pirmą kartą nuo akimirkos, kai grįžau namo, pasižiūrėjau žmonai į akis.

— Ir ką tu jam pasakei?

— Pasakiau tai, ką sakiau visą laiką, Hari. — Mudu žiūrėjome vienas į kitą. — Pasakiau jam ne.

— Ką dar jis bandė nupirkti? Nesakyk. Velniai rautų, pats galiu atspėti.

Norėjau pro ją praeiti, bet Sidė sugriebė mane už rankos.

— Aš nenoriu nieko kito, supranti? Va taip. Turėtum tai žinoti. Nenoriu nieko kito, Hari. Niekados nenorėjau. Bet meilė nusidėvi, Hari, kaip nusidėvi bet kas. Taigi arba tu liaukis, arba...

— Arba kas?

— Arba aš nežinau, kas su mumis bus.

Sidė palietė man veidą ir tada pamatė nuotrauką mano rankoje. Ji paėmė mane už rankos norėdama pažiūrėti.

— Pato nuotrauka?

— Koks tau skirtumas?

— Oi, Hari. — Ji paleido mano ranką. — Taip nesąžininga. Jei aš nemyliu tavo sūnaus taip, kaip myli tu, tai nereiškia, kad aš tave išduodu.

Ji, žinoma, buvo teisi.

Eimonas palūžo.

Gal dėl Evelino Blanto šmeižto. Tas žurnalistas ėmėsi seniausio rašeivų triuko: su Eimonu bendravo kaip geriausias draugas, o spaudoje tapo budeliu. Po antraštės „Nejuokinga“ Blantas 3000 žodžių skyrė įrodyti tam, jog Eimonas Fišas tėra niekuo neypatingas žmogelis ir tikrai nevertas jokio laikraščio skaitytojų dėmesio. Nuotraukos buvo geros, nors Eimono, pamišusiomis akimis ir sutaršyto vėjo, tamsbruvis grožis kone susiliejo su Kerio peizažu. Ir jis buvo labai labai niūrus.

O gal tas garsenybė virėjas buvo paskutinis lašas. Eimono pirmasis darbas „Nuodėmingame pasaulyje“ buvo interviu su Vi Vili Hiskoku, meiliuoju „Geordie“ virėju. Per didžiuosius angliškus pusryčius Hiskokas puolė rėksmingai reklamuoti savo naująją knygą „Ir vėl tiesiai tau į burną, gražuoli“, savo bestselerio „Tiesiai tau į burną, gražuoli“ tęsinį. Eimonas niekada nemėgo tokios įkyrios reklamos, „Penktadienio Fiše“ jis sėkmingai tokius rėksnius užčiaupdavo, o dabar niekaip neįstengė nutraukti reklaminių skiedalų srauto.

O gal jis savitvardos neteko per muzikos grupę. Hermiona Geits visai neslėpė, kad jai labai patinka „Lads Unlimited“, penki jauni gražūs plikiai, kurie išdainuoja melodiją, bet ne itin gerai, o jų šokio žingsneliai primena atsargius artrito kamuojamų žmonelių pratimus.

Studijos ekrane aiškiai buvo matyti, kaip, grupei „Lads Unlimited“ atliekant savo „Our Funky Love Will Live Forever“, Hermiona iš susijaudinimo švysčioja kelnaitėmis. Ekrane taip pat kuo aiškiausiai buvo matyti, kaip Eimonas (mėgstamiausi albumai: grupės „Nirvana“ „Nevermind“, grupės „Led Zeppelin“ „Physical Graffiti“ ir grupės „Strokes“ „Is This It?“) žvilgčioja į laikrodį.

Bet gal Eimonas būtų vedęs „Nuodėmingą pasaulį“ ir po šiai dienai, jei jam nebūtų tekę imti interviu iš šou „Šeši įkalę studentai bute“ laimėtojo.

Laimėjo toks Vorenas, įdegęs, auskaruotas, pripumpuotas santechnikas madingai nuskusta galva, kuris vylėsi, jog laimėjęs „Šešis įkalusius studentus bute“ galės pasidėti savo įrankių dėžę ir taps kokiu nors iš tiesų naudingu žmogumi, pavyzdžiui, žaidimų šou vedėju ar didžėjumi Ibizoje.

Vorenas sėdėjo tarp Fiermionos ir apstulbusio Eimono. Buvęs santechnikas tingiai kilstelėjo melsvus berankovius marškinėlius — parodė liulančią alaus talpyklą ir deimantinį segutį bamboje.

— Man, tipo, persilaužimo momentas? Ar šeštą savaitę? Kai pamačiau, kad Darenas iš šaldytuvo paėmė pieną. Neatsiklausęs, a ne?

Fiermiona susiraukė prisiminusi.

— Tu buvai labai piktas, ar ne, mažiuk?

Eimonas sėdėjo nukoręs galvą.

— Nu, mano manymu, svarbiausia paprašyti, kai imi kito pieną.

— Tai jau tikrai, mažiuk. Man atrodo... Gydykis, Darenai, durniau tu.

Eimonas užsidengė rankomis veidą.

— Chloja ir Zoja, ar ne, jos norėjo, kad nekonfliktuočiau su Darenu, ar ne? Su tuo, su kuriuo mes visada buvome susiję, nes abu turėjom problemų, nes turėjom netikusius tėvus?

Staiga Eimonas pašoko veidu į antrąją kamerą su viršuje žybsinčia raudona šviesele. Mane užplūdo pasididžiavimas. Net didžiausios įtampos akimirkomis jis nesupainiodavo, į kurią kamerą žiūrėti.

— Išjunkit! — pareikalavo. — Tučtuojau išjunkit.

— Mažiuk? — nesuprato Hermiona Geits.

— Jūs teršiate sau smegenis šitomis nesąmonėmis. Mes teršiame. Kas mums darosi? Seniau ekranuose norėdavome matyti didvyrius. Dabar norime žmonių, į kuriuos galėtume žiūrėti iš aukšto. Žmonių, kuriuos galėtume niekinti. — Eimonas neapsimestinai liūdnai pasižiūrėjo į Hermioną ir Voreną. — Aš nenoriu dalyvauti. — Jis nusiplėšė mikrofoną, išsitraukė permatomą ausinukę, jungusią jį su galerija, ir nusviedė apstulbusiam studijos režisieriui po kojom. — Išeinu. Galbūt užtruksiu.

Ir jis išėjo. Studijos užkulisių prieblandoje mudu su Bariu Tvistu stebėjome, kaip jis išeina.

— Tu juk žinai, kad jis šiame mieste suflerio daugiau niekada nebeskaitys? — paklausė Baris.

— Kartais tenka pradėti iš naujo, — pasakiau. — Tai skaudu ir bjauru. Bet kartais tiesiog reikia padaryti pertrauką ir pradėti iš naujo.

Mano mama ryt iš pat ryto gula į ligoninę.

Užvažiuosiu jos paimti. Jau žinau, kad mama vilkės, kaip ji vadina, geriausius šventadienio drabužius. Tada nuvešiu ją į ligoninę. Ir ten chirurgas atliks, kaip jie sako, paprastą operaciją — pašalins krūtį.

Tam, kad būtų išsaugota mamos gyvybė, nebeliks vienos krūties — tos, kurioje yra auglys. Toji krūtis — vienas iš kauburėlių, kuriuos įsimylėjo mano tėvas, kai mama buvo jauna mergaitė, ir nepaliovė mylėti iki pat senatvės, krūtis, maitinusi mane kūdikystėje, — bus pašalinta, nupjauta, kad mama būtų atskirta nuo ją nužudyti besikėsinančio auglio. Šita man gyvenimą davusi brangenybė, tėvą iš nuostabos ir dėkingumo aikčioti vertusi grožybė bus nupjauta ir — ką? — išmesta? Sudeginta? Išsaugota medicinos mokslui?

Negalėjau apie tai galvoti, o nei viename iš lankstinukų — nei „Kalbėkitės su vaikais apie krūties vėžį“, nei „Gyvenimas su limfoedema“, nei „Pratimai po krūties operacijos“ — nebuvo nė užuominos apie amputuotos krūties likimą. Jie nenori, kad apie tai galvotum.

Sėdėjau senojo namo svetainėje, puodelį po puodelio gėriau stiprią saldžią arbatą ir man atrodė, tarsi mano motina būtų įstumta į savotišką karą. Viskas staiga pasidarė neaišku, be pusiausvyros, supriešinta. Krūtis ir auglys, meilė ir liga, gyvenimas ir mirtis.

Mama buvo laiminga. Laiminga, kad senasis namas pilnas žmonių. Ir ši moteris — viena iš septynių vaikų šeimoje, vienintelio labai ilgai laukto vaiko motina, dvejus metus našlaujanti žmona — atrodė taip, tarsi vėl būtų patenkinta savo lemtimi. Arbata ir sausainiai, sumuštiniai virtuvėje, specialiai vienam iš brolių pirktas alus. Nepanašu, kad žmonės būtų susirinkę dėl vėžio operacijos. Labiau panėšėjo į Kalėdas.

Toji giminė, toji man nuo vaikystės pažįstama sena šeima, išmiršta. Visos tetos ir visi dėdės, mano tėvų broliai ir jų antrosios pusės, jų mylimos žmonos, su kuriomis susipažinta tose pačiose gatvėse ir su kuriomis nugyventas visas gyvenimas.

Šiuos žmones pažinojau geriausiai. Žinojau, kokie jie kilnūs, atsparūs ir ištikimi.

Buvau dėkingas, kad dabar jie šurmuliuoja aplink mano mamą — „Padėsim kuo galim, mieloji, tik pasakyk“, — tačiau tuo nesistebėjau.

Mano dėdės ir mano tetos. Dauguma pensininkai arba greitai tokiais tapsią. Bet aš prisiminiau juos tokius, kokie jie buvo mano vaikystėje. Jų skausmai ir negalavimai, dabar privalomos piliulės ir nerimą keliantys apsilankymai pas gydytoją negalėjo užgožti prisiminimų apie liaunus tvirtus vyrus ir jų mažutes gražutes žmonas. Apie vyrus, kurie visi iš pradžių buvo gamyklų darbininkai, spaustuvininkai ir krautuvininkai. Prisiminimų apie tuos laikus, kai mažas parduotuves pakeitė prekybos centrai, apie tuos laikus, kai prekybos centrai dar atrodė kažkas šiuolaikiška ir nauja. Ir apie moteris, buvusias namų šeimininkėmis kelios dešimtys metų iki tol, kol joms apibūdinti buvo sugalvotas terminas. Kai dauguma buvo namų šeimininkės — net ir tos, kurios dirbo. Ir apie tai, kaip jos dirbo.

Tos moterys, mano tetos, niekaip savęs nebūtų pavadinusios karjeros moterimis, bet jos dirbo mokyklų virtuvėse, autobusuose, didžiuliuose knygynuose, sandėliuose, parduotuvėse ir prekybos centruose. Jos dirbo, nes reikėjo dirbti.

Jos dirbo ne savo malonumui ar tam, kad atsiskleistų. Jos dirbo tam, kad galėtų sumokėti nuomą, dirbo, nes buvo daugybė vaikų — mano pusbrolių ir pusseserių armija, o pinigų niekada nebuvo per daug.

Šita sena giminė susibūrė aplink mano motiną jos pasimatymo su chirurgu išvakarėse. Ir nors giminės gretos retėjo — mano tėtis pasitraukė pirmas, o paskui mama neteko dviejų brolių: jų širdys pailso kaip tik tuomet, kai jie jau galėjo pasidžiaugti savo sodais ir savo anūkais, — šitie seni londoniečiai, prieš daugybę metų išsikraustę gyventi į priemiesčius, vis vien tebebuvo kažkaip neįveikiami.

Namai skambėjo kaubojų muzika ir juoku. Mane pasiuntė į vietinę parduotuvę pieno ir cukraus. Į lankstinukus su klaikiais moterų, kurioms pašalintos krūtys, piešinukais niekas nekreipė dėmesio, jie mėtėsi ant svetainės stalelio greta TV programų ir Širlės Basėj biografijos.

Kai augau ir svajojau, kaip išsiveršiu iš namų, kai rezgiau planus, kaip padarysiu karjerą televizijoje, maniau, kad mano giminė gyvena menkus gyvenimėlius — niekados nepagalvoja, kas yra už jų naujųjų priemiesčio miestelių ribų, niekuo nesidomi, niekada nesvajoja. Bet dabar jau mačiau, kad jų gyvenimas buvo geresnis nei mano — pilnesnis, laimingesnis, prasmingesnis, jų gyvenime ištikimybė ir padorumas buvo laikomi savaime suprantamu dalyku, jų gyvenime, žinodamas apie vėžį, kaitei arbatinį ir grojai Dolės Parton dainas. Kaip aš jiems dabar pavydėjau, dabar, kai mačiau šitą seną išmirštančią giminę greta mamos, kovojančios už savo gyvybę, dabar, kai jau viskam per vėlu.

Teta Dolė tyliai šnekėjosi su mama virtuvėje. Kartais šioje senoje giminėje išryškėdavo tokios pasidalijimo sferos, kaip kokių musulmonų. Buvo dalykų, apie kuriuos mamai ir į galvą nebūtų šovę kalbėtis su manimi arba su savo broliais. Dalykų, apie kuriuos tebuvau skaitęs literatūroje apie vėžį.

Visišką mastektomiją geriau rinktis tada, kai auglys yra krūties centre arba tiesiai už spenelio; kai krūtis maža ir dalinė mastektomija krūtį deformuotų; krūtyje yra kelios vėžinės arba ikivėžinės sritys; moteris renkasi verčiau pašalinti visą krūtį.

Turėjau apie tai perskaityti. Gal ir džiaugiausi, kad neteko apie tai kalbėtis su mama.

Sode dėdė Džekas, mano tėčio brolis, nedidukas tamsbruvis tvarkingai apsirengęs tetos Dolės vyras, rūkė suktinę. Rūkė lauke. Tai nauja. Mažytė nuolaida naujajam amžiui, o gal mano tėvo plaučių vėžiui. Cigaretės, kadaise šiuose namuose vartotos taip pat laisvai kaip arbata ir šokoladiniai pyragaičiai, dabar buvo rūkomos sode. Stebėjau, kaip dėdė Džekas traukia dūmą, ir jo veide mačiau savo tėvo šešėlį.

Prie namų stovėjo didelis juodas dėdės Džeko mersas, akį traukiantys neeiliniai ratai furgonėlių ir senų fordų pilnoje gatvelėje. Dėdė Džekas dirbo vairuotoju: vežiojo verslininkus į oro uostą, su užrašu laukdavo atvykstančių, rūkydavo savo suktines lauke prie automobilio, kad viduje būtų gaivu. Dėdė Džekas lydėjo mane, kai ėjau pažiūrėti tėčio kūno laidojimo namuose. Kažin ar neteks šitaip netrukus žiūrėti ir į mano motinos kūną.

Kai visa šeima išsiskirstė, kai išvažiavo paskutiniai likę teta Dolė ir dėdė Džekas, mama mudviem išvirė arbatos. Temo, daugiau lankytojų nelaukėme. Lankytojų iki operacijos nebebus. Metai prabėgo kaip vanduo, ir tetos su dėdėmis, kadaise iki aušros čia lošdavę pokerį — rūkydavo cigaretes, gurkšnodavo alų ir cheresą, jų juokas skambėdavo per visą naktį, — dabar skubėjo iki tamsos parsirasti namo ir užsisklęsti duris.

— Mam, kaip tu?

— Gerai, mielasis. Nesijaudink dėl manęs. O tu kaip? — Aš?

— Tu ir Sidė.

— Ne kažin kaip, mama. — Nesinorėjo jos liūdinti, šįvakar — ypač. Tačiau atrodė, kad jos narsa nusipelnė tokio pat atsako. — Su kai kuo susipažinau. Su kai kuo, kas man labai patinka. Ir, man rodos, Sidė irgi kažką turi.

Laukiau, kad mama — puselė to didžiojo dviejų žmonių junginio — mano tėvų, puselė pirmosios mano gyvenime pažinotos vyro-ir-žmonos komandos, puselė poros, kuri mesdavo šešėlį ant kiekvienų mano santykių su moterimi, — rėš paskaitą apie santuokinių įžadų šventumą, santuokos svarbą ir skyrybų siaubą.

Bet taip anaiptol nenutiko.

— Gyvenimas labai trumpas, — pasakė mama. — Reikia pasiimti savo malonumus, kai gali.

Mama stovėjo prie lango ir žiūrėjo į gatvę, tarsi kažko laukdama. Bet jau visi ją aplankė. Nebėra kam ateiti. Ir tada supratau.

Mano tėtis.

Ji laukė pareinant tėčio.

Mano motina stovėjo prie lango namuose, kur aš užaugau, namuose, kur ji paseno, ir kai pamačiau, kaip ji laukia savo vyro, kuris niekada nebepareis namo, meilė jai rodėsi nebepakeliama.

Laukė. Prieš guldama į ligoninę paprastajai mastektomijai, nors nieko ten paprasta nėra, visai nieko paprasta, mano motina savo senuose namuose vakare stovėjo prie lango, pro tinklines užuolaidas žiūrėjo į tuščią gatvę ir laukė mano tėčio.

Laukė, kad jis savo valdišku automobiliu išnirs iš už kampo, dar kartą apkabins ją tvirtomis senomis tatuiruotomis rankomis, laukė, kad mano tėvas sugrįš namo pasakyti jai, jog ji graži — jos veidas, kūnas, ji visa, — jog myli ją, kaip visados mylėjo, ir jog viskas bus gerai.

O gal tik apkabins.

Mačiau Teksą.

Palikau mamą ligoninėje. Palikau išsikrauti savo lagaminėlį palatoje, kurioje nebuvo nė vienos laisvos lovos, palatoje, pilnoje daugiausia pagyvenusių moterų, vilkinčių tvarkingais naktiniais marškiniais. Ten ant spintelių prie lovų stovi pakeliai apelsinų gėrimo, guli dėžutės „Quality Street“ ir meilės romanai. Mano tėvas mirė šitoje ligoninėje, ir aš nustebau, kaip čia viskas man pažįstama: ligoninės maisto dvokas koridoriuose, eilės prie kabinetų, būreliai įžūlių rūkalių, traukiančių cigaretes lauke prie pagrindinių durų. Maisto, ligų ir vaistų kvapas, rodos, įsigėręs į kiekvieną plytą. Kitaip dabar buvo tai, kad lankiau ligonę moterų pilnoje palatoje — moterų, kurios juokėsi, moterų, kurios kalbėjosi, skundėsi ir užjautė visai kitaip, negu būna vyrų palatoje.

Reikėjo daug padaryti. Seselė turėjo mamai pamatuoti kraujospūdį. Reikėjo pasikalbėti su anesteziologu. Toliau laukė chirurgas. Ir mamai vietoj jos geriausio šventadieninio kostiumėlio reikėjo apsirengti savo Marks & Spencer pižamą. Mama elgėsi kaip kokioje vienadienėje iškyloje prie jūros. Pernelyg smagi, pernelyg guvi, pernelyg linksma — būdinga gynybinė pozicija ištikus bėdai.

Pabučiavau ją, pabučiavau labai stipriai ir išėjau. O kai pyliau į automobilį degalus vietinėje degalinėje, pamačiau Teksą.

Arba veikiau Grehemą, draudimo agentą iš Sautendo, apsirengusį kassavaitiniams kaubojiškiems šokiams. Pylė į savo seną aplamdytą griozdą dyzelinį kurą ir traukė į save suglumusius galinguose Escortuose sėdinčių išblyškusių Esekso jaunikaičių žvilgsnius. Jis buvo ne vienas. Keleivio sėdynėje sėdėjo pagyvenusi kaubojė — tokia senų laikų šaunuolė, išsipusčiusi netikrais briliantais ir elnenom, ant Megės Tečer tipo cheminių garbanų užsitupdžiusi plačiakraštę skrybėlę. Mano mamos pakaitalas kaubojų šokiuose. O gal tokių jau buvo kelios po to, kai Teksas metė mano mamą, nes sužinojo, kad ji serga.

Stebėjau, kaip jis žingsniuoja per aikštelę ir įeina į degalinės parduotuvę. Išėjo jau nešinas mėtinių saldainių dėžute „After Eight“ ir pigia gėlių puokšte, kokių gali nusipirkti tik degalinėse. Megė Tečer pamatė, kad jis grįžta su dovanomis, ir droviai nusišypsojo. Koks vyras! Ir aš pajutau norą prieiti, paspausti jam ranką ir pasakyti, kad mano mama ligoninėje, papasakoti jam apie operaciją, pažerti tokių žodžių kaip mastektomija, chemoterapija, švitinimas, limfoedema, kol jis imtų muistytis iš gėdos dėl savo bailumo.

Bet nepadariau to. Baigiau piltis degalus, o jis per tą laiką suvaidino ištisą spektaklį teikdamas Megei Tečer saldainius ir gėles. O tada pamačiau savo atvaizdą automobilio lange ir kurį laiką negalėjau nuo jo atitraukti akių. Kai atsipeikėjau, Teksas su savo šokėja jau buvo dingę.

Supratau, kad nebūčiau galėjęs prie jo prieiti, nes, baugu, buvau toks pat, kaip ir jis — apsimetėlis, gražumu iš moters viliojantis jos meilę ir nutraukiantis visus jausmus, kai tik ateina laikas mokėti. Ar tai, kaip Teksas pasielgė su mano mama, labai skyrėsi nuo mano elgesio su Side? Anaiptol.

Iš visos širdies norėjau būti kitoks vyras, toks, koks buvo mano tėvas. Ištikimas, atsidavęs ir tesintis pažadus. Tikras vyras. Bet, ko gero, aš kur kas panašesnis į šitą žaislinį kaubojų, negu į savo tėtį.

Meilios kalbos ir tušti pažadai, pieniniai šokoladai ir gėlės, o paskui, vos tik prasideda duobėtas kelias, kuo greičiau į krūmus.

Džiną paskambino man tą pačią dieną, kai atvyko į Londoną, ir skambutis nebuvo toks, kokio būčiau galėjęs tikėtis: ne paskubom, ne oficialiai, ne skubant užraukti pokalbį ir išmesti mane iš savo gyvenimo.

Paskambino ji vidurnaktį, apsiašarojusi. Fone griaudėjo muzika.

— Hari?

Vienas žodis, nors ir trykštantis emocijomis, o aš jau pažinau, kad čia ji.

— Džiną, kas atsitiko?

Aš atsisėdau lovoje, greta sujudėjo Sidė. Ji vėlai atgulė po kažkokio pobūvio ir užmigo, vos tik galva palietė pagalvę.

— Hari, tai baisu!

— Tu Londone? Kalbėk garsiau, negirdžiu.

— Mes savo bute. Mudu su Patu. Belsaizo parke. Maniau, čia bus gerai. Bet kaimynai — jie leidžia „So Silid Crew“ visu garsu.

— Nori, kad aš — ką? Nori, kad atvažiuočiau?

Pajutau, kaip mano žmona — mano dabartinė žmona, — sugraibė žadintuvą ir nutėškė jį atgal.

— Hari, ar žinai, kiek valandų? — paklausė Sidė.

— Ar galėtum, Hari? — perklausė Džiną. — Tai varo mane iš proto, ir, atrodo, ten jų daug. Lyg ir vakarėlis. Bijau pas juos belstis.

Pridengiau ranka ragelį.

— Džiną mieste. Problemos su butu. Triukšmingi kaimynai.

— Pasakyk, kad skambintų į policiją. — Sidė atsisėdo. Vilkėjo senus marškinėlius su Tomo Peti atvaizdu. Mūsų santykių pradžioje, netgi mūsų santuokos pradžioje ji vilkėdavo naktinius marškinius, kurie vesdavo mane iš proto. Trumpus, šilkinius, perregimus. Kelnaitės — lyg siūliukas. O dabar marškinėliai su Tomo Peti atvaizdu. — Duokš ragelį, pati jai pasakysiu.

— Ir Patas negali užmigti, — pasakė Džiną.

To man pakako.

— Sakyk adresą, — liepiau. — Atvažiuoju.

Kai ėmiau rengtis tamsoje, Sidė įžiebė lempą prie lovos.

— Hari, ji jau ne tavo problema. Judu išsiskyrę. Tie santykiai baigti. Tegu jos vyras tvarkosi. Tegu aiškinasi farai.

Neatsakiau. Nenorėjau ginčytis. Bet žinojau, kad negaliu nekreipti dėmesio į Džinos skambutį ir vėl gultis miegoti.

Teisingai sakoma.

Mudviejų santuoka truko septynerius metus.

Bet mūsų skyrybos tęsis amžinai.

Tai buvo didelis baltas namas Belsaizo parke. Geras namas su pasiturinčiais kaimynais. Daug medžių ir statybų atliekų konteinerių, ir dvi rūšys automobilių, kokius paprastai regi prie tokių namų: rimti automobiliai — Mercedes-Benz, Audi TT, trečios serijos BMW — ir automobiliai, kuriais važinėjamasi pramogai — originalūs „vabalai“, miniukai, naujos nostalgijos atmainos — aprūdiję Morris Minor, priešistoriniai citroenai. Užmokėjau taksi vairuotojui jau žvilgčiodamas į namą, kuriame įsikūrė mano sūnus ir mano buvusi žmona. Dairytis numerių nebuvo reikalo. Iš antrojo aukšto girdėjosi muzika.

Paspaudžiau viršutinio buto mygtuką, ir Džiną telefonspyne atrakino laukujės duris. Virš galvos griaudėjo muzika. Įėjus vidun, didelis baltas namas atsidavė nuomojamu turtu. Šūsnys ankstesniems nuomininkams adresuotų laiškų kūpsojo ant numinto kilimo tarsi rudens lapai. Nepigi vietelė, gal pora gabalų per mėnesį, tačiau nepanašu į kieno nors namus. Didžiojo balto namo butų savininkai gyveno kažkur kitur. Praėjau pro butą antrame aukšte, kur vyko vakarėlis. Girdėjosi juokas, cypimas ir dūžtantis stiklas. Jų muzika skambėjo kaip nesibaigianti apsauginė sirena.

Sensti, Hari.

Džiną duris atidarė išblyškusi ir apsiašarojusi. Buvo įsisiautusi į kažkokį kimono primenantį chalatą, iš pažiūros pora dydžių per didelį. O gal jis toks ir turėjo būti. Po chalatu vilkėjo pižamą, ir man dingtelėjo, kad negražu buvo iš Sidės pusės tikėtis, kad Džiną veršis į įgėrusio jaunimėlio vakarėlį vilkėdama pižama.

— Einu, pasakysiu jiems keletą žodelių, gerai?

— Ačiū, Hari.

— Kaip Patas?

— Gerai. Miegojo, kai paskutinį sykį žiūrėjau. Nors Dievai žino kaip.

Besidaužančia širdimi nulipau žemyn ir pabeldžiau į duris. Jokio atsako. Pabeldžiau garsiau. Galiausiai duris atvėrė kerėpla baltapūkis vaikis bitliška šukuosena. Studentai, pamaniau. Gal nepapjaus. Bet ko gi aš tikėjausi Belsaizo parke? Galvažudžių ir išsigimėlių?

— Turėjot atvežti keturias Amerikietiškas aštriąsias, dvi česnakines ir Capricciosa, — pasakė kerėpla. — Ir Vezuvijaus su pepperoni. Ir dar, žinai, kopūstų salotos, česnakinė duona ir visa kita.

— Aš nevežioju picų. Aš iš viršutinio buto. Jūsų muzika trukdo miegoti mano sūnui ir mano... žmonai.

Per jo aukštą kaulėtą petį mačiau butą, pilną jaunų žmonių. Jie juokėsi, šoko ir bandė save įtikinti, jog yra iš degtinės reklamos. Greta kerėplos atsirado mažesnis striukesnis jaunikaitis.

— Ar jis turi belgiško šokolado ledų?

Užuodžiau šleikščiai saldų dūmo kvapą. Ar jis pasieks mano sūnų aukštu aukščiau? Ar gali mano berniukas pasyviai apsvaigti?

— Jis ne iš „Pono Milano“, — pasakė kerėpla. — Jis iš viršutinio buto.

— Iš viršutinio buto? — pakartojo storulis.

— Nori, kad taip netriukšmautume.

— Trukdome jam, a?

— Atrodo.

Jie juokėsi iš manęs. Tikėjausi, kad ims grasinti. Nesitikėjau, kad ims iš manęs juoktis.

— Jokių problemų, bičiuli, — pasakė storulis. — Būsim tylūs kaip pelės po šluota.

— Neišgirsit mūsų nė — ką pelės daro? — cyptelint, — pažadėjo kerėpla.

Jiedu įsikibo vienas į kitą raitydamiesi iš juoko.

— Esu dėkingas, — pasakiau. — Nes mano sūnus, jam septyneri, jis...

— Jokių problemų, bičiuli.

Jie man prieš nosį užtrenkė duris. O kai užlipau į Džinos butą, muzika stebuklingai nutyko iki tokio lygio, kad jau nebegėlė dantų.

— Šaunuolis, Hari.

Nusišypsojau savo eksžmonai nieko-čia-tokio šypsena. Ir tuoj pat muzika užgriaudėjo dar garsiau negu iki tol.

— Tai niekšeliai. — Žengiau durų link.

— Nebeik.

Pasižiūrėjau į Džiną. Ji tvirčiau susisiautę kimono, tarsi bandydama jame pasislėpti.

— Džiną? Skambinai ne tik dėl tų idiotų apačioje, ar ne?

— Ne.

Apglėbiau ją per pečius ir mudu įėjome kambarin. Akivaizdžiai brangus ir aiškiai nuomojamas butas. Masyvūs senoviniai angliški baldai, kraujo raudonumo odinė sofa, Gustavo Klimto25 reprodukcijos ant sienų — nė vieno iš šitų daiktų nebūtų pasirinkusi Džiną, mėgstanti visa, kas lengva, modemu ir japoniška. Butas atrodė apstatytas karalienės Viktorijos.

Susėdome ant raudonos odinės sofos.

— Kas nors tavo tėčiui?

Nepaklausiau, kas konkrečiai jam nutiko. Nuo tada, kai mirė mano paties tėvas, įsikaliau fatališką mintį, kad bet kokia liga senam žmogui yra pražūtinga.

— Mano tėtis gyvas ir sveikas. — Ji pirmą kartą nusišypsojo ir atgalia ranka nusibraukė nosį. — Senas šelmis. Išsisuko koją su snieglente.

— Su snieglente? Maniau, jam nutiko kas rimta.

— Tik tai, kas su juo darosi visą gyvenimą. Jis niekaip negali suaugti.

Prie durų nusispyriau batus — net šiuose nuomojamuose kambariuose man nereikėjo sakyti, kad Džinai patinka, kai pas ją nusiaunama kaip Japonijoje, — ir dabar jaučiau, kaip po kojomis vibruoja grindys.

— Einu pasikalbėsiu su tais puspročiais.

— Nereikia, Hari.

— Nebijok, jie man nieko nepadarys. Viduriniosios klasės vaikučiai iš saugių, turtingų namų.

— Vadinasi, ne tokie kaip mes.

— Ne, ne tokie kaip mes.

Pažvelgiau į Džiną. Nepaisant to, kad buvo pavargusi ir apsiverkusi, nepaisant visų prabėgusių metų, ji tebespinduliavo ta keista šviesa, nuo kurios man užgniaužė kvapą ir atėmė žadą, kai pirmą kartą ją pamačiau. Tačiau Džinai kažkas buvo nutikę, kažkas baisaus.

— Pažiūrėk, kaip Patas, gerai? Aš užplikysiu arbatos. Ar jazminų tiks? Nieko kita nėra.

— Tiks.

Džiną nuėjo į mažą virtuvytę, o aš pravėriau vienas, kitas duris, kol galiausiai pamačiau pažįstamą figūrėlę susitaršiusiais plaukeliais, miegančią aukštielninką.

Mano sūnus, septynmetis, miegantis nuomojamame bute Belsaizo parke. O aš už kelių mylių gyvenu su kita moterimi, su kitu vaiku. Kaip ir visada, mane pribloškė meilė, kurią jaučiau savo berniukui. Nuo hiphopo apačioje virpėjo jo kambario langai. Jam tai buvo nė motais. Užtraukiau „Grėsmės šešėlio“ antklodę jam ant pečių ir tylutėliai užvėriau duris.

Džiną ant svetainės stalelio pastatė du puodelius blyškiai žalios arbatos.

— Miega, — pasakiau.

— Tas vaikas sugeba miegoti bet kur ir bet kada. Būtum jį matęs lėktuve. Audra šėlo per visą Atlantą. Nė nesujudėjo.

— Džiną, kas nutiko? Kas iš tiesų nutiko?

— Ričardas. Aš jį palikau.

Ne iš karto suvokiau, ką ji pasakė.

— Tu palikai Ričardą? Tai šita kelionė į Londoną...

— Visam laikui. Mes negrįšime atgal.

— Vadinasi, kai tu sakei, kad porai savaičių...

— Taip iš pradžių planavau. Bet nebėra prasmės grįžti. Po velnių, Hari, koks sumautas mano gyvenimas. Ką aš veikiu šitame prakeiktame bute su šitais kvailais studentais ir jų šlykščia muzika? Galiausiai pakliūsiu į beprotnamį, dievaži.

— Tu nepakliūsi į beprotnamį. Kas atsitiko?

— Vaikai.

Pamaniau, kad ji kalba apie Patą. Pamaniau, jog ji nori pasakyti, kad negali gyventi su Ričardu ir Patu. Tačiau ji kalbėjo ne apie tai.

— Mes negalime turėti vaikų, — pasakė Džiną. — Mes vis bandėme, bandėme. Niekaip nepastojau. Ir tai mus išskyrė, Hari. Tai paprasčiausiai mus išskyrė.

Gurkštelėjau arbatos. Nors ji degino. Nežinojau, ar turiu to klausytis. Nežinojau, ar noriu to klausytis.

— Hari, aš manau, kad santuokai reikia vaikų. Gana nelengva išbūti kartu net ir tada, kai turi vaiką. Be jų — nežinau, ar įmanoma. Mes pasidarėme visus tyrimus. Ir aš, ir Ričardas. Iš pradžių viskas buvo gerai. Mes net juokėmės iš viso to — jis masturbuojasi į maišiuką, o mane su į padanges iškeltomis kojomis baksnoja ir zonduoja. Nieko nerado. Bet kažkas negerai. Galiausiai įtampa pasidarė per didelė. Gal būtų buvę lengviau, gal būtume tai ištvėrę, jei nebūtų buvę Pato. Ričardui buvo sunku. Sunku mylėti kito vaiką, kai negali turėti savų.

— Tai Ričardas kaltino Patą?

— Aš taip nesakiau, Hari. Bet būti patėviu — toks nedėkingas vaidmuo. Man rodos, galiausiai Ričardas pajuto, kad jis negali laimėti. — Džiną atsiduso. — O paskui pamačiau kreditinės kortelės sąskaitą. Gėlės, viešbučiai, restoranai. — Ji pasižiūrėjo į mane. — Gėlės, kurių negavau. Viešbučiai, kuriuose niekada nebuvau apsistojusi. Restoranai, apie kuriuos tik buvau skaičiusi.

— Ir kas ji tokia?

— Kaimynė. Kažkokia nuobodi namų šeimininkė su trimis vaikais. Juokinga. Neabejoju, kad būtų atsiradusi kokia moteris darbe, jei jis tą darbą turėtų. Kadangi jis vis dar bedarbis, tai, ko ieškojo, jam teko susirasti vietiniame prekybos centre. Matyt, ir jai kažko stigo.

— Jis iš proto išėjo. Apgaudinėti tave!

Džiną nusijuokė.

— Ir tu tą darei, Hari. Ir tu.

— Apgailestauju, Džiną. Apgailestauju, dėl tavęs ir Ričardo. Dėl tavęs ir savęs. Dėl studentų apačioje. Dėl visko.

— Hari, kas mums nutiko? Kas nutiko vaikinukui ir merginai, kurie ketino būti drauge amžinai?

— Nežinau, kas nutiko. Laikas, turbūt. Tiesiog laikas, Džiną.

— Ar tau kartais nesinori, kad vėl viskas būtų kaip tada? Taip tyra? Taip atvira?

Baigiau gerti japonišką arbatą ir atsistojau. Buvau pasirengęs stoti į kovą su muzikantais.

— Kartais, — pasakiau.

Mano motina miegojo.

Išblyškusi iš nuovargio, pripumpuota nuskausminamųjų ir vaistų, abejinga aplink ją verdančiam dvokiam ligoninės gyvenimui, ji aukštielninka gulėjo apklostyta nedidukėje vienvietėje pooperacinėje palatoje, su prie melsvos rankos venos pritvirtintu lašelinės vamzdeliu ir miegojo.

Miegojo sekmadienio popietę. Ko niekada savo gyvenime nebuvo dariusi. Jeigu galima vadinti miegu tokią apsvaigimo būseną po operacijos.

Atsisėdau greta, bijodamas ją paliesti.

Jos geras veidas, jos smulkumas ir mintis apie tvarstį ant žaizdos po ligoninės marškiniais — nuo šitų dalykų tiesiog širdis plyšo. Susiėmiau galvą kone dusdamas nuo viso to, kas buvo many.

Dar nebuvo lankytojų, o daktarai ir seselės išėjo. Jie nupjovė krūtį su augliu ir buvo tikri, kad operacija pavyko.

Man buvo išaiškinta, kas bus toliau. Chemoterapija. Paskui švitinimas. Nuo chemoterapijos greičiausiai nuslinks mamos plaukai ir sutriks skrandis. Nuo švitinimo perštės, skaudės — kaip bjauriai nudegus saulėje. O iš pradžių, kai pabus, jai skaudės ir dilgsės ranką, bus bloga. Pykins dabar dažnai. Žaizda, pjūvis, kuris buvo padarytas tam, kad būtų išimtas ją žudęs daiktas, skaudės, bus opus ir kietas ne vieną mėnesį.

Gydytojai man pasakė šį tą, ko mama niekada nebūtų pasakiusi. Kad ji negalės segėti liemenėlės. Kol kas. Žaizda per nauja. Atrodo, šita liga iki smulkmenų viskuo buvo tokia, kad mano mama kuo mažiau jaustųsi moterimi.

Kai visi išėjo — optimistiškai nusiteikę gydytojai ir linksmos seselės, malonus onkologas, geraširdis chirurgas ir mielas anesteziologas, — aš verkiau dėl to, ką mano mamai teko patirti, ir dėl viso to, ką jai dar teks išgyventi.

Net jeigu ji įveikė ligą, net jeigu ji gyvens.

— Aš labai tave myliu, — sušnibždėjau. Sakiau jai tai, ko, jei ji nemiegotų, mudviem abiem būtų drovu. — Tu nenusipelnei to, mama. Nei tu, nei kas kitas.

Išsėdėjau tenai daugybę valandų. Ji nepabudo visą sekmadienį.

TREČIOJI DALIS Nuostabiausia moteris

Dvidešimt trečias skyrius

— Viagra, — patarė man Eimonas, nors aš jo nė neprašiau. — Kaip tik tai, ko reikia vyriškiui, kuris turi ir žmoną, ir draugę. Štai ko tau reikia, Hari. Viagros. Fantastiškas dalykas. Nors, aišku, kai nebegali, supranti, kad po truputį sensti.

Tačiau ne viagros man reikėjo. Tiesiog stebėtina, kiek mažai intymių santykių turėjau kaip vyriškis, turintis ir žmoną, ir draugę.

Gal pamanysite, kad taškiau savo sėklą, nuo vedybinio guolio šokinėdamas prie draugės sofutės, o paskui atgal. Bet Sidė išėjo miegoti į kitą kambarį. Pasaulis, koks jis buvo pažįstamas mano tėvams, apvirto aukštyn kojomis. Jiems seksas neegzistavo iki santuokos. Man — po.

Miegojome atskiruose kambariuose, nes aš paprastai guldavausi gerokai po vidurnakčio, o Sidė nei iš šio nei iš to įjunko su puodeliu ramunėlių arbatos į lovą lįsti iš karto po dešimtos valandos vakaro žinių. Ir Sidė, ir aš visą kaltę vertėme darbui, nes paprasčiausiai liūdna buvo pripažinti, kad mudviejų problemos kur kas gilesnės negu tik dienotvarkė.

Dabar, kai atsisakė Lukui Murui parduoti „Food Glorious Food“, Sidės, kaip jo savarankiškos partnerės, veikla iš tiesų įsisiūbavo. Staiga atsirado daugybė užsakymų maistui rytiniams susirinkimams — visos tos įstaigos Sityje ir Vest Ende, kur verslininkai valgo raguolius, bandeles su razinomis ir šešių rūšių pyragaičius. Taigi mano žmona eidavo anksti gulti, o aš dažnai pareidavau tik paryčiais, nes padėjau Eimonui grįžti prie estrados komiko vaidmens.

Dabar, kai su televizija buvo baigta, Eimonas nusprendė grįžti prie savo pradžių pradžios ir vėl, po daugybės metų, pasirodyti scenoje, dalyvauti „atviro mikrofono“ vakaruose ir net surengti gastroles. Šiuo laikotarpiu pinigų visai nebuvo, mano santaupos nuolatos tirpo, bet abu supratome, jog tai vienintelis būdas sugrįžti. Jis vaidindavo nedideliuose klubuose, iš esmės visokiuose pusrūsiuose, kur mums tereikėjo pasirodyti. Ir aš mačiau, kad komikas svajoja apie didžiąją sceną, kaip kad klounas trokšta suvaidinti Hamletą.

Tai buvo jo amato esmė, tai jam buvo tikras išbandymas. Nervai, girti lankytojai, visi jo trūkumai. Taigi leidome vakarus pradvisusiuose rūsiuose, kur jis kartais pasirodydavo puikiai, kartais prasčiau, bet visuomet pranokdavo knaipės triukšmautojus. „Ar negalėjau tavęs matyti mokykloje? Stiklainyje su furacilinu!“ Aš stebėdavausi, kaip jis vis dar tai sugeba be dublių, suflerio, visos filmavimo komandos ir kokaino „dėl drąsos“.

Eimono reikalai man atėmė daug laiko, bet, tiesą sakant, ne visą. Kartais pasakydavau Sidei, kad susitinku su Eimonu, o iš tiesų matydavausi su Kazumi. O kai nieko jai nesakydavau, rodos, jai nė kiek ir nerūpėjo.

Manęs nebūdavo lig vėlumos, mano žmonos nebūdavo nuo ankštumos. Ir abu žinojome, jog tai ne vien darbas. Prasidėjo ilgi skambučiai seserims ir motinai į Valstijas, nes — tik spėjau, bet manau, kad atspėjau, — jos galvoje galiausiai susiklostė galimybė grįžti namo. Mūsų bėda buvo ta, kad mudu tiesiog nebegalėjome įsivaizduoti savo ateities drauge. Tebemylėjome vienas kitą, tačiau mudviejų santykiuose atsirado man širdį žeidžiančio mandagumo ir oficialumo. Ir mudu neįsivaizdavome, kaip viskas galėtų susitvarkyti.

— Pažiūrėkim, kas išeis, gerai? — pasakė Sidė, klodamasi lovą svečių kambaryje.

Taigi žiūrėjome, kas išeis. Tiesiog dar vienas vyras ir žmona, kurių gyvenime radosi nesklandumų. Tačiau buvo neapsakomai liūdna jausti, jog to, kas yra dabar, nepakanka, kad liktume drauge, bet dar nėra taip blogai, kad išsiskirtume.

Ir nors nebuvo santuokinio sekso, nebuvo sekso ir Primrous Hile, bute, kurį Kazumi nuomojosi drauge su Karališkosios muzikos akademijos antro kurso studente švede. Maniau, kad bučinys sutemose virš Londono atvėrė man duris, tačiau pasirodė, jog esu priešais užrakintus vartus. Gulėdavome su Kazumi ant jos siauros lovos, su drabužiais ir užtrauktomis užuolaidomis, ir girdėdavome, kaip gretimame kambaryje violončele griežia buto kaimynė. Ji taip gerai griežė, kad muzika, nors ir čia pat už sienos, niekados neįkyrėdavo. Keistai ramino pro ploną sieną besisunkianti Šopeno, Elgaro ir Haidno muzika, tie svaigūs romantikos ir, rodos, ranka pasiekiamos aistros garsai. Kaimynė grodavo ir man iš kažkur pažįstamus kūrinius, nors ir nebūčiau galėjęs pasakyti iš kur, ir dar niekada gyvenime negirdėtus. Vienas gabalas, kurį ji vis griežė ir griežė — artėjo egzaminas — pasirodė esąs Mendelsono „Daina be žodžių“.

Buto kaimynė galėjo studijuoti buhalteriją arba sodininkystę, tačiau romanas — tai virtinė laimingų atsitiktinumų, ir faktas, kad, Kazumi tyrai gulint mano glėby, ji grojo gražiausią visų laikų muziką, atrodė nulemtas iš anksto, išrašytas žvaigždėse ir sakantis man, kad esu ten, kur ir turiu būti.

Ta muzika būtų buvusi puikus fonas porai valandų aistros. Tačiau Kazumi to nenorėjo. Kazumi nenorėjo su manimi miegoti. Kaip, tiesą sakant, ir mano žmona.

— Nenoriu būti tavo niekinga paslaptėlė, — pasakė Kazumi. — Nieko iš to neišeina. Bijai, kad pamatys drauge. Bijai susitikti kokį nors pažįstamą. Koks gi čia gyvenimas? Tu gali man skambinti, o aš tau ne. Ir visi tie klausimai, kuriuos tau užduočiau. Pavyzdžiui, ar tu vis dar myliesi su žmona?

— Į šitą klausimą galiu ir dabar atsakyti.

— Ne. — Ji pirštu užspaudė man lūpas. — Nes nenoriu, kad pradėtum man meluoti. Ir net jeigu tokie vyrai palieka savo žmonas, vis tiek nieko neišeina. Nežinau kodėl. Gal per brangiai viskas atsieina.

Ir aš blaškiausi. Norėjau rūpintis jomis abiem. Abi mylėti. Kazumi ir Sidę. Taip, kaip jos abi nusipelnė. Ir žinojau, kad tai neįmanoma.

Gali vienu kartu mylėti dvi moteris, bet ne taip, kaip jos to nusipelnė.

Todėl aš visą laiką ieškojau išėjimo ženklo, bandžiau atidaryti duris, ieškojau išėjimo iš šito chaoso. Dariau tai ir su Kazumi, ir su Side. Juodžiausiais momentais, kai atrodydavo, jog nebeištversiu, ir kai nutildavo muzika, norėdavau, kad kuri nors — Sidė, Kazumi, viena iš jų, bet kuri iš jų, — atskleistų ką nors tokio baisaus, jog bėgčiau šalin, ir viskas nusistovėtų kartą ir visiems laikams.

— Atrodo, Kazumi, nemažai išmanai apie seksą su vedusiu vyru. Iš kur tokios žinios?

— Nesvarbu.

— Man įdomu.

— Ne aš. Draugė.

— Draugė. Aišku.

— Tikrai.

— Ir kas ta paslaptinga draugė? Čionykštė?

— Ne. Japonijoje. Gera draugė Japonijoje.

Ir tada galiausiai išlindo yla iš maišo.

— Kuo vardu ta tavo draugė su vedusiu vyru?

Kitapus sienos melancholiškai liejosi violončelės garsai. Vėl „Daina be žodžių“. Matyt, iki egzamino liko visai nedaug.

— Džiną, — pasakė Kazumi. — Mano draugės vardas Džiną.

Gydytoja nusprendė, jog man balto chalato sindromas.

— Pamatote gydytoją, — ji šypsojosi, žavus itališkas akcentas daiktavardžių galūnėse pridėdavo netikėtas balses, — ir jūsų kraujospūdis iki dangaus-a.

Gydytoja tarytum teisi. Kai įeidavau pas ją į kabinetą, mano sistolinis kraujospūdis būdavo apie 180, o diastolinis — apie 95. Gydytoja liepdavo pagulėti dešimt penkiolika minučių ir pamatuodavo dar kartą. Visados būdavo kur kas geriau — maždaug 150 ir 90. Ne patys geriausi rodmenys, bet jie reiškė, jog greitu laiku insultas vis dėlto manęs neištiks.

Balto chalato sindromas. Gal. Žinojau, kad tai kažkuo susiję su mano širdimi. Bet gydytoja neatsižvelgdavo į tai, jog pas ją ateinu iš namų. Todėl kai matuodavo mano kraujospūdį, bet jau dalis jo buvo nulemta mano gyvenimo su žmona — niūraus sustingusio gyvenimo, kur atskiros lovos, mišrios šeimos ir eksvyras, kuris kitą savaitę veda. Suprantama, kad mano kraujospūdis iki padebesių. Koks gi dar jis galėtų būti?

Kai pagulėdavau čionai ant kušetės, klausydamasis tolimo eismo murmėjimo Harlėjaus gatve, mintys nuklysdavo prie laimingesnės mano gyvenimo pusės. Pirmasis matavimas — mano gyvenimas su Side. Antrasis matavimas — kitas mano gyvenimas, slaptas gyvenimas, gyvenimas su Kazumi.

Dabar jau ją pažinojau. Ji buvo ne šiaip jauna graži moteris, už kurios užkliuvo mano akis. Sužinojau apie jos vaikystę, apie tėvą, mirtinai nusigerdavusį po darbo, apie motiną, kuri atsisakė svajonių pakeliauti po pasaulį dėl vyro, kuris jos nemylėjo. Sužinojau apie iširusią Kazumi santuoką ir apie drąsą, kurios prireikė atvažiuoti į Londoną ir viską pradėti iš naujo. Žinojau, kaip jos veidas, dažniausiai svajingai rimtas ir mąslus, gali staiga nušvisti iš laimės, nušvisti visai netikėtai — kaip senoviški Primrous Hilo žibintai.

Žinojau, jog tai ne tas pats, kas su kitu žmogumi kurti tikrą gyvenimą. Ne tas pats, kas grumtis su visais tais žlugdančiais dalykais — skalbimo mašinomis, šildytuvais, automobiliais, šeimomis, santuokomis, — bet ji vis vien man buvo visų mieliausia, ir tai buvo tikra, tikriau nei visa kita. Mudu kalbėdavomės. Kalbėdavomės apie viską. Išskyrus, žinoma, mano žmoną. Apie ją niekados nesikalbėdavom.

— Reikia intensyvesnio gydymo, — pasakė gydytoja.

Ji perrašė mano receptą. Užuot kartą per dieną gėręs 40 mg Zestrilo, dabar gersiu 20 mg Zestrilo ir 20 mg Zestoretiko.

Tačiau širdimi — savo pamišusia, tvinksinčia, meilės ištroškusią širdimi, — jaučiau, jog nuo ligos, kuria sergu dabar, piliulės nepadės.

Kiek merginų ir moterų parsivedžiau namo supažindinti su mama?

Parsivesdavau ne kiekvieną merginą, su kuria eidavau į kiną, ne kiekvieną moterį, su kuria permiegodavau. Vis dėlto skaičiuojant paauglystės drauges ir dvi žmonas jau turėtų būti dviženklis skaičius. Ir kai mudu su Kazumi įvažiavome į priemiesčius, kur išsikėtojęs didmiestis užleido vietą vasaros pievoms, suvokiau, kad su mama moterį pažindindavau pagal tą patį kriterijų: šita, šita ypatingoji, bus paskutinė, kurią parsivedu namo. Kodėl taip sureikšminame pirmąją? Svarbiausia yra paskutinioji.

Šiuo jos gyvenimo laikotarpiu mielai būčiau patausojęs mamą nuo mano dabartinių šeimyninių nesklandumų. Tačiau nebuvo jokios prasmės jai sakyti, kad Kazumi man tik draugė.

Mano mama žinojo, kad vyrui, kurio santuoka braška, tokio dalyko nebūna.

Senas namas sekmadienio popietę.

Mudu įleido Patas. Nusišypsojo Kazumi, nelabai suvokdamas, ką ji čia veikia. Mama sėdėjo svetainėje ant kilimo ir susikaupusi sukiojo pečius. Ji atsistojo kiek sutrikusi, kad šitaip ją užtikome, tačiau Kazumi pabučiavo kaip gerą pažįstamą.

— Sveika, širdele. Mankštinuosi.

Mano motina, perėjusi pragarą, elgėsi taip, tarsi tai būtų buvęs tik pasivaikščiojimas parke.

Po operacijos ir švitinimo dešinės rankos raumenys buvo kieti ir sustingę. Ji turėjo mankštintis, kad mažiau skaudėtų, ir darė įvairius pratimus, kad atsigautų dešinė ranka. Mankštinosi ji uoliai, niekados nesiskųsdavo, ir aš dabar jau supratau, kad iš tiesų mama tvirtesnė už visus mus, jos gyvenimo vyrus.

— Dvejus metus turėsiu daryti šituos pratimus, širdele, — pasakojo ji Kazumi. Jei mama pažįstama su žmogumi penkias sekundes, jis jai jau mielasis, brangusis, širdelė. — Taip man sakė.

Mama specialiai Kazumi, Patui ir man parodė visus savo pratimus. Parodė „Pečių sukimą“, „Plaukų šukavimą“, „Pakėlimą su pagalba“, „Nugaros kasymą“, „Sulenktą ranką“. Išdidžiai mestelėdavo pratimų pavadinimus, kaip kadaise tardavo „Žingsninis“, „Pasiklydę Ostine“ ir „Keturių žvaigždžių bugis“.

Žinojau, kad šita mankšta dar palyginti niekai. Vis vien liks įtampa. Net po siaubingos operacijos, kuri buvo būtina mamos gyvybei išgelbėti, viskas nesibaigė. Tyrimai, pratimai, vaistai, baimė, kad vėžys atsinaujins, — visa tai tęsis daug metų.

Mamai dilgčioja ranką, kamuoja skausmas krūtinėje. Kai gėrėme arbatą su sausainiais, pastebėjau, kad mama įgijo įprotį tikrinti savo ranką.

Iš pažasties buvo pašalinta dalis limfmazgių, ir mamai buvo pasakyta, kad dėl to gali rastis limfoedema — tai yra rankos audiniuose gali kauptis skystis. Jai liepė stebėti, ar neatsiras patinimo pažeistojoje pusėje, dešinėje, ir ji žiūrėjo visą laiką. Galbūt dabar ji visados stebės save. Kas kelias minutes ji tyrinėjo savo ranką, ieškodama beprasidedančios pabaigos ženklų.

Po chemoterapijos liko baisiausių pagirių jausmas, pagirių, kurios nepraeina. Laimei, nenuslinko plaukai. Po švitinimo liko nuovargis ir skausmas, tarsi būtų užmigusi deginančioje saulėje. Ji juokėsi iš tokių dalykų, dėl kurių suaugę vyrai, pavyzdžiui, aš, raudojo užtamsintame kambaryje.

— Laukiau, kad nuslinks plaukai, — pasakė mama ir šelmiškai šyptelėjo. — Būčiau galėjusi dėvėti Dolės Parton peruką.

Patas pritariamai nusijuokė. Jis ne kaži ką iš viso šito suprato, nors mudu su mama ir įsigilinome į kiekvieną žodį lankstinuke „Kalbėkitės su vaikais apie krūties vėžį“ (Jeigu kiekvienoje pakopoje įstengsite atvirai kalbėtis su savo šeima, joje atrasite neišsenkantį meilės ir paramos šaltinį). Tačiau jis skyrė ženklus, rodančius, kad buvo pajuokauta — linksmą gaidą balse, kilstelėtus antakius, užverstas akis, — ir visados su malonumu entuziastingai reaguodavo.

Man šypsotis sekėsi sunkiau, nes žinojau, jog tik tada, kai mano sūnus visiškai suaugs, bus aišku, ar tas daiktas, buvęs mano motinoje, visiškai sudorotas. Metų metai, daugybė metų. To, kas gali nutikti geriausia, teks laukti daugybę metų. Kas blogiausia, gali nutikti akimirksniu.

Mama kasdien gerdavo po 20 mg Tamoksifeno, hormoninio preparato, nuo kurio jautėsi tarsi per antrą menopauzę. Ji tuos vaistus gers penkerius metus. Po dvejų metų galbūt nebereikės mankštos. Galbūt. Ką daktarai sakys. Reikia palaukti ir pažiūrėti.

Dar buvo daugybė dalykų, apie kuriuos mama su manimi nekalbėjo. Visa tai turėjau išgauti iš gydytojų, jos draugių ir visų tų rausvų ir purpurinių lankstinukų. Mama tai pavadintų moteriškais reikalais.

Dėl rando, dar jautraus ir skaudaus, ji negalėjo segėti liemenėlės. Užgauliai žiauru. Vėl man priminta, kad šitas vėžys, rodos, sukurtas taip sadistiškai, kad mama kuo mažiau jaustųsi moterimi.

Vis dėlto su visu pažeminimu, skausmu ir siaubu ji susidorojo nesiskųsdama, su savotišku geranoriškų, pašaipiu praktiškumu, kurio nestokojo visą gyvenimą. Ji pakilo dar užplikyti arbatos. Šyptelėjo per Kazumi petį ir kilstelėjusi antakius nežymiai linktelėjo. Žinojau, ką tai reiškia. Mačiau tą žvilgsnį, kai pirmą kartą namo parsivedžiau Džiną. Ir Sidę. Tas žvilgsnis reiškė — gražuolė.

Kazumi įsitaisė ant svetainės grindų greta Pato. Jiedu buvo susitikę, kai ji fotografavo Patą pas Džiną sode, ir aš drauge ir džiaugiausi, ir nerimavau, kad sūnus ją taip gerai prisimena.

Ar užsimins jis Džinai apie Kazumi? Arba, dar blogiau, Sidei? Kaip reikėtų išsisukti? Kazumi, kantri ir miela, žaidė vieną iš jo videožaidimų, o Patas į ją žiūrėjo lyg ir žavėdamasis, lyg ir smalsiai. Bijojau, kad mano sūnus supranta daugiau, negu man norėtųsi. Neturėdamas nė aštuonerių, jis jau nemenkai išmanė, kaip būna gyvenime. Arba bent jau kaip būna jo tėtušio gyvenime.

Ar taip bus ir Patui? Po kokių trisdešimties metų būsiu senas ir grumsiuos su liga, o mano suaugęs sūnus bus išsiskyręs ir pasirengęs vėl pradėti iš naujo? Ir kai aš kovosiu dėl savo gyvybės, ar mano suaugęs sūnus, tarsi niekados iki tol neįsimylėjęs, parsives namo kokią nors jauną moterį, kad tam pritarčiau?

Kazumi gera Patui. Jiedu drauge juokėsi, kartu žaidė, ir nors žinojau, kad nesąžininga ją lyginti su Side, kuriai teko nedėkingas pamotės vaidmuo, negalėjau susiturėti. Taip buvo lengviau.

Gal būtų kitaip, jei gyventume drauge. Ne, tikrai būtų kitaip. Tačiau kai Kazumi su Patu žaidė „Nuke Universe Two“, svajojau, kaip pabėgčiau su jais abiem. Į Paryžių ar Kerio grafystę, arba bet kur toli nuo čia. Žiūrėjau į savo sūnų su Kazumi ir tikėjau, kad dar nevėlu pradėti iš naujo. O pagalvojęs apie begalinį gerumą savo motinos veide nežmoniškai užsinorėjau pakeliauti su ja, pamatyti ką nors kita, kol dar galime, kol dar ne per vėlu. Norėjau, kad visi mes iš čia dingtume.

Mama grįžo nešina arbata ir sausainiais. Parodžiau jai lankstinukus, kuriuos atsinešiau ateidamas. Ji atsargiai juos pervertė, tarsi reikėtų grąžinti šeimininkui.

— Nešvilis, mam. Kantri tėvynė. Paklausyk, mam. Galėtume nuvažiuoti drauge. Ir Patą pasiimtume. Per kurias nors atostogas. Ir Kazumi, jei nedirbtų. Tikros atostogos tau. Klausyk, mama: Šeši milijonai žmonių per metus atvyksta į Nešvilį, Tenesio valstiją, kantri muzikos tėvynę. Pasigrožėkite „Grand Ole Opry“26, „Music Row“ ir „Country Music Hall of Fame“ spindesiu. Pasiklausykite Nešvilyje Henko Viljamso, Patsės Klain, Džimo Ryvso, Keno Rodžerso ir Sanijos Twin. Argi ne šaunu būtų, mama?

Bet mano mama ne tokia kaip aš. Ji nesvajoja, kaip pabėgti. Ji nori būti čia.

— Skamba gražiai, mielasis, bet aš laiminga savo namuose.

Ji padėjo lankstinukus. Ir aš supratau, kad mano mama niekados nevažiuos į Nešvilį. Būtent šituo mudu labai skiriamės. Kitaip nei aš, mano mama nemano, kad laimę galima atrasti kažkur kitur.

— Man patinka atostogos, — kreipėsi ji į Kazumi. — Mudu su vyru kasmet kur nors važiuodavome. Į Kornvalį ir Dorsetą, kol Haris buvo nedidelis. Porą kartų buvome nukakę net į Norvegiją — mano brolis ten įsikūrė po karo, susirado mielą merginą. Ar Haris sakė, kad turėjau šešis brolius?

Kazumi išleido reikiamus nuostabos garsus. Ji mikliai perprato kas prie ko.

— Paskui Ispanija, kai Haris nebenorėjo su mumis keliauti, — tęsė mama. — Bet man patinka čia. Supranti, ką turiu omeny? Man patinka tas jausmas, tas jausmas, kurio nepatiri per atostogas, kai esi toli nuo visko, kas pažįstama. Žinai, tas jausmas būna tada, kai esi šeimos dalis.

Tada mama pasižiūrėjo į savo rankas, tarsi gėrėdamasi ryškiai raudonai nulakuotais nagais ar ieškodama limfoedemijos požymių. O gal tiesiog žiūrėjo į savo vestuvinį žiedą, kuklų spindinčio aukso ruoželį, kuriame kažkokiu būdu tilpo visas pasaulis.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Nebūtum suradęs kito žmogaus, kuris būtų taip džiaugęsis, kad turės kūdikį.

Kai grįžau pabėgiojęs parke, radau ją ant laiptų besijuokiančią ir verkiančią vienu metu.

— Aš nėščia, — pasakė ji taip, tarsi tai būtų visų geriausia pasaulyje. Tada ji atsirado mano glėby, o vėliau, kai atpainiojome susipynusias galūnes ir garsiai juokdamiesi, negalėdami patikėti savo laime nužvelgėme vienas kitą, po viso to ji man parodė mėlyną nėštumo testo liniją — tą siaurą mėlyną nenuginčijamą liniją.

Bėgant dienoms ir savaitėms ji vis darėsi nėštumo testus ir vis žiūrėjo į tą mėlyną liniją, tarsi negalėdama patikėti, kad tokia laimė gali būti tikra. Gal yra ir kitų nėščių moterų, kurioms mieliausias laisvalaikis — nėštumo testai, nors atsakymas jau ir taip žinomas, nors džiaugsmingasis rezultatas patvirtintas daugybę kartų.

Tačiau Džiną man pirmoji buvo tokia.

Pirmoji moteris, su kuria gyvenau, pirmoji moteris, kurią vedžiau. Kasdieniai nėštumo testai jai buvo nesibaigiančios nuostabos šaltinis, o man toks nuostabos šaltinis buvo ji pati.

Tai buvo beveik prieš devynerius metus. Pasaulis sukosi ir sukasi, ir mano žmona jau ne tik kad ne mano žmona, bet netrukus taps ir kito vyro buvusia žmona. Kalbama apie skyrybų statistiką ir svyruojančius šiuolaikinių santuokų žlugimo rodiklius, bet mano buvusiai žmonai ir man tas rodiklis, atrodo, bus šimtas procentų.

Ta plona mėlyna linija reiškė Džinoje tuksint mažą širdutę, ir ta gyvybės kibirkštis dabar jau buvo berniukas, kone aštuonerių metų vaikas, besikeičiantis kas savaitę. Jam dygo dantys, kurie dabar jau bus iki pat senatvės, o tas gyvenimas, kurį gyveno — šokinėjo iš vienų namų į kitus, iš vienos mokyklos į kitą, iš vienos šalies į kitą, matė, kaip byra santuokos, dėjosi į galvą, jog suaugusiųjų gyvenimas trapus, nepastovus ir pilnas klaidų, — rodos, atėmė iš jo — na, net nežinau, kaip tai pavadinti.

Atėmė iš jo tyrumo aureolę. Tą švytinčią aurą, kuri jį gaubė, kol buvo mažas berniukas, tą švytėjimą, dėl kurio nepažįstami žmonės sustodavo gatvėje ir jam šypsodavosi.

Patas vis dar vienintelis. Jis vis dar spinduliuoja. Man jis vis dar pats gražiausias vaikas pasaulyje. Tačiau gyvenimas nublukino jo angelišką švytėjimą. Jis išblėso ir daugiau niekados nebesušvis. Ir nors turbūt visi mes galų gale netenkame to angeliško švytėjimo, niekaip neatsikračiau jausmo, jog mudu su Džiną — tie, kam pirmasis nėštumo testas buvo toks pats stebuklas kaip ir pats kūdikis, — esame patys kalčiausi. Dėl savo berniuko galėjome labiau pasistengti. Tačiau dabar Džiną buvo nusiteikusi taip, jog dėl visko kaltino savo buvusį vyrą.

— Velykos, ar ne? Neturėtų kilti jokių problemų, tiesa? Velykos ne tas atvejis, kuris suteiktų daug progų šeimyninei nesantaikai.

Sėdėjome jos buto virtuvėlėje, gėrėme jazminų arbatą. Šita meilė Japonijai, ilgėjimasis gyvenimo, kurį paaukojo dėl santuokos, manęs ir Pato, — ji iš šito taip ir nebeišaugs, ji niekada nesiliaus ilgėtis to nepatirto gyvenimo.

— O Ričardui nepatiko velykinis kiaušinis, kurį nupirkau Patui. Gali įsivaizduoti?

Tarpdury pasirodė Patas.

— Ar galiu pasižiūrėti „Grėsmės šešėlio“ DVD?

Čia Džinai.

— Ne, tu išeini su tėčiu.

— Tik kai kuriuos gabalus. Keletą nepatekusių scenų. Interviu su režisieriumi. Pastabas apie filmavimą.

— Tada gali.

Patas pranyko. Iš svetainės siūbtelėjo siautulinga orkestro muzika.

— Hari, tas velykinis kiaušinis, kurį nupirkau, buvo velniškai mielas. Pieninis šokoladas, aplipdytas raudonu glajumi apteptomis širdelėmis. Didelis raudonas kaspinas. O Ričardas — tik paklausyk — pasakė, kad toks kiaušinis perkamas meilužiui, o ne vaikui. Meilužiui! Velykinis kiaušinis meilužiui! Jis šitaip pasakė! Jis pasakė, kad toks kiaušinis perkamas vyrui arba žmonai. Ar gali įsivaizduoti, koks to žmogaus smulkmeniškumas? Lyg negalėčiau, velniai rautų, savo sūnui nupirkti tokio velykinio kiaušinio, koks man patinka.

— Ar judu kalbatės?

Ji nusišypsojo.

— Ar girdėjai apie senos karvės sindromą?

— Nemanau.

— Kartą susiporavęs su karve, bulius daugiau ja nesidomi. Nesvarbu, kad karvė labai graži. Buliui visai nerūpi. Tai vadinama senos karvės sindromu.

— Ar tikrai?

Ji linktelėjo.

— Buliui pakanka vieno karto. Nesvarbu, kokia daili karvytė, — jam tiesiog nebeįdomu. Na, su šita sena karve yra kiek kitaip. Jei jau baigiau, tai jau baigiau.

Ji mane prajuokino. Girdėjau jos balse kartėlį, žinojau, kad šitas naujasis gyvenimas jai irgi ne rožėmis klotas. Nes nelengva kiekvienam vienišam tėvui ir motinai. Tiesiog neįtikėtina — Džiną dabar tokia ir buvo. Ji buvo pikta, surūgusi, liūdna. Bet aš jutau begalinį švelnumą šitai moteriai, kuri kadaise man buvo visų artimiausia. Moteriai, kuri tikrų tikriausiai būtų buvusi man geriausia draugė, jei nebūtume visko sugadinę vestuvėmis.

Ir pirmą kartą man toptelėjo, jog mudviejų santuoka nebuvo nesėkmė. Anaiptol. Mudu galėjome labiau pasistengti dėl Pato. Galėjome būti geresni vienas kitam. Tas tiesa. Tačiau išbuvome drauge septynerius metus, susilaukėme mielo jaukaus vaiko, nuo kurio buvimo šis pasaulis taps geresnis, ir mudu tebegalime kalbėtis. Dažniausiai. Kai ji nebūna sena karvė, o aš senas bulius. Tai kas sako, kad mūsų santuoka nesėkminga? Keleri geri metai ir puikus vaikas — gal nieko daugiau ir nereikėtų norėti.

Mudu su Džiną perėjome pragarą, bet tebegalime sėdėti viename kambaryje, jai į šuns dienas dedant buvusį vyrą, gerti jazminų arbatą. Kažkur toli praeity mudu su Džiną turėjome kažką, ko stigo mudviem su Side.

Iš mėlynos linijos laikų.

Iš tos dienos, kai grįžau pabėgiojęs po parką, o Džiną verkdama ir juokdamasi man pasakė, kad laukiasi.

Mudu su Side to neturėjome — vilties, džiaugsmo, optimizmo, kuriuos Džiną regėjo toje mėlynoje linijoje, toje siauroje mėlynoje linijoje, vedančioje į visas mūsų rytdienas ir prie mudviejų ateities ramsčio.

— Ak taip, nieko panašaus, — pasakė Eimonas. — Tyra meilė iš toli. Nieko panašaus — gal išskyrus laukinį seksą be apsaugos priemonių, kai šiurkščiai paimi ją iš nugaros. Žinoma, taip net geriau.

Jau ėmiau gailėtis, kad nepamelavau. Jau ėmiau gailėtis, jog pasisakiau jam, kad mudu su Kazumi nenutraukėme santykių.

— Ji mane supranta.

Tai buvo tiesa. Kazumi žinojo, kaip yra su mano mama. Ir ką man tenka išgyventi dėl sūnaus. Netgi, nors ir nesmagu būdavo apie tai kalbėti, dėl žmonos.

— Ji pernelyg gerai tave supranta, Hari. — Jis gurkštelėjo mineralinio vandens, perbraukė ranka vešlius juodus plaukus. — Ji su tavimi žaidžia, vyruti. Neapsigauk dėl jos meilumo. Visų tų „oi-gėlytės“, „oi-dangus“ niekų.

— „Oi-gėlytės“, „oi-dangus“?

— Kazumi supranta, kad gavęs, ko nori, vyras liaujasi norėjęs.

Mudu buvome Eimono persirengimo kambaryje komedijos klube Ist Ende. Šitas persirengimo kambarys veikiau priminė sandėliuką, palyginti su tuo, kokį turėjome televizijoje, o klubas iš tiesų buvo senamadiška alumi, karkomis ir cigarečių dūmais prasmirdusi knaipė, pavėluotai pabandžiusi suspėti į išpopuliarėjusio komedijos žanro traukinį.

Tai ne kažin kiek tesiskyrė nuo to, kur Eimonas pasirodydavo, iki buvo pakviestas į televiziją. Pasikeitė tik jo požiūris į moteris. Ankstesnis nerūpestingas gauruotas tipelis dabar tapo pačiu primygtiniu atsargumu: darė viską, kad tik grąžintų mane pas žmoną ir nutrauktų mano beprotystę. Priklausomybė nuo narkotikų padarė su Eimonu tai, kas tokiu atveju nutinka daugeliui.

Jis troško pastovumo.

— Tu susipainiojai, Hari. Vis limpi ne prie tų moterų, o tinkamas moteris nuvili. Pavyzdžiui, savo žmoną.

Jis visados Sidei jautė silpnybę.

— Po penkių minučių pasirodote.

Jis nepaliks manęs ramybėje. Eimonui — vieninteliam, išskyrus violončele griežiančią kaimynę, ką nors žinančiam apie mudu, — atrodė, kad viskas būtų kitaip, jei permiegočiau su Kazumi. Išbraukčiau ją iš savo svajonių. Jei mudu su Kazumi pasimylėtume, aiškino man Eimonas, man ji taptų tiesiog eiline mergina. Nes dabar Kazumi nebuvo tiesiog eilinė mergina. Bet man neatrodė, kad seksas, kai pagaliau iki jo prieisime, ką nors pakeis. Nebent tik, kad nebegalėsiu be jos gyventi.

— Argi nesupranti, Hari, ką tu darai? Vis ieškai skaniausio kąsnelio.

— Skaniausio kąsnelio?

— Medžioklė. Persekiojimas. Laukimo karštinė. Juk tai ir yra skaniausias kąsnelis, ar ne? Pripažinkim, tai kur kas geriau už bet ką, kas būna vėliau.

— Primink man, kad niekada su tavimi nesimylėčiau.

— Tu nenori, Hari, kad tas geras dalykas pražūtų. Kaip pražuvo su Džiną. Ir su Side. Tavo žmona. Ir su visom kitom tavo pažįstamom moterim. Tu nori, kad tai, kas geriausia, tęstųsi amžinai. Ir ką gi tu darai? Tempi šitą platonišką bendravimą. Elgiesi taip, kad malonumo ieškojimas, siekimas, atidėliojimas vis tęstųsi ir tęstųsi.

— Ar tai šitaip aš dabar elgiuosi? Man taip neatrodo. Aš miegojau su daugybe moterų, kurių nemylėjau. Kodėl negaliu mylėti moters, su kuria nemiegojau?

Su kuria nemiegojau — niekaip negalėjau atsikratyti šito nevykusio eufemizmo. Visa kita skambėjo kažkaip pernelyg mechaniškai.

— Pažiūrėk šitaip. Kam visa tai? Viskas — seksas ir romantika, vyrai ir moterys? Kad būtų vilkinamas atsipalaidavimo momentas. Atidėliojamas malonumas. Nutolinama ekstazė. Liaukis, nedaryk šito. „Frankie Goes to Hollywood“27 žinojo, ką sako, Hari. Ir ką tu veiki su ta moterimi, su kuria nemiegojai?

— Sakyk, sakyk.

— Aišku kaip dieną. Taip karštai žavėdamasis ta, su kuria nesidulkinai, atidėlioji atsipalaidavimo momentą — nuolatos. Aišku, eini dėl jos iš proto. Kodėl turėtų būti kitaip? Eisi dėl jos iš proto, kol pamatysi, kad ji — toks pat žmogus kaip ir visi. Kaip tavo žmona.

— Manai, kad jeigu pasimylėtume, Kazumi man neberūpėtų?

— Nebūtinai. Manau, kad tada imtum blaiviau mąstyti. Dabar tu esi įsimylėjęs fantaziją, o tai visų pavojingiausia.

— Tai tu manai, kad negali domėtis žmogumi, kol nepasikeitei kūno skysčiais?

— Ei, Hari, neperlenk. Tai pralaužia ledus.

Pasižiūrėjau į laikrodį.

— Po minutės pasirodai.

— Joks vyras nepajėgia blaiviai galvoti, kol jo galas kietas, Hari.

Gal. Mačiau, kad dėl platoniškų santykių viskas atrodo beviltiškai romantiška. Vidudienio kapucino kažkokioje mažytėje saulės zuikučiais mirgančioje kavinukėje yra tai, ko niekados nebepamiršiu. Polaroido nuotrauka, kur patys nusifotografavome Primrous Hile — besijuokianti Kazumi, kai norėdami tilpti į kadrą, susitrenkėme galvomis, — tapo visos mano savaitės šviesuliuku. Ji spustelėjo man ranką paskutinėje „Swiss Cottage Odeon“ kino teatro eilėje, ir tai sujaudino labiau už daugelį nuotykių, patirtų per neilgą mano miesto berniūkščio karjerą. Taip ji mane veikė.

Taip, suvokiau, kad visa tai darosi nebevaldoma. Tačiau tai buvo daugiau negu fantazija. Ėmiau sverti praktiškuosius gyvenimo su Kazumi aspektus. Mintyse vienus namus grioviau, kitus kūriau, įsivaizdavau, kaip mudu su Kazumi prieiname iki to taško, iki kurio galiausiai prieina visos poros, net ir tos, kurios dievina vienas kitą. Iki to taško, kai net nebejauti poreikio kalbėtis.

Mudviem gali pavykti. Jaučiau, kad gali pavykti. Ir galbūt ji buvo kaip tik ta, kurios man visą laiką reikėjo. Galbūt ir Sidė būtų laimingesnė su kuo nors kitu. Akivaizdu, kad dabar gyvendama su manimi ji nemiršta iš laimės. Taigi gal visiems būtų geriau. Vienas žiaurus skaudus kirtis — nuo santuokos, nuo namo, nuo namų, — ir visiems atsiras galimybė atrasti savąją laimingą pabaigą.

— Tu jos net nepažįsti, — nutraukė Eimonas mano naujo gyvenimo planus. — Judu drauge praleidote — kiek? — šimtą valandų? Jeigu ne mažiau.

— O kiek, tavo manymu, reikia laiko? Kiek reikia laiko, kad jau pažinotum?

Jis suirzęs palingavo galvą. Už durų, neįtikėtinai arti, pasigirdo balsai, perrėkiantys aktorę komikę scenoje.

— Idiotas tu, Hari. Negi iš tiesų ketini palikti savo žmoną, savo fantastišką žmoną, kurios tu nė mažojo pirštelio nevertas, dėl kažkokios liesutės mergytės, kurią vos pažįsti?

Jis tikrai ant manęs supyko.

— Aš taip nesakiau.

— Na, o kur visa šitai, tavo manymu, veda?

— Nežinau.

— Tai pradėk žinoti, brolyti. Tu užvirei šitą košę, ir anksčiau ar vėliau — greičiausiai anksčiau — viskas baigsis ašaromis.

— Kodėl viskas turėtų baigtis ašaromis?

— Nes tau teks pasirinkti, mulki tu neraliuotas. Užvirus šitą košę visada tenka rinktis.

— O kas, jeigu aš tikrai pasirinksiu, ir pasirinksiu Kazumi? Iš kur žinai, kad tai bus katastrofa? Kaip gali būti toks tikras?

Jis pasiduodamas pašaipiai iškėlė rankas.

— Aš nežinau, Hari. Ir tu nežinai. Bet pasimylėk su Kazumi. Daug kartų pasimylėk. Tada pažiūrėk, kaip jausies, kai ji pirmą kartą pasakys ką nors negera apie tavo sūnų.

— O jeigu taip niekados nebus? Jeigu ji visada bus jam gera?

— Tada kraukis daiktus ir šiaušk.

Jis man į ranką įspraudė sidabraspalvį raktą. Įsispoksojau į tą daikčiuką. Man nereikėjo sakyti, kad čia raktas nuo Eimono buto.

— Kazumi šauni, — pasakė Eimonas. — Tačiau pasaulyje pilna šaunių moterų. Šito tokie kvailiai romantikai kaip tu niekaip nenori pripažinti. Tūkstančiai šaunių moterų. Milijonai. Gali įsimylėti bet kurią. Reikiamoj vietoj, reikiamu laiku. Anksčiau ar vėliau liausies save kamuoti mintimi, jog yra tik ta vienintelė tau skirtoji. Turi būti laimingas su tuo, ką turi. Turi mylėti tą žmogų, su kuriuo esi. Turi sau pasakyti: čia dabar mano namai, čia mano žmona ir čia aš būsiu. Liaukis ieškoti, Hari. Tiesiog baik ieškoti, gerai?

Iš tolimos praeities ataidėjo mano tėvų balsai. Tiesiog pailsink akytes, — sakydavo man mama ir tėtis. — Tiesiog pailsink akytes.

Tačiau Eimonas man davė sidabrinį raktą.

Ir aš jį paėmiau.

— Ėmiau naudoti tuos jautrius sargius, — pasakė Eimonas, pėdindamas per mažytę sceną. — Jautrūs sargiai — jo, jie puikūs. Esmė ta, kad kai tu po sekso užknarki, jautrusis sargis glamonėja merginą ir kalbasi su ja apie jos jausmus. Jautrūs sargiai pasiunčia gėlių kitą dieną. Niekados nepamiršta paskambinti...

Juoko šuoras susipynė su keliomis dejonėmis. Šitie žmonės juokiasi ne taip noriai kaip televizijos publika. Yra čia tokių, kurie ateina vien dėl malonumo paerzinti kvaišelį scenoje. Padūmavusioje prieblandoje jie tiesiog nenustygo savo vietose.

— Eimonai, gal turi žiupsnelį kokos?

— Oi, aš jau mečiau, — romiai atsakė Eimonas. — Gydytojas išrašė man žvakučių, kad atsikratyčiau to įpročio. Pasakiau jam, kad man nė velnio nepadeda. Tas sako: „O ar reguliariai vartoji?“ O aš jam: „Tai ne! Negi, daktare, manai, kad jas į užpakalį kišu?“

Garsesnis juokas. Kažkas ūkia.

— Aha, jautrūs sargiai. Kai kas sako, kad seksas su prezervatyvu — tai tas pats, kas su lietpalčiu praustis duše. Turbūt jie nerimtai. Kai dabar visos tos naujos ligos, seksas be prezervatyvo — tai tas pats, kas lipti į vonią apsikarsčius elektros saugikliais...

Juokas ir keli vis tulžingesni užgauliojimai.

— Eimonai, tu nevykėlis! Seniena!

— Nešdinkis atgal į savo narkašų kliniką!

— Padavėjau, šita žuvis jau pašvinko!28

— Sargiai, jo. — Vudžio Aleno kostelėjimas. — Šiais laikais prezervatyvai parduodami pakuotėmis kiekvienai tautai. Italams — šešių sargių pakuotė. Nuo pirmadienio iki šeštadienio ir viena poilsio diena — sekmadienis. Prancūzai perka aštuonių pakuotę. Nuo pirmadienio iki šeštadienio ir dukart sekmadieniui. Anglams — dvylikos sargių pakuotė. — Pauzė. Jis visados puikiai jautė laiką. — Sausis, vasaris, kovas...

Karingas balsas iš už nugaros, prarūkytas ir šiurkštus nuo juoko:

— Gana, Eimonai Fišai, tavo penkiolika minučių baigėsi!

— Mano tėvams dėl sargių rūpintis neteko. Padarė mane ir sustojo — ne, tuo jiems rūpintis nereikėjo. Nesakyčiau, kad jų seksualinis gyvenimas buvo labai laimingas. Kartą naktį išgirdau juos per miegamojo sieną. Jie bandė pasimylėti ir nieko neišėjo. Mano motina pasakė: „Kas yra? Ar negali galvoti apie ką nors kitą?“

— Nejuokinga! — užbaubė.

— O kas sakė, kad turi būti juokinga? — paklausė Etmonas.

Miestas didelis, bet pasaulis mažas. Anksčiau ar vėliau vis vien kas nors turėjo mus drauge pamatyti.

Suprantama, vengėme pavojingų šiaurės ir centrinio Londono zonų, tų neįtikėtinai didelių miesto plotų, kur galėjo dirbti Sidė ar tūnojo Džiną. Bet galų gale mus vis vien turėjo demaskuoti. Jaučiau tai.

Kai taip nutiko, pasirodė, jog blogiau nė nebūčiau sugalvojęs. Mus pastebėjo ne mano žmona ir net ne buvusi žmona, o žmogus iš tolimų mano gyvenimo paribių. Pastebėjo mane vos įžengęs į klubą ir viską suprato.

Vedęs vyras, o šalia mergina, kuri jam ne žmona. Ramiame baro kampe virš komedijos klubo gurkšnoja gėrimus ir laikosi už rankų, tarsi jau ne kartą būtų taip darę.

Ir aš pajutau šleikščią kaltę, kad šitas vyras, šitas pašalietis žino, o mano žmona ne. Man buvo gėda. Didesnės išdavystės nė negalėjo būti.

— Hari, — užkalbino mane Ričardas, žiūrėdamas į Kazumi.

Kokio velnio jis čia atsibeldė? Kas jį atvijo į komedijos klubą Haknėjuje?

— Labas, Ričardai. Maniau, kad tu vis dar Valstijose.

— Atvažiavau pasimatyti su Džiną. — Jis pagaliau nukreipė žvilgsnį nuo Kazumi. — Prisipažinsiu, noriu, kad ji grįžtų.

— Čia Kazumi, — pristačiau ir bailią akimirką svarsčiau, ar pristatyti ją kaip kolegę, ar kaip dalykinę partnerę.

Bet Ričardui tai buvo nė motais. Jo padėtis buvo tokia, kad kitų romantiški painūs ryšiai nerūpėjo, — darbo nėra, žmonos nėra, o gyvenimas priėjęs nesuvokiamą kryžkelę. Pažinojau tą jausmą.

— Apsistojau pas vienus draugus, — pasakė jis. — Jie čia netoliese turi namą. Atrodo, Sičio žmonės pamėgo šią vietą, ar ne?

— Taip, jie ir narkotikų pardavėjai. Klausyk, Ričardai, mums jau metas. Sėkmės tau... visame kame.

Stebėjau, kaip Kazumi ir Ričardas nusišypso vienas kitam, paspaudžia rankas, ir prisiminiau Džinos seno buliaus teoriją — jis neturi nė menkiausios galimybės ją susigrąžinti.

Ir mudu išėjome, palikę nebaigtus gėrimus, genami manosios kaltės.

Ir tada prisiminiau, kad kišenėje turiu raktą.

Įžengėme į Eimono butą.

Jis buvo nupirktas „Penktadienio Fišo“ klestėjimo, pelningų asmeninių pasirodymų ir alaus reklamų laikais. Butas viršutiniame aukšte uosto rajone, iš kur matyti Tauerbridžas, Temzė ir apgyvendinti dokai — viskas nušviesta kaip turistiniame naktinio Londono atviruke. Kazumi priėjo prie lango per visą sienos aukštį ir žiūrėjo į juodą kaip rašalas upę, švytintį tiltą ir žiburiuojantį miestą.

Paskui atsigręžė į mane.

— Kazumi...

— Nekalbėk.

Mėnulio ir uosto žibintų šviesoje mes puolėme rengtis ir tuo pat metu bučiavomės. Taip iki galo ir nenusirengę kaip kokie paaugliai aistringai glėbesčiavomės ant sofos, kai parėjo Eimonas.

Kazumi rakinant duris išgirdo pirmoji ir šmurkštelėjo į vonią, Eimonui su savo drauge dar nė neįžengus į svetainę.

Pažinau tą moterį — TV prodiuserė, kadaise dirbusi kurjere „Marčio Meno šou“. Eimonas mostelėjo iš tarpdurio, ir jiedu pranyko jo miegamajame. Iš už uždarų durų girdėjosi juokas ir muzika. Nieko tokio neįvyko, bet kerai išsisklaidė. Kazumi iš vonios grįžo visiškai apsirengusi ir pasiruošusi eiti.

— Oi, palauk, — paprašiau. — Kazumi, būk gera. Eikš. Niekas mums nebetrukdys. Pažiūrėk, koks čia vaizdas.

Ji papurtė galvą.

— Čia ne mano vaizdas.

Nebemėginau su ja ginčytis. Vangiai užsisagsčiau marškinius. Tyliai išėjome iš buto.

— Taip toliau tęstis negali, — pasakė ji, kai sustabdžiau taksi. — Tikrai, Hari. Taip tęstis nebegali.

Ir nebesitęsė.

Nes kai parvežęs Kazumi parėjau namo, žmona pasakė, kad palieka mane.

Dvidešimt penktas skyrius

Žinoma, jau buvau paliktas ir anksčiau.

Tačiau šįsyk buvo kitaip.

Kai mane paliko Džiną, ji išėjo įsiutusi — jai nerūpėjo, ką pasiėmė, o ką paliko, ji tik norėjo kuo greičiau išeiti iš mūsų namų, būti kuo toliau nuo manęs ir mūsų gyvenimo.

Prisimenu pusiau uždarytą lagaminą su kyšančiomis Pato kojinėmis, nuo nuoskaudos ašarų nutekėjusį tušą ir tvinkčiojantį skausmą tiesiai virš širdies, kur ji pataikė sviedusi mano mobilųjį telefoną.

Nepaisant viso to, kai Džiną išėjo, vis vien liko menkutė viltis, kad vieną gražią dieną ji persigalvos, kad grįš namo ir kad įniršis galų gale praeis.

Su Side buvo kitaip.

Sidės rengimasis išeiti buvo ramus ir metodiškas.

Jokių ašarų, jokių riksmų, jokios skubos. Brandus, racionalus sprendimas, dėl kurio kažkodėl dar baisiau. Ji neišeina šįvakar. Neišeina rytoj. Bet išeina.

Mūsų mažame svečių kambarėlyje mano žmona lagaminais ir kelioniniais krepšiais apkrovė lovą ir nuklojo, rodos, kiekvieną tuščią kvadratinį parketo grindų centimetrą. Kai kurie krepšiai buvo beveik tušti. Kiti jau kone pilni knygų, žaislų, kompaktinių diskų ir žieminių jos bei Pegės drabužių. Iki to laiko, kai pasikeis metų laikas, Sidė planavo būti jau kažkur kitur.

Su Džiną dar turėjau vilties.

Su Side neliko jokių vilčių.

Ji niekada negrįš.

— Kur nors važiuoji?

Ji atsigręžė į mane.

— Atleisk, neišgirdau, kaip įėjai.

Ji vėl nusisuko į kraunamą lagaminą ir purtydama galvą krovė šūsnį storų vilnonių Pegės megztinių.

— Atsiprašau.

— Kas čia? — paklausiau iš lėto eidamas į kambarį.

— O į ką panašu?

— Atrodo, lyg išsikraustytum.

Ji linktelėjo.

— Kaip jau sakiau — atsiprašau.

— Kodėl?

Ji atsisuko, pažvelgė į mane, ir aš po ramumo kauke pamačiau nuoskaudą ir pyktį.

— Nes tu mane jau palikai. Jaučiu tai. Nežinau, kodėl neišeini, Hari. Ir žinai, kas liūdna? Nežinai. Tu nesupranti, ką darai su manimi. Tu neprisimeni.

Papurčiau galvą, nors supratau, kad kiekvienas jos žodis — tiesa. Kažkuriuo momentu užmiršau, kodėl mudu drauge, ir todėl buvo visai lengva įsimylėti kitą.

— Aš negaliu neatsakingai elgtis, Hari. Sakiau tai tau nuo pat pradžių. Esu ne tik aš. Turiu dukterį. Privalau galvoti apie ją. Žinau, kad kai mūsų tokie santykiai, anksčiau ar vėliau susirasi kokią mergužėlę.

— Mergužėlę?

— Mergužėlę. Kokią nors, su kuria galėtum tiesiog pasidulkinti — anksčiau ar vėliau sutiksi tokią. O gal jau ir turi, nežinau. Turbūt ir nenoriu žinoti. Na jau, Hari, — mes jau miegame skirtingose lovose. Tikriausiai jau yra kokia nors tavęs laukianti mergužėlė.

Mišrios šeimos ir mergužėlės. Toks tas naujasis pasaulis. Mano tėvas jo nepažintų. Aš ir pats negalėjau jo pažinti.

— Side, mažiausiai, ko man dabar reikia, tai mergužėlės.

Ji kurį laiką tyrinėjo mane. Ir galbūt nusprendė, kad nemeluoju.

— Tada susirasi moterį, kurią pamilsi, ir tai bus dar bjauriau. Bjauriau ne tau. Man ir mano dukteriai. Prisimeni ją? Būtent ja dabar turiu rūpintis. Susitiksi kokią nors jauną moterį ir padarysi taip, kaip visados darai, Hari, — pasakysi jai, kad ji — nuostabiausia moteris pasaulyje.

— Ar aš taip darau?

Mano žmona linktelėjo.

— Ir tu, Hari, tikėsi kiekvienu savo pasakytu žodžiu. Ir ji tikės. O gal tai jau ir nutiko. Kaip, Hari? Ar sutikai nuostabiausią moterį žmonijos istorijoje? Ar tik paskutiniąją ilgoje jų virtinėje?

Nuo Sidės mano žvilgsnis nuslydo į atvirus lagaminus ir vėl atgal. Ji susikrovė nuotraukų albumus. Tuos, kuriuose matyti, kaip augo Pegė. Mūsų vestuvių albumą. Tuos, kuriuose liko mūsų kelerių metų atostogų akimirkos. Ji visus juos susikrovė.

— Būk gera, neišeik.

Nenorėjau, kad viskas baigtųsi šitaip. Nei šitaip, nei kitaip. Kažkas manyje priešinosi galutiniam būtinam lūžiui.

— Kodėl? Nieko neišeina, Hari. Nei tau, nei man...

— Būk gera...

Žengtelėjau prie jos, bet Sidė iškėlė ranką kaip kelių policininkas.

— Hari, tu neblogas vyrukas. Tavo gera širdis. Man tikrai taip atrodo. Bet taip, bebūnant geriems vienas kitam, gali prašvilpti ir visas gyvenimas. Praeis dvidešimt metų, o mes taip ir nežinosime, kodėl mudu drauge. Žinau, Hari, jog nori, kad būtų taip, kaip buvo tavo tėvams. Žinau, jog nori tokios santuokos. Žinai ką? Ne tu vienas nori.

— Mudviem buvo nelengva. Su mano mama, su mūsų vaikais, su darbu.

— Sunkumai turėtų suartinti. Aš nesitikėjau linksmų nuotykių. Čia santuoka, o ne kurorto klubas. Laikytis vienas kito, kai sunku, stiprėti ir suartėti — štai kaip turėtų būti. Bet mudviejų santuokoje taip nėra, Hari. Mudviem taip neišeina.

Žinojau, jog neturiu jokios teisės jaustis taip bjauriai, kaip jaučiausi. Tačiau nieko negalėjau padaryti. Matyti, kaip Sidė kraunasi lagaminus, atrodė didžiausia nesėkmė mano gyvenime. O žaizdą dar labiau aitrino tai, jog žinojau, kad ji teisi. Ji buvo verta daugiau, negu kad gavo šitoje santuokoje.

— Išeinu aš, nes tu, Hari, negali. Nes nesi toks žiaurus, kad išeitum. Bet nedaryk man malonės, gerai? Negyvenk drauge vien todėl, kad tau manęs gaila. Negyvenk drauge vien todėl, kad jautiesi kaltas. Negyvenk drauge vien todėl, kad nepakanka stiprybės išeiti.

— Aš neišeinu, nes tu man rūpi.

Ji švelniai nusišypsojo ir pridėjo ranką man prie skruosto.

— Jei aš tau tikrai rūpiu, padėsi man ištrūkti.

— Bet kur tu važiuosi?

— Namo. Į Hiustoną. Pas motiną ir seseris. Manęs čia niekas nebelaiko.

— Kada?

— Po Džimio vestuvių. Pegė labai nori būti jo pamerge. Neatimsiu iš jos to malonumo.

Paėmiau iš lagamino nuotraukų albumą odiniais viršeliais ir atsiverčiau ties, rodos, prieš milijoną metų daryta nuotrauka. Penktasis Pato gimtadienis mano tėvų namo sode. Patas — žavus skaistaveidis vaikiukas. Pegė, jau vyresnė, ori ir rimta tyrinėja braškių želė. Ir mano mama su tėčiu, sveiki ir besišypsantys fotoaparatui, patenkinti, kad viskas einasi sklandžiai. Ir Sidė — besišypsanti, mojanti į mane befotografuojantį sumuštiniu su žuvies pasta. Aukšta liekna graži moteris, vieniša motina, kuri ką tik suprato, kad ne tik atlaikys šitą išbandymą — pirmą apsilankymą pas draugo tėvus, — bet ir pajus gyvenimo džiaugsmą. Kokie visi jauni atrodėme.

— Prisimeni? Prisimeni penktąjį Pato gimtadienį?

Sidė nusijuokė.

— Ką prisimenu — tai kaip tavo tėtis paspringo dešrele, kai pasakiau, jog mano buvęs vyras susidėjo su tailandiete striptizo šokėja.

Šyptelėjau prisiminęs.

— Trupinys pataikė ne į tą skylę. Vienas iš mėgstamiausių mano tėtušio posakių.

Užverčiau albumą ir padėjau atgal į lagaminą.

— Ir aš atsiprašau, Side. Atsiprašau, kad nepadariau tavęs laimingos.

Sakiau nuoširdžiai.

— Eikš, — pakvietė ji. Aš priėjau ir mudu ilgai stovėjome apsikabinę.

— Draugai? — paklausiau.

— Draugai visiems laikams, Hari. — Ji atsargiai išsivadavo iš mano glėbio ir vėl nusisuko į lagaminus. — Bet aš verčiau išeisiu, kol dar liko truputėlis meilės.

Mama ėmė dėvėti Dolės Parton peruką.

Nuo chemoterapijos slenkantys plaukai buvo kone vienintelė blogybė, kurios mama išvengė, bet didžiulis auksinis perukas dabar buvo labai aktyviai naudojamas. Kai ji mudu su Patu įsileido vidun, jos vis dar dailų veidą įrėminęs perukas suspindo sužėrėjo saulėje kaip riterio šarvai.

— O kas tavo galvai? — paklausė Patas.

— Čia manieji Dolės Parton plaukučiai, mielasis.

— Juk tau nepablogėjo, ką? — sunerimau. — Tau plaukai nepradėjo — na, supranti?

— Visai ne. Šitas daiktas „Harrods“ kainavo penkiasdešimt svarų. Nedora būtų, kad kandytų. Be to, blondinės linksmiau gyvena. Kaip sako Rodąs Stiuartas.

Iš tiesų su savo peruku ji atrodė klaikiai. Kai Patas užsiėmė DVD grotuvu, o mudu su mama susėdome sodelyje, ji pasakė, kad perukas visai ne todėl, jog ji nori būti blondinė.

— Dabar aš kitokia, — pasakė mama. — Kitiems atrodo, kad liga nugalėta ir viskas pamiršta. Bet niekas nepasimiršta. Vos suskausta, vos nudiegia, ir tu jau svarstai, ar tik viskas neatsinaujina. Pasigauni slogą ir svarstai, ar čia ne vėžys. Tik paklausyk — kaip aš savęs gailiuosi.

— Ne, mama, visai ne.

— Mano Dolės Parton perukas. — Ji pasičiupinėjo auksinių gijų sruogas. — Taip noriu pasauliui parodyti, kad aš jau ne tokia, kokia buvau. Aš dabar kitokia, supranti? Žmonės man sako: „Grįžai prie normalaus gyvenimo, Liza?“ — Mama papurtė galvą. — Aš taip supykau. Negaliu apsimesti, kad man nieko nenutiko. Kaip jiems tai paaiškinti? Ką daryti, kad jie suprastų? Gyvenimas jau niekada nebebus normalus. Normalus gyvenimas pasikeitė.

Supratau, ką ji nori pasakyti. Bent jau maniau, jog suprantu. Susirgus kaskart atsiranda tikimybė. Ir taip dabar bus visados.

— Bet aš dabar ir stipresnė, — pareiškė mama. — Pasižiūrėk į mane su šita kupeta — žingsniuoju per parduotuves ir man visai tas pats, kad į mane žiūri. Kaip ten sakoma — tai jau ne mano problema, ar ne? Aš gyvenu dabartimi. Bandau gyventi tikrąja to žodžio prasme. Savaip, tyliai. Neplanuoju dešimčiai metų į priekį. Jei nori garantijos, pirk skrudintuvę. Dabar aš stengiuosi branginti tai, ką turiu. — Ji paėmė mane už rankos. — Ir branginti tai, kaip stipriai esu mylima.

— Gyvensi dar šimtą metų, mama. Tu įveikei tą bjaurybę. Pamatysi, kaip užaugs Patas.

Labai norėjau tuo tikėti.

— Sunku žmonėms, — ištarė mama, tarsi nė negirdėjusi, ką sakiau. — Manau, tavo tėtis šitaip jautėsi. Kai grįžo po karo. Su kuo jis galėjo pasikalbėti — rimtai pasikalbėti — apie tai, ką jam teko ištverti? Tik su tais žmonėmis, kuriems teko ištverti tą patį. Su tais, kurie žinojo.

Ji parodė man lankstinuką. Vieną iš tų rausvų ir violetinių lankstinukų apie krūties vėžį. Šito dar nebuvau matęs.

— Galima mokytis. — Mama atvertė lankstinuką. — Apmoko būti konsultantu. Ir tu gali kalbėtis su moterimis, kurioms tenka patirti tai, ką tu jau patyrei. Dabar žinau, kad būtent tai ir noriu daryti. Noriu padėti moterims, kurios kovoja su krūties vėžiu. Matai, Hari? Dabar jau galiu pasakyti. Anksčiau negalėjau. Vėžys. Man lyg ir buvo gėda, tarsi tai būtų mano kaltė. Ar prisimeni ligoninėje jauną šviesiaplaukę mergaitę? Gražutę tokią? Kiek jaunesnė už tave. Turėjo du berniukus. Gražuolėliai. Maždaug Pato amžiaus.

Lyg ir prisiminiau išblyškusią jauną moterį, gulėjusią su mama vienoje palatoje.

— Mirė, — pasakė mama ir jos akyse sublizgo ašaros.

— Tu nemirsi.

— Noriu kalbėtis su tokiomis mergaitėmis. Reikėtų sakyti, moterimis. Jas reikia vadinti moterimis, ar ne? Na, man ji buvo tik mergaitė.

Patui pabodo DVD ir jis išėjo į sodą. Šiandien jis nenorėjo važiuoti pas močiutę. Jį pažaisti kvietėsi Bernis Kuperis. Jaučiausi kaltas, jog taip darau, bet įtikinau sūnų, kad dabar reikia būti su močiute. Nes mano mama teisi. Normalus gyvenimas pasikeitė. Ir aš nežinau, kiek mums dar liko.

— Mano gražuoliai berniukai. — Mama išskėtė rankas. — Apkabinkite mane. Abudu. Nagi, aš neperlūšiu.

Ir mes ją apkabinome, juokėmės sukišę nosis į jos Dolės Parton peruką ir jautėme, kad visoje šioje žemėje nėra kito tokio žmogaus, kurį šią akimirką mylėtume karščiau.

Patas vėl nupėdino vidun. Mama nusišypsojo liūdna, o drauge laiminga ir patapšnojo man per petį.

— Tėtis didžiuotųsi tavimi.

Nusijuokiau.

— Kažin kodėl turėtų?

— Nes šauniai rūpinaisi manimi per visas šitas negandas. Nes myli savo sūnų. Nes esi geras žmogus. Amžinai lygini save su tėvu ir tau vis atrodo, kad jis geresnis. Ir tu neteisus, Hari. Kad ir koks didis tavo tėvas, tau vis vien tenka augti pačiam.

— Bet, mama, kaip judviem su tėčiu pavyko? Kaip sugebėjot mylėti visą gyvenimą? Kaip sugebėjot išlaikyti šeimą?

Mama atsakė nė nepamąsčiusi:

— Tereikia vis įsimylėti. Vis įsimylėti tą patį žmogų.

Pas Džiną reikėdavo nusiauti batus, todėl kai Patas savuoju raktu atrakino duris ir žengėme vidun, man tą pačią akimirką į akis krito kone per visą kilimėlį dryksantis turbūt kokio dešimto dydžio apavas kiek numintais kulnais, seniai bešveistas ir veikiau primenantis desantinius laivus, o ne batus.

Naujas draugužis, pamaniau. Nieko čia keista. Ji viena ilgai nebūna. Kai šitaip atrodo. Vis dar atrodo.

Padėjau Patui nusivilkti paltuką ir į galvą atėjo mintis, kuri dažnai šmėžuodavo, kai būdavau drauge su savo eksžmona.

O kaipgi mano vaikas?

Jeigu Džiną vėl pradėjo su kuo nors susitikinėti, ką tai reiškia Patui? Ar tam vyrukui patiks mano sūnus? Ar vaikas jį tik erzins?

Džiną atėjo mudviejų pasitikti išraudusi ir sutrikusi.

Staiga suirzau: kokį galą jį ten veikia su tuo didžiapėdžiu tipu?

— Senelė turi naujus plaukus, — pranešė Patas.

— Nuostabu, mielasis, — negirdėdama atsakė Džiną. Žiūrėjo, kaip aš žiūriu į desantinius laivus.

— Jie geltoni, — pasakojo Patas.

— Gražu.

Patas išsinėręs iš palto nusispyrė batukus.

— Eik. Ten kai kas nori su tavimi pasimatyti. Aš noriu pasikalbėti su tavo tėveliu.

Patas laipteliais užstrykčiojo į kambarį. Išgirdau vyrišką baritoną kažką sakant, o Patą atsakant mielu aukštu balseliu.

— Ričardas, — pasakė Džiną.

— Ričardas?

— Panašu, jog bandysime dar kartą.

Girdėjau, kaip viršuje Ričardas ir Patas bando šnekučiuotis.

O kaipgi mano vaikas?

— Pritrenkei mane, Džiną.

— Tikrai?

— Tikrai. O kaipgi senos karvės teorija?

— Seno buliaus teorija.

— Nesvarbu. Maniau, kad jeigu jau baigta, tai baigta.

Džiną nusijuokė.

— Gal turėjau omeny tave, Hari.

Įkvėpiau, palaukiau.

— Kas nutiko?

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Turbūt pasijutau izoliuota. Ir gal kiek išsigandau. Juk žinai, ką reiškia vienai gyventi su vaiku.

— Taip, žinau.

— Pasijunti vienišas. Tikrai. Kad ir kaip myli, vis vien jautiesi vienišas. O su naujais žmonėmis susipažinti sudėtinga. Tikrai sudėtinga, Hari. Ir aš netgi nežinau, ar norėčiau visų tų nesąmonių. Pasimatymai — Dieve, apsaugok mane nuo pasimatymų. Argi mūsų amžiaus žmogus gali turėti energijos visoms toms nesąmonėms?

— Buvau susitikęs Ričardą. Ar sakė?

Ji linktelėjo, tačiau akyse nešmėkštelėjo niekas, iš ko būtų aišku, jog ji žino apie mane ir Kazumi. Vadinasi, Ričardas neatskleidė mano paslapties. Arba jam iš tiesų ne tai rūpėjo.

Jam tik rūpėjo, kaip susigrąžinti žmoną.

— Mudviem nebuvo taip jau blogai, — kalbėjo Džiną. — Kraustynos buvo sunkios. Dar sunkiau buvo, kai vis bandėme susilaukti kūdikio ir vis nieko neišėjo. Bet dabar ketiname pamėginti IVF29.

— Apvaisinimą mėgintuvėlyje?

Džiną linktelėjo.

— Gersiu vaistus, nuo kurių gaminasi daugiau kiaušinėlių. Ričardui reikia — na, žinai, — masturbuotis.

Jam neturėtų būti labai sunku.

Žiūrėjau į Džiną. Čia ji užraukia su tuo vyruku, čia jos kiaušidės dirba viršvalandžius, kad tik būtų jo vaikas. Visiškai jos nesupratau. Negi iš tiesų visiškai tas pats, su kuo dalytis savo gyvenimu? Negi taip lengva viską nutraukti, o paskui vėl sulipdyti?

Džiną pamanė, jog tyliu todėl, kad abejoju vaisingumo gydymo veiksmingumu.

— Dabar tai labai populiaru, Hari. Kai kuriose vaisingumo klinikose, gerose klinikose, dirbtinio apvaisinimo būdu pasiekiama kur kas geresnių rezultatų, negu reguliariai senamadiškai dulkinantis. Tikrai.

— Nežinau, Džiną. Girdėjau, dirbtinis apvaisinimas brangus malonumas. Ir ne visada suveikia.

— Gal perėję šitai mes sustiprėsime. Tapsime tikrais vyru ir žmona. Argi ne šito mes visi norime?

— Bet tu jo nebemyli, Džiną. Negali gyventi su žmogum — būti už jo ištekėjusi, turėti su juo vaiką, — vien todėl, kad jautiesi truputį vieniša.

— Negaliu? O ką turėčiau daryti? Laukti, kol pasirodys misteris Tinkamasis? Nebėra laiko, Hari, nebėra jėgų. Kartais pamąstau: žmogus, su kuriuo esi, tiesiog yra žmogus, su kuriuo esi. Ir viskas. Istorijos pabaiga. Ir nieko daugiau.

— Na ir romantika.

— Nėra taip jau blogai. Pora yra partneriai. Jie yra drauge. Jie remia vienas kitą. Ne taip kaip toje senoje dainoje — na ir kas? Suaugęs žmogus negali visą laiką įsimylėti kaip koks paikas paauglys. Į ką panašus būtų mūsų gyvenimas?

— Tu nepasirenki, ką įsimylėti.

— Koks tu naivus. Aišku, kad pasirenki, Hari. Aišku, kad pasirenki.

Man patiko manyti, kad mudu draugai. Man patiko manyti, kad ji man teberūpi. Kad visados rūpės. Bet šitas rūpestis buvusia žmona rūpesčiu ir likdavo. Nes galų gale mano mintys visados sugrįžta prie to paties.

— O kaipgi mano vaikas?

— Tavo vaikas? — pakartojo ji. — Tavo vaikas, Hari? Gal apie savo vaiką reikėjo galvoti prieš dulkinant kažkokią kekšelę iš darbo, ką?

Ir aš iš karto suvokiau, kad visoje žemėje nėra svetimesnio žmogaus už buvusį sutuoktinį.

Dvidešimt šeštas skyrius

— Žmogus įlipa į lėktuvą, — pasakė Eimonas vaikštinėdamas po padūmavusią prietemą. — Lėktuvas pilnutėlis. Tačiau gretima kėdė — gretima kėdė tuščia. — Ranka prisidengė burną, Vudžio Aleno kostelėjimas. — Pagalvoja: kas, kažin, atsisės šalia? Visiems taip būna, ar ne? Tada tarp eilių pasirodo gražuolė. Angelo veidelis, kojos iki kaklo. Suprantama, ji atsisėda greta mūsų žmogelio. — Susikūprinęs prožektoriaus šviesoje. Publika sukluso. — Vyrukas šiaip ne taip įsidrąsina ją užkalbinti. „Atsiprašau. Atsiprašau. Kur keliaujate?“ „O, — sako ji, — skrendu į Kilkarnėjų, į Sekso suvažiavimą. Skaitysiu pranešimą. Noriu išsklaidyti kai kuriuos mitus apie seksą.“ „Kokius?“ „Na, pavyzdžiui, — sako ji, — daugelis mano, kad juodaodžiai vyrai labiau apdovanoti negu kiti. O iš tiesų ši fiziologinė savybė būdingesnė Amerikos čiabuviams. Dar teigiama, kad prancūzai yra geriausi meilužiai. O statistika rodo, kad savo partnerėms seksualinio pasitenkinimo kur kas daugiau suteikia graikai.“ Tada ji rausteli. „Pasakoju čia jums visa šitai, o net nežinau, kuo jūs vardu.“ Vyrukas ištiesia ranką: „Tonto, — prisistato. — Tonto Papadopolus“.

Publika prapliupo juoktis, o aš tame žmogelyje ir šiame anekdote mačiau save.

Niekuomet neketinau tapti tokiu vyru, kuris meluoja nė nemirktelėjęs. Niekados nenorėjau būti tokiu vyru. Mano tėvas niekados toks nebuvo.

Tačiau dabar pasirodė, jog turiu meluoti tam, kad visur suspėčiau. Tikra beprotybė.

Vadinkite mane Tonto. Tonto Papadopolus.

Sidė viršuje rengė Pegę pamergės suknele, Patas sėdėjo ant kilimo ir per Ketvirtąjį kanalą žiūrėjo žirgų lenktynes — tas vaikas, dievaži, žiūrėtų bet ką, — o aš išsėlinau į sodelio gilumą paskambinti mobiliuoju Kazumi.

Turėjome susitikti vakarienės. Toks tvarkaraštis. Ir šitas paprastas įvykis — vyras vakarieniauja su moterimi — turėjo būti suplanuotas visiškai slapta, tarsi darytume ką nors neteisėta ar beprotiškai pavojinga. Tiesą sakant, man nuo to buvo bloga. Norėjosi, kad visas tas slapukavimas baigtųsi. Dabar jau nebedaug liko.

Kai grįžau vidun, Pegė pamergės suknele iki ausų išsišiepusi stovėjo laiptų viršuje.

— Hari, kaip atrodau?

— Kaip angelas.

Tikrai taip atrodė. Kaip mažytis angelas. Ir staiga pasidarė gaila, kad šitas mano akyse augęs vaikas netrukus amžiams pasitrauks iš mano gyvenimo.

Ji vėl nubėgo į kambarį mamai kažko pasakyti apie gėles į plaukus, o aš įėjau į svetainę ir atsisėdau prie sūnaus. Jis vis dar tuščiom akim spoksojo į žirgus ekrane. Kartais man dėl šito vaiko darosi neramu.

— Patai, gal pažiūrim, ką dar rodo?

Jis nežiūrėdamas į mane burbtelėjo „ne“.

Parsivedžiau Patą pas save, nes jo motinai reikėjo pasikalbėti su jo... Kas dabar Ričardas? Buvęs patėvis? Būsimas patėvis? Numatytas spermos donoras netikriems Pato broliukams ir sesutėms? Buvo tikrai nelengva sekti mano eksžmonos muilo operą. Bet, antra vertus, kuo aš geresnis?

Džiną bent jau viską darė atvirai.

— Nežinojau, Patai, kad tu lošėjas, — pasakė įeidama Sidė.

— Žirgai, — ištarė Patas ir pakėlė veidelį į Sidę. — Žirgai labai gražūs.

Mane krimstelėjo kaltė. Vadinasi, jis ne bukai vėpsojo į ekraną. Jį sužavėjo žirgai. Kodėl man to nepasakė? Kodėl atsivėrė Sidei? Gal todėl, kad aš neklausiau?

Sidė nusišypsojo ir prisėdo ant kilimo greta.

— Žirgai tikrai gražūs, ar ne? — pasakė ji. — Jie tokie — koks čia žodis tiktų? — taurūs turbūt. Taip, žirgai taurūs.

— Kokie?

— Taurūs. — Sidė pasigręžė į mane. — Hari, kaip apibūdintum, kas yra taurus?

— Orus, — pasakiau. — Didingas. Kilnus.

Kaip ir tu, pamaniau, žiūrėdamas į moterį, kurią vedžiau. Ori, didinga, kilni. Kaip tu.

Ne todėl, kad Sidė būtų buvusi panaši į žirgą.

Ji apglėbė mano vaiką per pečius ir drauge ėmė žiūrėti lenktynes, o aš suvokiau, kad ji jam visados buvo gera — buvo maloni, kantri ir tolygiai jį mylėjo. Tai kokia gi bėda? Bėda buvau aš pats, kurio netenkino jos gerumas, kantrybė ir meilė.

Bėda buvau aš, nes norėjau, kad Sidė būtų tuo, kuo niekuomet negalėtų būti.

Jo motina.

Dar nebuvau matęs Pegės tokios susijaudinusios.

Ji ištisas valandas plaikstėsi po namus savo pamergės apdarais, kraipėsi ir staipėsi prieš kiekvieną įmanomą atspindintį paviršių ir vis bėgiojo prie lango pažiūrėti, ar neatvažiuoja tėtis.

Pagaliau gatvėje pasigirdo motociklo variklio riaumojimas.

— Čia jis! — sušuko Pegė, šiaip taip atsiplėšusi nuo veidrodžio prieškambaryje.

— Nepamiršk šalmo, — iš antro aukšto riktelėjo jai mama.

Vestuvės buvo teminės. Nuotaka ir jaunikis į Santuokų rūmus važiavo motociklais. Net šventikas, turėjęs palaiminti jų sąjungą artimiausioje bažnyčioje, pasirodys ant savosios Hondos ir ceremoniją atliks vilkėdamas odinius drabužius. Pokylis turėjo vykti istorinėje „Ton Up Cafė“ prie M1 kelio.

Pegė iš tarpdurio jau mojo Džimiui, kai Sidė nulipo žemyn.

Ir savo išvaizda tiesiog pribloškė mane.

Ji vilkėjo suknelę, kurios jau kadais nebuvau matęs. Senąją žalią šilkinę kinišką suknelę. Suknelę, kurią ji vilkėjo tą vakarą, kai ją įsimylėjau.

Sidė matė, kad žiūriu į ją, bet nekreipė dėmesio, tarsi vaikštinėti apsivilkus šiuo nepaprastu drabužiu būtų visiškai natūralu. Ji padėjo Pegei užsimauti šalmą.

— Tvirtai laikykis už tėčio, gerai?

Abudu palydėjome Pegę iki šaligatvio. Ten laukė du motociklai: Džimis ant savojo Nortono su Liberte, laimingąja nuotaka vestuvine suknele, sėdinčia jam už nugaros, ir vyriausiasis pabrolys, apsižergęs senovinį Triumphą su lopšiu. Džimis ir vyriausiasis pabrolys ant frakų buvo apsivilkę odinius švarkus. Libertės aprangoje vienintelė nuolaida saugumo reikalavimams buvo baltutėlis šalmas. Šykščiai pasveikinau Džimį. Situacija buvo ne iš lengvųjų. Jo buvusios žmonos atstumtas vyras linki jos pirmajam vyrui laimės paskutiniųjų vestuvių proga. Taigi padarėme taip, kaip tokiais atvejais elgiasi suaugusieji: visą dėmesį sutelkėme į vaiką. Sidė, įtupdžiusi Pegę į lopšį, triūsė ties visokiais raukiniais, o aš patikrinau, ar tvirtai laikosi jos šalmas.

Paskui jie nuriaumojo gatve, nuplevėsavo frakų skvernais ir nuotakos suknele.

— Kur nors susiruošei? — paklausiau Sidės.

Ji atsakė neatsigręždama:

— Tiesiog kraunuosi daiktus. Renku, ką norėčiau pasiimti, o ką išmesti.

— Ir pasiimi šitą suknelę.

— Ne. Tik norėjau pasižiūrėti, ar ji man dar tinka. — Motociklų nebesimatė. Ji pažvelgė į mane. — Prieš išmesdama.

Ji vilkėjo tą suknelę, ko gero, patį laimingiausią mano gyvenimo vakarą. Ta laimė tiesiog užliejo mane, kaip kad būna su tikra laime, ir tą bangą sukėlė paprastas džiaugsmas stovėti šalia jos. Mes buvome apdovanojimų ceremonijoje viename iš didžiųjų Park Leino viešbučių, tipiškame begaliniame girtame familiariame šurmulyje, kokių paprastai negalėdavau pakęsti.

Bet tą vakarą jaučiausi toks laimingas, kad esu gyvas, virš Haid Parko blėstant minkštai mėlynai šviesai, jaučiausi toks dėkingas, kad esu su šia nepaprasta moterimi, vilkinčia žalio šilko suknele, jog rimtai patikėjau, kad man daugiau nebeteks liūdėti.

— Dar tinka, — pasakiau Sidei.

Sidė užlipo viršun krautis daiktų.

Nuėjau į svetainę ir įsitaisiau ant kilimo greta sūnaus. Gražuolių žirgų nebebuvo, ir jis junginėjo kanalus klydinėdamas po bukinančias popiečio laidas. Priešais jo mėlynas akytes mirgėjo vaizdų nuotrupos. „Vyruti, kur mano kelnės?“, snieglentės, „Šeši įkalę studentai bute“, seni muzikiniai klipai, „Nuodėmingas pasaulis“, rusų mados, „Menas? Mano šikna!“, kulinarijos kanalas, „Atsiprašau, aš visiškas žioplys“. Švelniai paėmiau pultelį iš jo karštos rankytės ir išjungiau televizorių.

— Patai, ar gerai jautiesi?

Jis atsainiai linktelėjo.

— Gražiai Pegė atrodė pamergės suknele, ar ne?

Patas pagalvojo.

— Ji atrodė kaip dama.

— Tikrai? — apglėbiau jį. Vaikas prisiglaudė. — O kaip tu? Kaip tu jautiesi?

— Man truputį neramu.

— Dėl ko, zuiki?

— Bernis Kuperis, — pradėjo jis. — Bernis Kuperis sako, kad šunims reikia pasų.

— Na, turbūt taip ir yra. Jeigu šuo pervežamas iš vienos šalies į kitą, jam reikia kokio nors dokumento. Bernis teisus.

— Na, tada štai ką noriu žinoti — ar Britnė turi pasą?

— Britnė?

— Mano šuo Britnė. Nes jeigu Britnė neturi paso, tai kaip tada Ričardas atsiveš jį į Londoną, kur mes visi dabar gyvensim?

— Esu tikras, kad Ričardas viską sutvarkys. O kaip Ričardas? Kaip tau patinka, kad vėl susitikote?

Patas gūžtelėjo pečiais. Man rodos, jam šuo rūpėjo daug labiau negu patėvis. Britnė Patui reiškė kur kas daugiau negu Ričardas. Ir suprantama — šuo yra visam gyvenimui, o patėvis gali būti net ir visai trumpam.

— Mamytė ir Ričardas — gali būti, kad jie vėl gyvens drauge.

Mano vaikas linktelėjo. Susimąstęs kandžiojo lūpą ir nenuleido akių nuo pultelio mano rankoje.

— Ar džiaugies dėl to, zuiki? Tai ne tik mamytės ir Ričardo reikalas. Tai ir tavo reikalas. Aš noriu, kad tu — na, nežinau, — kad pasakytum, jei tau dėl ko nors neramu. Juk aš tam ir esu, supranti? Visada gali su manimi pasikalbėti. Ar mamytė kalbėjosi su tavimi apie visus tuos reikalus? Apie tai, kaip bus toliau su Ričardu?

Vėl linktelėjimas.

— Jie stengsis, kad suveiktų, tėveli.

Jie stengsis, kad suveiktų.

Kai buvau vaikas, septynmečio kalboje žodžiai „stengtis, kad suveiktų“ būdavo skirti suklerusiam traukinukui, padovanotam per gimtadienį, arba naujam konstruktoriui, gautam per Kalėdas. Mudu tylėdami vėl įjungėme televizorių.

Dabar, kai vaikas sako „suveikti“, jis kalba apie santuoką.

Gatvėje suriaumojo motociklai.

Pegė grįžo iš vestuvių.

Sidė nulipo žemyn vis dar vilkėdama žaliąją suknelę. Mane kažkas užplūdo — gal viltis, o gal tik nostalgija. Kad ir kaip, buvau patenkintas, jog ji šitos suknelės dar neišmetė.

Mudu išėjome į gatvę, kur burzgė tuzinas motociklų. Frakuoti vyrai ir vakarinėmis suknelėmis pasidabinusios moterys, ant vestuvinių apdarų apsivilkę odines striukes ir užsimaukšlinę šalmus, išdidžiai apsižergę savo BMW, Nortonus, Harley ir Triumphus.

Nuotaka sėdėjo ant užpakalinės Džimio motociklo sėdynės, o Pegė buvo manieringai įsitaisiusi vieninteliame palydos lopšyje. Motina išžvejojo ją lauk.

— Ar geros vestuvės? — paklausė Sidė.

Pegė susijaudinusi ėmė tarškėti:

— Aš laikiau gėles ir ėjau už Libertės, kai ji ėjo per santuokų salę.

Džimis nusijuokė.

— Šaunuolė. Eikš, princese, pabučiuok tėtį.

Mudu su Side kiek nesmagiai stebėjome, kaip apsikabina tėvas ir duktė. Pegės vaidmuo iškilmėse buvo baigtas. Ji nevažiuos su laimingąja porele į vestuvių puotą „Ton Up Cafė“. Iš ten jaunavedžiai išvyks į Manilą medaus mėnesio. Džimis pasisodino dukterį ant kelių veidu į save. Abudu šypsojosi.

Priėjo Patas. Jis užsidengė ausis nuo motociklų burzgesio.

— Na, — ištarė Sidė. — Sveikinam.

— Taip, — pritariau, — Sveikinam.

Džimis tik vyptelėjo, ir nuvažiavo. Netikėjau savo akimis. Džimio motociklas nuriaumojo gatve su nuotaka jam už nugaros ir dukterimi iš priekio. Girdėjosi, kaip nuotaka ir pamergė spiegia iš malonumo. Man dingtelėjo, kad tai vaiko pagrobimas. Pamaniau, kad jis pavogė Pegę.

— Ji turėtų būti su šalmu, — pasakė Sidė. — Žinau, kad smagu, bet man tai nepatinka.

Džimis gatvės pabaigoje apsigręžė ir grįžo pas mus: duktė kvatojo jo glėbyje, nuotakos suknelė plevėsavo jiems iš paskos. Motociklas atsistojo ant užpakalinio rato ir visi trys riktelėjo iš baugaus pasitenkinimo, koks apima važinėjantis „amerikietiškais kalneliais“. Džimio motociklas sužviegęs sustojo. Vestuvių svita plojo ir burzgino savuosius motociklus.

— Dar, — paprašė Pegė.

— Tik kartelį, — pasakė Džimis.

— Daugiau jokių kartelių, — nukirto Sidė keldama Pegę nuo motociklo.

— Mam!

Džimis demonstratyviai atsiduso.

— Ak jau ta Sidė.

— Pakaks, — pasakiau jam.

Jaunikis pasižiūrėjo į mane, šypsena pranyko, ir aš supratau, kad dabar pirmą kartą per visą dieną jis pasižiūrėjo man tiesiai į akis.

— Pakaks? — pakartojo. — Pakaks, sakai? Kas tu toks, vyruti, kad sakytum man pakaks? Ji mano duktė.

— Aš su ja gyvenu, — atšoviau.

Jis nusiviepė.

— Aha, bet nebeilgai, ar ne?

Pažvelgiau į Sidę, o ji nusuko žvilgsnį. Vadinasi, savo eksvyrui papasakojo apie mudu. Ir įtariu, kad visas šitas laimės šou — teminės vestuvės, krūva draugų prie mūsų namų slenksčio, Evelo Nyvėlo30 numeris su Pege, — buvo labiau skirtas ne dukteriai, o pirmajai žmonai.

Mes galime atsispirti bet kokioms su senaisiais partneriais susijusioms pagundoms, išskyrus norą parodyti, kokie dabar esame laimingi.

— Žinau apie tave, Hari, — pareiškė Džimis. — Tu Pegei joks ne tėvas. Tu netgi savo sūnui ne tėvas, ar ne?

Žvilgtelėjau į Patą. Jis buvo užsidengęs ausis. Nežinau, dėl motociklų ar dėl Džimio.

Iš pradžių Lukas Mūras, dabar Džimis. Pasaulis buvo pilnas žmonių, manančių, jog turi daugiau teisių į mano žmoną negu aš. Ir galbūt labiausiai mane įsiutino suvokimas, jog pats esu kaltas, kad jiems šitaip atrodo.

— Pliuškis tu, Džimi. Visados buvai pliuškis ir visados toks būsi. Ar tu myli savo dukterį? Ar esi geras tėvas? Tam neužtenka vien tik pakviesti ją į savo paskutiniąsias vestuves.

— Baikit judu! — riktelėjo Sidė ir pastatė Pegę ant žemės. Ji ėmė stumti Džimį. — Važiuok, gerai? Važiuok. Liberte, liepk jam važiuoti.

Bet Džimis nė nekrustelėjo. Spinduliavo pasipiktinimą, tarsi jau kažin kiek laiko būtų tvardęsis, tačiau dabar nusprendęs iškloti viską, ką apie mane mano.

— Būsiu labai patenkintas, kai dingsi iš Pegės gyvenimo, — tėškė jis man.

Prisikišau jam prie pat veido. Užuodžiau pigų šampaną ir Calvin Klein.

— O tau atrodo, kad esi jos gyvenime, ar ne? Pasirodai, kai užsimanai, o paskui ištisas savaites iš tavęs nė žinutės? Tai tu vadini buvimu vaiko gyvenime?

Sidė dabar jau rėkė:

— Važiuok! Važiuok!

Akies kampučiu pamačiau, kad Pegė ir Patas traukiasi atatupsti. Susikibę už rankų. Abu verkė. Pora svečių lipo nuo motociklų ir varstė mane reikšmingais žvilgsniais. Atmosfera kaito.

Ir tada Pegė suklupo ant šaligatvio krašto, paleido Pato ranką ir parpuolė gatvėje.

Ir čia pat ją kliudė automobilis.

Nuo smūgio ji apsisuko ir vėl trenkėsi į šaligatvį, o kojos taip ir liko dryksoti ant asfalto. Visas puošnios suknelės priekis išsipurvino. Viešpatie, ne, nereikia, nutvilkė mintis prisiminus, kaip Patas ketverių buvo prasiskėlęs galvą ir gulėjo tuščiame baseine. Stovėjau kaip suakmenėjęs, o Sidė puolė prie dukters. Kažkas suklykė. Tada prie vaiko suklupusi Libertė nustūmė šalin Sidę. Seselė, prisiminiau. Ji seselė.

Žvilgtelėjau į išblyškusį automobilio vairuotoją. Jis buvo maždaug mano amžiaus, bet kostiumuotas ir vairavo naujutėlaitį BMW. Jis nevažiavo greitai — šliaužė palei nelygią automobilių eilę ir ieškojo vietos sustoti, — bet, matyt, knebinėjo mobilųjį telefoną, nes tas tebebuvo jo rankoje ir pagreitintai grojo „Už mūsų jaunas dieneles“. Nežiūrėjo į kelią taip atidžiai, kad būtų sugebėjęs išsilenkti mergaitės, staiga parpuolusios tiesiai priešais jo automobilį. Bamperyje nuo šaligatvio pusės buvo matyti nedidelis įdubimas.

Sidė klykė ir verkė bandydama apglėbti dukterį, Libertė viena ranka stūmė ją į šalį, o kita atsargiai laikė Pegę. Džimis buvo įsikirtęs į mane — nežinau, ar bandė mane patraukti iš kelio, ar norėjo užvožti. O Libertė kažkam kažką šaukė, tik aš nesupratau kam. Paskui suvokiau. Man pasirodė keista, kad iš visų čia esančių Libertė pasirinko BMW vairuotoją, kurio mobilusis vis grojo „Už mūsų jaunas dieneles“.

— Greitąją, — šaukė ji. — Kvieskit greitąją!

Kas, kažin, ten galėjo būti tokio svarbaus. Žinutė nuo draugės, pamaniau. Jis toks pat kaip ir aš. Gyvendamas savo mažame svajų pasaulėlyje žeidžia visus aplinkui.

Pegei lūžo koja.

Štai kas nutiko. Ir viskas. Tai žinoma, blogai — viliuosi, kad nebeteks regėti vaiko, kenčiančio tokį skausmą, — bet mes sėdėjome greitosios pagalbos automobilio gale suvokdami, kad ji galėjo žūti.

„Jaunos šakelės“ lūžis, kaip pasakė gydytojas ligoninėje, reiškia nevisą kaulo lūžį. Išorinė kaulo dalis liko nepažeista, o lūžo viduje. Gydytojas paaiškino, kad taip kaulai lūžta vaikams, nes jų kaulai labai lankstūs. Suaugusiųjų kaulai lūžta perpus. Tik krestelėk juos kaip reikiant ir suaugusieji subyra į gabalus.

Pegei peršvietė galvą, nors ta ir nebuvo sutrenkta, ir ten nerado nieko bloga. Sugirdė vaistų nuo skausmo, sugipsavo ir pakabino koją tarsi kokiame hamake, pritvirtintame prie lovos galo. Netrukus Pegė jau sėdėjo lovoje ir valdingai apžiūrinėjo kitus vaikų palatos gyventojus.

Šis atvejis buvo ne toks, kaip nelaimė su Patu. Jos gyvybei pavojus negrėsė. Bet man galvoje vis šmėkščiojo vaizdai, kai įvyksta kas nors baisaus, ir nuo to stingo kraujas.

Prie jos lovos sėdėjome penkiese. Džimis ir Libertė. Sidė ir Patas. Ir aš. Gėrėme bjaurią arbatą iš plastikinių puodelių, vis dar apspangę nuo šoko persimesdavome vos vienu kitu žodžiu. Apsižodžiavę vieni su kitais gatvėje dabar drauge jautėmės gal kiek nesmagiai, nors, ko gero, visas emocijas buvo nustelbęs palengvėjimo jausmas. Kai prie lovos priėjo gydytojas, visi pašokom nuo kėdžių.

— Kurį laiką ją čia dar palaikysime, — pranešė jis. — Lūžis dabar sumažintas, tai yra lūžusio kaulo galai atstatyti į įprastinę padėtį, ir dabar reikia taip laikyti, kol gis. — Jis paglostė Pegei galvą. — Ar mėgsti šokti, panelyte?

— Aš šoku labai gerai, — atsakė Pegė.

— Na, tai netrukus vėl šoksi.

Šalutiniu matymu pastebėjau, kaip Džimis žvilgtelėjo į laikrodį. Jiedviem su Liberte reikėjo spėti į lėktuvą. Kai gydytojas nuėjo, jaunikis ir nuotaka atsisveikino ir išskubėjo į oro uostą. Likome mes trys.

Nesitraukėme nuo Pegės lovos iki pat vėlaus vakaro, kol Pegė užmigo. Sidė apglėbė Patą ir mane, ir tai buvo savotiškas ženklas, kad visą dieną tramdyta įtampa atslūgsta.

Patyliukais, kad nepažadintume Pegės ir jos palatos kaimynų, Sidė, Patas ir aš apsikabinę verkėme iš palengvėjimo.

Ir pirmą kartą per visą savo gyvenimą aš nebegalėjau pasakyti, kur mano šeima baigiasi ir kur prasideda.

Dvidešimt septintas skyrius

Vis dėlto nuėjau pasimatyti su Kazumi.

Nepaisant visko, kas nutiko.

Ir kai ji telefonspyne atrakinusi paradines duris mane įleido, man dingtelėjo — kaip šitaip galiu? Kaip galiu eiti pas šitą merginą, kai Pegė ligoninėje? Ir jau ne pirmą kartą pagalvojau, ką apie mane būtų pamanęs mano tėvas.

Bet aš žinojau, jog esu čia tiesiog todėl, kad taip lengviau, negu nebūti čia. Nuvežiau Patą pas močiutę, kad jo netrikdytų paskutiniojo Džinos ir Ričardo susitaikymo scenos, o atšaukti vakarienę su Kazumi būtų buvę sunkiau — vėl atsiprašinėjimai, vėl melas, — negu tiesiog pavėlavus ateiti į pasimatymą su savo slaptu gyvenimu.

Ligoninėje niekuo nebegalėjau padėti. Kai pirminis šokas praėjo, Sidė atrodė netgi šiek tiek sutrikusi, kad ją liečiu — laikau apkabinęs, guodžiu, raminu. Lyg ir nederėtų taip, kai svečių kambaryje surikiuoti laukia pusiau sukrauti lagaminai. Esame pernelyg vienas nuo kito nutolę. Kokia iš manęs ligoninėje būtų buvusi nauda? Netgi už rankos žmonos negalėjau palaikyti.

Taigi atėjau pas Kazumi. Kopiau laiptais vis dar apdujęs dėl nelaimės ir lėkimo į ligoninę, apspangęs nuo ilgo laukimo valandų ir dar ilgesnio šliaužimo plentu iki mamos namų. Visą dieną tupinėjau apie bėdon pakliuvusį vaiką ir niekuo negalėjau padėti. Bjaurus jausmas.

Kazumi palinkusi per turėklus žiūrėjo žemyn. Ir kai pamačiau ją tokią, ilgus juodus plaukus nusibraukusią nuo besišypsančio dailaus veido, man dingtelėjo, kad šitas vakaras mudviem turėtų būti nepaprastas. Ir kai ji mane pabučiavo, jau buvau tuo tikras. Ji pasirengusi žengti paskutinį žingsnį. Visi mano seni vestuviniai priesakai pripažinti negaliojančiais ir atmesti. Mudu netrukus peržengsime ribą ir dabar jau pasižadėsime vienas kitam.

Viduje iš antrojo kambario liejosi violončele griežiamos gamos. Kaimynė buvo namie, tačiau Kazumi sąmokslininkiškai nusišypsojo.

— Bus kambaryje, — pasakė. — Jai reikia mokytis. Nebijok.

Stalas buvo padengtas dviem. Ypatinga vakarienė dviem — šampano taurės, lininės servetėlės, prieblandoje šokanti sidabrinėje žvakidėje jau uždegtos baltos žvakės liepsnelė.

Man širdis sutvinkčiojo kaip kokia sena bepranykstanti mėlynė, kai pamačiau, kaip jos stengtasi.

— Kaip Patas? Kaip mama?

— Gerai.

Ji buvo manajame gyvenime. Pažinojo mano sūnų ir mano motiną. Jie jai rūpėjo, jiems ji patiko. Kada nors, kai prabėgs keletas metų, jie ją galbūt pamils. Ir ji juos pamils. Žinojau tai. Taip ir bus. Ji man artima. Ji jau priklauso visa kam. Na, ne visai viskam. Kaip ji buvo atskirta nuo Sidės, taip ir Sidė buvo atskirta nuo jos. Ir aš negalėjau Kazumi pasakoti apie Pegę — nebūčiau žinojęs, nuo ko pradėti.

Stalo viduryje — didžiulis prikaistuvis, kūpsantis ant savotiškos dujinės viryklėlės. Kažkas panašaus į tai, kas naudojama iškylose, jei esi gurmanas ir mėgsti šaunias vaišes gamtoje. Lėkštėse gulėjo plonai supjaustyta jautiena, balti tofu luisteliai ir kalnai šviežių daržovių, kai kurios man net nepažįstamos.

— Sukijaki, — pasakiau. — Šaunu.

Ji buvo patenkinta.

— Visiems vakariečiams patinka sukijaki. Atsirado Japonijoje, kai imperatorius Meiji pradėjo valgyti mėsą. Dvidešimto amžiaus pradžioje. Iki tol — tik žuvis.

— Šito nežinojau, — prisipažinau sėsdamasis. — Nesu girdėjęs.

Pokštelėjo šampanas, Kazumi pripylė taures.

— Kampai, — pasakiau.

— Į sveikatą, — palinkėjo ji.

Ji apėjo stalą, pabučiavo mane į lūpas, o tada šypsodamasi į čirškantį prikaistuvį įmetė kelis griežinėlius jautienos, šiek tiek daržovių, užpylė kažkokio padažo. Kaimynė liovėsi čirpinti gamas ir pradėjo griežti „Dainą be žodžių“. Ir ta melodija, liūdna, rami, kupina amžiams prarastų dalykų nuojautos, tarsi kumštis sugniaužė man gerklę.

— Šitas padažas vadinasi varašita. Pagamintas iš sojų padažo, saldžiųjų ryžių vyno ir cukraus. Žinai, ką reikia daryti toliau?

Ant stalo stovėjo pora lakuotų dubenėlių, o greta du kiaušiniai.

— Suplaksime kiaušinius ir dažysime į juos mėsą ir daržoves, — pasakiau stengdamasis nepasiduoti kaklą gniaužiančiam kumščiui.

— Oho! — šūktelėjo Kazumi. — Supratau, tu tikras sukijaki žinovas.

Ir aš kai ką supratau. Kaip žaibas švystelėjo suvokimas, kad manoji svajonė niekados neišsipildys, neišsipildys nė per milijoną metų. Turėjau svajonę viską pradėti iš naujo — pabėgti su Kazumi, drauge pasiimti vaiką. Štai ko norėjau. Ne vien naujos moters. Ne vien to. Sulipdyti pasaulį ir susigrąžinti šeimą. Naujos žmonos. Naujo gyvenimo.

Nė nežinau, kur būtume keliavę. Į Airijos vakarus. Į Paryžių. Gal būtų pakakę ir kokio kito šiaurinio Londono kampelio. Gal ir Primrous Hilas būtų buvęs pakankamai atokus. Bet kur. Būtume iškeliavę. Mano svajonėse mes jau buvome pasirengę kelionei.

Dabar supratau, kad šita svajonė niekada neišsipildys. Ne dėl Kazumi kaltės. Dėl to, kad būtų tekę mokėti pernelyg brangiai. Kad galėčiau pradėti iš naujo, būtų tekę atsisakyti pernelyg daug to, kas brangu, būtų tekę išmesti pernelyg daug gyvenimo.

Maniau, kad viena tėra svarbu — mano jausmai jai. Meilė, susižavėjimas — vadinkit, kaip norit.

Bet yra ne taip.

Svarbu ir kita.

Žinau, kad galėjau pasielgti kaip daugelis. Galėjau stengtis, kad Sidė būtų pusėtinai laiminga, ir nepalikti Kazumi, šiai irgi suteikdamas šiek tiek laimės. Įvairiausiais būdais jas abi mulkinti. Ir galbūt išlipčiau iš viso to sausas meluodamas per akis visiems, meluodamas Sidei, meluodamas Kazumi, o daugiausia meluodamas sau — sakydamas sau, kad nuoširdžiai myliu jas abi. Kaip tik aš moku.

Bet pabandyk mylėti dvi moteris ir viskas baigsis tuo, kad nemylėsi nei vienos. Tik jau ne taip, kaip jos reikalauja.

Pabandyk mylėti dvi ir tikrai taip nutiks — perplyši per pusę.

Reikia akmens širdį turėti, kad įstengtum gyventi tokį dvigubą gyvenimą. Ir ne tik tu, bet ir ji. Toji kita moteris. Žinojau, kad Kazumi nesukurta tokiam gyvenimui. Žinojau, kad Kazumi ne iš tokio molio, kad galėtų būti mano meilužė. Nebuvo ji tokia šalta, tokia sena, tokia tvirta. Visos tos savybės, dėl kurių ją mylėjau, buvo būtent tos priežastys, dėl kurių ji nebūtų buvusi ta antroji. Jos širdis buvo pati geriausia, pati švelniausia visame pasaulyje. Vis dar taip maniau. Net ir dabar.

Galų gale aš puikiai ją pažįstu. Matau joje savo atspindžius, na, bent jau geriausius bruožus. Ji tiki, iš visos širdies tiki, jog gali atrasti meilę, pakeisiančią jos pasaulį. Ir turbūt ji teisi. Bet dabar suvokiau, kad su manimi ji tokios meilės neras.

Su šia moterimi turėjo būti viskas arba nieko. Štai už ką ją mylėjau — dabar jau galiu šitaip sakyti. Mylėjau ją. Tačiau ji nesukurta meilės nuotykiui. Visais kitais požiūriais ji tobula, bet šiam vaidmeniui netinka. Ji — romantikė. Sakykite, ką norite, apie šias svajingas sielas, apie suirutę ir pražūtį, kurią sėja romantikai, tačiau vienos jų savybės niekas negalėtų paneigti. Jie niekados nesitaiksto su antrąja vieta.

— Kazumi.

Aš atsistojau.

Jos veidas apsiblausė.

— Kas negerai — kiaušinis? Nemėgsti žalio kiaušinio?

Atsargiai pastačiau taurę su šampanu ant stalo.

— Žalias kiaušinis skanu. Aš tik... aš negaliu. Aš labai labai atsiprašau. Aš eisiu.

Ji linktelėjo. Mačiau, kaip bando viską suvokti, kaip vis labiau pyksta.

— Tada eik. Drožk pas savo žmoną.

— Atsiprašau.

Ji čiupo žvakidę ir sviedė į mane — laukinis judesys, nuo kurio žvakidė praskriejo man pro galvą, o ant staltiesės pasiliejo baltas žvakės vaškas. Įsiutusi ji ėmė kumščiais taškyti mudviejų ypatingąją vakarienę, viską daužyti. Taurės ir daržovės, sidabriniai stalo įrankiai ir lazdelės, dailios servetėlės aptaškytos sojų padažu. Ant stalo, ant žemės. Ypatingosios vakarienės produktai sudribę prie mano kojų. Viskas sugadinta.

Kazumi nukorusi galvą. Plaukai kaip ilgas juodas šydas.

— Kazumi.

— Keliauk namo.

Išėjau, palikau ją. Svylančios jautienos kvapas ore, per sienas besiskverbiantys kaimynės violončelės garsai, o mano pilve šampanas, kurio nenorėjau.

Nelengva ją palikti. Bet juk galų gale Sidė turi daugiau teisių į mane. Sidė turi pranašumą — su ja mano namai.

Kad ir kas būtų toliau, aš privalau būti su savo žmona.

Net jeigu mudviem teliko viena — ištarti sudie.

Sidė vis dar budėjo ligoninėje.

Pegė ligoninės lovoje atrodė visai mažytė, jos sugipsuota koja buvo pridengta savotišku apsauginiu uždangalu, papilkėjęs veidelis per miegus raukėsi. Ji miegojo sėdom, galvą nusvarinusi į šoną, tarsi būtų ką tik užsnūdusi.

Iš pradžių Sidės nepamačiau. Paskui radau kitapus lovos miegančią ant grindų, įsisupusią į porą mėlynų ligoninės antklodžių. Buvo jau po vidurnakčio. Kai pasilenkiau prie jos, Sidė pakirdo.

— Ji buvo pabudusi. Iš skausmo. Jai kažko suleido, ir dabar ji užmigo. Seselė sakė, kad miegos iki ryto. — Abudu žiūrėjome į miegantį vaiką. Pegė nejudėjo. — Iki tol nieko neturėtų nutikti. Žinai, nieko nelieka. Laukti.

— Side, parvažiuok trumpam namo.

— Ne, nepaliksiu jos.

— Važiuojam namo. Palįsi po dušu. Numigsi. Savo lovoje. Išgersi arbatos, gal sumuštinį suvalgysi. Važiuojam. Ryt būsi stipresnė.

Ji pavargusi šyptelėjo, paglostė man ranką.

— Ačiū, Hari, kad tu su manimi, — padėkojo ji, o aš pajutau, kaip nukaitau iš gėdos.

— Ir tu buvai su manimi, — pasakiau. — Kai Patas susižeidė. Prisimeni?

Tai buvo beveik prieš trejus metus. Man ir dabar akyse stovėjo vaizdas, kaip mano vaikas krenta į tuščią baseiną, ir dabar mačiau, kaip aplink jo šviesius plaukelius plečiasi tamsi kraujo aureolė. Tą kartą pasimokiau. Tą kartą supratau, kad šitas pasaulis gali iš tavęs atimti vaiką. O Sidė buvo su manimi. Džiną Japonijoje stengėsi susigrąžinti gyvenimą, atrasti savąjį Aš, gal ieškojo meilės ar veikė dar kokį velnią, o aš čia nieko neturėjau. Tik tėvus, kurie visados buvo šalia. Ir Sidę, kuri galėjo būti kur nors kitur. Kur nors, kur daug lengviau.

— Dabar atrodo, kad labai seniai, — pasakė Sidė.

— Važiuojam namo, Side. Tik kelioms valandoms. Tu juk visą dieną ant kojų.

Tačiau ji būtinai norėjo man kažką pasakyti.

— Aš žinau, Hari, kad tu nori būti laisvas.

— Ne dabar. Nekalbėkim apie tai. Būk gera.

— Ne, paklausyk. Žinau, kad tu nori būti laisvas. Nes visi vyrai nori būti laisvi, o tu nori labiau už kitus. Gal kad toks jaunas tapai tėvu, vyru. O kai esi toks jaunas, viskas nesiseka. Gerai nežinau, kodėl tu taip labai nori. Bet žinau, kad svajoji apie laisvę — svarstai, kaip būtų, jei nebūtų nei žmonos, nei vaikų, nei atsakomybės. Bet kas nutiktų, jei būtum laisvas, Hari? Ar žinai?

— Važiuojam namo.

Ji pergalingai nusišypsojo.

— O aš žinau, Hari. Žinau. Žinau, kas nutiktų, jei būtum laisvas.

— Side...

— Paklausyk. Štai kas tau nutiktų, jei būtum laisvas, Hari. Sutiktum kokią merginą, kokią nors jauną gražuolę, ir įsimylėtum iki ausų. Pamestum dėl jos galvą. Ir viskas baigtųsi maždaug taip pat, kaip su manimi, kaip buvo su Džiną, kaip baigėsi visoms moterims, kurias mylėjai. Negi nesupranti, Hari? Jei sugebi ką nors mylėti, niekados nebūsi visiškai laisvas. Negali būti. Tu tai paaukoji. Paaukoji savo laisvę. Už šį tą geresnio.

Paėmiau jos paltą ir padėjau apsirengti. Abudu sužiurome į miegantį vaiką — nė vienam nesinorėjo jo palikti.

Blyškus Pegės veidelis baltame pagalvės fone, rodos, visai išnyko.

— Viskas ne tam, kad pakliūtum į spąstus, Hari, — pasakė Sidė. — Santuoka, vestuvinis žiedas, aš ir Pegė. Žinau, kad būtent taip jautiesi, tačiau taip būti neturėjo. Tu ir aš — ne tam, kad jaustumeis pagautas, Hari.

— Važiuojam namo, gerai?

— Tam, kad būtum laisvas.

Gulėjau tamsoje savo lovoje ir klausiausi šniokščiančio dušo, paskui jos žingsnių į svečių kambarį. Tik tada supratau, kad ji atėjo į mudviejų miegamąjį, kai išvydau stovinčią prie lovos. Juodi plaukai drėgni ir žvilgantys, ilgos kojos nuogos ir kiek pašiurpusios nuo nakties vėsos. Ir ta pati žalia suknelė.

— Ji vis dar tinka, Hari, — pasakė Sidė ir staiga atsidūrė mano glėby. Ir tada, kaip dažniausiai nutinka, kai prie slenksčio stovi liga ar mirtis, kai, suvokęs, ko gali netekti, pajunti neapsakomą gyvenimo alkį, mudu mylėjomės kaip nykstančios rūšies būtybės.

Iš tiesų tėra dvi sekso rūšys. Nesantuokinis ir santuokinis. Trokštamas ir iš pareigos. Aistringas ir iš užuojautos. Karštas ir be entuziazmo. Dulkinimasis ir mylėjimasis.

Paprastai, atėjus laikui, vienos rūšies netenki dėl kitos. Taip jau nutinka. Bet visados gali tą pirmąją rūšį susigrąžinti.

Kaip mano mama sako.

Tereikia iš naujo įsimylėti.

Dvidešimt aštuntas skyrius

Primrous Hile ištarėme vienas kitam sudie.

Nebūčiau labai stebėjęsis, jei ji nebūtų panorusi su manimi kalbėtis. Tačiau Kazumi savy turėjo kažko — lyg ir kilnaus etiketo paisymo, galbūt tai japonų bruožas, — kas leido jai ateiti ir šį sykį.

Buvo viena iš tų vaiskių šviesių vasaros dienų, kai Londonas tiesiog nušvinta. Nuo Primrous Hilo matei visą miestą, tačiau tykus transporto ūžesys atrodė labai labai tolimas. Realus pasaulis atsitraukė. Bet aš žinojau, kad jis artėja.

Dar buvo labai anksti. Aplinkui zujo šunys ir bėgiotojai, žmonės skubėjo į darbą su kapucino puodeliais rankose, ir žibintai, tie senoviniai kažkokį kitą prarastą miestą primenantys žibintai, vis dar blausiai švietė Primrous Hilą užliejusioje ryto šviesoje.

— Liksi čia ar grįši į Japoniją?

— Negali manęs šito klausti. Neturi teisės šito klausti.

— Atsiprašau.

— Baik šitai kartoti. Nesakyk to daugiau. Prašau.

Ji kažką man ištiesė. Nuotrauką, kai mudu fotografavomės laikydami aparatą ištiestoje rankoje. Juokėmės taip, tarsi niekas niekada nesibaigs.

— Manydavau, kad jeigu ką nors nufotografuoji, tai jau niekuomet jo ir neprarasi, — pasakė Kazumi. — O dabar man atrodo kitaip. Mūsų nuotraukos mums parodo tai, ką praradome.

— Mudu neprarandame vienas kito, — pasakiau. — Kai du žmonės domisi vienas kitu, jie vienas kito nepraranda.

— Kvaila, — susierzino ji. Nesusivaldęs šyptelėjau. Ji visados kalbą iškreipdavo kaip tik tiek, kad kalba pasidarytų ypatinga. — Visiškai kvaila.

Papurčiau galvą.

— Tu visados man būsi svarbi, Kazumi. Visados man rūpėsi. Rūpėsi ir tada, kai būsi su kitu vyru. Kaip gali du žmonės, mylėję vienas kitą, visiškai vienas kitą prarasti?

— Nežinau, — pasakė Kazumi. — Negaliu paaiškinti, bet taip ir būna.

— Aš nenoriu, kad pranyktum iš mano gyvenimo.

— Ir aš nenoriu.

— Pasaulyje keturi milijardai žmonių, o man rūpi saujelė. Kurioje esi ir tu. Tu ypač. Todėl nekalbėk taip, tarsi mes vienas kito netenkame.

— Gerai, Hari.

— Amžiams drauge?

Ji nusišypsojo.

— Amžiams drauge, Hari.

— Iki, Kazumi.

— Iki.

Žiūrėjau, kaip ji nuo Primrous Hilo leidžiasi vienu iš tų keistų takelių, besikryžiuojančių po visą parką ir nubėgančių visiškai skirtingomis kryptimis, tarsi, keliaudamas per savo gyvenimą, būtum priverstas rinktis, kur sukti.

Žiūrėjau tol, kol ji pranyko. Žinojau, kad niekados nepaliausiu svarstyti, kaip kažin būtų buvę, jei mudu būtume likę drauge, niekados nenustosiu apie ją galvojęs ir matęsis su ja sapnuose.

Ir vos tik ji išėjo iš parko ir galiausiai pranyko iš mano horizonto, kažkas įvyko. Galėjau tai nujausti. Tarsi visame Primrous Hile būtų užgesusios šviesos.

Daugiau jos niekados nebemačiau.

Mama užsimovė Dolės Parton peruką ir išsiruošė apsipirkti.

Nedidelė parduotuvėlė kaimynystėje, kur ji ištisus dešimtmečius pirkosi sau maistą, neseniai užsidarė, nes savininkas išėjo į pensiją, ir dabar jai reikėjo keliauti į kaži kur esantį milžinišką prekybos centrą. Tiesą sakant, mamai prekybos centrai patiko labiau — „Kur kas didesnis pasirinkimas, mielasis“, — tačiau autobusas ten kaip ir nevažinėjo, todėl kartą per savaitę mudu su Patu veždavomės ją automobiliu.

Pasukome savo vežimėlį į šviežios mėsos skyrių ir staiga susidūrėme su senuku, nešinu vieniša kačių ėdalo skardinėle savo rezginėje. Nukaręs išvėpęs smakras buvo apžėlęs trijų dienų senumo šeriais, o megztinis atrodė taip, tarsi iš jo būtų mitusi nemenka kandžių šeimyna. Kai apglosčiau apšepusį seneliuką, supratau, kad pažįstu jį.

— Elizabeta! — šūktelėjo jis.

Tai buvo Teksas, nors šiandien jis buvo kur kas panašesnis į Grehemą.

Mama į savo žvilgantį, ir taip jau netuščią vežimėlį abejingai įsimetė natūralaus kumpio gabalą.

— O, labas. — Ji nesiteikė jo pavadinti kaubojišku vardu, nei, tiesą sakant, apskritai vardu. — Kaip šokiai?

Teksas vyptelėjęs atsiduso ir pasitrynė šlaunį.

— Man įskilo šlaunikaulis, Liza. Per „Harvudo tryptinį“ Vikforde. Šokius kuriam laikui teko atidėti.

Jis spoksojo į mano mamą taip, tarsi ši būtų Džoana Kolins pačiame žydėjime. Ir tikrai — mama atrodė puikiai.

Ne tik dėl šviesių kantri-vesterno plaukų kupetos ar dėl to, kad numetė svorio. Dabar mano mama skleidė pasitikėjimą savimi, sunkiai įgytą vidinę jėgą, nuo kurios jos akyse radosi niekados nematytas spindesys. Kad ją be jokių ceremoniją pametė šitas senukas, tebuvo smulkmena. Ji išgyveno kur kas žiauresnių likimo smūgių.

— O tu atrodai... gražiai, — pasakė Teksas.

— Ačiū. — Mama mandagiai nusišypsojo. Žvelgė į suvytusį seneliuką tarsi abejodama, ar jį pažįsta. — Malonu buvo susitikti. — Ji grįžtelėjo į mane ir Patą. — Važiuojam, berniukai.

— Gal... gal kada drauge išgertume arbatos, — išmikčiojo Teksas. — Jei turėtum laiko.

Mama apsimetė, kad neišgirdo. Taip ir palikome Grehemą ir jo vienišą kačių ėdalo skardinėlę prie mėsos šaldytuvo.

— Galėtum su juo išgerti arbatos, — pasakiau mamai, nors širdy džiūgavau, kaip ji tam pasipūtėliui aplaužė ragus. — Jis — nepiktybiškas pagyvenęs žmogelis.

— Bet jis ne mano žmogelis, Hari. Trumpam buvau tai pamiršusi. Paskui prisiminiau. Man yra tik vienas vyras. Ir taip bus visados.

Mudu su Patu stengėmės neatsilikti, kai šviesiaplaukė mamos galva lingavo kasų link. Ir man dingtelėjo: Dolė Parton būtų didžiavusis mano mama. Kad ir kokią baisią operaciją ji ištvėrė, kažkas joje buvo nepajudinama.

Beišvažiuodami iš stovėjimo aikštelės, lietaus dulksnoje pamatėme autobuso belaukiantį Teksą. Nebepasiūliau jo pavėžėti.

Mama abejingai žiūrėjo tiesiai į jį, ir man net dingtelėjo, kad ji tuoj parodys pirštą. Žinojau, kad ji per daug mandagi, kad taip padarytų. Bet jeigu Grehemui, dar žinomam Tekso vardu, būtų parodžiusi pirštą, tai nebūtų buvęs didysis pirštas.

Tai būtų buvęs gretimas pirštas, dešinės rankos bevardis, tas, ant kurio ji iki šiol mūvi vestuvinį žiedą.

Prie mamos namo jau laukė trys moterys. Viena iš jų įkopusi į penktą dešimtį, o kitos dvi jaunesnės už mane. Visos atrodė taip, tarsi jas būtų užgulusi viso pasaulio našta.

Mama suleido mus visus į vidų. Ir be mamos paaiškinimo supratau, kad čia vienos iš tų moterų, kurias mama konsultuoja dėl krūties vėžio. Moterys su Patu suėjo į svetainę, o mudu su mama — virti arbatos. Girdėjosi, kaip moterys nusijuokė iš kažko, ką pasakė mano berniukas. Atrodė, kad seniai besijuokė.

— Matai tą jauną moteriškę, Hari? Jai darė tokią pačią operaciją kaip man. Irgi pašalino krūtį. Dabar bijo į save pasižiūrėti. Gali įsivaizduoti? Bijo veidrodžio. Negalima leistis, kad taip būtų. Negalima bijoti pasižiūrėti į save. Jos gali pasikalbėti su manimi. Nes jų šeimos — jų vyrai, dukterys, sūnūs, — jie nori būti nuraminti. Jie nenori tiesos — jie nori nuraminimo. O manęs joms raminti nereikia. Ir šalia manęs joms nereikia gėdytis. Nes aš tokia pati. Ir ko gi čia gėdytis? Nėra jau taip blogai. Joms drovu. Aš vyresnė už jas, Hari, ir stipresnė negu anksčiau. Tai suteikė man stiprybės. Tai suteikė man lyg ir kažkokios jėgos. Aš nebebijau šio pasaulio. Šitos mergaitės — žinau, kad turiu sakyti moterys, bet man jos mergaitės, — jos negali savo vyrams pasisakyti, kaip jaučiasi. Tai normalu. Nėra tokio dalyko kaip nekomplikuotas gyvenimas. Dabar tai suprantu. Mylėjau tavo tėtį labiau už patį gyvenimą. Bet nėra reikalo visko pasakoti žmogui, su kuriuo esi susituokęs. Ir nėra čia nieko gėdinga.

— Bet galbūt jų vyrai suprastų, — pasakiau. — Juk reikia stengtis suprasti vienas kitą, ar ne? Ir jeigu jie iš tiesų jas myli, galbūt jie suprastų.

— Galbūt, — pasakė mama. — Jeigu iš tiesų myli.

— Ar galiu paklausti? Apie tave ir tėtį?

— Klausk.

— Ar tai keičiasi? Turiu omeny, laikui einant. Ar turėčiau laukti, kad mano santuoka pasidarys kitokia, negu buvo iš pradžių?

Mama nusišypsojo.

— Visą laiką keičiasi, niekada nepaliauja keistis. Kai esi jaunas, sakai — Myliu tave, nes man tavęs reikia. Kai esi senas — Man reikia tavęs, nes aš tave myliu. Didelis skirtumas. Ir aš nesakau, kad viena geriau už kita, nors antruoju atveju paprastai trunka šiek tiek ilgiau. Bet niekados nesiliauji mylėjęs vienas kitą, Hari. Niekados, jeigu tai tikra. — Ji suėmė mano rankas. — Paklausyk, Hari. Pasikalbėk su ja, jeigu tau maga. Pasikalbėk su Side. Pasakyk jai, kas buvo. Pasikalbėk su savo žmona, jei manai, kad tai padės.

— Nežinau, ar galiu. Matai, norėjau, kad ji manimi didžiuotųsi, mama. Taip, kaip tu didžiavaisi tėčiu. — Spustelėjau jos rankas. — Noriu, kad ir tu manimi didžiuotumeisi.

— Aš jau tavimi didžiuojuosi, — pasakė mane mama.

Pegė grįžo namo. Gipsas mirgėjo visos palatos vaikų parašais. Turės praeiti dar kiek laiko, kol ji vėl galės eiti į mokyklą. Vis dėlto koja gijo, ir mes tą vakarą sugulėme apsilpę iš palengvėjimo. Pegė sveiko. Ir kažkokiu būdu, ko negalėčiau niekaip paaiškinti, sveikau ir aš.

— Side, turiu tau kai ką pasakyti.

— Nereikia man nieko sakyti. Kaip ir aš neturiu ko tau pasakyti apie Luką. Nes nėra ko sakyti.

— Bet aš noriu kai ką pasakyti. Apie tai, kas nutiko. Kaip mudu buvome kuriam laikui praradę vienas kitą.

— Nereikia nieko sakyti. Tiesiog pailsink akis. — Žmona tamsoje palietė mano ranką. — Dabar tu namie.

Dvidešimt devintas skyrius

Gyvenimas laiko įkaitais visus, kuriuos mylime.

Štai kodėl mano žmonai taip sunku, Pegei grįžus namo. Kai jau kartą matei savo vaiką ligoninėje, niekados nebesi visiškai laisvas. Nebesi toks laisvas, koks buvai anksčiau, nebesi, kai sužinojai, ką reiškia mylėti sergantį vaiką, kai suvokei, kaip tai gali būti sunku. Nes niekados nebesi laisvas nuo baimės, kad tai vėl gali nutikti, ir kitą kartą gali būti dar blogiau.

O rūpestį kėlė ne vien duktė. Vėlyvi vakariniai skambučiai iš Teksaso, kur Sidės seserys nerimavo dėl motinos: ją surado klaidžiojančią po stovėjimo aikštelę Hiustono centre su „Vėjo nublokštų“ DVD rankose, be pinigų ir neprisimenančią, kaip čia atsirado. „Panašu į senatvinės ligos pradžią“, — pasakė mano mama, ir tai buvo baisu. Dar vienas rūpestis mano žmonai.

Todėl kai vieną vakarą išjungėme šviesą, ir Sidė tingiai tarstelėjo, kad nebuvo mėnesinių, aš pamaniau sau — nuo įtampos.

Įtampa išdarinėja kuo keisčiausius dalykėlius su žmogaus kūnu.

Ir kai žmona kitą rytą vos pabudusi nulėkė į vonią ir ėmė žiaukčioti, nors nieko neišvėmė, pamaniau — vargšelė. Be proto nerimauja dėl dukters, o dabar ir dėl motinos.

Ir netgi stovėdamas prie vonios durų, klausydamasis, kaip žmona bando išsivemti, net ir tada vis dar nesupratau. Vis dar nesupratau, kad vėl viskas vyksta iš naujo.

Geriausia, kas gali būti pasaulyje.

Buvau jau tą daikčiuką matęs.

Tiesą sakant, kai Džiną pirmą kartą sužinojo atsirasiant Patą, mačiau jų tuzinus. Nieko ypatinga. Balta plastikinė juostelė. Atrodo taip, lyg jai kažko trūktų, — tarsi dantų šepetukas be šerelių.

Paėmiau nėštumo testą. Buvo neįtikėtinai lengvas. Kaip ir mano galva.

Ant juostelės du mažyčiai langiukai. Viename, apvaliajame langiuke buvo plonytė mėlyna linija. O kitame, stačiakampiame langiuke — kažkokiu būdu supratau, kad čia tas svarbusis langiukas, lemiamas langiukas, kuris pakeis viską, — buvo dar viena plona mėlyna linija.

Ir pagaliau aš supratau. Ne tik dėl išnykusių mėnesinių ir pykinimo, o dėl visko. Galų gale suvokiau. Supratau, kodėl turiu likti ir kodėl liksiu visiems laikams.

Ir tada veikiau pajutau, o ne išgirdau, kaip vonios tarpdury atsirado Sidė. Ji ir juokėsi, ir verkė — įtariu, kad tai standartinė reakcija, — šluostydamasi akis marškinėlių rankove.

— Ar tu nieko prieš? — paklausė ji.

Apkabinau ją.

— Aš ne tik nieko prieš. Tai puiku. Geriausia, kas gali būti.

Tada mano žmona pasižiūrėjo į mane ir nusišypsojo. Ir, ko gero, antrą kartą gyvenime aš supratau, kodėl aš gyvenu.

— Palauk, palauk, — pasakė Eimonas. — Tu lieki su žmona dėl kažkokio šunsnukio su BMW? Ar teisingai aš supratau?

— Aš taip nesakiau.

— Tu pasakei, kad ta nelaimė viską pakeitė. Kad ji krovėsi daiktus prieš tam įvykstant. Ji norėjo tave palikti, Hari, o tu buvai pasirengęs viską pradėti iš pradžių su kita moterimi.

Ar mudu su Side būtume išsiskyrę, jei Pegei nebūtų nutikusi ta nelaimė? Tiesą sakant, nežinau, kas mus būtų sustabdęs.

Štai kaip viskas trapu, plona, painu ir gležna kaip voratinklis, kruopščiai sumegzta, bet užtenka kelių žiaurių atsitiktinių smūgių, kad suplyštų. Mano tėvų santuoka, atrodo, buvo iš patvaresnės medžiagos. Mano mama ir tėtis nuoširdžiai tikėjo, kad su niekuo kitu jie nebūtų laimingi. Aš žinojau, kad man tai netinka. Būčiau galėjęs būti laimingas su Kazumi. O Kazumi gali atrasti tą visų ieškomą žmogišką ryšį su kokiu nors kitu vyru. Kaip ir Sidė gali sutikti kitą žmogų, kuris ją mylėtų. Ir tai nereiškia, kad mano santykiai su žmona niekų verti. Kai kada, suvokę, kad išgyventume vienas be kito, dar labiau vertiname tai, ką turime. Mes drauge, nes pasirinkome būti drauge.

Pasirinkimų kupiname pasaulyje pasirinkome vienas kitą.

— Vaikas, — paaiškinau Eimonui. — Štai kas iš tiesų vėl mudu suvedė krūvon. Vaikas, kurį mudu turėsime. Būsime tikra šeima. O gal jau ir esame.

Neatrodė, kad jį įtikinau. Jam iš manęs reikėjo tikrumo, geležinių garantijų, kad meilė bus amžina, o santuoka patvari.

Bet, kaip sako mano mama, jei, vaikeli, nori garantijos, nusipirk skrudintuvę.

— Paklausyk, Eimonai, ta priežastis, kodėl likau su žmona, paprasta. Aš su ja, nes ją myliu.

— Taip, kaip mylėjai Kazumi? Ar kitaip? Kitokia meile ar visiškai tokia pačia meile? Man reikia žinoti. O kas, Hari, jei viskas būtų kitaip? Jei būtum permiegojęs su Kazumi Airijoje? Ir nebūtum miegojęs su savo žmona, kai grįžai į Londoną? Kas — ir tai svarbiausia — kas, jei kita moteris būtų toji, kuri nešioja tavo vaiką?

— Na, tada...

Negalėjau atsakyti.

Kartais tiesiog geriausia nekreipti dėmesio į tą chaosą, kuris tyko už laukujų durų.

Visos tos moterys, kurias galėjau mylėti, visi tie kiti gyvenimai, kuriuos galėjau gyventi, visi vaikai, kurie laukė, kada gims, — tiesiog negalvojau apie tai šiandien.

Šiaip ar taip, aš vedęs vyras.

Kraujospūdis nukrito. Hipertonija traukėsi. Kraujo tiekimas į mano smegenis artimiausiu laiku neturėtų nutrūkti.

Geros naujienos, pamaniau. Noriu matyti, kaip auga šitas vaikas. Dar noriu pasitrinti aplink, kol šitas gimsiantis vaikelis ims manyti, kad aš — senas kvailys, nieko neišmanantis apie gyvenimą. Noriu pagyventi, iki mano jauniausias vaikas suaugs. Štai koks dabar mano planas. Štai koks mano naujas tikslas.

Kuo toliau, tuo man labiau atrodė, kad tai apskritai vienintelis dėmesio vertas tikslas.

— 135 ir 75, — pranešė gydytoja. — Neblogai. Visai neblogai. Svoris mažėja... Nerūkote... Mankštinatės?

— Trisdešimt minučių pratimų širdies ir kraujagyslių veiklai skatinti, triskart per savaitę.

— Maždaug tiek ir reikia. Nepersistenkite. Šiais laikais treniruokliai pribaigia tiek pat vidutinio amžiaus vyrų kaip vėžys ir širdies ligos. Kiek druskos vartojate?

— Nė iš tolo.

— Kofeinas?

— Na, sunku atsisakyti kapucino. Bet gerokai apmažinau.

— Kartais tenka atsisakyti to, ką mylime, kad išmoktume vertinti tai, ko mums reikia.

Prieš mane iškilo mano žmonos veidas. Juodi kinišku stiliumi nukirpti plaukai, plačiai įstatytos rudos akys ir plati šypsena, vos įžiūrimos juoko raukšlelės, kurių po truputį atsiranda aplink mažą dailią burną. Toks pažįstamas, toks mylimas veidas.

— O jeigu tai tas pats? Kas, jeigu suvokiame, kad tai, ką mylime, yra tai, ko mums reikia?

Gydytoja šypsodamasi susirinko kraujospūdžio matuoklį.

— Tada jums manęs nebereikia, — pasakė ji.

Mudu su Pege įėjome pro paauksuotas prekybos centro duris ir iš karto patekome į įvairiausių kvapų debesį. Parduotuvėje bangavo minios žmonių ir mudu instinktyviai susikibome už rankų.

— Hari, žiūrėk — veltui daro manikiūrą! Nulakuoja nagučius ir visai nereikia mokėti!

— Gal vėliau, zuiki.

Eskalatoriumi pakilome į vaikų ir kūdikių skyrių.

Kaip viskas pasikeitė nuo ano karto, kai pirmąkart tapau tėvu. O gal mudu su Džiną neturėjome tiek pinigų, kad viską pirkinėtume. Tačiau daugybė daiktų man buvo visiškai nauji.

Kūdikio šokynė — tą pažinau ir labai ryškiai prisiminiau, kaip Patas, tarsi koks mažas bedantis Buda, šokinėdavo aukštyn žemyn ir iš malonumo rodydavo dantenas. Bet juostos ant lovytės turėklų, kad vaikas jų negraužtų, — kada šitos atsirado? Ir automobilinė žaislų dėžė — žaislai ir dabar išmėtomi po visą užpakalinę sėdynę? Tik pažiūrėkit į visus kitus reikmenis — gamtos garsų lopšinė kūdikiui (groja keturis malonius garsus, kad vaikas nurimtų ir užmigtų), vonelės įdėklas (minkštas kokono formos plaustelis, kad kūdikio galvelė būtų virš vandens, o kūnelis saugiai plūduriuotų paviršiuje).

Ir akių apsauga nuo šampūno — apsauginiai akinukai trenkant galvą. Va čia tai gudru, va čia tai išradimas. Patui būtų pravertę tokie. O pažiūrėkit į šitą — seilinukas dubenėlis, kad vaikas valgydamas neapsilietų. Dvidešimt pirmojo amžiaus vaikas net nesidrabstys aplink maistu.

— Pege, ką jie dar sugalvos? Pege?

Ir tada pamačiau, kad jos nėra.

Baimė nutvilkė karšta banga.

Apieškojau visą vaikų skyrių, bet Pegės neradau. Pagalvojau apie jos tėvą, kuris išvažiavo medaus mėnesio ir nebegrįžo, kuris įskaudino Pegei širdelę, nes persikraustė gyventi į Manilą — vėl ieškoti laimės tolimame pasaulio krašte, pametus vaiką kaip kokią beviltišką skolą.

Džimis vėl metė dukterį ir šįkart visam laikui, ir nors man nuo to gyvenimas palengvėjo, Pegei paliko žaizda, kurią ji nešiosis visą gyvenimą, žaizda, kuri niekados neužgis. Pegei, šitam gražiam vaikui, kuris nusipelnė būti vien tik mylimas.

Ir man dingtelėjo, kažin ar taip jau labai nuo jo skiriuosi, kažin ar esu bent kiek geresnis už Džimį — tas, kurio reikalų sąraše vaikas amžinai atsiduria paskutinėje vietoje. Ar tikrai aš geresnis? Ar taip užsiliūliavęs svajomis apie gimsiantį kūdikį, jog užmiršau apie greta esantį gyvą vaiką.

Išnaršiau visą aukštą, žadėjau aukso kalnus Dievui, meldžiau dar vienos progos, desperatiškai klausinėjau pardavėjų ir pirkėjų, ar nematė mažos mergaitės su rožine lėlės Liusės kuprine.

O paskui staiga suvokiau, kur ieškoti.

Ji buvo apačioje, netoli tų paauksuotų durų daugybės kvapų debesy — kosmetikos skyriuje kantriai laukė, kol jai veltui nulakuos nagučius.

— O, Hari, — pasakė. — Ar radai, ko ieškojai?

— Taip, karalaite. Man rodos, jau viską turim.

Baltu chalatu vilkinti pardavėja džiugiai mudviem nusišypsojo.

— Tai gražią dukrytę turite, — pagyrė.

Mudu su Pege tik šyptelėjome vienas kitam.

Mus ištiko bėda.

Devintą nėštumo savaitę vieną rytą Sidė ėmė kraujuoti. Staiga žemė išslydo iš po kojų.

Sidė nuėjo į skenografiją. Prie durų stovėjo sidabrinis dubuo, dailiai pridėtas prezervatyvų, — kaip koks potpourri. Išvydusi man virš galvos pakibusį klaustuką, Sidė paaiškino, kad sargiai skirti prietaisui, kurį akušerė kiša jai vidun, kad būtų galima pamatyti kūdikį. Kad būtų galima pažiūrėti, ar viskas gerai. Kad būtų galima pažiūrėti, ar mūsų kūdikis gyvas.

— Dievaži, mergyt, keistų dalykų įsileidi savin, — pasakiau žmonai ir paėmiau ją už rankos.

— Bet anaiptol ne tokių keistų kaip tavo penis, Hari, — pasakė man žmona.

Paskui, kai atėjo akušerė, Sidė atsisėdo į tokį įmantrų krėslą, koks galėtų būti „British Airways“ pirmojoje klasėje, ir greta esančiame ekrane gydytoja mums parodė mažą pulsuojančią švieselę, kuri rodė mūsų negimusio kūdikio širdelės plakimą. Kūdikis buvo gyvas ir sveikas. Kūdikis tebebuvo ten. Kūdikis norėjo gyventi. Niekas nesukliudys šitam kūdikiui gimti.

Sidė nežiūrėdama suspaudė man ranką — neįstengėme atplėšti akių nuo ekrano, — kai gydytoja mudviem rodė galvytę, juokingai didelę, tarsi kokią elektros lemputę danguje, mažulytes rankas ir kojas, kurias vaikiukas, rodos, tai sukryžiuodavo, tai atkryžiuodavo.

Mudu garsiai juokėmės, juokėmės iš tyro džiaugsmo dėl šito stebuklo, dėl šito mažo stebuklo — dėl paties didžiausio stebuklo.

Žinojau, kad šitas vaikas bus mylimas taip, kaip nusipelno būti mylimas kiekvienas vaikas, šitas kūdikis — mūsų saitas su gražia nesutepta ateitimi ir mūsų ryšys, mūsų nenutraukiamas ryšys su tuo, kas reiškia gyventi šiame pasaulyje ir būti drauge.

Trisdešimtas skyrius

Kai būna geras oras ir giedras dangus, mudu su sūnumi gulime greta vienas kito aukštielninki mūsų senojo namo sode ir žiūrime, kaip žiebiasi žvaigždės.

Patui dabar patinka žvaigždės. Vaikai keičiasi, jie keičiasi labai greitai, keičiasi tiesiog akyse. Po dokumentinių filmų, žavėjusių Patą kiekvieną trečiadienio vakarą šešias savaites, Liukui Skaivokeriui, Dartui Veideriui ir Hanui Solo teko šiek tiek užleisti Pato išsiplėtusios vaizduotės Šiaurinei žvaigždei, Sirijui ir Vegai.

— Tėveli?

— Ką, zuiki?

— Bernis Kuperis sako, kad žvaigždės — tai mirę žmonės, kurie žiūri į mus iš aukštai. Ir žinai ką? Vienas iš jų, ar ne? Vienas iš jų yra Bernio Kuperio senelis. — Pauzė. Mudu žiūrime į begalybę. Iš namo atsklinda švelnūs moteriški balsai — mamos ir vienos iš pas ją ateinančių moterų, tų, kurios nori pasikalbėti, tų, kurios ieško savo ateities. — Ar tai tiesa, tėveli?

— Manyčiau, kad taip, Patai.

— Tai tada aš norėčiau žinoti — kuri yra mano senelis?

Mano tėvui būtų patikęs šitas berniukas.

Mano tėčiui būtų patikę stebėti, kaip Patui kalasi dantukai, būtų patikusi aistra žvaigždėms, būtų patikęs jo atsidavimas močiutei, Berniui Kuperiui ir šuniui Britnei — ką tik atvykusiam pas mus, puikiai čia prigijusiam ir draugiškai laigančiam po didžiuosius Londono parkus, — būtų patikęs smalsus nuoširdus vaikis, į kokį augo mano sūnus. Žirgai ir žvaigždės. Mano sūnų žavėjo žirgai ir žvaigždės, o tai būtų žavėję mano tėvą.

Mano tėtis — kietas vyras, kiek tik mano atmintis siekia, pats kiečiausias vyras — po Pato gimimo nebebuvo toks kietas. Gal tam anūkai ir reikalingi — kad paskutinį kartą galėtum padovanoti besąlygišką patvarią meilę. Tą rytą, kai gimė Patas, tolimiausioje tėčio kertelėje ėmė tirpti kažkoks ledukas ir, žinojau, bėgant metams, gimstant naujiems vaikams tėtis būtų daręsis vis švelnesnis.

Tiesiog laikas nugludina širdį, štai ir viskas.

— Išsirink didžiausią žvaigždę, — pasakiau Patui. — Išsirink ryškiausią. Ten tavo senelis žiūri į tave. Taip pažinsi senelio žvaigždę.

Žvaigždės — kaip nuotraukos. Gali jose matyti tai, ko trokšti. Gali manyti, kad jos seikėja tavo praradimus, gali tikėti, kad jose gyva visa, ką mylėjai ir tebemyli.

Man rodos, pritariu Berniui Kuperiui.

Žiūrėjome į žvaigždes ir aš mąsčiau apie dvynukus, kurių Džiną neteko po dešimties nėštumo savaičių — negimusius kūdikius, kurie visados bus drauge su ja, vargšai mažyčiai jos santuokos šešėliai.

Pagalvojau ir apie savo šešėlius.

— Ar prisimeni mano draugę Kazu? — paklausė Džiną vieną rytą, kai užsukau paimti Pato. Britnė energingai uostė mano tarpkojį, Džiną stovėjo vis dar išblyškusi ir išsekusi nuo netekties ir pagaliau pasirengusi pasakyti man tai, ką seniai žinojo. — Ji ištekėjo, Hari. Japonijoje. Kazu sutiko savo svajonių vyrą. Susidūrė su juo kaktomuša lifte Ginzoje. Ėjo pietų — ir štai jis. Niekada negali žinoti, ar ne? Niekada negali žinoti, kada tai nutiks.

Tai buvo atvirlaiškis iš kito gyvenimo, žemėlapis kelio, kurio nepasirinkai. Žinojau, kad Kazumi norėjau lygiai to paties, ko mano buvusi žmona norėjo man, to, ko visi norime savo buvusiems partneriams.

Laimės, bet galbūt ne per daugiausia.

Klausiausi, kaip žiūrėdamas į žvaigždes greta alsuoja mano sūnus, ir mąsčiau apie tris savo vaikus.

Apie berniuką, mergaitę ir kūdikį.

Du esančius ir vieną negimusį.

Žiūrėjau į žvaigždes ir galvojau apie Pegę ir Patą, tvarkingai stojančius į eilę, kad galėtų paglostyti po truputį didėjantį Sidės pilvą, apie Pegę, prasižiojusią iš pagarbios baimės, kai stengiasi pajusti stebuklingus kūdikio krustelėjimus, o paskui, kai ateina jo eilė, Patą, paslaptingai besišypsantį ir sau murmantį: „O, šitas turi Jėgą“.

Netrukus ši šiuolaikiška šeima bus dar sudėtingesnė, pilna pusiau brolių ir įseserių, įbrolių ir pusiau seserų, patėvių ir tikrų tėvų.

Bet dabar galiausiai aš supratau, kad tik nuo mūsų priklauso, ar jaučiamės tikra šeima. Visa kita neturi reikšmės. Etiketės nieko nereiškia.

Šeima yra tikra, jei to norime. Visa kita, na — kaip sakydavo mano sena draugė, — kvaila.

— Ei jūs, dykaduoniai, — nusijuokė mano mama, ištapenusi į sodą. Jos paskutinė viešnia išėjo namo, pas savuosius. Mama rožine šlepete spyrė į plastikinį kamuolį tiesiai į tėčio rožių krūmus.

Mūsų kosminės svajos išsisklaidė, mudu su Patu pakilome su mano mama pažaisti trys-įvarčiai-ir-namo. Jau visai sutemo, bobų vasara ėjo į pabaigą, tačiau priemiesčio vakaras buvo švelnus, šiltas ir žvaigždėtas, todėl visai nesinorėjo vidun.

Todėl senojo namo sode spardėme kamuolį, kol tik galėjome jį įžiūrėti, juokėmės tirštėjančiose sutemose, džiaugdamiesi geru oru ir visomis mums dar likusiomis dienomis, o mūsų žaidimą stebėjo tik katė prie kaimynų durų ir visos žvaigždės danguje.

Išnašos

Pramogų laivas (pranc.).

Paskrudintas sumuštinis su sūriu, kartais ir su kumpiu (pranc.).

Praeito amžiaus aštuntojo dešimtmečio BBC televizijos šokių grupė, šokdavusi pagal populiariausias dainas.

Baby boomers — karta, gimusi po Antrojo pasaulinio karo, maždaug nuo 1943 iki 1960 metų.

Tapa - mažomis porcijomis patiekiamas ispaniškas užkandis.

Germain Greer ir Naomi Wolf — britų ir amerikiečių rašytojos, paskatinusios feminizmo judėjimą.

Imelda Marcos — Filipinų gražuolė ir politikė, turėjusi šimtus

Tailando viešbučių tinklas.

Nancy Mitford (1904–1973) — anglų rašytoja, pagarsėjusi savo sąmojingais romanais apie aukštuomenės gyvenimą.

Deng Xiaoping — Kinijos komunistų partijos lyderis 20 a. aštuntąjį devintąjį dešimtmečiais.

Andy Warhol (19287-1987) — žymus amerikiečių dailininkas, kino filmų kūrėjas, publicistas, laikomas vienu iš popmeno pradininkų.

Tiger Woods (g. 1975) — žymus amerikiečių golfo žaidėjas.

Sir Noel Coward (1899–1973) — anglų dramaturgas, aktorius ir kompozitorius, labiausiai išgarsėjęs rafinuotomis papročių komedijomis.

Originale žodžių žaismas: angl. wife — žmona, life — gyvenimas.

Greito maisto restoranų tinklas Londone.

Ed Gallagher (18637-1929), Al Shean (1868-1949) - garsus amerikiečių varjetė duetas.

Doris Day (g. 1924) — amerikiečių dainininkė, aktorė, išgarsėjusi vaidmenimis miuzikluose bei sekso komedijose. Mary Tyler Moor (g. 1936) — amerikiečių aktorė, labiausiai žinoma iš televizijos šou „The Mary Tyler Moor Show“.

Grace Kelly (1929-1982) - amerikiečių kino ir televizijos aktorė, garsi kaip didingo grožio santūri pagrindinių vaidmenų atlikėja, vėliau ištekėjusi už Monako princo Rainerio.

Haymarket - gatvė Londono centre, kur yra Haimarketo teatras (Haymarket Theatre) ir Jos Didenybės teatras (Her Majesty‘s Theatre).

New Musical Express — populiarus Jungtinės Karalystės jaunimo žurnalas.

Robert Plant (g. 1948) - aštuntajame dešimtmetyje garsios anglų roko grupės „Led Zeppelin“ vokalistas.

Kokaino pavadinimai.

Žodžių žaismas: angl. fish - žuvis.

AA - anoniminiai alkoholikai.

Gustav Klimt (1862-1918) - austrų dailininkas, Vienna Sezesion mokyklos įkūrėjas, dekoratyviojo meno stiliaus propaguotojas.

Grand Ole Opry, dar vadinamas Opry, - kantri muzikos šou, kuriuo Nešvilyje (JAV, Tenesio valstija) 1925 metais prasidėjo kassavaitinės tradicinės kantri muzikos transliacijos per radiją.

Frankie Goes to Hollywood — praeito amžiaus devintojo dešimtmečio britų muzikos grupė.

Žodžių žaismas: angl. fish — žuvis.

ln vitro fertilization — dirbtinis apvaisinimas.

Evel Knievel - praeito amžiaus septintojo ir aštuntojo dešimtmečių motociklų lenktynininkas, kaskadininkas, triukų meistras.

Content

Парсонс Тони Vyras ir žmona