Томас Енгер

Зло наследство

На най-добрите деца на света

Пролог

Днес разбрах, не съм мъртъв.

Бях в шок, въпреки че знаех, че е възможно да се случи след толкова много години.

Известие за собствената ми смърт.

Значи не е било само лош сън.

Не знам колко пъти почти се бях връщал, колко често съм мислел, че трябва да има някакво друго решение, така че да можем да живеем заедно, всички заедно. Но щеше да бъде твърде трудно и твърде опасно. И тогава никога вече нямаше да мога да си тръгна от тях още веднъж.

Вчера видях едно малко бебе в детска количка. Беше момиченце с рижа коса и големи къдрици. Когато майка му забеляза, че ги наблюдавам, забърза крачка и продължи да бута количката, като се обърна, за да види дали не ги следвам. Разбирам я добре — вероятно не изглеждах безопасен, облечен в мръсните си дрехи. Но не можех да откъсна очи от малкото дете.

Сякаш гледах Джули.

И за един кратък миг бях отново у дома. Почти можех да усетя мириса на гората Ухурия, на „Удсвю на хамбара и нивята. Виждах я как лежи там, в количката си под каменното стълбище, и спи. Но след това се сетих за Червената дама и за брат си и отново си спомних защо бях отпътувал. Защо трябваше да замина.

Най-накрая открих къде ще бъда. Няма да го напиша тук, в случай че някой някога открие тези страници, но знам, че веднага трябваше да тръгна натам. Ако има нещо, което разбрах през всичките тези години, то е, че злото е навсякъде и ние не можем да направим много, за да го спрем.

Но аз ще направя и малкото, което е по силите ми.

Мисълта за това, което ще се случи, ме изпълва със сили. Мисля си за живота, който оставих зад себе си, за това, което ми предстои. Мисля за нас, за всичко, което имахме, всичко, което изгубихме.

Господи, колко ми липсват момичетата ми.

1

Миризмата винаги беше най-ужасна. Миризмата на болница. Мирисът на мама — такава, каквато бе сега.

Всеки път, когато я посещавах, си мислех как ли щеше да ухае, ако само бе успяла да живее с нас в „Удсвю“. Щеше да излъчва мириса на нашите стени, на цветя и дървета, на храна, различна от тази, която получава тук. Но въпреки че я къпеха и решеха, че й слагаха любимия парфюм, за да се почувства красива и чиста, когато дойдех, миризмата на болница не си отиваше.

Почти нямах друг спомен за мама. През последните седем години тя беше тук, в стая със спуснати завеси. Не понасяше светлина и шум. Лекарите казваха, че не знаят дали някога ще се оправи, че само времето ще покаже. Междувременно дните се редяха. Станах на шестнайсет години и нямаше нищо, с което можех да й помогна.

Домът за психичноболни се казваше „Карик Лодж“. Беше хубав, намираше се на половин час път с кола от „Удсвю“, точно до езерото. Около масивната гранитна сграда имаше просторни тревни площи, дървета, които винаги изглеждаха свежи, мека трева, върху която бе приятно да се ходи. В близост личаха отъпкани пътеки, които водеха надолу до водата. Там имаше пейки, на които човек можеше да седне и да наблюдава лебедите.

Но мама не правеше нищо от изброеното. Не мисля, че някога го бе правила.

Посещавах я всяка неделя. За да можеше да разбере кой идва, винаги почуквах три пъти на вратата. След това чаках малко. После почуквах два пъти и чаках отново. Следваше последно почукване от моя страна, преди да отворя вратата и да се шмугна в стаята. Не трябваше да вкарвам много светлина вътре.

Тогава търсех погледа на мама.

Понякога очите й грейваха. Друг път погледът й се плъзгаше покрай мен. Не знам какво гледаше, ако изобщо гледаше нещо. От време на време трябваше да натисна копчето над нея, което повдигаше бавно горната част на леглото. След това сядах на един стол, изваждах тефтер и химикалка и започвахме да си пишем. Кратки въпроси. Кратки отговори. Седяхме така, докато мама имаше сили, никога за повече от час.

По един час всяка неделя.

Това бе всичкото време, през което се виждахме.

Мама беше на четиресет и три години, но изглеждаше много по-възрастна. Може би имаше нещо общо с погледа й — винаги блуждаещ, и движенията й — винаги забавени.

Някога беше учителка по математика, много добра учителка, както бях чувала. Работеше в гимназия „Уедърби“ — училището, в което самата аз уча сега. Случваше се учителите да ме питат за нея, но никога не говорехме за причината, поради която тя стана такава, каквато бе сега. Че вероятно беше нещо, свързано с татко.

Днес, за щастие, ми се усмихна, въпреки че изглеждаше, че това й коства всички сили, които имаше. Затворих бързо вратата след себе си, отидох до нея и я целунах по челото. Опитах да се усмихна, но забелязах, че днес никак не ми се удава.

Седнах и извадих тефтера.

— Много си хубава днес — написах аз, въпреки че не беше истина. Тя изобщо не изглеждаше добре. Струваше ми се по-слаба от миналата седмица. Освен това кожата й беше суха, бяла и безжизнена. Имаше бръчки.

— Благодаря, Джули — написа ми тя в отговор и спря за малко, преди да доближи бавно молива обратно до листа. — Училището?

Постарах се да не правя физиономии. Мислех си за Сара, Офелия и другите момичета, за всички грозни неща, които обикновено ми казваха, но не исках да създавам на мама допълнителни притеснения.

— Добре е — отговорих. — Имам шестица на изпита по природни науки. Чарлз Фрогъл беше супер доволен.

Ъгълчетата на устата й трепнаха.

— Рудолф? — написа тя след това.

Рудолф беше котаракът ми. Или по-точно — той беше нечий друг котарак, но един ден просто се появи в хамбара ни и остана там. Получи това име, защото имаше едно малко червено петно на муцунката си. Иначе бе черно-бял и много игрив. Рудолф беше може би най-добрият ми приятел. Въпреки че Маргарет и Глен също ги биваше, значи те също се брояха.

— Вчера хвана една мишка в хамбара — написах аз.

Отново стана страшно тихо. Често, когато седяхме така, се улавях, че гледам часовника. Сега също го правех и се надявах, че мама не го вижда. Освен това винаги се чувствах леко облекчена, когато дядо почукваше на вратата и прошепваше, че е време да си ходим у дома.

Този път, преди дядо да влезе, отгърнах на нова, чиста страница и нарисувах едно голямо сърце. Откъснах го възможно най-тихо и го сложих в ръцете на мама. Тя го взе бавно и го загледа. Очите й светнаха.

Нова напрегната усмивка. Мислех си, че мама определено имаше нужда от резервно сърце.

На връщане към дома ни „Удсвю“, голямата къща, в която живеем само аз и дядо, не продумах много. Забелязах, че дядо ме поглежда от време на време, но аз не отвръщах на погледа му. Само гледах през прозореца как полята и дърветата профучават край нас. Дядо включи радиото след известно време, но аз го помолих да го изключи. Направих го, защото миризмата още ме преследваше. Миризмата на мама. Миризмата на болница.

Миризмата, която казваше, че трябва да сме тихи.

2

Къщата ни се казваше „Удсвю“. Може би това не бе толкова странно, защото се намираше точно до гората и разбира се, имаше гледка към… гората. Мястото, на което живеехме, беше на осем километра разстояние от центъра на Холоуей — град, разположен съвсем в покрайнините на община Халбрук.

Не знам защо го наричаха град, между другото. В него живееха не повече от 13 000 души, но беше красив малък град с павирани тесни улички в центъра, голям пазар, който винаги беше оживен през почивните дни, особено през лятото. Имаше дори малко езерце насред града, където патиците се плацикаха и се пръскаха с вода. Във вестник „Холоуей Диспеч“ бях чела, че Холоуей е избиран няколко пъти за най-приятния град в Халбрук, и познайте дали хората тук не бяха горди от този факт.

За мен и дядо подобни неща бяха незначителни. Ние се борехме със собствените си задачи. За дядо това означаваше да седи във фотьойла във всекидневната и да гледа телевизия. От време на време решаваше някоя кръстословица, четеше бридж колонките във вестника, докато навярно не ги научеше наизуст. Аз пък стоях предимно горе, в стаята си, и пишех домашни или четях, освен ако не бях на откривателско пътешествие в гората Ухурия, съвсем сама. Обичах да съм сама, да чета. Обичах да потъвам в мечти.

С дядо не бяхме много прецизни в начина си на живот. Имам предвид миене и подобни дейности. Бях принудена да се науча да готвя, тъй като дядо не можеше да направи повече от това да си стопли храната от някоя консервна кутия. Консервните кутии са добро решение от време на време, но не и всеки ден.

Дядо, разбира се, не искаше да си признае, но вече не можеше да върши толкова много неща. Гърбът му ставаше все по-зле и по-зле. Не успяваше например да се наведе, за да събере предмети, паднали на пода. Не можеше да се протегне, за да вземе чиния или чаша от горния шкаф, или по-точно — можеше, ако се налага, но това водеше до редица охкания и пъшкания. Дядо не беше добър в това да страда тихо.

Случваше се някой път да ме изненада и да отиде с колата до града, за да напазарува, но по принцип аз бях тази, която трябваше да се погрижи и за това. Най-вече защото той изобщо не знаеше какво трябва да напазарува (все пак бира и камфорови бонбони не бяха това, което очаквах за вечеря), но и защото смяташе, че аз мога да се справя. Не знам дали това не бе неговият начин да ме подготви за живота на възрастните, но във всеки случай било добра тренировка, казваше той. Тренировка и буквално, и преносно.

Това беше и причината всеки ден да отивам на училище с колело. Осем километра на отиване. Осем километра на връщане. „Картата за автобус струва пари“ — казваше дядо, а ние не бяхме много заможни.

По-рано ми харесваше да седя на скърцащата седалка на велосипеда на отиване и на връщане, поне в случаите, когато не валеше. Не беше много разумно, че колелата нямаха спици и че веригата беше леко хлабава. Беше приятно да увелича скоростта, да оставя краката си да почиват върху педалите, докато косата ми се вее на вятъра. Най-хубаво беше сутрин, когато въздухът все още бе свеж и студен и аз се радвах, че отивам на училище.

После вече спрях да се чувствам така.

Мисля, че знам кога точно се промени и това. Беше един ден в четвърти клас, когато госпожица Тили искаше да доведем с нас родителите си в училище, за да ни разкажат кой каква професия има. Другите, естествено, се чудеха злобно какво прави дядо там, а той, умникът, мислеше, че е най-добре да каже истината защо той беше там, а не родителите ми.

Все още си спомням какво мълчание настана в класната стая, когато дядо разказа, че баща ми е изчезнал на Нова година, когато съм била само на една година, че осем години по-късно е бил обявен за мъртъв и че след това мама е заживяла в лудница. Не го разказа точно така, разбира се, но това беше нещото, което всички чуха. Опитаха се да се сдържат, но чух как Сара и Офелия започнаха да се кикотят.

През следващите дни и седмици забелязах също, че се шепне и злослови зад гърба ми. Аз бях момичето с рижава коса и лунички, което имаше луда майка. Очилата и брекетите, които трябваше да нося, не правеха ситуацията много по-добра. Спортът също не ми беше силната страна, с изключение може би на плуването.

Ако не можех да разчитам на Маргарет и Глен, не знам дали щях да издържа да ходя на училище. Те бяха общо взето като мен, съвсем малко по-различни. Маргарет бе по-голяма от всички други и на височина, и на ширина, и много по-силна. Освен това имаше избухлив нрав, затова момчетата обичаха да я дразнят. Тогава тя внезапно експлодираше и всички побягваха. Но горката Маргарет беше още по-зле и от мен в тичането.

Глен беше пълната противоположност на Маргарет — най-дребният и най-тихият от всички в класа. Това не бе учудващо, защото той заекваше през цялото време. Другите в класа, особено Руфъс и Питър, обичаха да се закачат с него, когато говореше, или по-точно, когато се опитваше да говори. Но Глен не заекваше толкова много, когато беше само с нас. Тогава даже се усмихваше от време на време.

Глен, Маргарет и аз се подкрепяхме взаимно. Опитвахме се, доколкото бе възможно, да забравим, че сме такива, каквито сме. Но какви бяхме всъщност? Бяхме ли толкова по-различни от другите?

Не помагаше и фактът, че бях доста способна в училище. Обичах да чета и да научавам нови неща. Случваше се Чарлз Фрогъл, учителят ми по природни науки, да ме съветва за книги или списания, които предполагаше, че ще са ми интересни за четене. Предната седмица ми зае малка тетрадка със снимки и обяснения за всичко, което може да се яде в гората. Щеше да е супер да пробвам да намеря нещо следващия път, когато се разхождам в гората Ухурия.

Но това нямаше да стане днес. Навън бе тъмно, а вътре — студено.

Реших, че е по-добре да си легна.

И се надявах, че най-накрая ще успея да сънувам отново.

3

Успях да стигна гимназия „Уедърби“, преди бурята да се разрази. Докато карах към училище, облаците се събираха и ставаха все по-сиви и по-сиви с всяка секунда, но когато пристигнах и тръгнах да паркирам колелото си, все още бях суха. В същия момент някой ме блъсна встрани така, че почти изгубих равновесие.

— Сори, луничава муцуно, но ще паркираш на друго място — каза Офелия със самоуверена физиономия, шмугна се пред мен и настани колелото си под навеса на единственото място, което беше останало. Малко встрани от нас стоеше Сара и чакаше Офелия с престорена усмивка. Устните й блестяха от гланца, който си беше сложила. Останалата част от лицето й бе покрита с дебел слой грим. От двете й уши висяха лъскави и със сигурност скъпи обици. Тя ми отправи поглед, изпълнен с отвращение. Като че ли очите я боляха да ме гледа.

Офелия заключи колелото си и мина покрай мен със злорада усмивка. Нейното лице също беше силно гримирано. Косата й беше вързана в конска опашка с червена панделка и когато вървеше, си поклащаше задника.

Срещата й със Сара бе както винаги сърдечна — целувка по всяка буза, комплименти за днешното облекло. След това се отправиха към училищната сграда с такава походка, като че ли целият свят беше моден подиум.

Останах неподвижно, гледайки ги в продължение на няколко секунди, чак докато не осъзнах, че не съм единствената. Момчетата, момичетата и да, дори някои от учителите ги проследиха с очи. И познайте дали Сара и Офелия не изпитваха удоволствие от това.

Тъкмо оставих велосипеда си и щях да тръгна след тях, когато чух силен шум зад себе си. Колелото ми лежеше на земята и предната гума се въртеше. Дочух смях. Знаех, че Сара и Офелия са спрели и ме гледат. Сигурно клатеха глави и правеха гримаси, преди да извикат в хор: „Боже мой!“ Опитах се да вдигна колелото, но то беше старо и тежко, така че не успях да се справя.

— Имаш ли нужда от помощ?

Обърнах се и видях, че Чарлз Фрогъл е дошъл до навеса. Учителят ми по природни науки бе висок и слаб, със средна на дължина вълниста коса и гъсти вежди. Той имаше още голям нос, сочещ към уста, която винаги изглеждаше усмихната. Около нея беше пуснал брада, която още не беше решила напълно дали ще бъде черна, или сива.

Фрогъл хвана кормилото, вдигна колелото ми с такава лекота, като че ли то изобщо не тежеше, и опита да сложи степенката още веднъж. Тя отново поддаде, но той хвана колелото, преди да падне на земята.

— Изглежда, че степенката ти се е развалила — каза той. — Ще трябва да направиш нещо с нея.

Кимнах бавно.

— Дотогава просто ще го облягаме тук, до стената — каза Фрогъл и избута колелото встрани. След това изтри дланите си една в друга, за да се изчисти от праха и мръсотията.

— Благодаря — отвърнах аз.

Не се случваше често някой възрастен да ми помага с нещо. И въпреки че дълго време смятах, че Рудолф, Глен и Маргарет са единствените ми приятели, може би имах още един в лицето на господин Фрогъл.

— Но сега побързай — каза той и ми се усмихна. — Звънецът ще бие всеки миг.

— Ще побързам — отвърнах на усмивката му.

4

— Ааууу!

Скочих толкова рязко, че бедрата ми се удариха в масата пред мен и тя се обърна. Ударът предизвика пълна тишина, след което всички избухнаха в смях. Не бе трудно да се чуе кои от момичетата се смяха най-дълго и най-високо.

Опипах с ръце и намерих кабарчето, което се беше забило в панталона ми. Извадих го и се огледах. Погледът ми се спря върху най-задния ред, където три момчета се гледаха един друг с ехидна усмивка.

— Така и не се научи, Джули Мур — извика Руфъс, момчето в средата, най-лошият от тях.

— Трябваше да се сетя, че сте вие — измърморих аз, докато изследвах кабарчето. Върхът беше извит.

— Аз им к-к-к-казах, че не т-т-т-трябва да го п-п-п-правят — заекна Глен.

Обърнах се към бледото като тебешир, слабо лице до мен.

— Защо тогава ги остави да го направят, а? — попита Маргарет, която седеше на масата точно зад Глен. Както винаги, очите й святкаха.

Вратата на класната стая се отвори с трясък. Всички се сепнаха и се обърнаха към Чарлз Фрогъл. Навярно беше видял всичко, защото сега не се усмихваше.

— Руфъс, изтрий от лицето си тази усмивка! — извика той и направи една голяма крачка, влизайки в стаята. — Днес след часовете оставаш в училище!

Момчетата от двете страни на Руфъс се спогледаха, след което се усмихнаха облекчено.

— За вас важи същото — каза Фрогъл и посочи Питър и Джери.

И тримата потънаха в столовете си. Фрогъл тръгна решително към катедрата и захвърли силно чантата си, докато гледаше вън от класната стая.

— Ако хвана някого от вас да прави това още веднъж — изрева Фрогъл, докато очите му се плъзгаха по нас, — ще го завлека при директора, дърпайки го за косите. Ясно ли е?!

Сякаш за да подчертае сериозността на думите си, удари юмрук в масата и тя изскърца. Този път аз бях единствената, която не се стресна. Вместо това усетих едно топло чувство в себе си, въпреки че знаех, че ще ме тормозят и заради това. Любимката на Фрогъл. Бях го чувала и друг път.

Горе, на катедрата, учителят по природни науки извади от чантата си една камара листове.

— Сега, след като разрешихме този въпрос, има ли някой от вас, който знае какво представлява експериментът „Терела“? — попита той.

Никой не отговори. Фрогъл намести очилата си и започна да ни наблюдава. Трябваха му няколко секунди, преди да забележи вдигнатата ми ръка.

— Да, Джули? — попита той нежно.

— Това е бил опит да се създаде изкуствено северно сияние — отговорих аз.

— Правилно! — възкликна Фрогъл. — И това е темата, за която ще говорим днес.

5

За щастие, денят мина много бързо. Когато училищният звънец иззвъня след последния час, си мислех само колко хубаво ще е да се прибера вкъщи. За късмет, дъждът премина бързо над Холоуей и пътищата като че ли вече бяха изсъхнали.

Намерих колелото си точно там, където Чарлз Фрогъл го беше оставил, но нещо ме накара да спра. Предната гума беше спаднала повече от обикновено.

Всъщност беше спаднала напълно.

Въздъхнах и се наведох да проверя гумата. Не намерих нищо притеснително.

След това чух как някой се изкиска зад мен.

— Търсиш ли нещо?

Обърнах се и видях, че Офелия държи вентила в ръката си. Усмихваше се, като че ли е спечелила с коварство един милион.

— Искаш ли си го обратно?

Някои от останалите ученици започнаха да се събират около нас.

— Може ли да ми го върнеш? — измолих аз. — Моля? Трябва ми.

Понякога помага да се молиш.

Офелия, все още с доволна усмивка на лицето, направи няколко крачки към мен.

— А аз какво ще получа в замяна?

Спря на метър от мен. Опитах се да мисля.

— Нямам пари — отвърнах аз. — Моля те, трябва ми, за да мога да се прибера вкъщи!

Лицето на Офелия помръкна.

— Какво ще получа? — повтори тя.

— Нямам нищо, което мога да ти дам — отговорих тихо.

Сара се подхилваше отстрани. Офелия се усмихна отново.

— Само се шегувам. Разбира се, че ще го получиш обратно. Ето — каза тя и замахна с ръка, като че ли ще хвърли вентила. Погледнах нагоре, но не видях нищо във въздуха.

Момичетата отново се изсмяха.

— Имаме право да се позабавляваме, нали, Джули? Какво е животът без малко забавление?

Не отговорих.

— Ето — започна пак Офелия. — Ще ти го върна.

Протегна ръката си и тъкмо щях да направя същото, за да взема вентила, когато изведнъж Офелия го хвърли с всичка сила колкото може по-надалече. Видях го как се издига над навеса за колелата и за няколко секунди ми се стори, че увисва във въздуха. След това се изтърколи някъде зад навеса, на пътя.

— Опа! — възкликна Офелия с престорена усмивка. — Изпуснах го.

Обърна се към другите и получи овациите, които търсеше. Тъкмо щях да изскоча на пътя, когато една кола профуча край мен. Скоро след това мина още една и аз осъзнах, че е опасно да отида там. Освен това не беше сигурно и че ще намеря вентила.

Хванах кормилото на велосипеда и започнах да вървя бавно. Докато момичетата се кикотеха зад мен, си мислех за дългия път до „Удсвю“. Осем километра. Влачейки колелото.

Щеше да ми отнеме цяла вечност да се прибера у дома.

6

Сгромолясах се на пода в коридора и се облегнах на стената. Дори не можех да сваля раницата си.

Въпреки че беше тихо около мен, главата ми гъмжеше от звуци: бибипкането и ръмженето на колите, търкането на обувките ми в асфалта, докато се влачех към вкъщи. Затворих очи, оставих мракът да ме погълне и започнах да се унасям в дрямка, а звуците бавно изчезваха.

Когато се събудих, Рудолф стоеше пред мен. Мяучеше и се умилкваше. Бях се плъзнала към пода, така че сега се намирах в полулегнало положение. Гърбът ме болеше. Изправих се. Прокарах пръсти през меката красива козина.

Лампата на тавана светеше слабо. Замръзвах, въпреки че все още бях с връхна дреха и обувки. От всекидневната се долавяше слабо бръмчене, което ту се усилваше, ту стихваше. Надигнах се внимателно, за да свикнат краката ми.

Замъкнах се в кухнята. Хладилникът изскърца, както винаги, когато го отварям. Наполовина изядено сирене, буркан с конфитюр, буркан с маслини, презряла круша, остатъците от кутия спагети, които дядо очевидно беше претоплял. Нямаше нищо привлекателно за ядене. Изпих чаша вода, но след нея само се почувствах задъхана и уморена. А когато поставих силно чашата на плота, звукът от удара прониза главата ми.

Открих дядо във всекидневната. Както винаги, излегнат във фотьойла, с глава, наклонена настрани, и все още с очила, разположени на върха на носа. Краката си бе сложил върху една табуретка, чиято кожа беше съвсем протъркана в горната си част. На малката масичка до него лежеше отворен един вестник. Миришеше на тютюн.

Взех едно одеяло от дивана и го завих с него. Погледах го в продължение на няколко секунди, преди да изключа телевизора. Брадата му беше сиво-бяла. Малкото останала коса се бе събрала около ушите му, а някои от кичурите стърчаха във всички посоки. Кожата под брадичката бе обсипана с дълбоки бръчки, които се спускаха към гърдите му. Тениската, която някога бе бяла, сега беше станала мръсносива. Износените му зелени панталони бяха вдигнати чак над корема му. Не изглеждаше особено удобно да седиш така, леко изкривен, с глава, отпусната на облегалката, но на него му харесваше по този начин.

Не знам защо, но гледката на спящия ми дядо ме накара да си спомня за животните, които имахме, когато бях малка. Кравите, които започваха да мучат, когато отивах в обора. Прасетата, които грухтяха развълнувано, когато се появявах с храна. Имаше толкова живот в стопанството. Винаги се случваше нещо.

Сега вече нямаше никакви звуци. Чуваше се само шумоленето на гората Ухурия, когато затворех очи вечерно време. Мама беше в „Карик Лодж“, откакто навърших девет години, а дядо нямаше сили да гледа животни, след като навърши седемдесет. Натоварването стана твърде голямо за гърба му. А когато преди повече от шест години баба Пенелопе не успя да се пребори с рака, една голяма част от него си отиде с нея. Мога да видя промяната в него. Преди винаги беше готов да се усмихне, често се шегуваше с мен, когато бях малка.

Един от първите ми спомени с дядо бе как кара трактора на нивата, обгърнат в пушек от лулата си. Ореше земята неуморно — чак докато работата не беше приключена. А вечер, когато се връщаше вкъщи, постоянно миришеше на смесица от пот, дизел и тютюн. След това заспиваше с доволно изражение пред телевизора.

Понякога вземаше и мен на трактора. Стоях в скута му и усещах мотора под нас. Не говорехме много. Нямаше нужда. Беше хубаво просто да съм там, да усещам мириса на дядо и на трактора. Знаехме, че сме полезни. Сеехме и жънехме.

Сега той само седеше там.

Дали просто чакаше да умре?

Вероятно не беше очаквал, че животът му ще бъде такъв, когато остарее. Че ще живее сам в голяма стара къща без други възрастни наоколо. Че ще гледа безсмислени програми по телевизията и ще се грижи за шестнайсетгодишно момиче.

Въпреки че относно грижите…

Не знаех всъщност кой за кого се грижи.

Качих се в стаята си и седнах до прозореца. Нямаше много какво да се види в тъмнината, но аз обичах да гледам към гората. Винаги го правех. Носеше ми едно спокойствие в цялото тяло. И стоях там до късно през нощта.

Тялото ми се съпротивляваше, докато се обръщах на другата страна.

Не знаех кога бях заспала, но трябва да е било късно. Или рано, зависи от гледната точка. Постепенно очите ми свикнаха със силната слънчева светлина, която влизаше през отворения прозорец. Боляха ме. Пулсът ми туптеше в слепоочията. Почти нямах слюнка в устата си. Стомахът ми издаваше концертни звуци.

Надигнах се, поставих крак върху студения под. Дрехите ми лежаха на купчина до леглото. На нощното шкафче, до снимката на мама и татко, тиктакаше будилник, който явно не беше свършил работата си, защото отдавна вече трябваше да съм на училище. Преди няколко часа, по-точно.

Обикновено щях да изпадна в паника и да тръгна светкавично, но точно днес не можех да се забързам. Бях твърде уморена, твърде изтощена. Беше ми писнало от момичетата в класа и всичко, което ми причиняваха: „Откога не си се къпала, Джули?“, „Това ли е най-хубавият пуловер, който имаш?“, „Ще си пишем довечера, Джули. Не, всъщност няма как. Нали нямаш мобилен телефон!“

Случваше се да откраднат едната ми обувка или някоя дреха от мен и да ги хвърлят в кошчето за боклук. Или ако бяха в наистина добро настроение — направо в тоалетната.

Докато слизах по стълбите, краката ми бяха като вдървени. Всеки мускул ме болеше. Сега не се чуваха никакви гърмящи звуци от всекидневната, само един разпален глас от телевизора. Нямаше нужда да влизам. Знаех, че дядо седи там и гледа едно или друго токшоу. Дръпва малко от лулата, похапва камфорови бонбони. Сигурно дори не беше чул, че съм вкъщи.

В коридора валма прах се носеха по пода. Довлякох се до кухнята. Имах чувството, че стъпвам в пясък. Прозорецът към двора беше нацапан. В мивката имаше чаши и чинийки, останали отпреди много дни. Фурната беше мръсна и покрита с остатъци от мазнини. А в пералното помещение знаех, че ме чака огромна купчина с дрехи и че трябваше отдавна да съм направила нещо разумно с нея.

Но не можех да се справя и с това.

Всъщност, като се замислех, изобщо не можех да стоя тук.

Затова си направих един сандвич, сипах малко вода в едно шише и набързо изядох два сухара, преди да се кача в стаята си и да сложа някои допълнителни дрехи в една раница. Закрепих към раницата шалте и спален чувал и написах бележка на дядо, която закачих на хладилника: „Отивам на разходка в гората. Може и да пренощувам. Джули “.

Другите ученици в училище разправяха, че в гората Ухурия имало духове. Но въпреки че имах много добро въображение, никога не се страхувах да отида там. Даже точно обратното. Не можех да си го обясня, но в гората се чувствах наистина у дома си. Обичах да съм сама сред дървета, пирени и клони. Когато чувах шумоленето от клоните около себе си, чувствах, че у мен всичко се успокоява.

Но имаше едно нещо, което смятах за странно. По една или друга причина животните в гората не се плашеха от мен. Не знам колко пъти бях срещала лисица, глухар, сърна или пък елен и тогава те просто стояха и ме гледаха. Като че ли по някакъв начин ме познаваха. Почти съм сигурна, че можех да отида до тях и да ги пипна, толкова питомни изглеждаха.

Когато се разхождах в гората Ухурия, никога нямах планове накъде отивам. Просто вървях натам, накъдето изглеждаше хубаво. Но винаги имах в себе си компас, така че да знам горе-долу в коя посока съм тръгнала. След като извървях два-три часа в посока северозапад и слънцето вече преваляше, реших да направя кратка почивка. Намерих едно дърво, паднало навярно при някоя буря преди много, много време, и седнах върху него. Отворих раницата, извадих шишето с вода и тъкмо щях да изпия една-две глътки, когато погледът ми беше привлечен от странна светлина, малко по-навътре в гората.

Там имаше нещо, което светеше в червено.

Обикновено всичко сред дърветата бе черно, зелено и сиво, но сега виждах червена светлина вътре в гората. Не идваше от запален огън, защото тогава щеше да има пушек, издигащ се към небето.

Но и небето бе станало някак странно, като размислих и се загледах по-добре в него. Когато тръгнах от вкъщи, нямаше никакви облаци, а сега горе се събираха дълги танцуващи ивици. Те също бяха червени, но цветът се променяше през цялото време — ставаше ту по-блед, ту по-ярък. Някои от ивиците се извиваха дъгообразно по небосвода, като че ли удряха с камшик нещо, което не можех да видя.

Първото, което ми дойде наум при тази гледка, беше „красиво“. Следващото — „зловещо“. Чувствах, че всеки момент някоя от ивиците може да се хвърли към мен и да ме запрати в космоса.

Какво, по дяволите, беше това?

Изправих се, сложих отново раницата си на раменете и направих няколко крачки към странната светлина в гората. Спрях до два дебели, почти успоредни дънера, които като че ли бяха израснали заедно. Внезапен порив на вятъра ме блъсна в лицето. Беше толкова силен, че едва не изгубих равновесие, но изведнъж вятърът утихна и стана съвсем, съвсем тихо.

Огледах се наоколо. Само аз бях тук. Започнах пак да вървя все по-навътре към красивата магическа светлина. Проврях се през един гъсталак. Земята ставаше по-шуплеста и сухият мъх скърцаше под краката ми. Все още нещо светеше в червено на няколко метра пред мен. И светлината идваше някъде изпод земята.

Отместих един клон, който се пречупи, като че ли беше кибритена клечка, и ето че вече бях при светлината. Излизаше от земята, оцветяваше дърветата и клоните в тъмночервено и по бузите си усетих колко топло и приятно стана около мен. Сякаш земята гореше, без да има някакви пламъци.

Любопитството у мен надделя. Застанах на колене и започнах да копая с ръце. Копаех все по-бързо и по-бързо и изтребвах пясък и пръст от земята с все по-бързо темпо. Пръстта се ронеше в ръцете ми. Нищо друго не съществуваше в този момент. Червената светлина ставаше все по-силна, колкото по-надолу копаех. И сега вече виждах откъде идва тя.

Там долу лежеше една малка правоъгълна кутия, покрита с един слой пясък. Кутията светеше в червено и тъкмо когато се протегнах към нея, земята под мен изчезна.

Падах.

И падах.

А след това спрях да падам.

7

Лежах по гръб. Поне така предполагах.

Премигах няколко пъти, опитах се да различа къде се намирам. Не ми отне много време да разбера, че съм паднала в някаква дупка или пещера и че не мога да помръдна.

Последното, което си спомнях, беше, че се протегнах към странния предмет, който светеше изпод земята, и паднах. Не си спомнях обаче дали съм се ударила. Всъщност не изпитвах болка никъде по тялото си. По-скоро не го усещах. Като че ли земята, върху която лежах, не беше там. Като че ли се носех във въздуха. И същевременно това не беше така.

Бях ли се парализирала? Щях ли да остана да лежа тук с дни, седмици, месеци, без някой да ме открие?

Тази мисъл ме накара да скоча и само след секунда вече бях права.

Уау.

Какво се бе случило току-що?

Никога преди не се бях изправяла по този начин. В часовете по спорт се опитвах да лежа по гръб и след това да се изправя рязко на крака, както правят гимнастиците, но никога не ми се получаваше.

Не и досега.

И все още не чувствах нищо. Не ме болеше. Погледнах ръцете си, краката, корема. Да, това все още беше моето тяло. Но къде бях аз? И от колко време бях тук?

Единственото, което знаех, беше, че се намирам в някаква дупка в земята, далече в гората, и че е тъмно. Исках да погледна нагоре, но очилата ми лежаха на земята до мен.

Счупени.

Дядо щеше да побеснее.

Но дори без очила успях да видя, че танцуващите ивици на небето са изчезнали. А до ръба горе имаше поне три метра, може би дори четири. Един господ знаеше колко далече в гората се намирах. Дори да виках, никой нямаше да ме чуе, може би само хищниците щяха да дойдат скоро.

Потиснах хлипането си и реших да не изпадам в паника. „Ще се справиш — казах си. — Трябва да успееш да се качиш горе.“ Забелязах, че това помага, че започнах да си вярвам малко, но не можех да намеря нещо, за което да се хвана. Нещо, което можеше да ми помогне да се изкача.

Едва сега установих, че стискам здраво някакъв предмет. Виждах контурите на странното нещо, което по-рано излъчваше силна светлина. Наподобяваше кутия или калъфче. Определено предмет, направен от човешка ръка. Но защо сега не светеше? И защо, за бога, бе заровено в земята, толкова навътре в гората?

Кутийката беше дървена. С напипване усетих, че в дървото е прогорена или издълбана фигура. Когато очите ми започнаха да привикват с тъмнината, видях, че фигурата прилича на скорпион. Не знаех защо точно в този момент мислех за това, но аз също бях скорпион. Родена съм на 21 ноември.

Странно.

Прокарах пръстите си по кутийката, голяма колкото несесер. Спряха се на вдлъбнатина, която разделяше повърхността на две. Натиснах двете страни — първо леко, а после по-силно. Чу се „шшш“, като че ли отварях безалкохолно, и кутийката се отвори.

Вътре имаше нещо.

Извадих го. Приличаше на свещ. Не, на химикалка, може би малко по-дебела от молив. Опипах повърхността, разклатих леко предмета, потупах го в ръцете си, за да усетя консистенцията. Беше грапав, почти като шкурка.

Някой трябва да го е направил такъв, мислех си. Но кой? И защо?

В средата напипвах прорез, който обикаляше цялата химикалка. Това ме накара да си спомня една друга химикалка, която притежавах някога и която трябваше да завъртя на едната страна, ако исках да пише в синьо, и на другата, ако исках да е в червено. Опитах да направя същото с тази. Завъртях я по посока на часовниковата стрелка чак докато не спря с прищракване.

В същия миг зад гъстите облаци се показа луната. Гората се обля в златиста светлина. Стените на дупката се откроиха ясно и сега вече можех да видя разни корени, които се подаваха тук-там и които можех да използвам, за да се изкача горе.

Това беше едно от най-странните неща, които съм преживявала. Същевременно усещах, че ми харесва. Забелязах също, че дланта ми е станала топла.

Върнах химикалката в кутийката, сложих я в раницата, която навярно се бе изхлузила от гърба ми при падането, и завързах пак здраво раницата. Сложих си и очилата, въпреки че стъклата бяха счупени, но изведнъж осъзнах, че всъщност виждам изненадващо добре дори без златистата светлина, идваща от луната. Беше лесно да различа корените, които стърчаха от стените на пропастта, подобно на ръце, които ми предлагаха помощта си.

Хванах се за най-близкия корен, дръпнах го леко и усетих, че е издръжлив, така че започнах да се изкачвам. С лекота успях да стигна до следващия и по-следващия корен, имах достатъчно сили. Опитах се да се оттласна и с крака, въпреки че ходилата ми се заравяха в сухата мъртва почва на стените и лесно се изхлузваха. Чувствах се като паяк, който се катери сантиметър по сантиметър по отвесна стена. Скоро се изкачих толкова нависоко, че успях да преметна единия си крак през ръба.

Останалото беше просто.

Изтупах от себе си малко мръсотия и пръст и се изправих. Първото, което си помислих, беше, че изобщо не съм изморена. Винаги когато се занимавах с някаква физическа дейност, оставах бързо без дъх. Сега обаче чувствах, че мога веднага да започна да тичам.

Не разбирах нищо от това, което се случваше.

Но знаех, че трябва да се прибера вкъщи. Беше посред нощ и въпреки че казах, че ще пренощувам в гората, имах нужда от душ. Освен това ми трябваше някое място, на което можех да се настаня удобно и да разгледам по-внимателно странния предмет, който бях открила.

Тъкмо тръгвах към вкъщи, когато нещо на земята ме накара да спра. Мравките. Изглеждаше така, сякаш бързат да избягат от мен. Но как, за бога, можех да видя малките животинки? Със счупени очила, посред нощ?

Не можех да мисля повече по въпроса. Вместо това започнах да тичам. С лекотата на заек прескачах дънери и клони, корени и паднали дървета. Като че ли никога в живота си не се бях чувствала по-здрава, по-силна и побърза.

И усещането беше толкова приятно.

А ако можех само винаги да съм такава!

8

Когато срещнах първия човек, бях все още доста далече от „Удсвю“. Първо не разбрах нищо. Един мъж, когото никога не бях виждала, извика името ми и се затича към мен. Носеше гумени ботуши и дрехи, които добре се открояваха в тъмнината.

— Джули! — извика той. — Ти ли си наистина?

— Д-да — заекнах аз.

— Ох, радвам се — отвърна мъжът, като същевременно извади едно уоки-токи. — Говори Фиц — каза той. — Намерих я цяла-целеничка.

След това се усмихна и дойде по-близо, за да ме разгледа.

— Но къде, за бога, беше? — попита той.

Обърнах се към гората и отговорих първото нещо, което ми дойде наум.

— Бях тук, навътре — отвърнах.

Той се засмя за кратко.

— Да, това е съвсем очевидно.

Мъжът кимна към дрехите ми. След това останахме неподвижни и се наблюдавахме известно време. Усещах, че Фиц иска да ме пита много неща, но вместо да премине към въпросите, той започна да върви, а аз го последвах.

— Ти не ме познаваш — каза Фиц. Пръчките под краката му пращяха. — Но аз съм един от тези, които те издирваха през последните дни. Тъкмо бяхме започнали отново търсенето за деня, когато ти се появи.

Спрях.

— През последните дни?

— Да?

— Какво имате предвид под „последните дни“?

Сега и Фиц спря, обърна се към мен.

— Как така? Не знаеш ли?

— Какво?

Той се усмихна.

— Нямаше те в продължение на две денонощия, Джули. Не го ли знаеше?

* * *

Когато Фиц и аз излязохме от гората, небето беше придобило обичайния си сив цвят. И сега бях не по-малко изненадана от момента, когато срещнах Фиц вътре в гората.

В нашия двор имаше поне петдесет души.

Неколцина от тях започнаха да викат към мен някакви звуци, които не успях да сглобя в думи, но раз — брах, че хората са щастливи да ме видят. Други, които изобщо не познавах, но които очевидно знаеха коя съм аз, се затичаха към мен и ме прегърнаха. И сега ме разпитваха къде съм била и дали съм добре, а аз отговарях само: „Да, добре съм. Съвсем добре.“, но пропуснах да им разкажа за светлината, за странния предмет, който намерих, и че никога в целия си живот не съм се чувствала по-добре. Не исках хората да си помислят, че съм луда.

Тогава зърнах дядо. И дядо ме видя.

Той изскочи от тълпата, тичайки към мен, доколкото човек с неговия гръб беше в състояние да тича, и спря на около метър пред мен. Може би очаквах, че дядо ще ме прегърне или нещо подобно, но той просто остана неподвижен, гледайки ме.

— Къде, по дяволите, беше? — попита той, а в гласа му се усещаше ярост.

— В гората — отвърнах. — Не видя ли бележката?

— Напротив, естествено, че я видях, но не мислех, че няма да те има толкова дълго, Джули. Наясно ли си колко ме уплаши?

Не можах да отговоря.

— Само това оставаше — измърмори той, — да изчезнеш и ти там вътре.

После ме погледна строго и след това внезапно се обърна.

— Какво каза? — попитах аз.

Дядо отново се обърна към мен, направи го много бързо.

— Нищо — отговори ми и тръгна към къщата ни. Вдигна поглед към сивите тежки облаци, които бързо се плъзгаха покрай нас.

Последвах го.

— Какво искаше да кажеш с това, че аз също съм щяла да изчезна там вътре?

Дядо само продължи да върви.

— Татко ли имаше предвид? — настоявах аз. — И той ли се е изгубил в гората?

Дядо все още не даваше изгледи да спре, затова изтичах няколко крачки и застанах точно пред него. Не повторих въпроса, защото знаех, че ме е чул. Но и сега той не отговори. Вместо това се обърна към другите.

— Благодаря на всички, че дойдохте и помогнахте да намерим Джули. Нямам думи, с които да изкажа колко съм ви благодарен.

Някои от тях отговориха, но не обърнах внимание какво казват. Гледах единствено към дядо, към непреклонния му поглед. Леко изплашеното изражение на лицето му, когато осъзна, че е казал твърде много.

Но аз чух какво каза.

Чух всяка една дума.

Затова сега за пръв път знаех какво наистина се бе случило в деня, когато татко изчезна. Беше се изгубил в гората Ухурия.

9

Не знам колко пъти бях разпитвала дядо какво се е случило в онзи ден, но всеки път получавах един и същ отговор — че нямало много за разказване. Татко излязъл навън, за да вземе вестника, и никога не се върнал. И не знам защо досега никога не бях размишлявала върху това, че вестник „Холоуей Диспеч” изобщо не излиза на Нова година. Не се ли води празничен ден тогава?

Значи дядо ме беше лъгал.

Защо го бе правил?

Гледах го как обикаляше напред-назад и се сбогуваше с дошлите. И ми се прииска да го попитам отново, пред всички тези хора, но знаех, че това няма да помогне. Той нямаше да каже нищо. Сега не. Може би никога.

Ами ако бях минала покрай татко? Ами ако бе паднал точно като мен и се бе наранил, и сега все още лежеше някъде в гората?

Влязох в къщата. Качих се в стаята си. Не ми беше до вземане на душ и преобличане. Само захвърлих раницата си, седнах на леглото и започнах да размишлявам. Може би татко, по един или друг начин, бе оцелял през всичките тези години и просто чакаше някой да го открие? Случвало се е и с други хора, нали?

В момента не можех да се сетя за такъв случай, но усещах, че ми се иска веднага да се върна в гората и да започна да търся. Но откъде трябваше да започна? Петнайсет години са много време, а гората Ухурия беше страшно голяма.

Наистина ли ме е нямало две денонощия?

Откачено бе, че съм лежала насред гората толкова дълго, без да се събудя, че насекомите не са ме открили, полазвайки навсякъде.

Добре познат звук от коридора ме накара да наостря слух. Измяуках в отговор.

— Здравей, Рудолф — казах аз и се изправих от леглото. — Хвана ли някакви мишки в последно време?

Котаракът едва надничаше иззад вратата. Седнах на колене, както винаги, когато искам той да дойде при мен. Но сега Рудолф не дойде. Само стоеше там, притихнал, и ме наблюдаваше.

— Какво има? — попитах го и направих една крачка към него. — Станало ли е нещо?

Той се отдръпна назад.

— Но, Рудолф, приятелче. Това съм аз.

Говорех с най-сладкия и мил глас, който имах, но Рудолф само подви опашката си. Станах и протегнах ръка да го взема, но той ме одраска с лапа. След това изсъска и избяга надолу по стълбите.

„Много странно“ — мислех си. Почти изглеждаше така, сякаш се страхува от мен.

Седнах отново на леглото. Потрих леко дланта си там, където Рудолф ме беше одраскал, но не ме болеше, нито пък мястото беше зачервено.

Случваше се нещо странно. Първо видях необикновена червена светлина, после намерих странен предмет, след това паднах и бях в безсъзнание в продължение на две денонощия. Насекомите бягаха от мен, а сега Рудолф се държеше по абсолютно същия начин като тях.

Два дена в гората означаваха, че съм изпуснала и повече учебни дни. Не че това беше толкова страшно, но все пак. Погледнах часовника. Оставаше малко повече от час, докато звънне. Все още можех и да успея, нали?

В главата ми бързо се заформяше план. Извадих старата полароидна камера, направих няколко снимки на находката си и ги прибрах в раницата си. След това се забързах към хамбара, за да видя дали мога да ремонтирам набързо колелото си.

Но едно нещо навън ме накара да спра.

Ято големи птици бяха кацнали в двора. Стоях и ги гледах. Бяха с големи здрави човки, дълги крила и опашки. Черните пера проблясваха дори на сивата сутрешна светлина.

„Това са гарвани“ — казах си аз. Тъкмо учихме за тях в училище. Но Чарлз Фрогъл не спомена ли, че няма гарвани в тази част на страната? Какво тогава правеха тези тук? И защо се бяха втренчили в мен?

Не знам защо го направих, но ги преброих. Два пъти, за по-сигурно.

Бяха тринайсет.

Господин Фрогъл ни разказа, че съществуват много митове за гарваните. Докато някои хора смятали, че гарванът е сътворил света, други вярвали, че той притежава свръхестествени способности. Но това, което си спомнях най-добре и за което не можех да спра да мисля сега, беше, че гарваните можели да предупреждават за нещастия. Като война или смърт.

Продължих към хамбара, но през цялото време се обръщах и ги гледах, докато вървях. Бяха застанали един до друг, почти като в редица.

И продължаваха да ме гледат.

10

И сега не се чувствах изморена.

Натисках педалите с всичка сила, пристигнах в училище сигурно около петнайсет минути по-рано от обикновено, но нито мускулите на бедрата ме боляха, нито гърдите ми свистяха. Всъщност не разбирах нищо от това, което се случваше с мен, но не можех да се оплача. Когато влязох в училище, дори не бях потна, само изпълнена с едно прекрасно, топло чувство. Като че ли можех да взема същото разстояние още веднъж и да продължа даже по-нататък.

Паркирах колелото под навеса. Оставаха ми още десет минути до биенето на звънеца. Степенката работеше чудесно. Усмихнах се сама на себе си — все пак никога не бях използвала апарат за заваряване, преди да открия един сред инструментите на дядо в хамбара. Не знаех как работи, но когато започнах, се оказа, че не е толкова сложно.

Радвах се, че съм дошла по-рано, защото исках да се опитам да говоря с Чарлз Фрогъл преди първия час. Той беше може би най-умният мъж, когото познавах, а ако исках да разбера какво се случва с мен, трябваше да потърся помощ.

Профучах по коридорите, точно днес не исках да се натъквам на дразнещите момичета. Очаквах, че ще има вълнение покрай мен, след като бях изчезнала за няколко денонощия и много хора в Холоуей ме бяха издирвали. Но се разминах само с няколко погледа и коментара по мой адрес. Изглежда, че никой не смееше да ме заговори директно.

Според седмичния план днес трябваше да учим за газа ацетилен, така че бях сигурна, че Чарлз Фрогъл е дошъл рано, както обикновено, и приготвя всичко.

— Джули! — възкликна той в момента, в който влязох. — О, колко хубаво е да те видя! Толкова се бяхме уплашили за теб. Как си? Какво се случва с теб?

Фрогъл направи знак да вляза в препълнения му кабинет. Документи, книги, епруветки и малки надписани пликове лежаха разпръснати по бюрото му. Седнах и се заоглеждах наоколо. Фрогъл ме попита с какво, за бога, съм се захванала и аз реших да изстрелям отговора изведнъж. Още повече че ми оставаха само шест минути до звънеца.

Набързо му разказах всичко, включително това, което, изглежда, се бе случило с тялото ми: зрението, силите — абсолютно всичко.

— Всъщност не бях забелязал, че си без очила — каза Фрогъл, когато приключих. — Отива ти така — добави той, усмихвайки се.

Изчервих се още повече.

— Значи не помниш нищо от двете денонощия?

— Не. Мислех, че съм била навън само за няколко минути.

— Хм. Няма някакви подутини или синини по главата ти?

Поклатих глава и междувременно отворих раницата и извадих снимките, които бях направила. Подадох ги на Фрогъл. Изучавах погледа му, докато той ги разглеждаше.

— Прилича на скорпион — каза той и посочи фигурата върху кутийката. — Интересно — продължи той, докато разучаваше снимките. — Без съмнение си открила нещо наистина специално.

В следващия момент училищният звънец иззвъня както в кабинета, така и в коридора. Фрогъл се изправи.

— Трябва да погледна по-подробно това, Джули, но сега няма да успея. Ще може ли да запазя тези? — попита той и размаха снимките.

— Ами да — отвърнах аз и завързах раницата си.

— Ще проверя някои неща и след няколко дена ще говорим повече по въпроса. Окей?

Изправих се бързо и кимнах в съгласие.

11

Не разказах много на другите в класа, въпреки че те разпитваха и подпитваха. Казах само, че съм паднала в една дупка в гората и че ми е трябвало доста време, за да изляза от нея. Много от тях смятаха, че звучи вълнуващо и готино, чак докато Маргарет не им обърна внимание, че е можело да умра, ако не бях успяла да се изкача обратно. Странно, но дори аз не бях мислила много по този въпрос. Беше цяло чудо, че все още съм жива.

Дойдоха в следващото междучасие, когато Глен отиде до тоалетната, а Маргарет — до столовата, за да си купи бисквити. Чух стъпките им още преди да застанат до мен.

— И какво, сега изведнъж си знаменитост, така ли?

Не се обърнах, но знаех, че Сара и Офелия са с още три-четири момичета, които ги боготворяха.

— Наслади се, докато трае — каза Сара. — И без това няма да продължи дълго.

— Къде изчезнаха очилата ти, между другото? — добави Офелия.

Не отговорих, само се огледах наоколо. Ученици, които се гонеха, ученици, които стояха един до друг и разговаряха. Някой се смееше силно съвсем наблизо.

— Разбирам добре защо си ги хвърлила. Очилата бяха грозни. Но след като си започнала да се отърваваш от грозните неща…

Някой зад мен избухна в смях.

— Във всеки случай можеше да си вземеш един душ, преди да се върнеш в училище — изсумтя Сара. — Миришеш на гора.

Изведнъж около мен настана тишина. В същия момент започнах да виждам нещо, което никога преди това не бях виждала. Нещо вътре в мен.

Картини със Сара.

Картини с баща й.

Не знаех откъде идват. Не знаех също така защо се завъртях бавно, без да гледам някой друг.

След това впих поглед в Сара.

Тя замръзна, отдръпна се с една крачка. Аз се приближих. Все по-близо. Сара продължи да отстъпва, но аз не отмествах поглед.

— Какво правиш? — попита едно от другите момичета несигурно. Не ме интересуваше, забивах погледа си все по-надълбоко в очите на Сара. Тя изглеждаше все по-уплашена.

След това спрях.

— Знам защо плачеш през нощта — казах аз. — Защо се криеш.

Сара ме погледна ужасено.

— 3-за к-какво говориш?

— Да им разкажа ли?

Кимнах към другите и направих нова крачка към нея.

— Какво мислиш, че ще кажат приятелките ти за това?

Сега Сара започна да отстъпва все по-бързо. Никой от другите не казваше нищо, само й направиха място да излезе от кръга.

Изобщо не премигвах. Не помръдвах нито мускул. Единствено усещах в себе си едно приятно чувство, което се разпростираше из тялото ми при вида на сълзите на Сара.

Ролите бяха разменени.

Тогава тя се обърна и избяга.

— Какво, по дяволите, правиш? — попита Офелия. — Не видя ли, че плаче?

Спокойно се завъртях към Офелия, която изведнъж застина на място. Приближих се към нея и тя започна да премигва.

— Айде, момичета — каза тя накрая. — Да изчезваме.

Гледах ги как си тръгват, а междувременно стоях и усещах, че не ми достига въздух. Толкова странно! Как изведнъж можех да знам, че Сара се крие от баща си нощем, когато той се прибира късно от бара, пиян и похотлив.

Няма как да знаеш такива неща, без да си ги видял. Тогава какво всъщност се случваше?

Ясновидка ли бях станала?

12

Следващият ни час беше при Чарлз Фрогъл и аз се радвах, че ще го видя отново. Може би вече беше успял да открие нещо по въпроса?

Но когато вратата се отвори, в стаята влезе не високият добър мъж, а госпожица Тили, която се запъти със ситни, енергични крачки към катедрата и запляска с ръце, както правеше винаги когато искаше да седнем по местата си.

— Отворете на страница 46 — каза тя. — След това се съберете на групи по четирима.

Никой от нас обаче не изпълни това, което ни заръча. Тя седна зад катедрата и отвори книга.

— Къде е господин Фрогъл? — попитах я.

Госпожица Тили остави книгата и погледна към класната стая над очилата, които балансираха върху върха на носа й.

— Болен е — отвърна тя бързо.

— Болен ли?

Не можех да си спомня кога последно господин Фрогъл е бил болен.

— Но нали той беше тук по-рано днес? — продължих да питам.

— Не знам нищо повече — рязко отговори госпожица Тили. — Обади ми се преди малко и ме помоли да взема часа му.

Не ми се вярваше. В следващото междучасие опитах да науча нещо повече, но никой от другите учители не беше говорил с Фрогъл. Чудех се дали да не попитам Маргарет да ми заеме мобилния си телефон, но шансът момичетата да забележат това беше голям. А аз и без това си бях любимката на Фрогъл.

Тъй като имаше още няколко минути до звънеца, реших да се разходя в училищния двор и да подишам малко свеж въздух. Първото нещо, което забелязах, беше групичката момичета до навеса за колелата. Всички бяха там, с изключение на Сара. Още отдалече можех да видя, че Офелия е клекнала и развива вентила на задната ми гума.

Тя не забеляза, че идвам. Никой от тях не ме видя.

Офелия се изправи, усмихвайки се, но усмивката й изчезна в момента, в който ме съзря. Опита се да изправи стойката си, но имаше някаква несигурност в погледа й. Като че ли се страхуваше от мен.

Офелия се облегна на стойката за колелата зад нея и един велосипед падна. Не казвах нищо, само я наблюдавах. Направих една крачка към нея.

И тогава се случи отново.

Онова странно нещо.

— Знам къде е баща ти — заявих спокойно.

Очите ми бяха приковани в очите на Офелия. Тя притисна гръб към бетонната стена.

— Той никога не е имал каквато и да било работа в Сингапур — продължих аз. — Да разкажа ли на всички с какво всъщност се занимава той? Къде е всъщност?

Офелия поклати глава — първо предпазливо, а после все по-енергично.

— В затвора е, нали така? Защото не е платил данъци.

— Н-не — изпротестира тя.

— О, напротив — отвърнах аз. — Точно така е. А знам няколко неща и за теб, Офелия. Ти лъжеш. През цялото време ходиш напред-назад и се хвалиш, че си се натискала с този или онзи, но всъщност не си го правила. И си страшно ужасена, че никой няма да те хареса, ако си просто себе си; затова боядисваш косата си в различен цвят през седмица и се правиш на най-якото момиче, на което не му пука за нищо.

Офелия не продума и дума. Не мислех какво казвам. Като че ли думите се появяваха на върха на езика ми и аз просто ги изплювах.

— Има и още. Ако не искаш да разкажа на така наречените ти приятели какво знам за теб, тогава ти предлагам до края на учебния ден да се сдобиеш с помпа и да напомпаш гумата ми.

Офелия кимна бързо.

Приближих се с още една крачка.

— И също така — казах аз. — Ако още веднъж кажеш нещо лошо за майка ми или баща ми… Имай предвид, че знам къде криеш дневника си.

След това се завъртях и си тръгнах.

13

Дойдох на себе си малко по-късно, когато седнах в тоалетната.

Откъде дойде всичко това?

Защо бях толкова зла?

И защо ми харесваше толкова много?

През остатъка от деня момичетата ми хвърляха предпазливи погледи, но никоя не смееше да се приближи. Беше непознато, но приятно чувство. Същевременно малко се притеснявах какво бих могла да кажа следващия път и на кого.

Когато приключихме за деня, видях, че Офелия бе спазила своята част от уговорката. И точно като по-рано днес нито се изпотих, нито се изморих, докато карах към вкъщи. Нямах търпение да се прибера у дома, да отворя туристическата си раница и да видя странния предмет, който открих в гората. Исках да усетя химикалката отново в ръцете си. Беше толкова приятно да я държа. Някак освежаващо, почти като наркотик.

Когато се прибрах, гарваните все още стояха там. Обикаляха наоколо и кълвяха в земята, всеки за себе си. Преброих ги отново, но този път стигнах само до дванайсет. Дори при второто преброяване.

Беше ли изчезнал един от тях?

„Странно“ — помислих аз, докато влизах в къщата. Очаквах да бъда посрещната от обичайния шум на телевизора, но този път не чувах нищо. Повиках дядо. Не получих отговор. Не го открих нито в кухнята, нито във всекидневната. Качих се на втория етаж, почуках на вратата на банята. И там не получих отговор.

Спалните ни се намираха стена до стена, а вратата към стаята му беше притворена. Надникнах вътре предпазливо.

— Дядо — извиках аз. — Тук ли си?

Дядо промърмори нещо под завивката. Можех да видя само върха на главата му върху възглавницата. Не се помръдна. Въздухът беше застоял, затова тръгнах към прозореца, за да го отворя, но спрях в момента, в който видях гарваните навън на двора.

Отново се бяха събрали на едно място, но не това ме накара да се закова с ръка върху дръжката, а очите им.

Като че ли всички отново се бяха втренчили в мен. Толкова странно.

Толкова ужасно.

— Имаш ли нужда от нещо, дядо? — попитах го с гръб към него и оставих прозореца затворен. Дядо не отговори.

Може би спеше. Хубаво.

Туристическата ми раница лежеше под бюрото, точно там, където я бях оставила. Седнах на леглото, поех дълбоко въздух няколко пъти, преди да развържа връзките, и извадих странната кутийка. Погледнах я. Прокарах пръстите си по скорпиона. Фигурата имаше по-тъмен цвят от този на кутийката.

Навярно беше доста стара.

Отворих я и извадих химикалката. Веднага усетих как кожата ми по дланта започна да щипе. И отново осъзнах колко хубаво е да я държа, колко по-енергична се почувствах изведнъж. Имах желанието да… Не знам всъщност за какво имах желание. Исках просто… да направя нещо. Да построя нещо. Или да го срина.

Да, мислех си. Иска ми се да разруша нещо.

И тази мисъл ме уплаши малко.

Именно фактът, че предметът приличаше на химикалка, ме накара да отида до бюрото и да извадя един лист А4. Доближих химикалката до листа и се опитах да напиша името си с нея. Но тя не остави никаква следа. Нищо не се случи.

Поне не веднага.

След това буквите бавно започнаха да се появяват върху листа. Видях собственото си име в някакъв златисточервен цвят. Като че ли написаното гореше. В същия момент един топъл полъх премина през мен. Усещах го, от глава до пети, затворих очи и го оставих да продължи. Когато ги отворих, видях, че буквите бяха прогорели листа.

Премигнах и преглътнах.

Какво, по дяволите, бях намерила?!

14

Същата нощ се изви буря.

Не успях да спя. Мислите ми се стрелкаха в ума ми. Едни и същи въпроси се повтаряха отново и отново, без да достигна до някакъв изход. Всеки път, когато мислех, че съм разбрала нещо, изскачаха нови въпроси, на които не успявах да отговоря. И през цялото време имах желанието да хвана пак химикалката и да напиша с нея нещо повече, нещо друго. Засега обаче успявах да се овладея. Ами ако нещо лошо се случеше? Все пак буквите прогориха листа. Освен това реших да не предприемам нищо повече, преди да чуя мнението на Чарлз Фрогъл.

Някакъв звук от по-долните етажи ме накара да наостря слух. Нещо се счупи. Дали не беше прозорецът на мазето? „Глупава буря“ — помислих си, но след това отново се чу звук от трошене на стъкълца в бетонения под. Трябваше да е вятърът.

Или?

Звукът от стъпки по стълбището от мазето ме накара да променя мнението си. Изскърца врата. Някой крачеше по пода на първия етаж.

Затаих дъх. Чух шепнещи гласове. Долу имаше повече от един човек. Звуците се сменяха. Движения, стъпки, врати, които се отваряха и затваряха. Първото, което си помислих, бе, че трябва да скрия раницата, да опазя находката си.

— Ще проверя горе.

Звук от съседната стая, където лежеше дядо, ме накара да завъртя глава натам. Беше ли буден? Молех се да не излиза за нищо на света в коридора и да се изправя срещу тях.

На долния етаж нещо отново се счупи. Звучеше така, сякаш някой преобръщаше столове, хвърляше книги от лавиците. Големият дървен часовник, който дядо сам бе измайсторил, издаде последен звън, преди да бъде ударен в земята.

След това чух тежки стъпки по стълбището.

Трябваше да се скрия, но първо исках да намеря скривалище за химикалката. Огледах стаята си. Издърпах леглото, толкова тихо, колкото беше възможно, извадих две дъски от стената, които отдавна бяха разхлабени, и бутнах раницата в тясната кухина. Едва успях. Избутах леглото обратно на мястото му и се промъкнах до най-големия гардероб. Отворих го. Навсякъде имаше обувки, якета, пуловери, панталони. Трябваше да се кача на най-горния рафт, но как щях да успея да го направя? Тук нямаше нищо, по което да се покатеря.

Концентрирах се максимално, събрах всичките си сили и се засилих. И по някакво чудо успях да скоча достатъчно високо, за да се хвана за рафта с крайчетата на пръстите си. Освен това, без да знам как, успях да вдигна цялото си тяло така, че да преметна единия си крак отгоре.

— Кой е там?!

Гласът идваше от стаята на дядо. Нови стъпки по стълбището. Едва смеех да дишам, бях пропълзяла възможно най-навътре в гардероба, когато чух как вратата на дядовата стая се отваря.

— Кои сте вие? Какво правите тук?

В същия момент чух удар и нещо тежко падна на пода.

Дядо!

— Къде е тя?! — извика един гневен глас.

Стиснах очи. Притиснах ръце към устата си, за да не издам звук, и междувременно се чудех как мога да му помогна по един или друг начин.

Но как можех да го направя?

— Хайде, отговаряй!

Сега беше друг глас — по-дебел и груб. Опитах се да пропълзя още по-навътре в гардероба, но не се получи. Усетих, че лежа върху нещо гладко, може би найлонова торба, не можех да видя в тъмнината. Завих се с нея, като се надявах, че ще е достатъчна да ме скрие.

— Не знам за кого говориш — отвърна дядо.

Чу се нов удар. Дядо извика от болка.

— Много добре знаеш! Къде е то — момичето, което живее с теб? Къде е Джули?!

Отворих широко очи.

Те търсеха мен!

Още шум, още неща, хвърлени по пода. Никакъв звук от дядо.

— За последен път, старче: къде е тя?!

Притиснах крака към гърдите си. Дядо не отговори.

— Ти, проклет…

Очевидно мъжът беше нападнал дядо и сега го риташе и удряше.

Не можех да стоя тук! Трябваше да му помогна!

— Успокой се, човече, ще го убиеш — каза другият.

— Не ми пука!

Дядо изпъшка. Тогава мъжът спря, задъхан.

— Хайде, трябва да продължим да търсим.

Дявол да го вземе, какво щях да правя сега?

Вратата на стаята ми се отвори. Чух стъпките на два чифта крака. Издърпаха чекмеджетата на нощното шкафче, на скрина, отвориха вратите на гардероба, разместеха закачалките, изхвърлиха дрехи на пода. Преместиха чанти и чували, ходиха напред-назад, издърпаха леглото.

След това настана тишина.

— И тук не е — каза единият от тях.

— Може би е пренощувала при някого — отговори другият.

— Едно нещо е сигурно — каза първият. — Това няма да се разчуе.

15

Погледнах надолу.

„Не падай — казах си. — Каквото и да правиш, не изпускай перваза. Има поне пет метра до долу. Ако паднеш долу, ще се пребиеш до смърт.“ Така че стиснах зъби, хванах се колкото може по-здраво, притиснах пръсти в перваза. И се получи, успях да се задържа здраво.

Или поне достатъчно дълго.

Ругаенето по мой адрес и претърсването на стаята бяха приключили, така че предположих, че тези, които бяха влезли с взлом вкъщи, бяха готови. Тъкмо щях да се изкача обратно горе, когато силен порив на вятъра ме залюля и аз изпуснах перваза с едната си ръка. Останах да вися във въздуха, люлеейки се, и междувременно се опитвах да не крещя. След това вятърът се успокои. Не знам как успях, но все още се държах с другата ръка за перваза.

Погледнах дланта си, ръцете си. „Вдигнете ме — заповядах им. — Вдигнете ме, за бога.“ И като по чудо те започнаха да ми се подчиняват. Стиснах зъби, докато забивах пръстите си в перваза, и бавно се вдигнах нагоре. След това се хванах и с другата ръка и тогава вече стана по-лесно. С крака докоснах тухлената стена и сантиметър по сантиметър започнах да се изтласквам нагоре към прозореца, докато не преметнах единия крак през него.

Успях.

Влязох.

В същия момент чух шум от вратата долу. Погледнах през малка пролука в пердето. Двама мъже излизаха от къщата. Бяха обърнати с гръб към мен, но под светлината на външната лампа на стълбището можех да видя, че единият мъж има кръв по ръцете си. Спряха и се огледаха наоколо. Веднага се скрих зад пердето, затаих дъх.

— Хайде — каза единият скоро след това. — Тръгваме.

Погледнах отново. Не видях как изглеждат, освен че единият от тях имаше конска опашка. Косата му блестеше в сребърен цвят.

Влязоха в една кола и си тръгнаха. Бяха твърде далече, за да видя номера или марката на колата.

Гарваните продължаваха да стоят на мястото си и да гледат към къщата. Тринайсетият не се беше върнал. Накараха ме отново да мисля за нещастия, война и смърт. А вън, в коридора, лежеше дядо.

И не мисля, че се движеше.

16

Кръвта, която се виждаше встрани от главата му, бе тъмночервена и обилна.

— Дядо! — извиках.

Той лежеше по корем, с глава, обърната настрани. Имаше голяма подутина над едното око. Частта от лицето му, която се виждаше, беше покрита с кръв — и прясна, и засъхнала, а на пода до него лежаха два зъба. Потърсих пулс на врата му. Едва усещах нещо.

„Поне е жив — помислих си, — но трябва да отиде в болница. И то бързо.“

Мушнах дясната му ръка под корема, свих единия му крак и го завъртях настрани. След това поставих ръката му под главата, установих, че така лежи сравнително стабилно.

Колкото може по-бързо изтичах надолу по стълбището до прастария телефон с шайба, събиращ прах върху една малка масичка в коридора.

Но сигнал нямаше.

Или лошото време го бе развалило, или тези, които бяха влезли с взлом, бяха прекъснали телефонния кабел, за да не можем да позвъним на полицията. Какво щях да правя сега? Трябваше веднага да заведа дядо в болницата!

Този безнадежден скъперник! Един мобилен телефон можеше да му спаси живота. Как щях да успея да го заведа до болницата? Да изтичам до най-близкия съсед и да позвъня? Беше твърде далеч, а освен това беше посред нощ.

И след това се сетих.

Колата на дядо.

Старият ръждясал форд вън, в хамбара. Нали дядо всяка неделя ме караше с него до мама, все нещо бях запомнила от това, което той правеше. Колко трудно можеше да бъде?

Отворих кутията за ключове в коридора и откачих голямата връзка с ключове на дядо.

След това изскочих навън.

Вратите на хамбара изскърцаха, когато ги отместих. Не включих лампата, вместо това побързах да стигна до колата, отворих вратата на шофьорското място и седнах вътре. Бутнах ключа в стартера, завъртях го и задържах, докато колата не започна да ръмжи. Скоро след това двигателят забръмча. Светлините на таблото се включиха.

Окей. Колата бе запалена.

Сега какво?

„Трябва да включиш на скорост“ — казах си и се опитах да сложа скоростния лост на позиция О. Не правеше ли дядо така? Но колкото и силно да го дърпах, не успях да го преместя. Оставих го, опитах се да помисля. След това натиснах спирачката и сега вече лостът успя да се премести лесно, дръпнах го към Б. Освободих натиска върху педала и колата започна да се движи. Вкопчих се във волана. Изправих се максимално, за да ми е по-лесно да виждам, и се насочих към отвора на вратата, извеждайки колата от хамбара.

Готово. Вече бях навън.

Но никога нямаше да успея с това темпо, затова натиснах до долу другия педал така, че колата избуксува. Залепих се за седалката, но се държах здраво. Справях се със завоите, следвах следите от трактора, които започваха от хамбара, преминаваха през двора и стигаха чак до къщата. Тревата шумолеше под колата.

Пред вратата натиснах спирачката толкова рязко, че полетях напред и почти ударих главата си в предното стъкло. Но гумите се заровиха дълбоко в калта и колата спря. Преместих скоростния лост отново на позиция Р, завъртях ключа и изскочих навън.

Дядо лежеше точно там, където го бях оставила. Все още дишаше, но едва-едва. А как щях да го сваля от втория етаж? Как щях да го вкарам в колата? Та той тежеше поне 100 килограма!

Никога не се бях чувствала по-силна, отколкото сега. Опитах се да го вдигна, след това започнах да го влача след себе си. Можеше и да се получи, защо пък не?

Наведох се, промуших ръцете си изпод ръцете на дядо.

— Извинявай — казах аз, когато дядо изохка. Дишах дълбоко, стъпвах по пода, местейки краката си с всички сили, като междувременно се опитвах да изправя гърба си и да напрегна ръцете си. И ми се получи. Успях да вдигна горната част на тялото му! След това тръгнах назад към стълбището, дърпах дядо след себе си. Краката му скърцаха по пода, но изглежда, той не беше в съзнание.

Стълбището беше още по-кошмарно. Трябваше да държа дядо достатъчно високо, за да не ударя главата му в стъпалата и да не падна назад заедно с него. Едно по едно, казах сама на себе си. Взимай ги бавно и ще успееш.

Сложих крака си на първото стъпало. След това другия. Изпънах ги с всички сили, а междувременно държах дядо високо. Още една крачка. И още една. Сега краката му се намираха най-горе на стълбището.

Петите му се удряха в стълбището, но той все още не бе в съзнание. Смених хватката, вдигнах го още малко по-нависоко. Забелязах, че все още имам сили, че се получава малко по-лесно, отколкото си мислех. Даже можех да забързам темпото, без да изпускам контрол.

Скоро след това вече бяхме на пода на първия етаж. Отворих вратата с лакти. Студеният вечерен въздух ме лъхна приятно. Вървях заднешком през нощта, влачейки дядо по каменното стълбище навън. Сложих го да легне до колата, върху влажната земя. Разтръсках ръцете си за кратко, след това отворих вратата от страната на пасажера и изпълзях на задната седалка, където застанах на колене и се подадох навън.

И започнах да дърпам дядо навътре.

Всъщност успях. Първо вкарах главата и раменете му в колата, след това се облегнах назад и смених хватката, продължих да го дърпам към себе си. Когато по-голямата част от тялото беше вътре, излязох бързо навън и минах от другата страна на колата. Бутнах краката му в колата и затворих вратата. Положението не се подобряваше от факта, че се налагаше да лежи по този странен начин.

Трябваше да побързам.

17

Колата беше с автоматични скорости, така че единственото, за което трябваше да мисля, бе да я държа в пътя. Въпреки това сърцето ми биеше като лудо, а пулсът ми скачаше всеки път, когато кола се появяваше насреща ми. Страхът, че ще катастрофирам с дядо на задната седалка, не ме напускаше, затова не карах твърде бързо. Все пак по-важно беше да пристигнем.

Когато свих пред входа на спешното отделение в Холоуей, натиснах клаксона силно. Не след дълго дотичаха двама мъже в болнични престилки. Спрях малко по-рязко, отколкото бях планирала, и изключих двигателя.

— Дядо лежи на задната седалка! — извиках аз и подадох глава през прозореца. Един от мъжете реагира незабавно, изтича до вратата и погледна вътре.

— Трябва ни носилка! — извика той.

Другият мъж изчезна и след няколко секунди се появи отново с повече хора. Една жена дойде до мен в момента, в който излязох от колата.

— Здравей, казвам се Луси и съм лекар тук. Можеш ли да ми разкажеш какво се случи?

— Някакви хора нахлуха у дома — отговорих аз. — И след това започнаха да се бият с дядо.

— На колко години е той?

— На седемдесет и седем.

— Как се казва?

— Джим Мур.

— А ти си?

— Аз се казвам Джули. Джули Мур.

— И си го докарала дотук с тази кола?

Кимнах.

— Къде са родителите ти?

Погледнах лекарката за момент, преди да отговоря.

— Баща ми е мъртъв, а мама е в психиатрия. Имам само дядо.

Забелязах, че лекарката ме изучава с поглед, като че ли не беше сигурна дали това, което казвах, беше истина, или лъжа. След това ме погали по главата.

— Добре — каза тя.

— Дядо ще се оправи ли? — попитах, докато го отвеждаха.

Лекарката се обърна към мен и отговори сериозно:

— Ще направим всичко по силите си.

* * *

Настаниха ме в една чакалня, докато оперираха дядо. Питаха ме дали искам да ям, или да пия нещо, но аз нямах желание за нищо. Мислех само за дядо, за това, което се случи.

Защо искаха да ме хванат?

Нямаше много неща, които можех или за които знаех нещо, аз дори не притежавах нищо, може би с изключение на…

Не, не можеше да са ме търсили заради химикалката. Нали тъкмо я бях намерила, не бях разказвала на никой друг за нея, освен на Чарлз Фрогъл, а той не се забъркваше с подобни хора.

Стаята, в която седях, беше пълна с хора. Някои бяха сами като мен, други стояха плътно един до друг и се държаха за ръце.

„Мама трябваше да е тук сега“ — мислех си. Тя щеше да ми каже, че всичко ще бъде наред, така, както майките казват на децата си. И знаех, че е лошо да мисля това, но какво, ако дядо не оцелееше? Какво щеше да стане с мен тогава?

Люлеех се напред-назад на стола. От време на време поглеждах нагоре към телевизора, който висеше на стената, но там имаше само новини, които се изреждаха отново и отново.

Основната новина тази сутрин беше, че са се събрали някакви тъмни облаци над град Шормаут, който се намира на около 45 минути път с кола от Холоуей. Метеоролозите бяха изумени, защото сателитните снимки не прогнозираха концентрираната облачна покривка и тъмните облаци.

Може да са емисии от фабриките, казваха неколцина, но никой от експертите не можеше да обясни защо облаците просто стояха там. Нямаше значение дали има вятър, или не. Те не се помръдваха.

Минаха няколко часа, преди лекарката, чиято фамилия се оказа, че е Дженаро, да се върне обратно. Изправих се и тръгнах към нея.

— Как е дядо? — попитах. — Ще оцелее ли?

— Ела с мен — каза доктор Дженаро и нежно хвана ръката ми. Въведе ме в един кабинет, чиито стени бяха покрити с книги, папки и справочници.

Останах права, а лекарката седна зад бюрото си.

— Дядо ти ще оживее, Джули, но ще му трябва време, за да стъпи на краката си отново. Има големи наранявания.

Погледът й беше сериозен.

— К-колко големи?

— Счупил е няколко ребра — нещо, което само по себе си не е толкова опасно. Но далакът му е разкъсан, което ще рече, че има големи кръвоизливи в коремната кухина, значи в стомаха. Може да се наложи да отстраним далака му.

— Т-това опасно ли е?

— Не, не е. Нито пък е животозастрашаващо, че единият му бял дроб е пунктиран. Но има две неща, които не са съвсем добри.

Доктор Дженаро постави ръце на масата пред себе си и сключи пръсти.

— Получил е няколко много силни удара в главата и това е била причината да изгуби съзнание. В допълнение, изглежда, че е счупил гръбнака си.

Погледнах я.

— Какво означава това?

— Означава, че съществува известен риск дядо ти да остане парализиран.

Сведох поглед и известно време се опитвах да асимилирам това, което току-що ми бяха съобщили.

— Парализиран?

— Да. Но все още е твърде рано да се каже колко големи могат да бъдат евентуалните поражения. Той е подут на много места, така че ще трябва да изчакаме да преминат подутините, за да заявим нещо със сигурност. Но има още няколко неща, за които трябва да говорим.

Отново вдигнах глава към нея.

— След като това е било влизане с взлом и някой е нападнал дядо ти, трябва да говорим с полицията.

— Т-трябва ли?

Доктор Дженаро кимна.

— Обадих им се точно преди да дойда при теб, така че те са на път сега. Позвъних и на социалните служби. Това е обичайно действие.

— В такъв случай какво ще стане сега? Ще отида в дом за деца?

— Решението зависи от социалните служби. Бих те посъветвала, след като това е доста сериозно и скорошно, да бъдеш настанена в приемен дом оттук нататък.

— Приемен дом ли?

— Да. При семейство, което доброволно е решило да приема деца или тийнейджъри със сериозни проблеми.

— Значи при някакви напълно непознати?

— Да.

Опитах се да си го представя. Да живея при някого, когото не познавам, някого, който не знае нищо за мен.

— Не — отговорих.

— Какво имаш предвид?

— Не планирам да живея при някого, когото не познавам.

Погледнах я строго. Доктор Дженаро ме наблюдаваше така, като че ли бях малко дете.

— Полицията трябва да чуе за всичко, което се е случило, Джули. Трябва да се опитаме да хванем тези, които са причинили това, нали така?

Закимах бавно.

— Прекрасно. Дядо ти пита за теб.

— Наистина ли? Буден ли е?

Изправих се.

— Поне последния път, когато проверих, беше буден. Ще можеш да му направиш едно кратко посещение, докато полицията и социалните служби пристигнат.

Доктор Дженаро се усмихна.

Тъкмо тръгвах, когато тя ме спря.

— Не знам как си се справила, Джули, но имаш всички причини да бъдеш горда със себе си. Няма никакво съмнение, че си спасила живота на дядо си.

18

Бяло, бяло, бяло.

Всичко в стаята на дядо беше в бяло. Стените, завесите, дори нощното шкафче до леглото му бе бяло. Нямаше нито едно цвете или саксийно растение вътре. Никакви бродерии или покривки. Единственото, което дядо имаше, бе телевизор, който висеше на стената точно срещу него. Както и една мивка с огледало, закачено накриво на стената.

Избутах един стол до леглото на дядо и седнах. Гледах го как лежи, добре увит в завивката. Малкото му коса беше покрита с превръзка. Устните му бяха сухи и напукани, бузите му — подути. Едното му око бе изчезнало във възглавничка от кожа. Не можех да определя дали подутината е синя, жълта, или черна, но не беше трудно да си го представя седнал в инвалидна количка, парализиран може би от врата надолу. Всъщност щеше ли да е толкова различен животът му от настоящия? Той и без това само седеше във фотьойла пред телевизора.

Разбира се, че ще е различен, помислих си. Ще бъде много по-лош. Настроението му, огорчението, оплакванията. Ще трябва да правя всичко сама.

Тогава очите му се отвориха бавно.

— Джули — продума той тихо.

Усмихнах му се и седнах малко по-напред на стола. Взех ръката му, въпреки че ми беше доста странно.

— Здравей, дядо — отвърнах.

Наклони главата си, за да ме вижда по-добре. Дори това малко движение беше достатъчно, за да направи гримаса от болка.

— Татко — измърмори той, все още със затворени очи. Погледнах монитора до него. Пулсът му се ускоряваше.

— К-ключ.

Ключ?

— Какво искаш да кажеш? — попитах го.

— Таванът — изфъфли той, този път с малко по-силен глас. Наведох се още по-напред.

— Какво за тавана, дядо?

— Търси на…

— Какво каза? Какво да търся?

— Ключ…

Машината до него започна да пищи все по-бързо, но аз не можех да се контролирам.

— Какво трябва да търся на тавана? Кажи, дядо!

— Търси на тавана — прошепна той.

— Казваш да търся на тавана? Какво искаш да търся на тавана, дядо?

— Търси… на тавана — повтори той.

Тъкмо щях да повторя въпроса още веднъж, когато дядо се отпусна в леглото. Беше заспал. Или припаднал, не бях сигурна. Но силата, с която държеше ръката ми, беше изчезнала.

Не успях да обмисля по-добре случилото се. Вратата се отвори и една глава надникна вътре. И веднага разбрах, че полицията е дошла.

19

Никога преди не бях говорила с полицаи, но все си ги представях, че са строги, корави и мнителни, винаги облечени в униформа.

Полицай Джон Мериуедър носеше протрити дънки и тясна тениска със снимка на Бийтълс. Имаше тъмнокафява коса, подстригана късо. Може би приближаваше трийсетте, но това беше само мое предположение. Никога не съм била добра в отгатването на подобни неща.

— Как си? — попита той, когато приключих да пия чашата вода, която ми бе подал.

— Горе-долу — отговорих предпазливо.

Истината беше, че се чувствах направо фантастично, като изключим, разбира се, всички мисли около това, което се случи с дядо, и че някой ме преследваше. Но че го бях влачила от втория етаж до колата, изглежда, не беше отслабило силите ми. Бях съвсем бодра.

— Това е добре. Няма да те задържаме дълго, защото вероятно искаш да се върнеш при дядо си възможно най-скоро. Но можеш да започнеш да разказваш какво се случи. Опитай се да помислиш добре какво точно си видяла и чула. И най-малкият детайл е важен.

Поех си въздух и започнах да разказвам. Дойдоха, счупиха предмети, пребиха дядо, заминаха си. Мериуедър ме наблюдаваше през цялото време, кимаше и хъмкаше на равни интервали, окуражаваше ме да продължа. Когато вече нямаше какво повече да добавя, ме попита:

— Знаеш ли какво са търсели?

Преглътнах и го погледнах.

— Не.

Той задържа погледа си върху мен няколко секунди.

— Забеляза ли как изглеждаха?

— Не.

След това размислих.

— Между другото — казах. — Единият имаше конска опашка. И косата му изглеждаше сребриста.

— Сребриста ли? Сигурна ли си, че не е била просто сива?

— Да. Или не, не знам.

Мериуедър записа нещо на листа пред себе си.

— Говорих с лекарката, преди да дойдем тук, и тя каза, че не желаеш да живееш в приемно семейство. Заедно със социалните служби стигнахме до решението да пренощуваш в болницата тази нощ. Утре и през следващите няколко вечери можеш да живееш в хотел долу, в центъра, където ще ти запазим стая. Надявам се, че това те устройва.

Поех дълбоко въздух.

— Благодаря — отговорих аз малко по-високо, отколкото очаквах.

— Ще се отбия при теб утре и ще говорим повече тогава. Междувременно ще се опитаме да разберем какво точно се е случило. Знам, че е трудно, но се опитай да не се безпокоиш.

Кимнах в съгласие.

Мериуедър стисна ръката ми още веднъж, преди да тръгне, а аз му се усмихнах. Има нежни очи, помислих си. И ме накара да се чувствам малко повече в безопасност.

Точно сега имах нужда от това.

Когато влязох при дядо, той все още спеше. Седнах отново и се замислих за това, което ми каза, преди да заспи. „Търси на тавана“. „Татко“. „Ключ“. Дали сънуваше? За собствения си баща ли говореше? Или може би за моя?

След това една мисъл премина през мен и почти ме остави без дъх.

Мъжете, които дойдоха вкъщи — те търсеха мен. И може би бяха разбрали, че дядо ще има нужда от лечение след побоя, който му нанесоха. А в тази част на Холоуей имаше само едно спешно отделение. Освен това нямаше много други като дядо, които караха форд кортина от 70-те. Щяха да ни открият лесно, ако не ни бяха намерили вече!

Изправих се, отидох до вратата, отворих я и подадох глава навън. По-надолу по коридора видях една дама в зелен костюм. На едно легло лежеше възрастен мъж. Една жена куцаше и говореше с някого по телефона. Нямаше никакви мъже с конски опашки.

Как не се замислих за това по-рано?

Бях в опасност, независимо къде се намирах!

20

На следващия ден една полицайка ме придружи до вкъщи в „Удсвю“, за да си взема нещата за училище и чисти дрехи. Туристическата раница с кутийката оставих в скривалището си. Ако някой навън ме търсеше заради химикалката, може би не беше никак разумно да я нося със себе си.

Останалата част от уикенда прекарах, лежейки. Дори не излязох да посетя мама. Вместо това уведомих един от болногледачите й, че имам важно контролно по математика, за което трябва да чета. Бях установила, че ако има едно нещо, за което мама проявява разбиране, това е домашното за училище. Особено по математика.

Разучих добре хотелската си стая. Гледах много телевизия — аз, която нямам навика да гледам нещо по квадратната кутия. Беше скучно да се крия. Само лежах и чаках телефонът да звънне, но той мълчеше. Нямаше нищо ново нито от болницата, нито от полицията. Опитах се да чета книга, но беше трудно да се концентрирам. Думите просто преминаваха пред очите ми.

Когато понеделникът дойде, бях облекчена, че ми разрешиха да ходя на училище. Джон Мериуедър смяташе, че е добре да продължа живота си като преди, с изключение, разбира се, на това, че не можех да живея у дома.

В училище усетих погледите на другите момичета, но никоя не се приближи, нито пък казаха нещо. Дори Руфъс, Питър и Джери от най-задната маса не бяха подготвили някакви нови трикове.

Не бях разказала на никого какво се бе случило с мен и дядо, а засега и вестник „Холоуей Диспеч“ не знаеше нищо. Това ме устройваше, защото можех да се срещам с Глен и Маргарет, без да се налага да говоря за случилото се.

Вече бях седнала, когато Маргарет избута Глен от мястото му.

— Хей — извика тя и отметна глава, така че средно дългата й коса се озова зад врата й.

— Хм? — попитах.

— Видяла ли си какво се случва в Шормаут?

— Не. Какво?

Маргарет застина.

— Шегуваш се. Не си ли разбрала?

Само я гледах.

— Купчина тъмни облаци са се съб…

— А, да, това, да — прекъснах я аз. Не бях особено заинтересована.

— Много яко! И сега даже е започнало да вали там.

— Мхм — отвърнах и хвърлих един поглед към вратата, през която Чарлз Фрогъл можеше да влезе всеки момент.

Но не влезе той.

Вместо него се появи госпожица Тили, която както винаги се насочи с леки и бързи стъпки към катедрата. Очевидно Фрогъл все още беше болен. Това ме накара да се замисля отново за кутийката, която открих, и че тези, които нахлуха вкъщи, вероятно търсеха химикалката!

Ако това беше така, нямаше никой друг, освен Чарлз Фрогъл, който можеше да им подскаже за нея. И наистина бях отписала тази вероятност преди няколко дена, но сега, след като мисълта се появи отново, не можех да се отърва от нея.

Можеше ли действително Чарлз Фрогъл да стои зад всичко това?

Затова ли изчезна?

„Снимките — мислех си. — Снимките, които му показах и които той задържа. Сигурно ги е дал на бандитите и им е обяснил какво да търсят.“

Поклатих глава, а междувременно усетих, че се вбесявам. Господин Фрогъл, на когото разчитах, с когото споделих тайната си.

В следващото междучасие се втурнах в библиотеката и намерих свободен компютър. Потърсих телефонния номер на Чарлз Фрогъл и започнах да умолявам библиотекаря да ми заеме телефона за три секунди. За щастие, той се съгласи, но от Фрогъл нямаше и следа. Затова реших да отида до дома му.

* * *

Милият полицай се беше погрижил да получа малко пари, така че имах някакви дребни за транспорт. Фрогъл живееше на другия край на града. Щеше да ми отнеме поне половин час с колело, може би дори повече с автобус, така че реших да хвана такси. „Спестеното време е спечелено време“ — помислих си и после осъзнах, че звуча точно като дядо.

Никога преди не бях хващала такси. Аз и дядо нямахме нужда. Когато една свободна кола се появи пред училище, вдигнах ръка във въздуха. Тя спря само на няколко сантиметра от краката ми и аз се качих на задната седалка, опитвайки се да изглеждам възможно най-непринудено.

— „Суан стрийт“ 42, моля — казах аз и затворих вратата след себе си. Шофьорът, мъж в началото на трийсетте, ме изучаваше в огледалото за задно виждане. „Може би не е свикнал да вози толкова млади пътници“ — помислих си и се опитах да не се напрягам. Скоро след това потеглихме.

Облегнах се, стараейки се да се насладя на пътуването, докато градът профучаваше отвън. В колата миришеше на тютюн и пот. Едно плюшено зарче висеше на шнур от огледалото. Радиото вървеше тихо. Мисля, че звучеше рок.

Шофьорът, който беше скрил косата си под черна шапка, продължаваше да ме поглежда, докато шофираше. След като изминаха няколко минути и погледът му продължи да се показва в огледалото, все пак се изнервих. Защо ме гледаше толкова плашещо?

Дръпнах се малко по-близо до вратата, за да не му е толкова лесно да ме наблюдава. И едва тогава, когато седнах точно зад него, я видях. Косата под шапката.

Не беше сива.

Беше сребриста.

21

Мъжът пред мен беше единият от хората, които влязоха вкъщи, които пребиха дядо, които ме търсеха.

Сега седеше само на няколко сантиметра пред мен.

Уплаших се толкова много, че ми беше трудно да дишам. Трябваше да изляза от колата. Мъжът с шапката сигурно щеше да продължи да кара, докато се увереше, че никой няма да ни види, че ще може да спре и да ме отвлече.

Но какво искаше да направи след това? Да ме убие?

— Размислих — казах предпазливо. — Всъщност мога да сляза тук. Колко ви дължа?

Мъжът не отговори. Не намали скоростта, а тъкмо обратното.

— Не мисля, че ме чухте — казах малко по-силно.

Мъжът се опита да ме намери в огледалото.

— Няма да слезеш тук, Джули — отговори ми.

Той знаеше как се казвам.

Не можех да промълвя и дума. Как можеше да знае? Как можеше да знае, че ще ми трябва такси точно там, точно в този момент? Всеки можеше да се качи. Някой можеше да дойде преди мен. Беше ли просто късмет?

Или той знаеше, че ще дойда?

— К-кой си ти? — попитах аз.

— Кой съм аз, не е важно — отвърна той. — А коя си ти.

— К-какво имаш предвид?

— Скоро ще разбереш. Сега се облегни и се успокой. Имаме още малко път.

Седях и треперех.

— К-къде отиваме? — попитах накрая.

Мъжът не отговори.

— Поне можеш да кажеш къде отиваме. Какво пречи?

Отново настана тишина пред мен. След това той рече:

— Отиваме в Шормаут.

* * *

Облегнах се обратно на седалката, както мъжът ми заръча, но умът ми не можеше да се успокои. Шормаут? Какво, по дяволите, щях да правя в Шормаут?

Още малко и щяхме да напуснем града, когато разумът ми започна да функционира отново. Нещо трябваше да направя, и то бързо. Постепенно в главата ми се заформи план.

И тогава се случи отново.

В главата ми изскочиха картини и нямах представа откъде дойдоха. Този път бяха свързани с мъжа пред мен. Виждах го в някакъв офис. Беше коленичил пред един отворен сейф. Влязъл в сейфа наполовина, вадеше пачки с пари и ги набутваше в някаква чанта. Взе и някои от бижутата, които намери. След това се изправи и избяга.

Колата намали скоростта, защото се приближихме до светофар. Имаше кола пред и зад нас.

Добре. Поставих ръката си върху дръжката на вратата.

— Обирът на златарския магазин на „Баджър стрийт“ от миналата зима… — започнах аз.

Опитах се да отворя вратата. Беше заключена!

— Хм?

— Колко пари открадна?

Той се обърна към мен.

— Какви ги дрънкаш?

— Какво стана със собственика? Получи ли мозъчно сътресение, след като го удари?

Мъжът ме погледна с ококорени очи.

— Не знам за какво…

Светофарът се беше сменил от червено на зелено и колата зад нас бибипкаше. Мъжът пак се обърна напред. Използвах възможността да легна по гръб и да се завъртя на деветдесет градуса така, че краката ми да сочат към прозореца. След това хванах дръжката над прозореца и започнах да ритам с всички сили.

— Ей!

Мъжът се завъртя, а аз направих същото упражнение още веднъж, само че този път с още повече сила. Опитвах се да счупя стъклото с тока на обувката, който беше тежък и остър, и сега ми се струваше, че стъклото поддава. Междувременно мъжът се опитваше да откопчае колана си.

— Какви ги вършиш?! — извика той.

Напрегнах и ръцете си, заудрях с всичка сила с крака по стъклото. И сега то се счупи. Стъклените парченца се разпръснаха, някои се забиха в лицето ми, но аз ги изплюх и издухах от себе си. Същевременно видях, че колата пред нас увеличи скоростта, мъжът на предната седалка направи същото, но аз бях вече наполовина вън от колата. „Сега или никога“ — помислих си. Не можех да отида в Шормаут.

Скоростта на колата ме върна обратно на седалката, но не след дълго отново бях на прозореца. Колата се забързваше ли, забързваше, а аз се подавах все повече от прозореца — чак докато можех да се отблъсна с крак.

И тогава го направих.

Отблъснах се от колата.

Ударих се в асфалта първо с ръце, а след това се въртях ли, въртях, чак докато не заприличах на изхвърлен вързоп покрай пътя. Отнякъде чувах клаксоните на коли, свистенето на гуми, докато пясък и пепел се изсипваха върху мен, но колата, в която се возех, продължи нататък.

Лежах, без да помръдвам.

„Поне още съм жива“ — помислих си, докато звуците около мен се превърнаха в някакъв хаос в главата ми. Опитах се да проверя дали всички части на тялото ми бяха все още цели и на мястото си, но не усещах нищо. Обърнах глава и видях, че няколко коли са спрели встрани от пътя. Някой викаше нещо, което не можех да схвана. Други дойдоха, тичайки при мен. Един млад мъж беше първи.

— Добре ли си? — попита ме внимателно.

Отново се опитах да усетя нещо.

— П-предполагам.

Пристигнаха още хора. Същият въпрос беше зададен още няколко пъти, а аз просто стоях там, на земята, в канавката, без да казвам каквото и да било.

— Къде се намираме? — попитах накрая.

Но този път аз бях тази, която не получи отговор. Всички стояха и ме зяпаха. Един от тях ме посочи.

— Но как е възможно? — попита той.

— Кое? — отвърнах аз.

Мъжът отново ме посочи.

— Дрехите ти са разкъсани, но…

Мъжът погледна другите, сякаш за да получи подкрепа за онова, което казваше.

— Но ти не кървиш! Като че ли изобщо не си се ударила!

22

Помогнаха ми да седна на най-близката пейка, въпреки че всъщност нямах нужда от това. Знаех, че съм съвсем цяла.

Може би трябваше и аз да съм удивена, но като че ли бях започнала да осъзнавам, че вече не съм като останалите. Беше като да се намираш по средата на някакъв сън и същевременно да си съвсем буден.

Скоро чух сирени в далечината. Появиха се линейка и две полицейски коли. Въздъхнах и си поех дълбоко въздух, мислейки как ще обяснявам всичко това на Джон Мериуедър.

* * *

— Не мога да кажа, че това звучи правдоподобно, Джули — сподели Мериуедър. — Всичко това със светлината, химикалката, буквите, които са прогорили хартията, животните, които са се страхували от теб, хората, нахлули в дома ви и пребили дядо ти. И освен това нямаш никакви наранявания, след като си била изхвърлена от кола, която се е движела с, колко беше, 50 километра в час?

Мериуедър се приближи към масата в спешното приемно отделение. Искаха да ме прегледат набързо след случилото се, но заключението им беше същото като моето: не се бях ударила. Нямах и драскотина по себе си. Мериуедър се наведе напред и се облегна върху лактите си. От тавана светеше лампа, приличаща на чиния. Осветяваше масата помежду ни.

— Всъщност не мисля, че някога съм чувал подобна история — каза той.

— Но тя е истинска — отговорих аз.

Полицаят кимна, но в погледа му не виждах разбиране.

— Имаш ли много приятели, Джули?

— Защо ме питате за това?

— Просто отговори, ако обичаш.

— Не.

— Обичаш ли да четеш?

— Да чета ли?

Полицаят не отговори.

— Да. Обичам да чета.

— Какво четеш с най-голямо удоволствие?

— В момента чета „Модести Блейз“.

Мериуедър се усмихна.

— Значи обичаш силни и умни момичета с добро въображение?

Погледнах го.

— А вие чели ли сте „Модести Блейз“?

— Голямата ми дъщеря има почти цялата поредица.

Сръбнах малка глътка от чая, който ми бяха дали. Мериуедър продължаваше да се усмихва.

И тогава ми стана ясно. Ударих чашата на масата.

— Мислите, че съм си измислила всичко това? Че се опитвам да съм като Модести Блейз?

— Не съм го казал.

— Но си го мислите.

У мен започна да ври и кипи. Не ми ставаше по-добре и от скептичния поглед на Мериуедър.

— Сега полицията отива до дома на учителя ти и ще видим докъде ще ни доведе това. Но трябва да те попитам нещо, Джули: как мислиш — защо тези хора искаха да те отведат в Шормаут?

— Нямам представа — отговорих сърдито.

— В момента там се случват доста неща. Хората говорят за това-онова.

— Да, разбрах.

— Доста странно, че и ти щеше да отидеш там, не мислиш ли?

Не знаех какво да отговоря, затова само погледнах часовника на стената. Беше почти седем часа вечерта.

Изведнъж мобилният телефон на полицая завибрира на масата между нас.

— Извини ме, трябва да отговоря — каза Мериуедър, натисна едно копче и вдигна телефона с, да“ Изучавах изражението на лицето му, докато слушаше. Очите му бяха будни и съсредоточени. — Някакви следи от взлом? — Погледна ме. — Окей, идвам веднага. — След това затвори и сведе поглед.

— Какво има? — попитах.

Мериуедър не отговори веднага.

— Казахте, че отивате до дома на Чарлз Фрогъл — продължих. — Случило ли се е нещо?

И тогава ми го съобщи.

— Съжалявам, че трябва да ти го кажа, Джули, но учителят ти по природни науки е мъртъв.

23

Не можех да дишам. Беше ми трудно да си поема ДЪХ.

Чарлз Фрогъл беше мъртъв.

Мъртъв.

Как беше възможно?

Джон Мериуедър тръгна веднага, така че не можа, или не искаше, да каже нещо повече за това какво се бе случило. Но дали един четирийсетгодишен мъж като Чарлз Фрогъл, който никога не се бе разболявал, щеше просто да умре в собствения си апартамент?

Като се замислех, може би се случваше от време на време с разни хора. Някои припадат и умират, защото едно или друго нещо е дало накъсо в сърцето или мозъка. Но все пак. Не можех да се освободя от подозрението, че Чарлз Фрогъл е бил убит.

А това променяше нещата.

Някъде дълбоко в душата си изпитвах болка, като си го представях — високия слаб мъж, който вече не съществуваше. Който никога повече нямаше да ми помогне с каквото и да било, да ме дари с една от онези усмивки, които бяха предназначени за мен и никой друг. Той бе може би един от малкото, които ме харесваха през годините. Един от приятелите на мама.

Но не плачех. Не знаех защо не можех да заплача точно сега.

Опитах се да прогоня болезнените мисли и се върнах при дядо. Той все още спеше. Според лекарите се беше събудил само за кратко от последния път, когато го видях. Още не знаеха дали ще остане парализиран, но аз нямах време да го чакам да се събуди. Затова реших да изпълня това, което ми заръча.

Щях да се прибера у дома и да търся на тавана.

Забелязах го, докато седях в автобуса. Колкото повече приближавах „Удсвю“, толкова по-силни ставаха желанието и нуждата ми да отворя туристическата раница и да взема кутийката със странната химикалка. Исках да усетя топлината й. Не успях да го направя, когато взех училищните принадлежности и дрехите си, тъй като тогава бях придружена от полицайката, но сега най-накрая имах тази възможност.

Ами ако някой държеше „Удсвю“ под наблюдение?

Ако следяха къщата и видеха, че някой влиза вътре и включва светлината, щеше да се разбере лесно, че съм у дома.

Въпреки това реших да рискувам. Имах твърде много въпроси, въртящи се в главата ми, и не можех да чакам.

Автобусът спря на известно разстояние от „Удсвю“ и това всъщност ме устройваше напълно. Не трябваше да привличам повече внимание от необходимото, затова хванах един заобиколен път през гората, за да вляза в къщата от задната страна. Щеше да ми отнеме десет минути повече, но така бе по-безопасно.

Дори само мисълта, че бях пак в гората, събуди у мен желанието да се върна на мястото, където открих химикалката. Там, където красивата червена светлина ме привлече към себе си. Но това щеше да стане някой друг път.

Промъкнах се към къщата, озъртайки се наоколо. Беше тъмно както вкъщи, така и навън. Нямаше коли на двора, нито някакви следи от човешко присъствие.

В тъмнината не виждах гарваните, но можех да усетя, че те са някъде там. Рудолф също не го виждах, нито го чувах. Може би бе изчезнал за добро. Беше толкова уплашен в деня, когато се върнах от гората.

Ослушвах се за някакви звуци, но чувах само собственото си дишане и сърцето си, което биеше силно и бързо, докато се промъквах в къщата. Постепенно очите ми привикнаха с тъмнината.

Не се замислих толкова много, когато полицайката ме придружи до вкъщи, но изглежда, че всичко, което притежавахме, беше хвърлено на пода. Чашите бяха счупени, списания и вестници лежаха разхвърлени на купчини и където и да отидех, стъпвах върху нещо по-чупено.

Дядо щеше да умре на място, ако видеше всичко това. Устоях на порива да започна веднага да оправям. Дори картините от стените бяха съборени. Вдигнах една картина на стара дама, която седеше в люлеещ се стол, с две малки деца в скута си. Преди висеше във всекидневната. Сега беше захвърлена заедно с купчина други картини при стълбището.

Прескочих безредицата и се изкачих по стъпалата до втория етаж. Видях, че са тършували и в стаята на дядо.

Търси на тавана.

Отидох до вратата в коридора, която водеше към тавана. Отворих я и погледнах нагоре към стъпалата. Преди да тръгна, поех дълбоко въздух.

На тавана беше тъмно. Намерих ключа за осветлението. Опитах се да направя някаква преценка. Беше невъзможно да се каже дали мъжете са идвали и тук горе. На пода имаше толкова неща, че не знаех къде да стъпвам и откъде да започна да търся. Куфари, дрехи, кутии в различни размери, големи черни чували за боклук, якета, костюми, стара чанта за голф, матрак, килим, каса с прашни шишета за вино. Тук дядо беше намерил място дори за части от едно старо колело.

Но какво беше това, което искаше да намеря?

Лека-полека си проправях път навътре. Светлината ставаше все по-слаба. Имаше опаковани чинии в кутия, отделени една от друга с вестник, чаши, които никога не сме използвали, прашасали прибори; разучих цялата стая, без да открия нещо интересно в нея. Или по-точно — беше интересно, защото бе като да върнеш времето много години назад, но не мислех, че дядо искаше да намеря старите му обувки за голф.

Стоях и се взирах в един голям кафяв шкаф в дъното на тавана. Прескочих няколко кутии и се опитах да го отворя, но в ключалката нямаше ключ. Направих крачка назад, завъртях глава, огледах шкафа от различни ъгли. Не се ли процеждаше малко светлина под него?

Приближих се отново, опитах се да го избутам встрани, но беше тежък. В ъгъла между шкафа и стената имаше малко разстояние. Успях да вкарам крака си в отвора, след това опрях гръб в стената и започнах да бутам с всички сили и с крака, и с цялото тяло. И се получи. Шкафът се отдалечаваше от стената сантиметър по сантиметър. Ставаше все по-широко и по-широко. Постепенно можех да използвам и ръцете си, за да бутам шкафа. Скоро вече го бях избутала достатъчно, за да мога да видя откъде идва светлината.

Идваше от процеп под една врата.

Врата, която водеше до друга стая.

24

Вратата не беше заключена. Отвори се и изскърца бавно.

Стаята не бе голяма, но веднага разбрах, че някога е била кабинет. Вътре имаше бюро, стол и някакви папки с документи, справочници и книги, разположени както по етажерките на стената, така и в кутии по пода.

Влязох и се огледах. Защо дядо беше преградил стаята? Дали за да скрие нещо? И тук вътре ли искаше да открия това нещо?

Под бюрото имаше кутия, в която най-отгоре беше поставена камера. Почти избухнах в смях. Дядо беше върл противник на всичко модерно, но се бе снабдил с видеокамера. Кога, къде и защо го беше направил?

Вдигнах камерата, натиснах копчето за включване. Нищо не се случи. Вътре нямаше касета. Върнах я обратно и издърпах най-горното чекмедже. Чисти листове, тефтери, химикалки и един стар телбод. Второто и третото чекмедже не бяха много по-различни, само още по-прашни. В тях имаше някакви стари снимки на хора, които не познавах, и стар шоколад, толкова твърд и негоден за ядене, колкото свещник.

Вече бях започнала да се обезкуражавам, когато отворих най-долното чекмедже. Най-отгоре, върху купчина листове, лежеше книга. На корицата й ръкописно беше написано име: Джим Мур.

Дневникът на дядо?

Седнах, взех книгата, избърсах праха и отворих на първа страница. Знаех, че правя нещо нередно, но не можех да се сдържа. А може би дядо е искал да открия точно дневника, казах си аз.

Първите страници бяха чисти. За един миг се зачудих дали целият дневник не е празен, защото всеки път, когато прелиствах на нова страница, твърдата корица проскърцваше. Но тогава почеркът на дядо се появи. Първата записка беше с дата 7 юни 1946 година.

„Твърде рано“ — помислих си и продължих да прелиствам. Не прочетох и следващите страници. Годините минаваха бързо. Ако дневникът се връщаше толкова назад във времето, тогава бях любопитна дали имаше нещо от 1995-а — годината, когато татко изчезна.

Вече бях минала половината страници, когато от дневника изпадна изрезка от вестник. Взех я и я разгънах. Статията беше от вестник „Холоуей Диспеч“ с дата 18 септември 1995 година. Прегледах страницата набързо, видях редица новини, които нищо не ми говореха, но в дясната част нещо събуди интереса ми. Статията нямаше снимка, но заглавието ме заинтригува.

ПРАСТАР ТРУП, НАМЕРЕН В ГОРАТА УХУРИЯ

Прочетох статията и от нея разбрах, че човек с неидентифицирана самоличност, вероятно мъж, е бил открит мъртъв в гората от Джим Мур.

— От дядо — почти извиках. — Защо никога не си ми разказвал за това?

Зачетох:

Не е ясна самоличността на мъжа и колко дълго е лежал в гората, но със сигурност става въпрос за няколко десетилетия. Трудно е да се определи идентичността му, въпреки че дрехите и тялото са сравнително добре запазени.

„Ако съдим по дрехите му и това, което имаше в джобовете му, можем да заключим, че той не е местен. Освен това през последните десетилетия няма издирван човек в района, който да пасва на описанието на мъжа. Мистерия е какво е правил толкова навътре в гората Ухурия “ — съобщи говорител на полицията в Холоуей.

Джим Мур бил в гората за гъби, когато открил тялото. „Беше доста голям шок. През последната година прекарвах доста време в гората и мисълта, че този мъж е лежал там през цялото време, е стряскаща “ — споделя Мур.

Останките на мъжа ще бъдат изпратени за по-подробни изследвания в Лондон.

„Толкова вълнуващо“ — помислих си. Но защо дядо е запазил тази изрезка от вестник? И открили ли са някога кой е бил този мъж?

Прелистих бързо останалата част от дневника, но не намерих други изрезки. Оставих това. Имаше по-важни въпроси, чиито отговори търсех. Зарадвах се, когато видях, че дневникът стига чак до 1995 година.

Между всяка записка имаше няколко седмици разлика. Четях разсеяно и всеки път спирах само там, където се споменаваха родителите ми. Но не пишеше нищо интересно. Изобщо не мислех, че дядо бе искал да открия това. Общо взето се разказваше за животните, за неща, които трябваше да се поправят в стопанството, или за решения, които общината бе взела, а той не беше съгласен с тях.

Приближавах края на дневника, когато изведнъж спрях.

„Удсвю“, 24 декември 1995

Днес подозрението ми беше потвърдено.

Тя изтича през кухнята, когато той я повика. Не забеляза парчето стъкло и разбира се, стъпи точно върху него. Но това изобщо не я притесни, просто продължи да тича, докато не се озова в прегръдките му. Когато обаче махнахме стъклото от ходилото й, не се появи никаква кръв. Нито капка.

Значи тя също е такава. Това, от което се страхувах най-много на този свят.

Що за начин да отпразнуваш Коледа.

Вдигнах поглед от книгата. Нали и аз се нараних, без да започна да кървя. И преди мен ли се беше случвало? И защо дядо се бе уплашил толкова много от това?

Оставаха само две страници от дневника. Спрях при първата записка. Този път дядо не беше словоохотлив.

„Удсвю “, 29 декември 1995

Той реши да отпътува. И Пенелопе както винаги е съгласна. Как, по дяволите, ще се получи това?

Трябва да направя нещо.

„Трябва да е писал за татко! — помислих си. — Но дядо знаел ли е, че татко ще отпътува? И баба е била съгласна?“

В такъв случай той не бе изчезнал. Беше отпътувал.

Дневникът се изплъзна от ръцете ми.

„Защо, татко? Защо си си тръгнал от мен? От нас? Кой човек причинява нещо подобно на семейството си?“

И след това осъзнах. Татко бе изчезнал, защото сам го бе поискал, и никой не бе чувал нещо за него оттогава. И понеже толкова време не бе имало някакви признаци, че е жив, властите го бяха обявили за мъртъв. Но след като татко бе направил това по собствена, свободна воля, тогава може би все пак не беше мъртъв? Може би щях да успея да го открия?

25

Самата мисъл, че татко може би е жив, ме разтрепери. Но петнайсет години бяха много време. Във всеки случай явно се бе скрил доста добре. Може би сега дори изглеждаше съвсем различно. Всеки път, когато разговарях с дядо за татко, той само казваше: „Баща ти е мъртъв, Джули. Остави нещата такива, каквито са.“

Но беше ли истина това?

Взех книгата от пода и отворих на последната страница, последната записка.

„Удсвю“, 31 декември 1995

Тръгна, без да си вземе сбогом. Може би така е по-добре. Пропуснахме едно сълзливо сбогуване, но никога не съм чувствал сърцето си по-празно.

Опитах се с всички сили да го убедя да остане, но явно не беше достатъчно. И може би това, което той върши, е правилното нещо. Може би това ще ни спаси, ще ги спаси. Не знам. Но се надявам, че никога няма да ми се наложи да разкажа на Джули истината.

Трябваше да препрочета последната записка няколко пъти, за да разбера съдържанието.

Татко си тръгнал от „Удсвю“, за да ни спаси всички.

От какво да ни спаси?

И защо беше толкова важно никога да не разбирам защо той е заминал?

„Тук вътре трябва да пише нещо повече“ — помислих си и започнах отново да оглеждам стаята. Може би дядо искаше да открия истината, която се намираше някъде на тавана. Имаше толкова купчини с книги, документи и кутии, че беше трудно да се придвижвам. Наслуки започнах да се ровя в документи, книги и справочници, но не намирах абсолютно нищо интересно.

Под един избледнял вестник от 24 април 1987 година съзрях кожен куфар, не по-голям от малка кутия. Изглеждаше ми познат. Вдигнах го и го сложих в скута си. На него с големи ръкописни златни букви пишеше, ЛИЧНО“.

Сега се сетих откъде ми беше познат.

Трябва да е било във втори или трети клас. Слязох във всекидневната, за да помоля дядо да ми помогне с някаква домашна работа. Но точно тогава той не беше там, затова реших да го изчакам. Седнах във фотьойла му и се огледах. А на масата до фотьойла лежеше малък черен куфар от кожа.

Тъкмо го бях взела, за да го разгледам по-отблизо, когато дядо влезе и видя с какво се занимавам. Изтича към мен и изтръгна куфара от ръцете ми. След това ми изчете най-ужасното конско, което някога съм получавала от него. Каза ми, че никога, НИКОГА повече не трябвало да тършувам в нещата му. След това излезе от стаята с бързи крачки, които напомняха гръмотевична буря.

Никога не го попитах какво имаше в куфара. Освен това после никога повече не видях самия куфар.

Не и досега.

Отворих го и открих дебела купчина снимки. Най-горната, изглежда, беше копие на сватбената снимка на баба и дядо. Имахме същата на стената във всекидневната. Баба Пенелопе изглеждаше фантастично в сватбена рокля, а и дядо не оставаше по-назад по красота.

Разрових снимките. Видях татко като малък, „Удсвю“ през пролетта, дядо в обора с новородени телета. Татко и мама на стъпалата на църквата.

Спрях. Оставих купчината встрани и продължих да държа в ръцете си една снимка на цялото семейство. Баба и дядо, мама и татко. Но това, заради което пробягаха тръпки по цялото ми тяло, бяха децата, които родителите ми държаха на ръце.

Всеки имаше по едно момиче.

Абсолютно еднакви.

И тогава разбрах, че имам, или поне съм имала, близначка.

26

Първата ми мисъл беше:

Не.

Не може да е вярно. Никога не съм имала сестра. Винаги сме били само аз, мама и дядо. Ако съм имала сестра, то тя сигурно вече беше мъртва.

Или?

Защо никога нищо не ми бяха казвали за нея?

Започнах да се задушавам, затова взех малкия кожен куфар, бързо изскочих от тавана, слязох на първия етаж и излязох вън на стълбището. Седнах на стъпалата, въпреки че бяха студени, и се опитах да се концентрирам върху дишането си.

Гарваните стояха навън, разпръснати, в момента не изглеждаше да се интересуват от мен. Отворих куфара на дядо, за да извадя всички снимки. Исках да проверя дали няма още фотографии на сестра ми, които да ми разкажат какво се е случило с нея. Гробище, надгробен камък, каквото и да е. Снимките се разпръснаха по стълбището, но междувременно нещо друго изпадна от тях. Нещо, което бе лежало заровено под всички снимки.

Ключ.

И тогава си помислих за това, което дядо избоботи в болницата. „Ключ“. И „татко“.

Това ли беше ключът?

Вдигнах го от земята и веднага забелязах, че бе твърде малък за обикновена врата. Имаше малка дупчица в средата, а под нея три цифри: 967.

„Трябва да е някакъв много специален ключ — помислих си, — след като дядо го е оставил тук, сред най-ценните си снимки и спомени.“

Но закъде беше той?

Прибрах ключа в джоба си и отново извадих снимката с нас, с цялото семейство Мур. Не бях сигурна коя от двете съм аз, но след това открих, че едното дете има верижка около врата си. Приближих се още повече до снимката и тогава видях, че верижката представлява скорпион.

Скорпион.

Мислех за химикалката и кутийката, фигурата, която бе издълбана в дървото. Погледнах пак снимката. Не, никога преди не бях виждала верижката, значи не беше моя.

„Какво, по дяволите, ще правя?“ — питах се. Беше трудно да възприема всичко това. Наистина ли имах сестра?

Отново се сетих за химикалката. Никога не бях изпитвала толкова силна зависимост — дълбоко в себе си усещах, че трябва да я взема още веднъж в ръцете си.

Върнах снимките обратно в куфара и го занесох горе, в стаята си на втория етаж. Там издърпах леглото и извадих дъските от стената. Взех раницата. После седнах на пода. Развързах я бавно.

И там беше химикалката.

Извадих я. Не виждах нищо друго. Държах я пред себе си и я разглеждах от всички ъгли. Можеше да се каже, че е красива. Чувствах я като приятел.

Завъртях я — точно както направих в гората, докато не се чу щракване. Но сега не се случи нищо. Луната не се показа зад облаците. Върнах горната част на химикалката в неутрална позиция и тогава забелязах, че мога да я завъртя с една степен и на другата страна, към себе си.

Едва я бях завъртяла и ръката ми се затопли. Химикалката започна да се тресе и да променя цвета си. Стана червена, почти като нажежена. Опитах се да я завъртя обратно, така че да престане да се тресе и да свети толкова силно, но не успях. Колкото и да се опитвах и да я дърпах, тя изобщо не искаше да помръдне. Стаята ми се освети, сграбчих здраво химикалката. Забелязах, че дишането ми се учести, дъхът не ми стигаше, но същевременно не усещах нищо. Бях като парализирана.

Изведнъж химикалката спря да свети. Сега вече можех да я завъртя обратно до нормалната й позиция.

Дишах тежко. Не ми трябваше огледало, за да разбера, че косата ми е наелектризирана. Но болка не изпитвах никъде по тялото си, даже точно обратното. Чувствах се силна. Свежа. Пълна с енергия.

„Тази химикалка е вълшебна“ — казах си. Не можех да намеря по-добро определение за нея, но същевременно трябваше да има някакво обяснение защо е такава. Помислих си за буквите, които написах тук предния път, името ми, което прогори хартията.

Взех нов лист от чекмеджето на бюрото си и го сложих на масата пред себе си. Не исках химикалката да започне да се тресе отново, затова, преди да я приближа до листа, я завъртях в другата посока.

Но какво щях да напиша?

Погледнах навън към тъмната гора и написах „СВЕТЛИНА“ с главни букви. Изминаха няколко секунди и хартията започна да гори.

СВЕТЛИНА

Буквите прогориха хартията, но погледът ми бе привлечен към прозореца. Изправих се, промъкнах се до завесите и ги разтворих докрай. И там, върху тъмното небе, облаците се раздалечаваха едни от други и разкриваха бялата кръгла луна. Тя светеше толкова силно и ясно, че почти бе болезнено да гледаш в нея. Като че ли цялото стопанство бе огряно. Ако не знаех, че приближава полунощ, щях да кажа, че е средата на деня. След това светлината постепенно отслабна, а междувременно в стаята ми замириса на изгоряло. Завтекох се обратно към масата, където буквите започваха да продупчват листа. Думата, която бях написала, ясно личеше по осемте дупки в хартията.

„Не е възможно“ — помислих си.

Не можеше да е вярно!

Отново хванах химикалката и усмихвайки се, написах следващата дума с четливи главни букви. Скоро след това те се появиха върху хартията една по една:

ПАРИ

Заслушах се. Чаках напрегнато нещо да се случи. Отидох до прозореца отново, отворих го и погледнах към земята навън. Очаквах всеки момент да видя как пачки пари влетяват през прозореца и напълват цялата ми стая, но нищо не се случи. Завесите не помръднаха. Небето не се отвори. Само на листа имаше пак четири малки дупки.

Защо нищо не се случваше?

„Трябва да опитам нещо друго“ — помислих си. Може би „пари“ е твърде общо. Може би трябва да съм по-малко конкретна. Или повече.

Написах още четири букви и зачаках. Постепенно станаха видими.

Дъжд

И още преди да успея да стигна до прозореца, чух как първите капки дъжд започнаха да барабанят по покрива. Усилваха се все повече и повече и се превърнаха в най-големия порой, който някога бях виждала. Дъждът трополеше толкова силно по покрива, сякаш всеки момент щеше да мине през него. Скоро след това пороят постепенно намаля, а междувременно буквите прогориха хартията.

„Това е ненормално“ — помислих си и седнах на леглото отново. Можех да напиша нещо върху хартията и то се случваше веднага след това! И все пак очевидно не можех да пиша каквото и да е. Малко по малко започнах да проумявам какво откачено нещо бях намерила и в какво оръжие можеше да се превърне, ако попаднеше в неподходящите ръце. Не бе чудно, че някой искаше да се сдобие с химикалката.

Но откъде знаеха за нея?

Исках да експериментирам още, да напиша повече неща, да изпробвам различни думи и да видя дали мога да стигна до някакво по-точно обяснение как действа химикалката. Но нещо ме накара да изчакам, да отида пак до прозореца.

Гарваните се бяха събрали и бяха дошли по-близо. Пак бяха вперили поглед в мен. Преброих ги отново. Три пъти.

Сега бяха само единайсет.

И вече бях абсолютно убедена, че нещо не е наред.

27

Промъкнах се надолу по стълбището. Спрях. Заслушах се.

Нямаше никого тук.

Но как можех да знам това?

Вярно, не виждах никого, не чувах никого, но нещо беше по-различно и ми трябваха няколко секунди, за да осъзная какво беше то. Можех да виждам отвън, въпреки че бях вътре. Можех да видя, че навън няма никого! През стената!

Малко по малко започнах да разбирам защо нямах нужда от очилата си, след като намерих кутийката и докоснах химикалката за първи път, защо не се уморявах, защо внезапно станах толкова силна.

Химикалката ме правеше такава. Тя ми даваше всички тези качества, сили или каквото и да беше това. И изглежда, че ставах все по-силна с всеки път, когато я използвах.

Но какво щеше да се случи следващия път? Щях ли да стана още по-силна?

Досещах се, че и виденията, които получавах, всички тези тайни за Сара, Офелия и мъжа със сребристата коса, бяха свързани с химикалката. Все пак преди не бях способна на подобни неща и сега малко се радвах, че се случва.

Качих се пак горе и разтребих след себе си — както на тавана, така и в стаята си. След това излязох в тъмната нощ. Въздухът беше тежък и влажен. Въпреки че беше тъмно, виждах всичко ясно — камъни, буци пръст, стара и нова трева. Можех да видя отдалече дори насекомите по земята и във въздуха. През стената от гъсти дървета в гората Ухурия забелязах една подскачаща сърна.

„Това е супер ненормално“ — помислих си и започнах да вървя към автобусната спирка. Не бях сигурна дали имаше автобуси толкова късно вечерта. И докато вървях, си мислех за странното чувство в тялото ми. Откъде идваше това безпокойство? Как знаех, че нещо не е наред? Имаше ли нещо общо с гарваните?

Една тъмна кола ме приближи. Вътре седяха трима души — две жени и един мъж. Мъжът ядеше хотдог. Колата зави на следващата пресечка. След нея последва друга кола, която се движеше точно срещу мен. Тя не намали скоростта. Видях, че в нея седи един доста възрастен мъж с лула в устата. Той не ме забеляза, просто продължи нататък. След това на пътя стана тихо. Огледах се.

Нямаше никого.

Чуваше се само отдалеченото свистене на коли, които се движеха по мокрия асфалт.

На автобусната спирка установих, че до последния вечерен автобус към центъра остават 24 минути. Не издържах да го изчакам, вместо това започнах да тичам. До хотела бяха пет километра и 569 метра и вероятно щях да стигна дотам, тичайки, за същото време, както ако чаках автобуса.

Но как знаех какво е разстоянието дотам? Не беше написано на някаква табела в близост. Дали това също не беше последствие от употребата на химикалката?

В такъв случай го приемах на драго сърце.

Тичах през кръстовища, тротоари, прескачах разни препятствия, на които попадах. Виждах и схващах всичко, което ставаше около мен — колите, минувачите.

Чух дори как една двойка се кара в къща, покрай която минавах.

23 минути и 39 секунди по-късно спрях пред хотел „Уелингтън“, където един огромен автобус бе паркиран точно пред входа. Шофьорът, който пушеше цигара, ме изгледа, докато минавах покрай него. Знаех, че ме следи с поглед, докато не влязох в голямата четириетажна сграда.

На рецепцията беше пълно с хора, въпреки че скоро щеше да настъпи полунощ. Извадих ключа за стаята си, който получих от Джон Мериуедър, кимнах на тъмнокосото момиче на рецепцията, което вече бях виждала няколко пъти. Тя също ми кимна и ми се усмихна.

Асансьорът издаде звук, когато спря на третия етаж. Слязох. В коридора беше тихо. Въпреки това се промъкнах на пръсти до стаята си. Килимът заглушаваше звука от стъпките ми.

И тогава видях.

Разбрах защо бях толкова неспокойна, защо знаех, че нещо не е наред.

Вратата на стаята ми беше отворена.

28

Стъклената маса между нас бе покрита с петна от кафе. Гледах право в Джон Мериуедър. Той се опита да се усмихне.

— Изглежда, че някой се интересува от теб малко повече от нормалното, Джули Мур — каза той.

— Радвам се, че започнахте да го осъзнавате — отговорих.

В хотелската стая всичко бе разхвърляно. Дори телевизорът беше счупен. Всички дрехи, които бях взела от „Удсвю“, бяха разкъсани на парцали. Завивки, чаршафи, възглавници, завеси, кърпите в банята, сапунът, килимът — всичко беше или нарязано и накъсано, или стъпкано. От чантата ми нямаше и следа.

Мериуедър погледна телефона си. След това отново го остави.

— У теб ли е? Предметът, който казваш, че си открила?

— Не, скрила съм го.

— Къде?

— На тайно място, което само на мен ми е известно.

Полицаят кимна замислено.

— Имаш ли някакви негови снимки?

— Направих няколко и ги дадох на Чарлз Фрогъл. Ако сте търсили в апартамента му, би трябвало да сте ги намерили.

Полицаят започна да рови в някакви документи, които лежаха на масата пред него. Измърмори нещо, което не разбрах.

— Открихте ли с кого е контактувал Фрогъл онази сутрин, след като го срещнах? — попитах. — Имате ли заподозрени?

— Заподозрени за какво?

Опитах се да не изсумтя, но не знам дали ми се получи.

— Не е ли бил убит?

— Всъщност все още не ни е известно — отговори Мериуедър със сериозен тон. — Освен това не мога да дискутирам с теб течащо разследване, Джули. Със сигурност го знаеш.

— Нямам ли право да знам какво правите? След като дядо ми беше нападнат и някой се опита да ме отвлече? След като един от хората, които познавах най-добре на този свят, изведнъж просто умря?

— Съжалявам, Джули, но всъщност нямаш право. А и нямам какво толкова да ти кажа. Разследването е на твърде ранен етап.

Издишах тежко и поклатих глава. Полицаят се загледа в мен продължително.

— Обещавам ти, Джули, ти ще си първата, която ще разбере, ако открием нещо. Окей? Това е най-добрият отговор, който мога да ти там в момента.

Нацупих се колкото можах, въпреки че знаех, че това няма да помогне. А и може би той имаше право. Съображения за сигурност, не го ли наричаха така по филмите?

По пода бавно лазеше една мравка. А аз си мислех, че всичко това се проточва твърде много. Те нямаше да открият нищо.

— Мисля, че трябва да започнем да те пазим по-добре — каза Мериуедър.

— И как?

— Ако някой е на свобода и иска да те отвлече или да ти причини нещо лошо, то не мога да те пусна навън без някаква защита. Разбираш ме, нали?

Кимнах едва забележимо.

— Така че, за да сме доволни и аз, и ти, предлагам да ти дадем това — каза полицаят, държейки нещо, наподобяващо мобилен телефон.

— Какво е това?

— Това е вид аларма. Трябва само да натиснеш червеното копче три пъти и ние ще се появим там, където си ти, за много кратко време. Има вграден ОРЗ в нея.

Мериуедър се прозина, докато аз все още бях съвсем бодра.

— Какво мислиш, добре ли звучи?

Мериуедър ми подаде алармата. Аз я взех и започнах да я разглеждам. Беше лека, със скучен сив цвят и само едно копче за натискане. Увесих я на врата си и кимнах на полицая.

— Да не би да има и вграден МРЗ плейър?

29

Този път ми разрешиха да преспя в полицейския участък, където имаха собствена стая с кушетка и няколко постелки за полицаи или други хора, които можеха да имат нужда от тях. Що се отнася до спането, при мен не можеше да се говори за сън, въпреки че ми разрешиха да лежа там сама. Тялото ми просто не искаше да се успокои. Може би това, както всичко друго, също имаше общо с химикалката.

Тъй като не можах да спя, реших да тръгна рано за училище. Библиотеката отваряше в осем часа и аз бях първата пристигнала там, с изключение на библиотекарката. Тя ми се усмихна, като видя, че стоя навън и я чакам.

— Днес си ученолюбива, Джули.

— Да — отговорих кратко.

Дядо винаги е смятал, че не ни трябва компютър в „Удсвю“, така че се бях научила да ползвам тези в библиотеката. Ходех там три-четири пъти в седмицата, за да правя проекти за училище, да сърфирам в интернет и да чатя с Глен и Маргарет. Обикновено сядах възможно най-навътре и сега не виждах причина да избирам друго място, особено след като това бе скрито зад една сива стена. Ако някой ме търсеше, не исках да улеснявам работата му.

Докато ровех в нещата на дядо на тавана, осъзнах, че всъщност не знаех много за живота му. По тази причина написах името му в познатите ми интернет търсачки, но веднага разбрах, че си бях възложила сложна задача. Заредиха се хиляди резултати на хора с абсолютно същото име като това на дядо. Дърводелци, адвокати, журналисти, музиканти — нямаха край.

Единственото нещо, което знаех за дядо, бе, че е участвал в общинската управа години наред и че се е срещнал с министър-председателя, когато тя посетила Холоуей заради предизборна кампания в началото на 80-те. Но не намерих никакви статии за това в интернет. Не беше толкова учудващо. Все пак интернет не е бил измислен по онова време.

Въпреки това написах името на дядо и добавих „Холоуей“, за да видя дали това ще помогне в търсенето. И първата страница, която търсачката откри — www.newways.com, бе свързана с някакво изследване. Кликнах на страницата. В статия, написана от Мартин Макдермът — бивш директор на Научния институт в Абърдийн, пишеше за „Джим Мур от Холоуей“, който създал теория за генетичната магия. В статията имаше и снимка на дядо.

За самата теория нямаше много информация, освен че ставало въпрос за специални способности или качества, които биват унаследени, но професорът хвалеше дядо и казваше, че теорията „определено заслужава по-подробно изследване“. Трябва да призная, че се почувствах горда и любопитна. Заради дядо, теорията и така нататък.

В статията имаше снимка и на професора. Косата му беше бяла и разрошена. Заради мустаците, също бели, приличаше малко на Айнщайн. Със сигурност беше на поне седемдесет години. Можех да кликна и на името му. Имейл програмата ми се отвори автоматично.

„Трябва да разбера нещо повече за това“ — помислих си. Затова написах имейл до професора.

ДО: mmcdermott@pro.com

ОТ: jmoore@gmail.com

ОТНОСНО: Генетична магия

„Господин Мартин Макдермът,

Намерих името ви в интернет, докато търсех някаква информация за дядо си — Джим Мур. Стана ми любопитно, след като прочетох ваша статия, в която името му се споменава във връзка с теорията за унаследени специални способности и качества, или по-конкретно — генетична магия.

Дали бихте могли да ми разкажете нещо повече за тази теория?

Благодаря предварително.

Поздрави

Джули Мур (ученичка в гимназия „Уедърби“, гр. Холоуей)“

Едва успях да изпратя имейла, когато училищният звънец би.

30

Бях се запътила към тоалетната след часа по английски, когато Маргарет ме спря.

— Защо вече не те тормозят? — попита тя.

Бях хваната натясно с този въпрос, защото самата аз не бях размишлявала много за това.

— Може би са намерили други, които да измъчват?

Опитах се да се усмихна, но Маргарет не се заблуди.

— Не вярвам на това — отвърна тя. — Станало е нещо. Мога да го видя.

Опитах се да помисля какво да кажа, как да го кажа, дали да кажа нещо изобщо. Може би беше естествено да разкажа на Глен и Маргарет, моите най-добри приятели, за всички промени в живота си в последно време, но нямах желание. Сега също не исках.

— Противопоставих им се — отговорих.

— Противопоставила им си се? Ти? Не ме карай да се смея.

— Истина е. Помолих ги да стоят настрана. И те го направиха.

Маргарет издиша силно въздуха през носа си.

— Освен това видях Офелия да прави нещо по колелото ти онзи ден. Изглеждаше, като че ли го ремонтира.

— Да, така е. Напомпи гумата ми.

— Да бе. Точно ти си накарала Офелия да ти оправи колелото.

— Мисли си каквото искаш, Маргарет. Това се случи.

Щях да мина покрай нея, когато Маргарет изпречи ръката си право пред лицето ми.

— Не съм приключила — каза тя с внезапно строг глас. — Нещо се случва тук. За една нощ ти стана съвсем различна. Обличаш се различно, вървиш различно и след като даже момичешката мафия спря да те тормози, значи има нещо. Мислиш ли някога да ми кажеш какво става?

Стоях и се взирах в святкащите очи на Маргарет. Никога преди не се бяхме карали. Били сме на различно мнение за разни неща — къде ще ходим, какво ще правим, но никога не се бяхме обиждали, никога не се бяхме сбивали. Самата мисъл за това всъщност беше абсурдна. Това, че сега се карахме, че Маргарет изведнъж изискваше да й разкажа тайната си, ме изненада. И ме ядоса.

Затова отвърнах:

— Не.

— Няма да тръгнеш оттук, докато не ми кажеш какво става.

Бях виждала Маргарет в подобни ситуации и по-рано — както с момичета, така и с момчета, така че знаех какво следва, как щеше да свърши всичко това, ако Маргарет не получеше своето.

Болка.

Щеше да ме заболи.

В следващия миг едно приятно спокойствие се разля из тялото ми. Същевременно започнах да виждам картини, картини на Маргарет като малка. Виждах я заедно с момчета, с момичета. Като че ли можех и да чуя какво си мислеше, но всъщност това вече изобщо не ме учудваше.

— Знам нещо за теб — казах аз.

— Какво каза?

— Знам защо си играела само с момчета, когато си била малка.

— Какво…

— И защо не ги поглеждаш сега.

Маргарет зяпна.

— Това не е нещо, от което трябва да се срамуваш, Маргарет. Всъщност е доста нормално.

Тя само стоеше и ме гледаше, а аз направих една крачка към нея. И като че ли друг човек вътре в мен ми нареждаше какво да кажа:

— Но какво, мислиш, ще кажат другите момичета, ако им разкажа? Хм? Как мислиш, че ще гледат на теб, когато си взимаме душ след часовете по спорт?

Гласът ми стана по-суров. Направих още една крачка към ръката на Маргарет. Гледах ръката й, както и нея самата.

И тогава тя отдръпна ръката си.

А аз минах покрай нея, опитвайки се да не се усмихвам.

31

Седнах върху тоалетната, опитвайки се да накарам сърцето си да забие отново с по-спокоен ритъм.

Господи!

Държах се лошо с Маргарет. С Маргарет! И въпреки че тя също не беше особено добра към мен, почти се разтрепервах при мисълта за случилото се. Особено защото ми хареса чувството в онзи момент, а и защото като че ли очаквах с леко нетърпение следващия път, когато щеше да се случи отново. Разбира се, надявах се да е с някой друг, не с Маргарет.

През останалата част от деня с Маргарет се избягвахме. След училище се настаних отново в библиотеката и проверих дали не съм получила имейл. Изненадах се, когато видях, че вече имам отговор от професор Макдермът.

ДО: jmoore@gmail.com

ОТ: mmcdermott@pro.com

ОТНОСНО: RE: Джим Мур

„Здравей, Джули Мур.

Беше ми изключително приятно да получа имейла ти. Имейл от внучката на Джим! Как е моят стар приятел? Дълго време не съм чувал нищо от него. Надявам се, че не му се е случило нещо, след като се свързваш с мен по този въпрос, а не питаш него директно. Въпреки това: обичам да говоря за теорията му, но разговорът е по-подходящ за чаша чай, отколкото чрез електронната поща. Пиши ми отново, ако имаш възможност да ме посетиш. Аз също живея в Холоуей.

Поздрави

Професор Мартин Макдермът“

* * *

Този път се огледах добре, излизайки от училище. Всички таксита, всички мъже изглеждаха подозрителни, но дори с новото си суперзрение не виждах някого със сребриста коса. Въпреки това нещо ми подсказваше, че тези, които искаха да ме хванат, ме наблюдаваха по един или друг начин. Може би стояха на разстояние, защото смятаха, че полицията също ме държи под око.

И досега всъщност не бях мислила за това, но те очевидно бяха наясно, че ходя на училище в гимназия „Уедърби“, след като стояха и ме чакаха в такси отпред. Хитър начин да следиш някого. Никой не се съмнява, че едно такси постоянно сменя клиентите си, въпреки че не е толкова обичайно някой да взима такси от училище. Не бе възможно да са планирали, че ще спра колата и ще седна в нея. Значи бяха извадили късмет. Или по-точно — лош късмет, след като по чудо успях да се освободя.

Този път купих билет за автобуса и седнах най-отзад, откъдето можех да наблюдавам кой се качва и слиза. С професора се уговорихме да се срещнем в апартамента му на „Уест Хай Корт Роуд“ в 17 часа. Ако Мартин Макдермът не се беше представил като добър приятел на дядо, никога нямаше да отида в дома на непознат мъж. „Но може би той знае нещо, което ще ми помогне да разбера дядо и семейството си по-добре“ — казах си. Заслужаваше си да опитам.

„Уест Хай Корт Роуд“ минаваше покрай южната страна на „Селсдън парк“ — зелена част в центъра на Холоуей. Една катедрала в края на парка, чието име не знаех, се извисяваше, огряна от следобедното слънце. Не идвах често в тази част на града. Тук живееха всички богаташи. Това можеше да се разбере лесно по сградите, покрай които минавах, колите, които стояха паркирани по улиците. Всичко беше изрядно — колони, черни стоманени огради, течаща вода в различни форми. Единственото, което разваляше идилията, беше големият трафик в следобедния час пик.

Намерих номер 187 на улицата и името на професора върху един от звънците. След малко един женски глас отговори. Представих се, вратата избръмча и аз влязох в двор с павирани пътеки, които бяха заобиколени с жив плет, цветни лехи и прясно окосена морава. Чуваше се приятното ромолене на фонтан.

Влязох във входа. На втория етаж една врата стоеше леко открехната. Предпазливо се вмъкнах вътре, но никой не ме посрещна.

— Ехо — извиках внимателно.

— Направо влизай! — отвърна един слаб, пресипнал глас някъде отвътре. — Аз съм в библиотеката! Върви направо и след това завий наляво. Ще видиш една отворена врата.

Събух обувките си и влязох в зала с изключително висок таван. Стените бяха покрити с картини. Не знаех върху какъв вид дърво стъпвам, но подът беше тъмен и много красив. Минах покрай огромни саксийни растения, кожени мебели, скулптури, от които нищо не разбирах. Беше лесно да се заключи, че професорът е успял в живота. Или може би просто беше наследил всичко това, нямах представа.

* * *

Този път се огледах добре, излизайки от училище. Всички таксита, всички мъже изглеждаха подозрителни, но дори с новото си суперзрение не виждах някого със сребриста коса. Въпреки това нещо ми подсказваше, че тези, които искаха да ме хванат, ме наблюдаваха по един или друг начин. Може би стояха на разстояние, защото смятаха, че полицията също ме държи под око.

И досега всъщност не бях мислила за това, но те очевидно бяха наясно, че ходя на училище в гимназия „Уедърби“, след като стояха и ме чакаха в такси отпред. Хитър начин да следиш някого. Никой не се съмнява, че едно такси постоянно сменя клиентите си, въпреки че не е толкова обичайно някой да взима такси от училище. Не бе възможно да са планирали, че ще спра колата и ще седна в нея. Значи бяха извадили късмет. Или по-точно — лош късмет, след като по чудо успях да се освободя.

Този път купих билет за автобуса и седнах най-отзад, откъдето можех да наблюдавам кой се качва и слиза. С професора се уговорихме да се срещнем в апартамента му на „Уест Хай Корт Роуд“ в 17 часа. Ако Мартин Макдермът не се беше представил като добър приятел на дядо, никога нямаше да отида в дома на непознат мъж. „Но може би той знае нещо, което ще ми помогне да разбера дядо и семейството си по-добре“ — казах си. Заслужаваше си да опитам.

„Уест Хай Корт Роуд“ минаваше покрай южната страна на „Селсдън парк“ — зелена част в центъра на Холоуей. Една катедрала в края на парка, чието име не знаех, се извисяваше, огряна от следобедното слънце. Не идвах често в тази част на града. Тук живееха всички богаташи. Това можеше да се разбере лесно по сградите, покрай които минавах, колите, които стояха паркирани по улиците. Всичко беше изрядно — колони, черни стоманени огради, течаща вода в различни форми. Единственото, което разваляше идилията, беше големият трафик в следобедния час пик.

Намерих номер 187 на улицата и името на професора върху един от звънците. След малко един женски глас отговори. Представих се, вратата избръмча и аз влязох в двор с павирани пътеки, които бяха заобиколени с жив плет, цветни лехи и прясно окосена морава. Чуваше се приятното ромолене на фонтан.

Влязох във входа. На втория етаж една врата стоеше леко открехната. Предпазливо се вмъкнах вътре, но никой не ме посрещна.

— Ехо — извиках внимателно.

— Направо влизай! — отвърна един слаб, пресипнал глас някъде отвътре. — Аз съм в библиотеката! Върви направо и след това завий наляво. Ще видиш една отворена врата.

Събух обувките си и влязох в зала с изключително висок таван. Стените бяха покрити с картини. Не знаех върху какъв вид дърво стъпвам, но подът беше тъмен и много красив. Минах покрай огромни саксийни растения, кожени мебели, скулптури, от които нищо не разбирах. Беше лесно да се заключи, че професорът е успял в живота. Или може би просто беше наследил всичко това, нямах представа.

От една отворена врата се процеждаше светлина. Надникнах предпазливо вътре. Един мъж, който трябваше да е Мартин Макдермът, вдигна поглед от вестника пред себе си. Снимката му в интернет навярно беше стара, защото сега браздите по лицето му бяха по-дълбоки, кожата му — по-отпусната, а косата — изтъняла. Очите му изглеждаха стъклени. Мустаците бяха заместени от малки бели косъмчета. Първото, което си помислих, бе, че професорът изглежда сериозно болен…

— Ах, Джули — възкликна той и се изправи, хващайки се за една помощна количка, която се намираше до него. — Извини ме, че не мога да те посрещна на входа. Както виждаш, измъчва ме ужасната болест на Бехтерев[1], така че се радвам, че успя да дойдеш дотук.

Гласът му бе ръждив, но ведър. Той се усмихваше.

— Така — нека те разгледам по-отблизо.

Тръгнах към него.

— Имаш чертите на добрия стар Джим — каза той и въздъхна радостно. — Как е той? Надявам се, че още е жив? Не съм видял името му в некролозите във вестника, а ако има нещо, което следя, това са те, ха-ха.

— Да, да — отвърнах аз, докато се ръкувахме. — Жив е, но не е много добре. Лежи в болницата със счупен гръбнак и съществува известен риск да остане парализиран.

— Но това е ужасно! Как се случи? — попита професорът развълнуван.

Замислих се няколко секунди. След това отговорих:

— Падна по стълбите и се удари.

Професорът направи гримаса.

— Ох, съжалявам да го чуя. Надявам се, че скоро ще е отново на крака.

— Аз също.

— Седни, седни — каза той и посочи един стол пред бюрото си. — Ти и аз имаме доста да си поговорим.

Седнах и се огледах наоколо. Никога не бях посещавала дом като този. Само библиотеката му беше по-голяма от всекидневната ни — със стени, покрити с книги и без каквито и да било прозорци. Пораждаше у мен желание за четене.

— Кажи ми — рече той и седна. — Това за някакъв проект в училище ли е, или нещо подобно?

— Не — отговорих аз. — Искам просто да разбера повече за семейството си. Все пак ние не сме много, както може би ви е известно, а една вечер се замислих, че всъщност не знам почти нищо за дядо. Затова потърсих информация за него в интернет и така открих статията, която сте написали.

— А, така значи. Да, да. Ще направя каквото мога, за да ти обясня теорията на Джим. Искаш ли чаша чай?

— Не, благодаря.

— Бисквити? Някаква друга храна? Сигурно си огладняла след училище?

— Не, добре съм. Благодаря все пак — отвърнах.

— Е, добре. Кажи, ако размислиш. Но относно теорията на Джим… Тя е, в общи линии и доста опростено казано, следната: той смяташе, че близнаците притежават специални качества, които биват пренесени и засилени, ако на един от близнаците също му се родят близнаци. Според Джим в резултат на това накрая бе възможно да се получат едни доста необикновени хора.

— По какъв начин?

— Той мислеше например, че някои близнаци могат да станат много силни. Или слаби — зависи. И имаше предвид не толкова физическа сила — тоест мускулна маса и подобни неща, а че зрението и останалите сетива могат да се засилят или да отслабнат.

Мислех си за снимката на семейството ни. За близначката ми.

Професорът се изкашля в дланта си, след това продължи:

— Примерите, които Джим намери в изследваното семейство, бяха толкова убедителни, че ми беше трудно да си представя, че просто си е измислил всичко това. Както може би ти е известно, аз съм професор по генетика. Винаги съм бил любопитен как хората са станали такива, каквито са, и все още съм удивен от нашите генетични елементи по същия начин, както преди 60 години. Винаги съм имал желание да науча повече.

— Но ако съм разбрала правилно, теорията на дядо има общо и с магия, нали така?

— Е — отвърна професорът, навеждайки се напред, — не смятам, че Джим го мислеше буквално, но няма да преувелича, ако кажа, че той беше обсебен от откритието си. Неколцина твърдят, че цялото ни съществуване е едно чудо. Може би това, че е избрал да нарече теорията си „генетична магия“, е просто израз на, как да го кажа, неговата еуфория.

Кимнах.

— Но мисля, че със сигурност трябва да питаш Джим за това, когато дойде на себе си. Добрият стар Джим беше боец. Постепенно станахме много добри приятели. Спомням си, че беше адски добър в играта на бридж.

— Сега вече не играе.

— Да, да. Бриджът изисква да имаш глава на раменете си. Но знаеш ли, съжалявам за това, което се случи с баща ти. Джим го прие много тежко.

Погледнах го изненадано.

— Знаете ли какво се е случило с баща ми?

— Знам само това, което всички останали знаят или са чули. Че един ден излязъл в гората Ухурия и никога повече не се върнал.

Сведох поглед. Заиграх се с ръцете си.

Значи беше истина.

— Но предполагам, че сега чичо ти се грижи за теб, след като Джим е в болницата, а майка ти е болна?

Вдигнах глава.

— Чичо ми?

— Да?

— Баща ми е имал брат? Или майка ми?

Професорът свали очилата си.

— Не знаеш ли, че имаш чичо?

Въпросите напираха, но не можех да изрека и дума.

— Господи — възкликна професорът шокиран, — какво направих!

— Имам чичо? — попитах отново, но професорът не отговори. — Как се казва той? Къде е?

— Аз, аз не мога…

Изправих се така, че избутах стола назад.

— Моля ви, професоре! — извиках.

Силният ми глас го накара отново да се осъзнае. Въздишайки тежко и дълбоко, той закри лицето си с ръце. Поклати глава. След това отново сложи очилата си и дълго ме гледа. В един момент не бях сигурна дали няма да заплаче, или нещо подобно.

След това въздъхна за последен път.

— Имаш чичо на име Уейн, Джули. Той е братът близнак на твоя баща.

32

Уейн Мур.

Кой си та? Къде си бил през всички тези години?

Професорът не пожела да каже нещо повече от това, което вече беше споменал, а и според него не можел да каже, тъй като ставало въпрос за „деликатни семейни тайни“. Вероятно нямаше да се примиря с отговора му толкова лесно, ако не бях разбрала, че дядо се е събудил. Професорът се обади в болницата, за да провери.

Затова сега седях пак най-отзад в автобуса и прехвърлях всички въпроси, които се бяха появили в главата ми в последно време. Поне бях разбрала едно нещо: семейството ми беше много по-голямо, отколкото първоначално си мислех. Но кои бяха те? Къде се намираха? И защо дядо не ми бе разказал за тях? Дали защото бяха мъртви?

Във всеки случай братът на баща ми беше жив някъде, след като Макдермът попита дали чичо ми участва в живота ми сега. Ами ако го бях срещнала на улицата? Сигурно щях да припадна. Да видя съвсем живо копие на татко. А може би не бяха толкова еднакви на външен вид. Все пак има много близнаци, които не си приличат. Последната снимка, която имах от татко, беше отпреди петнайсет години, а хората се променят за толкова дълго време. Но ако професорът знаеше нещо за чичо ми, значи може би знаеше нещо и за сестра ми?

Ядосах се, че не се сетих да го попитам за това, докато бях при него, а беше късно да сляза от автобуса и да изтичам обратно. Но щях да го направя някой друг път.

Започнах да мисля за още нещо — мама, болестта й. Винаги бях мислила, че се е разболяла заради изчезването на татко, но вече не бях толкова сигурна. Всичко сочеше, че татко си е тръгнал от нас по собствена воля и че дядо е знаел за това.

Значи може би мама също знаеше?

На всичко това дядо трябваше да отговори. Този път нямаше да се измъкне.

Лекарите казаха, че дядо вече диша самостоятелно, че няма да остане парализиран и че най-лошото е отминало. Но аз не бях толкова убедена. Може би най-лошото тепърва предстоеше.

Когато влязох в стаята на дядо, той лежеше в леглото си с отворени, но натежали очи. Да го видя след всичко, което се случи, събуждаше странно чувство у мен. От една страна, бях щастлива, че ще се оправи, но от друга, бях ядосана, че бе скрил толкова много от мен.

Усмихнах се несигурно, приближих се бавно към него, взех един стол и седнах.

— Полицаите ми разказаха всичко — започна дядо. — Как си ме спасила, извела си ме до колата и си ме закарала дотук. — Той поклати бавно глава. — Не знам как си успяла — каза и се опита да се усмихне.

— Сдобих се с неподозирани сили — отвърнах. — Но ти всъщност знаеш доста за това, нали, дядо? За близнаци, които стават все по-силни и по-силни и така нататък?

Очите му се разшириха.

— Да не си… Да не си говорила с Мартин? — попита той ужасен.

Кимнах. Дядо отмести поглед и започна да премигва бързо.

— Трябва да кажа, че си измислил забавна теория. Но преди да говорим повече за нея: къде е сестра ми?

Той ме погледна стреснато.

— С-сестра ти?

— Знам, че имам сестра, дядо, или поне че съм имала такава. Защо никога не си ми разказвал за нея? Къде е тя?

Дядо затвори очи и поклати глава. Остана да лежи така дълго време. Когато ги отвори отново, бяха насълзени.

Никога преди не бях виждала дядо да плаче. Дори когато баба почина. Но сега внезапно той започна да ридае като малко дете.

— Толкова съжалявам, Джули — каза той накрая.

— Защо съжаляваш?

— Че трябваше да го разбереш по този начин и че не ти разказах за това по-рано. Просто не знаех как да го направя, дали някога щеше да ми повярваш. Или да ме разбереш.

— Може би е крайно време да опитаме?

— Да, така е. Имаш право. И трябва да побързаме, защото ти си…

Някой идваше насам. Една медицинска сестра влезе в стаята.

— Здравей, Джули. Добър ден, господин Мур. Време е за малко лекарства — каза тя и отиде до мивката. Завъртя крана и напълни една пластмасова чаша с вода. След това дойде при дядо, постави чашата на нощното шкафче до него, надигна внимателно главата му, пъхна две хапчета в устата му и му подаде чашата с вода. Дядо отпи една глътка и преглътна. Няколко капки потекоха от ъгълчетата на устата му.

Медицинската сестра се усмихна и излезе. Дядо ме гледаше съсредоточено. Като че ли водата, която изпи, му даде сили.

Извадих снимката на семейството ни и я размахах във въздуха.

— Хубава снимка — казах. — Виждам близначката си тук, но не виждам другия ти син — Уейн. Братът на татко. Къде е бил той, когато сте направили тази снимка?

Дядо отново затвори очи. Пое въздух, издиша тежко. Изминаха няколко дълги секунди, преди да каже нещо.

— Нямаш представа през какъв ад преминах, откакто баща ти замина, Джули. Да нося този товар, без да мога да говоря свободно за него.

Гърдите му свистяха.

— Знаеш, че с майка ти беше невъзможно да се говори. Беше ужасно.

Очите му отново придобиха уморен вид.

— Толкова се радвам, че си добре, Джули, че не са те хванали. Не мисля, че щях да мога да живея и ден, знаейки, че съм изгубил и теб.

Фъфлеше ли?

— Както казах, сдобих се с неподозирани сили — отвърнах аз.

Пак ме погледна рязко, като че ли бе тръгнал да заспива, но внезапно се бе събудил отново.

— Твоят стар приятел Мартин Макдермът…

— Този лицемер! — извика той, след което бе нападнат от внезапна кашлица, която го накара да се разтресе и да направи гримаса. Скоро отново се успокои, но през последната минута клепачите му бяха натежали още повече.

— Какво имаш предвид? — попитах. — Защо да е лицемер?

Дядо не отговори. Като че ли бе започнал да заспива, но аз не исках да се предавам все още.

— Защо никога не съм срещала сестра си или чичо си? — попитах малко по-високо. — Живи ли са още?

Дядо поиска да каже нещо, но думите му заседнаха в гърлото му. Очите му се завъртяха нагоре и той започна да се тресе — първо леко, а после все по-силно и по-силно.

— Дядо? Какво става? Дядо?!

Изправих се и дръпнах силно шнура, който висеше точно над лицето му, направих го два пъти. Лампата до него светна в червено. След не повече от няколко секунди чух стъпки по коридора.

— Дядо?! — извиках. — Какво става?

Вратата се отвори и друга медицинска сестра влезе в стаята. Тя ни хвърли един бърз поглед, след което изтича отново навън и започна да вика нещо, което не чувах, но долавях безпокойство в гласа й. Взех ръката на дядо, тази, която не беше гипсирана, а той ме хвана здраво. Усещах колко силен бе той, как се тресеше, как риташе с крака и почти се изправяше в леглото. В този момент лекари и медицински сестри влетяха в стаята.

Откопчих ръката си и се изправих.

— Какво стана? — попита единият лекар.

— Не знам! — изкрещях аз. — Изведнъж просто започна да се тресе!

Медицинската сестра провери мониторите.

— Пулсът се покачва — заяви тя.

Притиснах ръце към устата си. Гледах как лекарите тичат напред-назад. Един от тях би инжекция на дядо, но не изглеждаше да има някакъв ефект. Пулсът му се ускоряваше все повече. Той все още се тресеше силно, очите му бяха широко отворени, а лицето му ставаше все по-тъмно и синьо.

И изведнъж целият се скова.

Един дълъг ужасен звук изпълни стаята и аз веднага разбрах какво означава. Сърцето му спираше или вече беше спряло, не бях сигурна. Медицинската сестра ме избута към вратата.

— Не можеш да останеш тук сега — каза тя.

Послушах я, излязох заднешком през вратата, притискайки ръце в лицето си. Навън в коридора намерих един стол, който избутах до стената така, че да мога да се кача на него и да гледам какво се случва вътре. Виждах как лекарите трескаво се опитваха да спасят дядо. Сложиха маска на устата му, натискаха гръдния му кош, направиха му електро шок с две четириъгълни плочи и цялото му тяло се повдигна, а след това отново се отпусна. Сториха абсолютно същото още няколко пъти, но по лицето на дядо нямаше никаква промяна.

Беше твърде късно.

Нищо не подейства.

И така дядо ми умря, без да ми даде нито един отговор относно това какво се бе случило със семейството ни.

33

— Много съжалявам, Джули — каза лекарят с късата кестенява коса. Бях забравила името му. Точно сега бях забравила почти всичко.

Седях на един стол пред стаята на дядо. Нямах сили да се изправя.

— Имаш ли нужда от нещо? Чаша вода? Някого, с когото да поговориш?

Поклатих глава. Помислих си, че щеше да е хубаво да говоря с мама точно в този момент, но в такъв случай трябваше да е с някоя нейна по-добра версия. И само при мисълта, че сега, след като дядо беше мъртъв, трябваше да отида сама до „Карик Лодж“, ми призляваше и едва се сдържах да не повърна.

— Ако има нещо, което можем да направим за теб, само кажи.

Думите на лекаря звучаха в ушите ми като ехо, но аз не гледах към него. Исках само да си легна. Да затворя очи и да не се събуждам, докато целият този кошмар не отмине.

— Мога ли да го видя? — попитах.

Лекарят се втренчи в мен за известно време, след това кимна бавно.

— Да, влез. Готови са с него. Искаш ли някоя от медицинските сестри да те придружи вътре?

Поклатих глава отрицателно. Изправих се. Краката ми не ме държаха, имах чувството, че ще се сгромолясам. Нищо чудно — не бях спала няколко денонощия.

— Много съжалявам — повтори лекарят.

Този път погледите ни се срещнаха. След това отговорих:

— Аз също.

На нощното шкафче бе запалена бяла свещ. Осветлението на тавана бе приглушено. Мониторите — изключени. Не се чуваха никакви звуци в стаята. Като че ли дори кранчето на чешмата, от което по-рано капеше вода, си беше взело почивка. Някой беше донесъл ваза с цветя, но дори те изглеждаха безжизнени.

Седнах. Гледах го. Изглеждаше изпълнен с покой, лежейки със сключени ръце върху завивката. Цветът на кожата му не беше променен. Някой бе сресал малкото коса, която имаше. Косъмчетата по брадата му, които винаги растяха неравномерно, бяха сиви и унили. Като че ли и те тъгуваха.

Значи така изглежда човек, когато умре. Все едно спи. По същия начин можеше да си лежи във фотьойла пред телевизора, с крака върху кожената табуретка. Ръката му още бе топла. Странно, че едва сега, когато дядо бе мъртъв, можех да го почувствам близък. Мислех си само за хубавите неща: как се шегуваше с мен, когато бях малка, как ме вдигаше във въздуха, обръщаше ме надолу с главата, смеейки се, и ме гъделичкаше; как ме научи да доя кравите, да се грижа за тях; показа ми как се сее и жъне. Можехме да мълчим помежду си, без тишината да става неприятна. И въпреки че беше един стар скъперник, той беше моят стар скъперник, моят дядо.

А сега вече него го нямаше и аз останах съвсем сама.

Какво щях да правя?

Какво щеше да стане сега?

Облегнах се на гърдите му и зачаках — надявах се, че изведнъж някъде вътре, в голямата кухина, сърцето му пак ще забие. Но това не се случи. И въпреки че това не беше най-удобната поза за седене, усетих, че съм уморена повече от всякога. Като че ли най-накрая бях успяла да се отпусна. Клепачите ми натежаха и без да го бях планирала или искала, заспах.

34

Плажът е бял, може би един от най-белите, които съм виждала. Едно куче тича пред мен. Пясъкът е мек и краката ми затъват в него, докато кучето се придвижва леко над пясъка и после влиза в студената вода. След това се обръща и идва към мен с изплезен език.

Някой зад мен вика и се смее силно, но смехът изчезва в шума на пенливото море. И ето ме мен, не, сестра ми, която ме сграбчва отново, хваща ръцете ми и ме изважда от водата. Смеем се и пищим, ръцете ни са сплетени, не се изпускат.

Изведнъж и двете се озоваваме под водата. Изпускаме се и се смеем, докато косите ни се оплитат и падат върху очите ни.

И тогава усещам, че нещо стиска гърлото ми.

Отварям очи и виждам, че е сестра ми. Вкопчила е ръцете си в гърлото ми и стиска с всички сили. Опитвам се да ги махна, но тя е много по-силна от мен. Отблъсквам се с крака от дъното в опит да се освободя, но и това не помага. Тя ме държи здраво, аз се мъча да си поема въздух, преглъщам и се въртя, но е просто невъзможно да се измъкна.

Виждам го в очите й — студени като лед. Това вече не е тя, а друг човек. Боря се с ръце, ритам и се опитвам да разхлабя желязната хватка около гърлото си, но не успявам. Виждам как светлината се приближава някъде отгоре, идва все по-близо и по-близо. И като че ли всичко друго изчезва — звуците, мирисът, чувствата, ужасът. Настъпва тишина.

Невероятна тишина.

Скочих рязко, опитах се да си поема въздух. Опипах гърлото си, огледах се.

Къде се намирах?

Бях в някаква стая. Сама. Лежах в легло, завита с бяла завивка. Стените също бяха бели. Таванът, завесите, всичко, освен подът, бе в бяло. Той беше бежов и лъщящ — направо светеше.

Потърках очи. Главата ме болеше, като че ли бях носила твърде тясна каска. Бях облечена в нощница, която никога преди не бях виждала. До леглото ми, добре сгънати, лежаха дрехите ми.

Как се бях озовала тук?

Опитах се да погледна през прозореца, но беше невъзможно да различа подробности. Някаква мъгла се беше спуснала над очите ми и автоматично затърсих очилата си, преди да се сетя, че ги счупих в гората и след това вече не ми трябваха.

Във всеки случай не и досега.

Слязох от високото болнично легло, облякох се. На нощното шкафче лежеше полицейската аларма, която получих от Джон Мериуедър. И тъкмо си помислих за него, когато на вратата се почука. Нямаше нужда да се взирам, за да го забележа — полицая, когото първоначално смятах за добър и мил към мен, но който всъщност не вярваше и на една моя дума. Този път ми каза нежно „здравей“. Сигурно и това беше някакъв театър.

— Моите съболезнования — каза той скоро след това.

— Благодаря — отвърнах.

Беше странно да благодаря за това, че някой съжалява.

— Спа ли добре?

Опитах се да разбера по тялото си. Всъщност се чувствах по-уморена от всякога. Тялото ми тежеше, коленете ме боляха. Бяха ли ми останали изобщо някакви сили в ръцете?

Прозинах се — високо и дълго.

— Доста си почина — каза Мериуедър. — Може би не е толкова странно, като се има предвид през какво премина в последно време.

— Какво имате предвид?

— Медицинската сестра, с която говорих, каза, че си спала в продължение на осемнайсет часа.

Осемнайсет часа?

Това беше много.

— Все пак мисля, че имаше нужда от това — продължи той с мил тон.

— Мхм — отвърнах аз.

При всички случаи вече нямаше и следа от суперсилите. Всичко, което исках, бе да спя още.

— Къде е дядо? — попитах.

— Изпратен е за съдебномедицинска експертиза.

— Защо?

— Ще се опитат да открият защо и как е починал.

— А, да.

— Но аз бих искал да си поговоря малко с теб за това, Джули. Мислиш ли, че си готова?

Прозинах се така, сякаш челюстите ми щяха да се откачат.

— Можем да опитаме.

* * *

Когато с Мериуедър влязохме в същата стая, в която бяхме предния път, един мъж стоеше там и ни чакаше. Той се изправи, като ме видя.

— Здравей, Джули. Казвам се Уилям Гудри. Назначен съм за твой попечител. Съболезнования.

Поех ръката му. Сухи пръсти, отпуснато ръкостискане, като че ли ръцете му бяха мъртви. Мъжът беше дребен и слаб, с коса, сресана настрани. Вратовръзката му беше стегната силно около врата. Една огромна брадавица се подаваше точно под устните му. Зачервените му бузи бяха обръснати наскоро.

— Тъй като все още не си пълнолетна, моя задача е да се занимавам с финансите ти и да те представлявам в различни дела. Като твой попечител нося известна отговорност и за твоите лични условия за живот.

Погледнах го.

— Защо?

— Такива са правилата, Джули, когато човек на твоята възраст няма останали близки, които да се грижат за него. Майка ти не попада в тази категория по разбираеми причини, поне не и при сегашната ситуация. Затова аз и ти трябва да разгледаме някои практически неща с оглед на бъдещето ти. Преди всичко става въпрос за пари.

Гудри отвори куфарчето си с две щраквания. Тъкмо щеше да извади някакви документи, когато Мериуедър вдигна ръка.

— Ще почакаме малко с това — каза той. — Попечителят ти ще остане с нас по време на този разговор, Джули. Искаш ли чаша вода, преди да започнем?

Седнах, поклатих отрицателно глава. Гудри също отказа. Полицаят си сипа вода, отпи една глътка, прочисти гласа си.

— Какво можеш да ми разкажеш за това, което се случи точно преди дядо ти да почине? — започна той.

— Какво имате предвид?

— Говорихте ли за нещо специално? Правихте ли нещо специално?

— Седяхме и разговаряхме.

— И това беше всичко?

— Да?

— А това, за което сте говорили: беше ли нещо, за което на дядо ти му бе трудно да говори?

— Разговаряхме за семейството ни, неща от миналото. Хората не умират от такива неща, нали?

— Не, затова те питам. Той разстрои ли се, развълнува ли се за нещо?

Замислих се.

— Може би малко, но повече беше…

— Какво?

— Не, не знам — отчаян е най-добрата дума, която ми идва наум.

— Защо се е отчаял?

Усещах, че не трябва да говоря за сестра си или чичо си точно в този момент, затова казах просто:

— Беше му тъжно, че нямам някого, който да се грижи за мен.

Мериуедър ме гледаше внимателно. Очите му ме пронизваха, като че ли знаеше, че лъжа. Бързо записа нещо в листа пред себе си.

— Не си му давала някакви лекарства или нещо подобно, докато беше там?

— Аз? Защо ще го правя?

— Просто отговори на въпроса, ако обичаш.

— Не — отвърнах аз и изсумтях.

— Той също не те е молил за това?

— Защо ще го прави?

Мериуедър ме погледна и аз отговорих, преди да ми зададе още въпроси.

— Не, не ме е молил.

— Той приемал ли е някаква течност, или храна, докато беше там?

Поклатих отрицателно глава, но после се сетих, че една медицинска сестра влезе и му даде две хапчета с чаша вода.

Разказах за това.

— Две хапчета? — попита Мериуедър.

— Да, поне мисля, че бяха две. Във всеки случай тя пъхна нещо в устата му и той преглътна.

Полицаят подпря брадичката си с ръка, постави показалеца върху носа си.

— Спомняш ли си коя от медицинските сестри беше?

— Не, всички те изглеждат еднакво в глупавите си престилки.

— Значи не помниш как е изглеждала?

Издишах малко въздух от дробовете си, докато се опитвах да събера мислите си.

— Имаше тъмна коса. Конска опашка. Беше много дребна. Усмихната и любезна като всички други.

— Хм.

— Защо питате това? Означава ли нещо?

Полицаят се поколеба.

— Точно сега не изключваме нищо.

— Какво имате предвид?

— Имам предвид, Джули, че не е сигурно дали дядо ти е починал от естествена смърт.

Седях, мълчейки, и гледах право пред себе си. Появи се топка в стомаха ми.

— Но той не получи ли сърдечен инфаркт, или нещо подобно? — попитах. — Сама видях колко бързо се случи.

— Резултатите от съдебномедицинската експертиза все още не са напълно готови, но да, няма съмнение, че сърцето му е спряло рязко. Точно като при Чарлз Фрогъл.

Погледнах го изненадано.

— Какво имате предвид?

— Има доказателства, които сочат, че учителят ти по природни науки и дядо ти са умрели по един и същ начин.

Зяпнах от изненада. Нападнаха ме разни въпроси, но не можех да продумам и дума.

— Трябва да те попитам и за още нещо, Джули. Знаеше ли, че дядо ти е съставил завещание?

— Така ли?

Мериуедър погледна към попечителя ми, който кимна утвърдително.

— Може би не е толкова необичайно? — попитах аз.

— Не, до известна степен не е. Но във всеки случай ти си посочена като единствен наследник, което ще рече, че наследяваш стопанството, къщата, земята, парите.

Кимнах бавно. Досега не бях мислила точно за тази страна на нещата.

— Все пак може би не е странно — казах предпазливо. — Нали бяхме само аз и той. Почти.

— Така е, но ти знаеше ли, че дядо ти е заможен човек?

— Какво имате предвид?

— Стопанството ви не е много скъпо, поне не изглежда да е, въпреки че е голямо. Но се оказва, че дядо ти е имал повече имущество. Много повече имущество.

И впечатляваща сума пари в допълнение.

— К-какво казахте току-що?

— Дядо ти е бил богат мъж, Джули. И ти ще наследиш 17 милиона лири.

35

— Това шокира ли те?

— Ъх, да?

Мериуедър отпи една глътка от водата, без да ме изпуска от поглед. Не знаех какво друго да направя, освен и аз да го гледам втренчено.

— 17 милиона лири — повтори той. — Това са страшно много пари.

Не знам дали трябваше да приема това като въпрос. Мериуедър погледна попечителя ми, който взе думата.

— Няма да имаш достъп до парите, преди да навършиш осемнайсет години — каза той със сух глас. — Но разбира се, аз ще се погрижа да не ти липсва нищо, докато дойде това време.

Кимнах едва-едва. Все още ми бе трудно да разбера как така се оказа, че дядо е бил толкова богат. И защо никога не бе използвал част от парите, за да сложи в ред стопанството. Защо никога не получих неща, които ми бяха необходими?

— Какви бяха взаимоотношенията между вас двамата с дядо ти?

— Взаимоотношенията ли?

— Да?

— Ами аз се занимавах с моите си неща, а той — със своите. Не сме имали кой знае какви взаимоотношения.

Обикновено вечер той седеше във всекидневната, а аз бях в стаята си.

— Ходили ли сте заедно на почивки през лятото? Тази мисъл ме накара да се разсмея.

— Не.

— Общи хранения?

— От време на време.

— Имахте ли някаква физическа близост?

— Имате предвид дали сме се прегръщали и такива неща?

— Да, примерно.

— Не. Физическата близост беше оскъдна.

— Но все пак е имало някаква?

Замислих се.

— Не, всъщност нямаше.

— Защо?

— Не знам? Изглежда, че никога не е имало.

— А това липсваше ли ти?

Гудри прекъсна разпита.

— Докъде ще стигнете с тези въпроси, господин полицай? Какво общо имат те с разследването на смъртния случай?

Мериуедър се направи, че не го е чул.

— Човек първо трябва да има нещо, преди то да му залипсва — отвърнах аз. — Така че не. Не ми липсваше.

Полицаят се усмихна за кратко.

— А какво мислиш за това, че ще станеш богато момиче, Джули?

Погледът на Мериуедър стана сериозен и съсредоточен.

— Все още не съм осмислила нищо. Досега се случиха доста неща, които трябваше да осъзная.

— Все пак трябва да има по-важни въпроси, които да зададете на някого, който току-що е изгубил дядо си?

Бузите на Гудри станаха още по-червени. Мериуедър отново се направи, че не го чува.

— Дядо ти е починал само половин час след като си влязла при него преди две вечери — заяви той и затропа с пръсти по стъклената маса.

— Какво намеквате? — продължи попечителят ми.

— Не намеквам нищо. Това са фактите.

Мериуедър ме изучаваше. Погледът му беше жилещ, гласът му — заплашителен, и всичко това ме караше да се страхувам.

— Не съм убила никого, ако това се опитвате да кажете, без да го изричате на глас.

— 215 милиона са много пари.

— Да, но аз не знаех нищо за тях, преди вие да ми кажете. А Чарлз Фрогъл беше може би единственият възрастен, освен дядо и мама, когото го беше грижа за мен. Аз съм на шестнайсет години. Защо бих искала да остана съвсем сама? Сериозно ли ме подозирате, че съм убила собствения си дядо?

Усетих, че сърцето ми се блъска силно в гърдите ми. Мериуедър изобщо не беше впечатлен от протеста ми.

— Представи си, Джули: идваш тук с дядо си, който е почти пребит до смърт. Твърдиш, че си го свалила от втория етаж, че си го качила в колата и че си го докарала до болницата. Ти, която си на шестнайсет години и в допълнение на това — момиче, което обича комикси за жени супергерои. Разказваш ни, че някой е влязъл с взлом в къщата ви, без да открадне нещо, че по-късно са се опитали да те отвлекат, но ти по чудодеен начин си успяла да изскочиш от прозореца на колата в движение — без да се нараниш. И на всичкото отгоре казваш, че внезапно си придобила някакви, как да ги наречем, специални способности заради една химикалка, с която можеш да правиш редица свръхестествени неща. И после, когато дядо ти се събужда отново, умира, докато си при него, и резултатът е, че ти наследяваш 17 милиона лири. Ако се опиташ да гледаш на всичко това отстрани, Джули, как мислиш, че изглежда?

Наведох глава, не можех да отговоря. И една ужасна мисъл ме споходи. Думата, която написах на листа онази вечер. Пари. По същия начин, както бях пожелала светлина и дъжд, сега се бях сдобила с повече пари, отколкото някога можех да си мечтая.

Дали наистина беше моя вината, че дядо умря?

Опитах се да изгоня от ума си тази грозна мисъл.

— Значи вие мислите, че аз — че аз — съм пребила собствения си дядо и след това съм решила да го докарам до болницата? Че съм нахлула в собствената си хотелска стая и съм разрушила всичко вътре, своите собствени вещи? Че съм изскочила в движение от прозореца на кола просто така, за удоволствие, или защото това не е имало кой знае какво значение, след като само няколко дена по-късно съм щяла да съм с 215 милиона по-богата?

Мериуедър вдигна ръце и ме погледна. Аз отвърнах на погледа му. Битката на погледи продължаваше ли, продължаваше. Накрая полицаят въздъхна.

— На никого от нас не му е лесно да разбере, Джули.

— Обвинявате я, че е отнела живота на собствения си дядо?

Попечителят ми се опита да привлече погледа на полицая, но той продължаваше да гледа само мен.

Усещах, че у мен започва да ври и кипи. Не ми пукаше дали ще бъда обвинена за това, не ми пукаше дали ще се предам, но първо щях да открия какво се бе случило.

— Казахте, че дядо е имал много имущество. Къде?

— На различни места. Имал е апартамент тук, в града, например, още един в Лондон. Освен това е бил съдружник в няколко фирми, които притежават имоти. Всичките — дадени под наем.

— Но дядо почти никога не е излизал от вкъщи!

— От това, което разбрах, имал е хора, които да се грижат за парите и документите.

Поклатих глава. Това не звучеше като дядо.

— И още едно нещо, което привлече вниманието ми — продължи полицаят. — Дядо ти е притежавал къща и в Шормаут.

Отново вдигнах изненадан поглед към него.

— В Шормаут ли?

— Да. Мястото, до което според теб таксито е щяло да те закара. Там, където вали поройно през цялото време заради тези странни облаци в небето.

Той ме изучаваше внимателно с поглед, докато аз мислех.

— Може би е просто странно съвпадение?

Сарказмът в гласа му накара сърцето ми да се свие.

У мен се надигна желанието да го ударя, да се държа лошо с него. Но никакви картини или тайни не се появиха в главата ми така, както се случи с шофьора на таксито, Сара, Офелия и Маргарет.

Мисълта за Маргарет ми даде една идея.

— Може би да приключваме вече? — изкашля се попечителят ми.

— Само един последен въпрос — отвърна Мериуедър. — Казваш, че притежаваш химикалка, с която можеш да правиш магии. От кого я получи?

— От никого. Намерих я в гората.

— Точно така — въздъхна Мериуедър. — Мисля, че стига за днес.

36

— Той просто опипва почвата — каза попечителят ми, когато Мериуедър напусна стаята.

— Опипва почвата? — попитах.

— Задава такива въпроси, за да види как ще реагираш.

— За да разбере дали съм виновна, или не?

— Точно така.

— Как изглеждах тогава?

Гудри ме погледна проницателно и след това отговори:

— Не мисля, че има за какво толкова да се страхуваш, Джули. Сега може би ще можем да прегледаме подробностите в завещанието на дядо ти?

Това ни отне половин час.

Не схванах много от това, което Гудри каза, защото интонацията му беше равна през цялото време и ме приспиваше. Но разбрах, че оттук насетне щях да получавам джобни за седмицата — със сигурност много повече пари, отколкото някога бях виждала. Даде ми малко аванс още сега.

Дядо никога не ми бе давал джобни. Винаги трябваше да го помоля за пари, ако имах нужда от нещо, и всеки път, когато го правех, той въздишаше и ме оставяше с впечатлението, че едва се намират някакви монети в кутията от бисквити над хладилника. Заради това се боях да го попитам. Затова се научих да шия. Затова се научих да плета. Затова винаги питах някой друг за часа, вместо да помоля учтиво дядо да ми купи собствен часовник. И дори да ми беше купил, сигурно щеше да избере някой едва работещ.

Разбира се, че бях мечтала да имам много пари, кой не е мечтал? Но след като нямахме никакви, парите бяха просто една от многото мечти, които не ме напускаха. Нямаше голям смисъл да мечтая за това.

Сега бях със 17 милиона лири по-богата.

Това беше ненормално.

Знаех, че този момент ще дойде и че възраженията ми няма да помогнат. Като се има предвид как завърши всичко последния път, когато полицията се опита да ме настани на „сигурно“ място, приех, че сега трябва да живея в приемен дом за известно време, докато социалните служби ми открият ново семейство. Попечителят ми беше така добър да ми предложи да ме закара дотам.

Вън на стълбището ме посрещна една съпружеска двойка. Бащата държеше на ръце малко момче, което едва ли беше на повече от година и половина. Гледаха ме състрадателно. Мразех състраданието, направо не можех да го понасям.

Но все пак бяха приятни. Оставиха ме на спокойствие, дадоха ми храна и подслон. Трябваше само да им съобщя, ако имах нужда от нещо. Всъщност бе хубаво, че има хора като Хари и Уилма, които отварят дома си за съвсем непознати деца. Деца, преживели със сигурност много по-лоши неща от мен.

Не исках да правя нещо глупаво или лошо на толкова мили хора, но просто не издържах да стоя там. Така че, когато къщата затихна и нощта се спусна, се измъкнах от леглото си и отворих прозореца. Излязох навън и запълзях по стръмния покрив възможно най-тихо. Опитвах се да не стъпя погрешно или твърде силно върху някоя от керемидите, така че да ме спипат. За щастие, имаха много голяма градина с трева, която ми изглеждаше мека от двата метра височина, на които се намирах. Затова скочих.

Краката ми се удариха един в друг, когато стигнаха земята. Да, това вече е нещо друго“ — казах си, докато болката пълзеше нагоре по краката ми и накрая се настани в коленете ми. Когато се изправих, малко накуцвах. Изтръсках тревата от дрехите си и погледнах назад към прозорците. Не се виждаше никаква светлина, значи можех да мина под няколкото дървета и да се прехвърля през оградата на улицата.

След това започнах да вървя.

Навън валеше слабо. Уличните светлини на Холоуей се отразяваха в мокрия асфалт и дразнеха очите ми. Не след дълго ме заболя главата. Знаех, че така съм много по-уязвима, още повече че сега не бях толкова силна и не ми беше добре, както преди. Но засега бях в безопасност. Поне така смятах. Мислех си, че ако някой искаше да ме убие в този момент, сигурно вече щеше да го е направил.

Мериуедър ми обеща, че ще разпита всички, които са били в болницата в деня, когато дядо умря, и най-вече медицинските сестри. Опитах се да си представя лицето на жената, която влезе при дядо с хапчетата, но колкото и да се напрягах, чертите й не излизаха детайлно.

Точно сега с удоволствие щях да дам част от наследените милиони, само и само да можех да зърна пак тази жена.

От всичко най-много имах желание да се прибера в „Удсвю“, да извадя химикалката и да я използвам отново. Имах нужда от суперсилите си. Може би те щяха да ми помогнат и за паметта. Но отдавна вече бях наясно, че имам нужда от помощ. И тази помощ трябваше да е от някого, на когото можех да разчитам.

Тъй като беше посред нощ, трябваше да извървя пеша целия път до „Джулиард стрийт“. Спалнята на Маргарет се намираше на втория етаж и гледаше към улицата. Двама души, които вървяха ръка за ръка, ме изгледаха, когато спрях пред двора и погледнах нагоре. Изчаках двойката да отмине, взех една малка шишарка и я хвърлих към прозореца. Отклони се с няколко метра, вместо това уцели стената.

Намерих нова шишарка, прецених тежестта й, опитах се да пресметна разстоянието, преди да я хвърля. Този път бях по-точна и стената издаде лек пукот, преди шишарката да падне на земята.

Появи се светлина. Скоро след това прозорецът изскърца. Сънената Маргарет, с коса, хвърчаща във всички посоки, погледна навън. Помахах й, опитах се да се усмихна.

— Джули? — попита Маргарет със сънлив глас. — Какво правиш?

— Здравей, Маргарет. Имам нужда да поговоря с теб.

Маргарет ме погледна.

— Сега?

— Да.

— Имаш ли представа колко е часът?

— Не. Но трябва да говоря с теб — повторих аз.

Маргарет наклони глава.

— И защо аз ще искам да говоря с теб?

— Знам, че си ми ядосана — отвърнах. — Съжалявам за това, което казах. Не исках да те нараня. Извинявай.

Маргарет, която беше само по нощница, замръзваше на отворения прозорец.

— И имаше право. Има нещо, което се случва. Дойдох тук, за да говоря с теб за това. Имам нужда от помощ. Твоята помощ.

Маргарет стоя и ме гледа известно време. Накрая каза:

— Добре тогава. Изчакай малко, сега ще сляза и ще ти отворя.

37

Седнах на един барбарон на пода. Малките топченца стиропор се оформиха, следвайки линиите на тялото ми. Маргарет седна на пода до мен, с гръб към леглото.

Започнах да й разказвам за дядо, но не казах нищо за това как е умрял. Джон Мериуедър не знаеше нищо със сигурност, така че не исках да разпространявам слухове.

— Съжалявам да го чуя, Джули.

И за един кратък миг караницата ни в училище беше забравена. Но след като постояхме малко на пода, заслушани в тишината, Маргарет започна да говори.

— Ти си единствената, която знае за това — каза тя и сведе поглед. — Или — възможно е и други да знаят, но никой не ми е казвал нищо. Поне не по този начин.

Тя вдигна поглед към мен и се усмихна за кратко.

— Не съм казвала нищо и на родителите си.

Гледах я — ранимостта в погледа й, болката. Не трябваше никога да й казвам нещо подобно, но не успях да се контролирам.

Постъпката ми ме караше да изпитвам срам.

— Това не е нещо, от което трябва да се срамуваш — опитах.

— Не знам още. Сигурно ще е ад, докато се разкрия.

Не бях сигурна какво трябва да кажа, затова замълчах и вместо това сложих ръката си върху нейната. Маргарет вдигна поглед и се усмихна боязливо.

— Но защо идваш тук посред нощ, Джули? Едва ли само за да ми разкажеш за дядо си.

Дръпнах ръката си. Гледах Маргарет в продължение на няколко секунди.

— Преди да ти кажа каквото и да било и да ти обясня за какво имам нужда от помощ, съм принудена да те предупредя, Маги. Може да стане опасно, ако се включиш в това, с което се занимавам напоследък.

— Какво имаш предвид? Опасно?

Разказах й за химикалката, която открих в гората, за взлома вкъщи, за нападението над дядо и опита за отвличане. Когато казах, че предполагам, че вината за всичко е в химикалката, Маргарет зяпна от учудване, особено като споменах, че Чарлз Фрогъл също е знаел за нея, преди да умре.

— И ти мислиш, че той е имал нещо общо с взлома? — попита Маргарет.

— Не знам. Просто не мога да си представя кой друг може да е знаел за химикалката. Тези, които нахлуха у дома, със сигурност търсеха още нещо, освен мен.

Маргарет кимна бавно.

— Той не е бил убит, нали?

— Кой?

— Фрогъл.

Загледах се в нея за известно време.

— И аз това се чудя — отговорих накрая.

Маргарет сведе поглед и се заигра с пръстите си.

— Сега разбираш ли какво искам да кажа с „опасно“?

Маргарет кимна, без да вдига глава.

— И ако не искаш да ми помогнеш, ще те разбера много добре. Но не знам кой друг мога да помоля, Маргарет. Разбира се, можех да попитам Глен, но ти, е, ти си по-смела от него.

Маргарет ме погледна отново и лека усмивка пробяга по лицето й.

— Тогава какво имаш предвид под „помощ“? Досега не съм чувала за нещо, с което не можеш да се справиш сама.

Събрах малко въздух в дробовете си и издишах.

— Ясно е, че ти си най-добрата от нас в компютрите.

Този път Маргарет се усмихна малко по-широко.

— Предполагам, че ме бива.

— Достатъчно добра ли си, за да можеш да хакнеш други компютри?

Маргарет наклони глава първо наляво, после надясно.

— Първото нещо, за което имам нужда от помощ, е да вляза в електронната поща на Чарлз Фрогъл.

Маргарет ме погледна стреснато.

— Искаш това! — възкликна тя. — Но полицията не го ли е направила вече?

— Сигурно, но не ми казват нищо. Трябва да разбера с кого е контактувал Фрогъл, след като говорих с него. Трябва да открия дали има нещо общо с всичко това.

— В такъв случай може би трябва да провериш и на кого се е обаждал.

— Е, това беше другото нещо, за което исках да те помоля да ми помогнеш.

Маргарет започна да се смее.

— Значи ще трябва да се промъкна до компютъра на татко, но и преди съм го правила, мисля, че ще се справя.

— Супер.

— За кога ти трябва информацията? — попита Маргарет и се прозина.

— Колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Окей. Ще видя какво мога да направя утре. Но сега трябва да поспя малко. Ако изобщо успея да заспя отново след всичко, което ми разказа.

— Разбирам.

— Но хей! — каза Маргарет и се изправи. — Трябва да можем да комуникираме, без да се налага да идваш тук през нощта. Изчакай малко.

Маргарет се промъкна до вратата, отвори я и изчезна някъде в апартамента. След няколко минути се върна обратно.

— Ето, вземи го — каза тя и се усмихна затворнически. Колебливо взех от ръката й един чисто нов мобилен телефон.

— Но аз нямам никакви пари, с които…

— О, не говори глупости. Баща ми има много такива. Дори няма да забележи, че един е изчезнал. Сложих вътре СИМ карта и освен това ще имаш стотици безплатни минути, за да можеш да ми звъниш. Не знам на кого е регистрирана картата, но сигурно фирмата на баща ми плаща. По принцип е така.

— Но аз никога преди не съм използвала мобилен телефон.

— Не си ли?

Тя се засмя леко.

— Много е просто. Гледай, сега ще ти направя един кратък курс.

38

„Може би е глупаво от моя страна — мислех си, докато вървях към вкъщи след посещението при Маргарет — да се прибирам посред нощ, в тъмнината.“ Но трябваше да отида отново до дома си. Бях принудена да използвам химикалката още веднъж. Имах нужда от нея. А ако някой се опиташе да ме хване, носех полицейската аларма на врата си. Ако исках да стигна до дъното на всичко това, тогава трябваше да се възползвам от всякаква помощ. А химикалката можеше да ми помогне.

Когато влязох в „Удсвю“, видях, че гарваните не бяха там. И добре че не бяха! Гледах голямата къща, която стърчеше в тъмнината, и мисълта, че дядо никога повече няма да бъде там с мен, подкоси краката ми. „Господи — мислех си, — какво ще правя с всичко това? Мазе, два етажа, таван с тайно помещение плюс хамбар и необработена земя.“ Замислих се, че получих и кола, така че трябваше да се опитам да я взема от спешното отделение в центъра по един или друг начин. Може би щях да накарам някого от полицията да я докара дотук.

Влязох в къщата и веднага установих, че нещо е по-различно. Не беше така разхвърляно като последния път. Или по-точно — беше разхвърляно, но хаосът беше някак си различен. Като че ли някой бе ровил в бъркотията, но след това се беше опитал да подреди до известна степен. Картините например отново бяха закачени по стените.

Значи някой беше влизал тук след последното ми посещение.

Дали нямаше някого и сега?

Извиках „ехо“ в коридора. В отговор получих само оглушителна тишина. Влязох навътре в къщата, стъпвайки на пръсти върху боклуците. Отново усетих бодеж в ръцете си, който се увеличаваше с всеки метър, с който се доближавах до химикалката. Качих се по стълбите. Спрях на половината път.

Някакъв звук ли чух? Притихнах и се заслушах.

Не.

Влязох в стаята си, избутах леглото встрани и взех туристическата раница от кухината в стената. Извадих химикалката, която беше все така набраздена и наподобяваща дърво, все така приятна за държане, ако не и още по-приятна.

Отидох до бюрото, завъртях горната част на химикалката в посока на часовниковата стрелка, докато не се чу щракване, извадих нов лист от най-горното чекмедже и междувременно мислех какво да напиша. Какво беше подходящо сега? За какво бях любопитна? От какво имах нужда?

Навън вече бе започнало да просветлява, така че нямаше смисъл да пиша „светлина“. Написах първото нещо, което ми хрумна, и скоро след това буквите започнаха да прогарят хартията:

ВЯТЪР

Изведнъж облаците на небето развиха страшна скорост. Можех да забележа и по прозореца, че едва успяваше да удържи на силния вятър, който нападаше стените. Погледнах към клоните в гората Ухурия — те се люлееха и плющяха, подобно на камшици, листата се късаха и политаха във въздуха, а клонките хвърчаха над земята. Като че ли можех да усетя как ръцете на бурята грабнаха „Удсвю“.

В момента, в който буквите прогориха листа, облаците започнаха да се плъзгат все по-бавно по небето и скоро след това всичко се успокои така, както беше преди няколко минути.

Отново бях изумена от тази лудост. Можех да призовавам природните стихии!

Никога през живота си не исках да се разделям с химикалката. Тя беше толкова вълнуваща, толкова прекрасна. Колкото повече я държах, толкова по-силна се чувствах. Зрението ми отново се изостри.

„Не мога да спра сега — мислех си. — Искам още. Искам други чудеса. Повече енергия. И го искам сега!“

Написах нова дума на листа. Не след дълго хартията започна да пращи и върху нея се появиха четири букви.

ГРЪМ

Изведнъж настана тъмнина и една ярка светкавица проряза небето. Секунда след това изгърмя силно. Заваля хоризонтално, право в прозореца. Капките удряха и тропаха по стената. След това небето отново просветля и този път светкавицата уцели едно дърво, което се разцепи на две. Гигантската ела се сгромоляса на земята. Усетих как подът се разтърси, въпреки че се намирах далече от дървото. Постепенно дъждът намаля и всичко утихна като по-рано.

И тогава го осъзнах. В края на гората лежеше дърво, разцепено на две. Ами ако имаше някого там точно в този момент! Щеше да бъде убит на място, ако дървото бе паднало върху него. Добре че имах късмет. Но докъде можех да стигна така? Какво щеше да се случи следващия път?

Написах първото, за което се сетих, и зачаках напрегнато:

ЗНАНИЕ

Затворих очи и се опитах да се сетя за нещо, което не можех да правя, но нищо не се появи. Може би не действаше по този начин. Може би не беше възможно да си пожелаеш нови качества.

Или пък трябваше да съм по-конкретна?

Тъкмо бях тръгнала да пиша още една дума, когато спрях. Все още не бях завъртяла горната част на химикалката в другата посока, към себе си. Последния път, когато го направих, беше още по-силно.

Но щях ли да го направя пак? Щях ли да се осмеля?

Да, защо пък не? Не издържах да стоя в неведение какво ще се случи, какво ще е следващото чудо. Завъртях обратно химикалката до неутрална позиция, поех дълбоко въздух и продължих завъртането към себе си. Не успях да напиша нищо, защото химикалката започна да променя цвета си и бе обвита от интензивна червена светлина. Започна да трепери по-силно и от предния път. Като че ли цялата стая вибрираше. Сграбчих химикалката с две ръце. Не можех да мигна, да преместя погледа си от възхитителната светлина, която почти бе запалила дланите ми.

Този път не беше така страшно като преди. Беше просто приятно и аз усещах, че искам да правя това отново и отново. „Нека стане по-силно — мислех си, — нека бъде по-бързо!“

Когато червената светлина изчезна, останах да седя на пода с най-хубавото усещане в тялото си.

Отне ми няколко минути, преди отново да дойда на себе си.

Нещо ме накара да отида до прозореца и да погледна навън. Ятото гарвани отново се бе събрало на двора. Този път бяха още по-близо. Дори само гледайки ги, се плашех. Откакто се появиха на двора ни, двама от хората, които най-много обичах, си отидоха. И същевременно два гарвана от ятото изчезнаха. Не знаех дали това означава нещо, но и нямах желание да разбера.

Скрих отново химикалката и побързах да си тръгна.

39

До новия ми дом имаше 3224 метра. Знаех, че ще ми отнеме малко повече от 27 минути да стигна дотам, ако вървях спокойно. Покатерих се до новата си стая точно когато градът се събуждаше за живот. Побързах да се мушна под одеялото — меко, приятно одеяло, много по-добро от това, което имах у дома в „Удсвю“. Лежах и гледах тавана. След малко бях „събудена“ от своята временна майка, която ме попита дали съм спала добре, а аз кимнах и се усмихнах. Даже казах, че никога не съм спала по-добре. Аз, която по принцип никога не лъжа.

Облякох се и цялото семейство закусвахме заедно — нещо необичайно за мен. Дори само да помоля някого да ми подаде маслото събуждаше странно чувство у мен. В случаите, когато с дядо се хранехме заедно, седяхме на малка масичка в кухнята и всичко беше на една ръка разстояние.

Слушах с едно ухо за какво си говореха. Разбрах, че мъжът в къщата работи като електротехник, но не бях съвсем сигурна с какво се занимава жена му. Май беше нещо, свързано с дрехи.

По време на закуската ми съобщиха, че някаква жена от болницата им се обадила вчера вечерта, след като съм си легнала. Казвала се Елизабет Фъргюсън. Помолила ме да мина през болницата днес след училище, ако съм имала време. Искала да взема някои от нещата на дядо.

„Родителите ми“ предложиха да ме закарат до училище, но аз благодарих и отказах. Казах, че нямам нищо против да хващам автобуса, въпреки че сега точно това доста се разминаваше с плановете ми. И тъй като знаех, че има 3873 метра до мястото, към което се бях запътила, тръгнах рано.

Докато вървях, мислех за теорията на дядо, че определени качества се предават от близнаци на близнаци и че се засилват от поколение на поколение. Чудех се дали имаше значение какъв е полът на близнаците.

Този път успях да вляза по-бързо при професор Макдермът. Когато изкачих стъпалата, тичайки, той стоеше на прага и ме чакаше. Посрещна ме със съчувствена усмивка.

— Скъпа Джули — каза той. — Моите съболезнования. Ужасно много съжалявам.

Не бях наясно, че смъртта на дядо вече е известна на всички, но може би пишеше нещо във вестника, нямах представа. Макдермът задържа ръцете ми в своите и погледна дълбоко в очите ми.

— Как се справяш, мило дете? Добре ли си?

— Ами да, не е толкова зле.

— С удоволствие бих казал, че се радвам да те видя, и повярвай ми, това е така, но ми се искаше да е при други обстоятелства.

Опитах се да се усмихна.

Направи ми път да вляза. Тръгнах да събувам обувките си, но той ме спря.

— Не се притеснявай за това.

Макдермът забута бавно помощната количка пред себе си.

— Извинете, че идвам толкова рано — казах аз.

— Не, не, няма проблем. Аз ставам винаги рано. Искаш ли чаша чай?

— Да, благодаря. Звучи чудесно.

— Ела, да отидем в кухнята.

Старият мъж беше зле с краката, но въпреки това се справяше добре в кухнята. Сложи вода да заври, извади чай, чаши и захар, а аз се настаних на кухненската маса, която със сигурност можеше да побере чинии и храна за поне двайсет души. Всичко около мен блестеше от чистота.

Най-вероятно имаше чистачка.

— И така — каза той и седна срещу мен. — Какво те доведе пак тук, скъпа Джули?

Извадих снимката на семейството си и я поставих на масата. Професорът сложи очилата си, взе снимката и започна да я разглежда. Тогава лицето му се промени. Като че ли смени цвета си. И аз веднага разбрах, че това не е първият път, когато той вижда тази снимка.

Професорът свали очилата си, остави ги да висят на връв около шията си. Но вместо да каже нещо, се изправи и отиде до печката, свали чайника и изсипа врящата вода в една кана.

— Значи сте знаели, че имам сестра? — попитах.

Професорът се обърна към мен.

— Да.

— И не казахте нищо.

— Не, скъпа Джули, вече бях казал твърде много. Има определени граници за това колко можеш да стовариш върху едно младо момиче за един-единствен ден.

— Не смятате ли, че имах право да знам това?

— О, напротив, напълно убеден съм, че имаш право. Но аз не съм нито баща ти, нито дядо ти, така че не мислех, че аз съм човекът, който трябва да ти разкаже нещо, което самият Джим не искаше да ти обясни.

— Но вие сте разговаряли за семейството ми?

Макдермът кимна, но нищо не показваше, че ще заговори за всичко, което знаеше.

— Как се казва тя? — започнах предпазливо.

— Джуди — отговори той кратко. След това се изправи и отиде до прозореца, като че ли да покаже, че не иска да изрече нищо повече.

— Открих дневника му — казах аз.

— Дневникът на Джим?

Макдермът се обърна и ме погледна.

— Да.

— Чете ли от него?

— Малко — отвърнах аз, без да срещам погледа му. — И там той пишеше за едно нещо, което доста ме учуди. Разказваше за едно момиче, което се е порязало на парче стъкло, но не е започнало да кърви. Разказвал ли ви е някога за това?

Пак вдигнах погледа си към Макдермът.

— Писал е за това в дневника си? — попита той.

Кимнах.

— Да, да — въздъхна той. — В такъв случай мога да ти разкажа всичко.

40

Взехме чашите с чай и се преместихме в библиотеката, където се чуваше пукане и пращене от камината. Беше приятно и топло.

Погледнах го, чаках да започне да разказва.

— Всъщност винаги бях подозирал, че Джим е изследвал собственото си семейство, след като човек с неговото минало изведнъж успя да предложи такава интересна теория. И подозрението ми беше напълно потвърдено, когато ти и сестра ти се родихте.

— Как така?

Професорът отпи от чая си.

— Вие бяхте близначки — каза той, после остави чашата си и тя иззвънтя. — Но много рано осъзнахме, че бяхте твърде различни. Докато ти следваше един доста по-продължителен и нормален процес на развитие, със сестра ти всичко ставаше страшно бързо. На всички нива. И това, че тя не кървеше — е, имаше доста странни неща около нея.

— Значи дядо е писал за сестра ми?

— Да.

— И тя не е започнала да кърви, когато се е наранила? Макдермът кимна утвърдително.

— Но на какво се дължи това?

— Ако знаех добре, Джули, щях да ти кажа. Но мисля, че развитието на сестра ти и способностите й бяха една от причините Джим да нарече теорията си „генетична магия“. Като че ли тя бе защитена по някакъв начин. А ако това не е магия, не знам кое е.

Замислих се за себе си — как винаги кървях и се ожулвах, когато падах от колелото, или как се наранявах в часа по спорт. И как спрях да кървя, след като намерих химикалката. Дори когато се хвърлих от движещата се кола. Нормално беше да ми излязат поне две-три рани. Защо подобна защита бе започнала да важи и за мен? И какво общо имаше с химикалката?

— Дядо е написал в дневника си, че това е нещото, от което се е страхувал най-много на света. Написал е: „Значи тя също е такава“. Какво мислите, че е имал предвид?

Професорът отново събра въздух в дробовете си. Гърдите му издадоха свистящ звук.

— Джим се надяваше, че ако генетиката на близнаците се предава от момчета на момичета, магията, ако можем да я наречем така, ще бъде прекъсната. Но във вашия случай със сестра ти това не се случи. Даже точно обратното.

— Но какво тогава е толкова лошо в нас? Защо дядо се е уплашил толкова много?

Макдермът ме погледна проницателно.

— Защото през годините двойките близнаци се развивали в различни посоки, всеки към — как да го кажа — своя край на ценностната скала. Докато единият придобивал положителни качества, другият развивал отрицателни. Според Джим това отношение между близнаците през цялото време оставало непроменливо.

— Какви отрицателни качества?

— Какво считаш самата ти за отрицателно качество, Джули?

— Не знам, не съм сигурна. Да се държиш лошо може би?

— Да, това обхваща много неща.

Мислех си за Сара и Офелия. За Маргарет. За мъжа в таксито.

— Да казваш лоши неща на някого, за да го нараниш.

— Да. Друго?

— Да се биеш?

— Примерно. Още нещо?

Постепенно една ужасна мисъл започна да ми се изяснява. Предполагах, че винаги са ме смятали за добра, поне съседите, които ме познаваха до известна степен. Така че ако аз бях добра…

— Това означава ли, че сестра ми е била лоша? Или зла?

Макдермът се усмихна.

— Доближаваш се до истината, Джули.

— И това е разбрал дядо ми в деня, когато е видял как сестра ми стъпва върху стъклото в кухнята, без да прокърви?

— Да.

— Това означава ли, че баща ми и неговият брат са имали същите качества като нашите със сестра ми? Само че в по-слаба степен?

— Отново вярно. Никога не съм имал щастието да проуча това сам, но видях снимки и чух разказите на Джим.

— Снимки?

— На това, на което чичо ти е бил способен.

— Значи Уейн е бил лошият от двамата?

— Да.

Главата ми щеше да гръмне от мисли.

— Какви снимки сте видели?

— Снимки, които показват какво е причинил чичо ти на баща ти, когато са били малки. Мисля, че са били на около седем-осем години или нещо такова. На баща ти му липсва горната част от единия пръст на ръката.

— Н-наистина ли?

— Наложило се да ампутират пръста му, след като чичо ти го ударил с чук. Тази част от него била на хиляди парченца.

Направих физиономия и затворих очи. Всъщност вече не знаех дали искам да чуя повече, но не можех да спра сега.

— Какво е станало след това?

— Ами Джим се погрижил чичо ти да бъде прегледан обстойно. И въпреки че не се стигнало до еднозначен отговор, през остатъка от младежките си години чичо ти взимал доста силни лекарства. Доколкото знам, той все още продължава с лекарствата и по този начин държи настрана лошите си качества.

— Значи той още е жив?

— О, да.

— Тогава знаете ли къде се намира?

Макдермът поклати глава.

— Ами сестра ми? Какво стана с нея?

— Няколко пъти питах Джим за нея, но той никога не пожела да говори за това. Може би я е последвала същата съдба като тази на чичо ти, но това са само мои предположения.

— Но не разбирам напълно. Нали татко е бил добрият от двамата братя и именно на него са му се родили близнаци. Това означава ли, че може и да си добър, но все пак да носиш гените, заради които да ти се родят зли деца?

— Според дядо ти, докато самият ти си близнак и имаш брат с абсолютно противоположните качества, тогава отговорът е да.

Умът ми работеше светкавично в опит да разбере нещо от всичко това.

— Но защо тогава татко е заминал?

— Не искам да спекулирам с това, Джули. А и не желая да правя ситуацията още по-сложна за теб, отколкото вече е, като изказвам несигурни предположения.

— Имам нужда от помощ, за да разбера всичко това, професоре. Моля ви, опитайте да ми помогнете!

Макдермът махна очилата си и потърка очите си.

— Трябваше да говориш за това с Джим, скъпа Джули, но за съжаление, той вече не е сред нас. Така че ще ти кажа какво предполагам аз: мисля, че баща ти е избягал.

— От кого?

— От собствения си брат.

— Но защо?

Той ме изгледа продължително и след това каза:

— За да спаси себе си… И теб.

41

Беше ми трудно да дишам.

— Трябва да разбереш, Джули, че това е само нещо, което предполагам. Но аз самият съм мислил над това. Аз също имам деца и никога нямаше да мога да ги оставя, не и когато бяха толкова малки, както сте били вие със сестра ти. Трябва да имам изключително важна причина да го направя и единствената причина, за която се сещам и която във всеки случай има смисъл, е да напусна децата, за да ги предпазя да не бъдат наранени или в най-лошия случай — убити. Но съм доста убеден, че е било ужасно болезнено за него да ви напусне. А и на майка ти не й беше никак леко след това.

— Значи казвате, че мама е знаела за всичко това? Че тя също е била съгласна с решението му?

Макдермът кимна.

— Така мисля.

Седях и разсъждавах. Предположенията на професора донякъде имаха логика, но само до известна степен. Трябваше да говоря с мама възможно най-скоро. Въпреки че сигурно щеше да бъде доста трудно.

— Колко деца имате? — попитах.

— Три.

— Къде са сега?

— Дъщеря ми все още е тук, но синовете ми са много, много далеч. Твърде далеч, опасявам се.

— От колко време не сте говорили с тях?

— Четири години и три дена.

Професорът каза това, без да гледа нито часовника, нито календара. Отново сложи очилата си и известно време седяхме, без да казваме нищо. Огледах се наоколо. Видях снимки на семейството — големи и малки, които висяха или стояха наоколо в стаята. На повечето от тях имаше една жена, която навярно беше съпругата на професора. Не се осмелих да го питам къде е тя сега.

— Значи не знаете къде се намират сестра ми и чичо ми?

— Не. Но мисля, че Джим имаше известен контрол над синовете си. Ако предположенията относно теорията му бяха верни, то тогава за Уейн щеше да е от голямо значение дали един ден Том внезапно нямаше да умре. Мисля, че Джим държеше под око чичо ти, за да разбере дали баща ти още е жив.

— Значи ако дядо е разберял, че чичо ми внезапно е станал много по-зъл отпреди, то това е било и доказателство, че татко е мъртъв?

— Именно.

— И установил ли е подобно нещо?

— Нямам представа.

Замислих се пак за дядо, за това, което ми отговаряше всеки път, когато започвахме тази тема: „Баща ти е мъртъв, Джули. Остави нещата такива, каквито са.“

Татко е мъртъв.

Дядо го е знаел.

— Случайно да имате копие на нещо, което дядо е написал?

Макдермът се усмихна. Остави встрани вестника, взе една тетрадка и ми я подаде. Погледнах заглавието на корицата. „Генетична магия“.

— Вземи я, скъпа Джули. В известен смисъл тя е повече твоя, отколкото моя, тъй като става въпрос за рода ти.

Професорът се усмихна. Взех тетрадката с благодарен поглед.

— Мога да направя копие в училище и след това да я върна.

— Не се притеснявай. И без това знам всичко наизуст.

Той отново се усмихна.

Още една мисъл изскочи в ума ми.

— Знаете ли кой е бил първият?

— Какво имаш предвид?

— Първият, който е придобил тези способности. Нали трябва да са произлезли отнякъде?

— Да, разбира се, Джули. Всичко има своето начало.

— И своя край?

— Да. Но мисля, че според дядо ти най-големият въпрос от всички бе как всеки близнак от една двойка става или добър, или лош — на този въпрос все още няма отговор. Освен ако Джим не го е открил на стари години, за това не знам нищо, но в такъв случай мисля, че може би щеше да ми спомене нещо. Въпреки че в последно време не поддържахме много контакт.

— Но тогава дядо също трябва да е имал брат близнак? Освен ако татко и чичо не са наследили способностите си от майка си?

Професорът пак се усмихна.

— Имаш остър ум, Джули. Да, така е, дядо ти е имал брат. Карл.

Още един роднина, за когото не съм знаела нищо!

— И те ли са били близнаци?

Макдермът кимна.

Мислите ми отново запрескачаха. Не си спомнях да съм виждала още един дядо нито на снимката от сватбата, нито на другите снимки от малкото кожено куфарче на дядо.

— Тогава какво се е случило с него? Той ли е бил лошият от двамата? И те също ли са имали родители, които са били добри или лоши?

— Разбирам, че имаш много въпроси, Джули — отвърна професорът и се изкашля. — Не е лесно човек да възприеме всичко това.

— Но не знаете ли какво се е случило?

— Знам. И всъщност никак не ми се иска да ти разкажа това, но сега, след като Джим е мъртъв, няма друг, който може да го направи. А и знам какво е да си любопитен.

Професорът пак се изкашля и взе един смучещ бонбон от пликче на бюрото. Предложи и на мен, но аз отказах.

— Братът на дядо ти е мъртъв. Умрял е преди много години. Мисля, че е станало веднага след войната.

Макдермът наведе глава, взе една химикалка и започна да я върти между пръстите си.

— Какво се е случило?

Макдермът се загледа в мен. След това каза:

— Дядо ти го е убил.

42

Погледнах професора.

— Моля?!

— Знам, че е болезнено да го чуеш, Джули, но това е истината. Джим уби собствения си брат близнак.

— Но… но как?! Защо?!

— Подробности можеш да откриеш в съдебните архиви, но знам, че е станало при самозащита. Братът на Джим е бил агресивният. Джим просто е искал да се защити.

Опитах се да си го представя — дядо в борба със собствения си брат близнак.

Не, не можех.

— Но ако отношението между доброто и злото през цялото време е било непроменливо и ако Карл е бил лошият от двамата братя, това означава ли, че след смъртта му дядо е станал по-добър човек? По-мил? Или?

Макдермът схруска бонбона в устата си.

— Знам, че излезе от затвора доста по-рано заради „изключително добро поведение“, така че може би има нещо вярно в това.

Отново се замислих за дядо, за живота, който имахме заедно. Въпреки че беше строг и след смъртта на баба стана по-кисел, той никога не беше лош. И може би възпитанието, което ми даде, беше неговият начин да бъде добър. Знам ли, може би искаше да ме подготви за живота на възрастните.

— Дядо казвал ли ви е някога защо брат му го е нападнал?

Макдермът поклати глава.

— Питал съм го много пъти, но Джим никога не отговори.

— Колко време е прекарал в затвора?

— Седем години.

Въздъхнах и подпрях лицето си с ръце. Професор Макдермът имаше право. Информацията за възприемане беше твърде много.

* * *

На път за училище мислех за сестра си. Къде беше тя? Какво се бе случило с нея?

Дядо никога не беше казал каквото и да било на професора за това, въпреки че Макдермът го бе питал. Но аз трябваше да разбера къде е изчезнала. Все пак ми беше сестра.

Очевидно беше защитена някак си, може би по същия начин като мен, когато използвах химикалката. Но откъде идваше нейната защита? От същата химикалка или от нещо друго?

Замислих се и за злото, за дядо, който е трябвало да се пази от брат си, за татко, чийто пръст е бил откъснат от чичо Уейн. Затова ли аз и сестра ми бяхме разделени една от друга? Просто защото са се страхували, че може да ми причини нещо? Нали в съня ми се опита да ме удуши.

Може би не трябваше да я търся, но не знаех дали щях да се сдържа. Исках да я видя, да погледна в очите й. Все пак не бе сигурно дали още е зла. Може би и тя беше приемала лекарства, които да възпират злото у нея.

След това ми хрумна: вероятно можех да изпробвам химикалката и да видя дали ще успее да ми помогне?

Сигурно ако напишех: „Намери Джуди“, нещо щеше да се случи, за да я намеря.

Но смеех ли да го направя? Щях ли да поема този риск?

Да, казах си. Заслужава си. А и най-малкото — намерих си добър повод да използвам пак химикалката, да изпитам пак онова прекрасно чувство.

„Ще те намеря, Джуди“ — казах си наум. И тази мисъл доведе до следващата. Не можех да повярвам, че не се сетих за това по-рано.

Можех да използвам химикалката, за да открия татко!

43

Беше цяло мъчение да изчакам учебният ден да приключи. Часовете едва се влачеха. В междучасията бях предимно с Маргарет и Глен, но ми беше трудно да се държа нормално. Забелязах, че не чувам много от това, което казваха, а и не участвах особено в разговорите.

Разбрах, че Маргарет все още не е успяла да открие нищо. Самата тя ми го потвърди в момент, в който бяхме само аз и тя. Но предвид всичко, което трябваше да направя през този ден, й възложих още една задача: да се опита да разбере закъде беше ключът, който намерих. Това я накара да се усмихне — очевидно Маргарет харесваше цялата тази потайност.

Реших да се чупя от часа след голямото междучасие — аз, която никога през живота си не се бях чупила от час. Глен бе така добър да ми заеме колелото си, така че ми отне само осем минути да стигна до болницата. На рецепцията долу срещнах Елизабет Фъргюсън — висока и слаба жена с тъмна дълга коса. Знаех, че лицето й ми е познато, но не тя даде на дядо хапчетата.

— Първо искам да изкажа съболезнованията си — каза Фъргюсън. — Това, което се случи, е трагично.

— Благодаря.

Тя извади едно писмо от джоба на якето си.

— През един от последните пъти, когато дядо ти беше буден, ме помоли за услуга. Той не беше в състояние да пише сам, затова искаше да запиша това, което щеше да ми издиктува. Каза, че трябва да ти предам писмото, в случай че не се събуди отново.

Взех писмото. На плика отгоре стоеше моето име.

— Благодаря — отговорих на любезната медицинска сестра.

— Разбира се, ще запазя съдържанието в тайна — каза Фъргюсън и се усмихна. — Успех! Надявам се, че ще имаш хубав живот, Джули. Заслужаваш го.

Гласът й стана още по-топъл. Благодарих й, след това Фъргюсън се обърна и изчезна зад една врата. Погледнах пак плика, след това го отворих и извадих един лист, сгънат на две. Започнах да чета:

„Скъпа Джули,

Пиша това писмо до теб сега, защото не знам дали ще имам възможността да го напиша по-късно.

Не знам как се е случило, но разбирам, че навярно си открила химикалката. Не мога да се сетя за друга причина, поради която да дойдат за теб по този начин. Трябва да те предупредя, Джули. Ти си в голяма опасност. Освен това ти самата представляваш голяма опасност за себе си, ако използваш химикалката. Трябва да се отървеш от нея колкото може по-бързо. При никакви обстоятелства не трябва да я използваш. Тя трябва да бъде унищожена. Не е достатъчно да я скриеш, както баща ти направи. Послушай ме, Джули. Така е най-добре за всички нас.

Освен това трябва да се погрижиш Червената дама да не попада в грешните ръце. Трябва да я изгориш. Можеш да разбереш как е създадена химикалката само като я гледаш. Намерих я през 93-а. Напълно възможно е да се направи още една такава. Не ми се мисли какви ще са последствията, ако това се случи.

Ужасно е да лежа тук безсилен. Аз, който ви донесох това злочестие. Много неща бих направил различно, ако само имах възможността. Това е нещото, което различава добрия човек от лошия: да знаеш кой избор е правилният и да имаш куража да го последваш.

Искам да знаеш, че се опитах, Джули. Въпреки че не стана много добре.

Дядо“

Вдигнах поглед от писмото. Поех си въздух и го прочетох още веднъж.

Дядо знаеше за химикалката. Татко също, затова се бе опитал да я скрие. И очевидно тя беше толкова опасна, че трябваше да бъде унищожена.

Но защо?

Какво, за бога, се беше случило със семейството ми?

Ставах все по-уверена, че сестра ми също е имала някакъв контакт с химикалката, след като беше предпазена още от малка. Това означаваше, че по онова време химикалката е била у нас, а след това татко се бе опитал да я скрие.

И тогава го осъзнах.

Той я бе закопал там, точно там, където я открих.

Надявал се е, че никой няма да успее да я намери толкова навътре в гората Ухурия, но аз я открих въпреки това.

Не разбирах нищо. Защо дядо пое вината върху себе си, че е донесъл това злочестие при нас? И кой или какво беше Червената дама? Не можеше ли просто да го напише в писмото? Не можеше ли просто да каже откъде идва химикалката?

Може би беше твърде опасно.

Погледнах часовника на стената. Следващият час беше скоро. Побързах да си тръгна от болницата и междувременно мислех какво трябва да проверя следобед, когато отида в „Удсвю“. Дядо бе убил брат си веднага след войната. А първата му записка в дневника беше от 1946 година.

Може би беше написал нещо за убийството?

44

Когато се върнах в клас, госпожица Тили не ми зададе никакви въпроси. Държах се за устата, правейки гримаса, и освен това казах, че зъболекарят е бил доста брутален към мен този път, защото ме е накарал да зяпам широко с уста повече от друг път. Госпожица Тили ми се усмихна съчувствено и ме потупа по рамото. След това продължихме с учебниците по английски по двойки.

Ставаше ми все по-естествено да лъжа. Даже забелязах, че ми харесва малко, въпреки че по принцип не обичах да го правя. Това не бях аз, никога не съм била такава. Чудех се дали ще остана такава завинаги, ако продължа да използвам химикалката.

След училище попитах Глен още веднъж дали може да ми заеме колелото си, тъй като то имаше 21 скорости и така щях да се придвижвам бързо насам-натам. Той се подвоуми малко повече от обичайно. След това ми даде ключа и ме накара да обещая, че ще го заключа добре.

За да съм сигурна, че никой няма да ме проследи, карах към вкъщи по различни пътеки от обичайните. За щастие, у дома не видях нито един гарван. Качих се в стаята си, седнах на леглото и отворих на първата страница с текст от дневника на дядо. Зачетох:

„Удсвю“, 18 август 1946

За първи път в живота си си купих дневник. Това има своето просто обяснение. Вчера преживях нещо, което не мога да разкажа на друг човек. Никой няма да ми повярва.

Тази нощ не успях да спя кой знае колко. Лежах и си мислех какво ще направя с нивата. Мислех си, че татко не бива да се предава, въпреки че от доста време се опитва да накара нещо да порасне от земята ни. Но чувствах, че съм прав — че трябва да копаем по-надълбоко в почвата, да махнем всички плевели оттам и чак тогава да опитаме отново.

Лунната светлина влизаше през прозореца ми и осветяваше цялата стая. Реших да стана. Навън нивата бе окъпана в златиста светлина. Не знам защо, но реших да изляза навън в студената нощ, въпреки че преди никога не го бях правил. Но сега чувствах, че трябва да съм там. Може би за да разуча по-добре нивата, не знам.

И тогава се случи.

Изведнъж над мен се появи един червеникав облак — облак, който, подобно на медуза, плуваше в дълбокото черно море там горе. Никога преди не бях виждал нещо подобно. Беше толкова красиво. Толкова магично. Тъкмо щях да събудя другите, за да могат и те да го видят, когато забелязах, че нещо светеше от земята в нивата. Светлината беше същата като тази в небето. И най-странното беше, че сякаш ме изкушаваше да отида по-близо. Колкото повече се приближавах, толкова по-силна ставаше тя.

Скоро след това стоях точно над чудната светлина. И не можах да се стърпя. Трябваше да разбера какво е това. Взех една лопата от хамбара и започнах да копая чак докато не видях откъде идва светлината.

Идваше от един продълговат предмет, приличащ на химикалка или молив, само че малко по-дебел от тези, които използваме в училище. И въпреки че това нещо беше като нажежено, аз го взех. Не беше горещо, беше приятно да го държа. Първоначално червената светлина ме заслепи, но постепенно отслабна. Танцуващите ивици по небето също избледняха и изчезнаха. След това светлината напълно се скри.

Попитах и други хора дали са видели същата светлина през нощта, но никой не разбра за какво говоря. Не мога да си го обясня по друг начин, освен че това, което наблюдавах, е било северно сияние, въпреки че живеем далече от северните райони, където подобни феномени са по-обичайни и цветовете — по-различни.

Както и да е — когато светлината изчезна, изскочих от дупката и побързах да я заровя.

Другото странно нещо е, че днес почвата в нивата изглежда по-свежа. Или във всеки случай по-плодородна. Нещо стана там, сигурен съм. И аз ще открия какво.

Препрочетох записката още веднъж само за да се уверя, че очите не ме лъжат. Беше почти като че ли аз самата съм го написала. Дядо бе преживял абсолютно същото нещо като мен.

Значи така беше открил химикалката. Но защо е лежала в нивата ни? Дали някой я беше оставил там, или я бе заровил?

Отгърнах на следващата страница. Записката беше написана осем дена по-късно.

„Удсвю “ 26 август 1946

Седя и се усмихвам. Въпреки че татко беше зает, успях да го накарам да дойде с мен в нивата. Изражението на лицето му не може да се опише.

Когато пристигнахме до малкото парче земя, с което бях експериментирал през последната седмица, татко щеше да припадне от изненада. Никога преди не бях виждал някого да зяпа така. Той стоеше зашеметен и гледаше втренчено в земята, от която се подаваха няколко миниатюрни стръка — свежи и зелени. Репичките, които бях засадил, стояха плътно разположени една до друга.

Татко затвори уста име дари с най-широката усмивка, която някога бях виждал. Не мисля, че някога е бил по-щастлив.

Наистина ли дядо бе написал това? Не звучеше като човека, с когото бях живяла почти през целия си живот.

Разлистих нататък, но спрях. Видях, че в продължение на много години няма нито една записка. Проверих дали страниците не са били откъснати, но не бяха. Следващата бележка дядо бе написал след седем години.

„Удсвю 9 септември 1953

Всичко е по-различно сега — въздухът, звуците. Всичко върви по-бързо. Странно е как нещата могат да се променят. Сигурно и аз съм различен. Щеше да е учудващо да не съм.

Имам няколко идеи как можем да подобрим земеделието, да оправим почвата и да се сдобием с по-големи реколти. Трябва да разчистим повече терен, да използваме изкуствен тор, да вземем повече животни, да се развиваме лека-полека така, че постепенно да можем да продаваме някакви стоки. Татко смята, че това е добра идея. Мама плаче. Както обикновено.

Но това, което мисля да направя първо, е да разгледам по-внимателно предмета, който намерих. Не успях да го направя, преди да замина, но често се усещах, че жадувам за него. Трябва да е изключително специален, след като светеше толкова силно в нивата през онази нощ и почвата стана толкова плодородна оттогава. И след като… Карл полудя заради него.

Във всеки случай има нещо особено в него.

И сега ще разбера какво.

„След като Карл полудя заради него.“

Само това беше написал за брат си. Но нямаше съмнение, че причината да няма нито една записка в дневника между 1946 и 1953 година беше убийството. Сигурно не бяха разрешили на дядо да вземе дневника в затвора. Или може би той просто го беше оставил.

Продължих да чета:

„Удсвю“, 14 септември 1953

Толкова е странно пак да съм тук, в стаята си, след всичко, което се случи. Като че ли беше вчера, а всъщност изминаха седем години.

Седем години.

Седем дълги мъчителни години.

Мисля, че трябва да напиша какво се случи, за да стане малко по-разбираемо. Може би така кошмарите ще изчезнат от сънищата ми.

Спомням си, че още не бях заспал. Лежах и си мислех защо във вестниците не пишеше нищо за северното сияние, когато подът пред вратата на стаята ми изскърца. На прага стоеше Карл. Надигнах се от леглото.

— Какво има? — попитах го. — Защо се промъкваш така?

Карл не отговори. Влезе в стаята ми с безшумни стъпки.

— Къде е? — каза той.

— Кое?

— Знаеш за какво говоря. Предметът, който откри. Къде е той? Искам да го видя.

Гласът на Карл беше по-мрачен и груб от обикновено. Не звучеше като себе си.

— Сега ли? — попитах.

— Да. Къде е?

Карл не изчака да му го покажа. Вместо това започна да мести книги, дрехи, отвори чекмеджетата и изхвърли всичко, което имаше в тях. Изправих се от леглото. Карл продължи да търси и в най-долното чекмедже откри кутийката, която бях направил за химикалката. Очите му заблестяха, когато я отвори, и най-вече когато извади химикалката. Но това беше прекалено.

Вкопчих се в него, взех химикалката и го изблъсках. Помолих го да излезе, но преди да успея да реагирам, Карл вече се бе нахвърлил върху мен. Опита се да изтръгне химикалката от хватката ми, но аз я държах здраво. Засили се да ме удари, но аз отскочих назад. Той се вбесяваше все повече и повече. „Дай ми я! “ — викаше постоянно, но аз отказвах да му я дам.

Карл хвана ръцете ми и така останахме, вкопчени един в друг, мерейки силите си. И аз, който винаги съм бил по-слабият от двама ни, не можех да проумея защо изведнъж ми беше толкова лесно да държа брат си на разстояние. Същевременно нещо странно се случваше с мен. Като че ли можех да виждам и чувам мислите му — какво бе решил да направи, ако се сдобиеше с химикалката. Щеше да я използва, щеше да ме отстрани от пътя си завинаги, да изтича до кухнята долу и да вземе един нож. След това щеше да забие ножа дълбоко в корема ми и нямаше да спре, докато не си поемех последен дъх. Видях го!

„Това няма да се случи — помислих си. — Карл е луд, това не е моят брат, той се е побъркал напълно.“ Междувременно Карл се бе сдобил с нови сили и се опитваше да извие китката ми към себе си.

И тогава всичко се случи светкавично. Карл ме бутна назад, аз се препънах в една от книгите, които беше съборил, и паднах на земята заедно с него. Сгромолясахме се силно върху дървения под — първо аз, после той.

Спомням си, че задържах дъха си и стегнах тялото си, защото Карл щеше да падне върху мен. И когато това се случи, като че ли всичко замря. Карл изстена, очите му се разшириха и аз усетих, че химикалката се е забила в корема му. Брат ми лежеше с цялата си тежест върху мен, а очите му се навлажниха и заприличаха на стъкло. Опита се да диша, но едва успя да си поеме въздух — първо бавно, след това все по-бързо и по-бързо, а междувременно подът под нас се покри с кръв.

След това той спря да диша. Очите му натежаха, опита се да каже нещо, но от устата му не излязоха думи. Накрая се отпусна върху гърдите ми.

Успях да върна химикалката в кутийката, преди полицията да дойде. Сложих я в чекмеджето под няколко листа, затиснати с друга кутия. Знаех, че следователите ще търсят оръжието, с което убих брат си, затова намерих един нож с подобна дебелина и го натопих в кръвта. За мое най-голямо облекчение така и не ми зададоха въпроси — нито полицията, нито адвокатите. А и за какво всъщност да ме питат? Аз бях направил самопризнание. Освен това никой нямаше да ми повярва, ако бях свалил картите на масата. Така че реших да оставя истината само между мен и брат ми.

Не знам как мама и татко успяха да ми простят. Може би просто не могат да понесат мисълта да изгубят и двама ни. Въпреки това всеки ден, всеки час виждам в очите им скръбта, която никога не изчезна.

Може би ми помогна малко, че написах това. Не знам. Надявам се. Надявам се, че сега ще ми е по-лесно да спя.

Разказът на дядо ме накара да се изпотя. Не можех да повярвам, че е стоял седем години в затвора, за да не разбере никой какво всъщност се е случило с брат му.

И все пак май го разбирах. Бил е повлиян от силите на химикалката, когато това се е случило. Затова е успял да държи брат си на разстояние, затова е могъл да мисли рационално и хитро, след като брат му е умрял. И постепенно е започнал да идва на себе си.

След това дядо разказваше как се е опитал подробно да изучи химикалката.

„Удсвю 17 септември 1953

Бързо разбрах, че все още има нещо странно покрай химикалката. Когато извадих кутийката, която бях направил по-рано, и я разгледах отблизо, забелязах, че някаква фигура е прогорена в дървото. Беше скорпион. И веднага разбрах какво се бе случило, въпреки че не можех напълно да го осъзная.

Кутията, която затискаше кутийката с химикалката, имаше абсолютно същия знак на дъното. Листовете помежду им също бяха прогорени. Колието на баба, което се предаваше от майка на дете безброй поколения наред и което се намираше в горната кутия, по някакъв начин беше влязло в контакт с химикалката. Почти като че ли се бяха привлекли взаимно. Как иначе можеше да се появи абсолютно същият знак?

Това частично обясняваше нещата, но същевременно не ги изясняваше напълно. По какъв начин и защо едно колие можеше да реагира на химикалката?

Дядо продължаваше с експериментите си. Прочетох, че е писал с химикалката, че е станал силен — точно както се случи с мен.

Една нова записка ми привлече окото.

„Удсвю 20 септември 1953

Богат съм.

Или поне се надявам, не съм. Само трябва да го направя както трябва. Но първо искам да разкажа какво преживях. Толкова е ненормално, че едва го проумявам.

Написах „ПАРИ“ с химикалката, но вместо да се случи нещо с мен, този път на листа се появи карта. Тя ме изведе в гората Ухурия. Вървях все по-навътре и по-навътре, докато не се уверих, че съм разчел картата правилно, и не стигнах до мястото, до което ме отвеждаше тя.

И там, дълбоко в една пропаст, лежеше мъртъв човек. Беше лесно да се установи, че е мъртъв от доста време. Можех да видя черепа му. Когато проверих дрехите му, за да разбера дали има някакви документи за самоличност, вместо тях открих това, което бях пожелал.

Пари.

Веднага схванах, че монетите са стари и редки, че най-вероятно струваха цяло състояние. Така че ги взех със себе си.

Когато се върнах в цивилизацията, не можех да се правя, че нищо не е станало. Трябваше да съобщя за намереното тяло. Мисля, че ще напишат нещо за него в „Холоуей Диспеч“ след ден-два. Но за монетите не споменах нищо.

И така.

Сега ще изляза да погледам тъмните облаци, които са надвиснали над Холоуей. Като че ли цялата светлина на света е изчезнала. Има нещо странно и покрай тях — не се движат.

Вдигнах поглед от дневника. И преди ли се беше случвало това, което сега ставаше в Шормаут? Тук, в Холоуей?

„Странно, че вестниците не са се досетили“ — помислих си. След това осъзнах, че не съм чела нито един вестник в последно време. Бях толкова заета със себе си.

Прилошаваше ми, като си помислех, че дядо е ограбил мъртвец, че е станал богат точно по този начин. И като знаех колко спестовен беше, щом ставаше дума за пари, не беше никак странно, че състоянието му бе нараснало на 17 милиона лири през последните 50 години. Особено след като беше инвестирал и в недвижими имоти.

Значи химикалката ни пазеше и същевременно ни придаваше малко по-различен характер, когато бяхме повлияни от нея. Може би затова дядо ме предупреди да не я използвам. Във всеки случай трябваше да внимавам и да я употребявам само когато е наложително. Но бях принудена да я използвам един последен път.

45

Въпреки че не беше минало много време, откакто последно писах с химикалката, ръката ми се разтрепери, щом я допрях пак до листа. Написах трите имена на татко — Том Клифърд Мур, с възможно най-големи и ясни букви. Докато чаках нещо да се случи, тялото ми се разтрепери така, както никога досега. Може би защото се надявах или защото се страхувах от отговора, който щях да получа този път. Едва се стърпявах да изчакам целия процес, докато буквите прогорят листа както обикновено.

Но нищо не се случи.

Абсолютно нищо.

Изчаках в продължение на няколко дълги секунди, докато накрая смачках листа и го изхвърлих.

Какво всъщност очаквах? Да се появи карта, която да ми покаже географските координати на татко? Снимка на къщата, в която живее? Или адресът на гробището, в което лежи?

Изправих се и започнах да крача напред-назад, докато мислех какво ще правя по-нататък. Разбира се, можех да се опитам да напиша и името на Джуди, но шансовете нещата да се развият по-добре с нея бяха малки. Или може би химикалката действаше само спрямо хора, които още са живи? Може би това беше окончателното доказателство, че татко наистина е мъртъв?

„Ще се опитам — казах си. — Ще напиша и името на Джуди и ще видя какво ще се случи.“ Въпреки че това означаваше да използвам химикалката още веднъж.

Извадих нов лист, готова да напиша името на сестра си. Но тя имаше ли презиме? Нямах представа. Професорът не беше казал нищо за това. Сигурно съществуваха хиляди момичета на име Джуди Мур. Въпреки това допрях химикалката до листа. Ако не друго, то поне щях да изпитам магическите й сили още един път.

Може би щях да продължа да пиша, ако не бях доловила някакъв звук наблизо. Веднага оставих химикалката. Сложих я в кутийката, която дядо беше направил, и я върнах в раницата. Звукът се увеличаваше. Изглежда, че бяха стъпки.

Бяха стъпки.

Някой се качваше нагоре по стълбището.

Но аз не се уплаших, въпреки че стъпките бяха тежки и бавни. Някой спря точно пред стаята ми. Видях обувките му — лъснати и красиви. И без да знам откъде бях толкова сигурна, се чух да казвам:

— Можеш направо да влезеш, чичо Уейн.

46

Уейн Мур се показа бавно на отвора на вратата, спря на прага. След това се усмихна предпазливо.

Опитвах се да не го зяпам прекалено много, но не можех да се сдържа. Беше точно като че ли снимката на татко бе оживяла. Косата на чичо ми беше гладка и гъста, сресана назад. Носът му беше чип, скулите — изразителни. Но в очите му имаше нещо странно, нещо, което не можех да си обясня. Може би в начина, по който ме гледаше. Като че ли ме изучаваше с поглед.

— Здравей, Джули — каза чичо. — Най-накрая се срещаме — продължи той, докато все още стоеше на прага. Гледах тъмните му очи. — Откъде знаеше, че съм аз?

Гласът му бе плътен и сипкав.

— Видях те, докато идваше към къщата — излъгах.

— Надявам се, че не съм те уплашил.

Поклатих бързо глава.

— Радвам се.

— Защо не си идвал по-рано? — попитах.

Той се усмихна.

— Чакала ли си ме?

— Само преди няколко дена открих, че имам чичо. Но след това се зачудих къде си бил през всички тези години и защо не си се свързал с мен по-рано.

Седнах на леглото. Опитах се да дишам спокойно.

— Последния път, когато те видях, беше на не повече от една година. А ето че сега стоиш тук — голямо момиче, почти жена.

Той поклати глава, сякаш за да каже „как бързо лети времето“.

— Защо идваш едва сега? — повторих въпроса си аз.

По лицето му пробягна болезнена усмивка.

— Защото не ми беше позволено да дойда по-рано. Баща ми, твоят дядо, смяташе, че няма да е добре за теб един ден да срещнеш някого, който толкова много прилича на баща ти. Разбирам го донякъде.

Чувствах се странно. Като че ли наполовина спях, наполовина бях будна. Исках да го попитам за толкова много неща.

— Знаеш ли какво се е случило с татко? — започнах аз. — И със сестра ми?

Чичо Уейн направи една крачка навътре в стаята.

— А, значи си разбрала и за Джуди. Е, Джули, не е лесно да се проумее, дори на мен ми е трудно. Брат ми много ми липсва. Само мога да си представям колко много ти е липсвал на теб баща ти. Не минава и ден, без да си мисля какво се е случило с него.

— Значи не знаеш?

Той поклати глава и въздъхна.

— Искаше ми се да мога да ти дам друг отговор, Джули. Знам само, че си тръгна от „Удсвю“ в нощта срещу Нова година преди петнайсет години и никога не се върна.

Закимах бавно, опитвайки се да мисля.

— Ами сестра ми? Знаеш ли нещо за нея?

Уейн въздъхна отново.

— От това, което видях, сестра ти беше специално дете. През нощите пищеше ли, пищеше. Според татко била обладана от нещо, не знам какво, но знам, че я преглеждаха в болницата. Какво се случи с нея след това, е трудно да се каже, защото Том изчезна, с майка ти постепенно стана невъзможно да се говори, а татко, той… — Уейн отмести поглед за секунда. — Дядо ти не искаше да каже нищо. След като Том изчезна, той не искаше да има нищо общо с мен.

— Защо?

— Защото мислеше, че вината е моя.

Не казах нищо, само чаках да продължи.

— Беше убеден, че съм заплашил брат си по някакъв начин, че той се е уплашил и затова е заминал. Но това не беше така.

— Но защо тогава го е мислел?

Уейн пое дълбоко въздух и бавно издиша.

— Защото аз също бях специално дете, когато бях малък. Защото като деца с Том постоянно се биехме. Мама и татко смятаха, че аз искам да нараня брат си, но това изобщо не е истина. За бога, всички братя се мразят в определен момент. Карат се и се бият.

Той ме погледна и видях колко огорчен и ядосан стана, говорейки за родителите си, и най-вече за баща си.

— Чух, че ти също си бил изпратен в болница като малък. Че си премазал пръста на татко с чук, когато сте били малки.

— Аз също съм чувал тази история — каза той и пак се усмихна леко. — Но не си спомням подобна случка. Ако трябва да съм честен, мисля, че Том сам нарани пръста си. Не уцели един гвоздей или нещо подобно. Като малки се биехме през цялото време, играехме и експериментирахме с всевъзможни странни неща.

Отново кимнах, опитвайки се да разбера дали говори истината, или не.

— Но е вярно, че аз също се озовах в болница. Дължеше се повече на това, че бях способен да правя някои неща, които не можех напълно да обясня. Всички се страхуват от това, което няма обяснение, нали знаеш.

— Какво имаш предвид под „някои неща“?

— Както казах, доста трудно е да се обясни, но ще опитам, доколкото мога.

Чичо Уейн се приближи с още една крачка.

— В училище имаше някои деца от класа ми, които ми се подиграваха и ме дразнеха. Един ден разказах на целия клас, че веднъж Алберт — едно от момчетата, които ме измъчваха, е счупил ръката на брат си нарочно. Никой, дори и аз, не разбираше как мога да знам това. Просто го знаех.

„Точно като мен“ — помислих си и зяпнах от учудване.

— За кратко време се повториха няколко подобни епизода. В училище бях от учениците, които не можеха да четат и пишат толкова добре, а госпожица Буш не криеше, че е изгубила търпение спрямо мен. Един ден, докато четях на глас пред класа, тя ме имитира, защото беше много разочарована, че буквите се разместваха пред очите ми.

— Значи и тя те е тормозила?

Той кимна.

— Какво направи тогава?

— Разказах на всички защо иска да се раздели с мъжа си. Вероятно можеш да си представиш шума, който се вдигна в училище, когато разбраха, че причината за раздялата е директорът и че двамата са имали тайна връзка. Никой не знаеше за това, освен мен. Въпреки че всъщност и аз изобщо не го знаех.

Усмихнах се леко, можех да си го представя. Нали самата аз бях преживяла нещо подобно.

— Така че може да се каже, че нещата се насъбраха. Родителите на Алберт бяха против мен, госпожица Буш и директорът се опитаха да ме изхвърлят от училище и след много размотаване бях изпратен в болницата за изследвания.

— Чак в болницата! — възкликнах аз, като междувременно се опитвах да не звуча твърде заинтересована.

— Хората смятаха, че съм опасен. Дори родителите ми мислеха така. Така че заради това бях изследван обстойно. Ако трябва да съм честен, дори приемах силни лекарства. Разнасяха ме насам-натам, защото така и не разбраха какво ми имаше. Но трябва да кажа, че никога не се бях чувствал болен. Просто малко по-различен. И всъщност толкова ли е лошо да си по-различен?

Загледах се в него за момент, след това поклатих глава. Все повече и повече звучеше като мен.

— Колко дълго трябваше да стоиш в болницата?

— Дълго. Никога не разбраха какво беше сбъркано в мен. Мразех ги — всички хора, които ме преглеждаха, пипаха, бодяха със спринцовки. Те станаха моите врагове, защото усещах, че не ми желаят доброто. Много хора напускаха стаята ми със сълзи в очите, ако мога да се изразя така, след като бях разкрил тях и техните най-големи тайни.

Чичо Уейн се подсмихна.

— Постепенно разбрах, че ако исках един ден да изляза оттам, трябваше да се държа по друг начин.

— Как го направи?

— Научих се да се владея, оставих ги да ме изследват. Гълтах хапчетата, които ми набутваха в устата, и постепенно ме обявиха за достатъчно здрав, за да ми разрешат да опитам пак да се приспособя в обществото. Но бях пропуснал много учебни години и въпреки че бях достатъчно възрастен, за да започна работа, никой не искаше да ме назначи заради миналото ми.

— Тогава какво направи?

— Дойдох тук. Поздравих баща ти, но той ме погледна така, сякаш бях самият дявол.

Кимнах замислено.

— Преди колко години стана това?

— Малко повече от петнайсет години.

— Какво? — зяпнах аз.

— Баща ти изчезна малко след като излязох от болницата.

— Но…

Уейн вдигна ръка, за да ме спре.

— Знам какво си мислиш. През цялото изминало време аз също размишлявах дали татко нямаше право, че има нещо сбъркано в мен, след като Том толкова се страхуваше, че ще навредя на него или на вас, децата. Но така и не стигнах до някакво заключение. Никога не съм искал да нараня някого, най-малко хората, които обичам. Яростта ми беше насочена само към онези, които ми желаеха злото.

Кимнах, опитвайки се да осъзная всичко, което чичо Уейн ми разказа. Явно беше дошъл на Коледа преди петнайсет години, както дядо бе написал в дневника си. И навярно дядо бе мислил, че Джуди е като Уейн по един или друг начин, че тя е наследила лошите гени, особено след като беше стъпила върху онова стъкло, без да започне да кърви след това.

Дядо се бе страхувал. Татко се бе страхувал. И двамата се бяха страхували, че Уейн ще направи същото, което братът на дядо бе направил? Че ще се опита да се сдобие с химикалката?

Или може би Уейн не знаеше нищо за нея?

Не исках да го питам за химикалката, след като тя се намираше в раницата. Не бях сигурна, че мога да се доверя на чичо за всичко, което ми разказа. Поднесе ми история, която беше лесна за разбиране, но аз не го познавах. Не знаех почти нищо за него.

— Въпреки че досега не съм бил част от живота ти, Джули, това не означава, че не ме е било грижа за теб.

Не знаеш какво беше да ме държат далеч от хората, към които принадлежах.

Изучавах го.

— Откъде знаеше, че съм тук? — попитах.

— Реших да пробвам — отвърна той и се усмихна отново.

— Много хубаво си облечен — казах аз и посочих сребристия му костюм.

— Благодаря.

— Богат ли си?

— Ха-ха. Не, не съм особено богат, но исках да изглеждам добре, когато те срещна за първи път.

„Той има отговор на всичко“ — помислих си. И май започвах да разбирам какво видях в очите му. Беше хитър.

И това малко ме плашеше.

— Но интересуваш ли се от пари? — попитах го аз.

— Защо питаш това?

— Сигурно си разбрал, че аз съм наследница на баща ти.

— Да, чух. Нищо от това не ме интересува. Нещото, което исках от него, той ми отне преди много време.

— Значи не е проблем за теб, че аз ще получа всичките му пари?

— Напротив, радвам се, че ще ги вземеш. Но ги използвай за нещо разумно, нещо, което ще е за твое добро и доброто на други хора.

Това беше добра идея.

— Но причината да съм тук, Джули, е, че искам с голямо желание да ти направя едно предложение.

Той си пое въздух.

— Ще ме направиш изключително щастлив, ако дойдеш да живееш при мен, вместо при някое непознато семейство, което социалните служби ще ти намерят.

Уейн протегна ръце пред себе си.

— Знам, че ти идва изневиделица, и не очаквам да отговориш сега. Нито да кажеш „да“ в някакъв срок. Искам просто да знаеш, че съм тук за теб и че с удоволствие бих те опознал, ако и ти имаш желание. Бяхме разделени твърде дълго, Джули.

Не знаех какво да отговоря, така че не казах нищо. Размишлявах дали мога да му се доверя, или не.

— Но защо попечителят ми не знае за теб?

— Какво имаш предвид?

— Когато дядо почина, попечителят ми ми каза, че нямам останали близки, които да се грижат за мен. Никакви роднини. Но името ти трябва да е записано в регистъра за раждания, нали? Попечителят ми не спомена нищо и за сестра ми.

— Може би татко ни е изтрил, не знам. Невероятно е колко неща могат да се направят, ако човек има малко пари.

— Но ако е така, защо го е направил?

— Той правеше всичко възможно, за да ни държи далече едни от други. Но не знам, Джули. Знам само, че семейството е важно, може би най-важното нещо на света. Нека не подминаваме тази възможност. Сигурен съм, че можем да си прекараме добре, ако само имаме желание за това.

Поех си дълбоко въздух и въздъхнах.

— Имам нужда от малко време, за да премисля всичко това. А и скоро ще е погребението и така нататък.

— Разбирам.

— Къде живееш, между другото?

— В едно малко крайбрежно градче, недалеч оттук. Казва се Шормаут.

Шормаут.

И изведнъж разбрах какво си мисли. Като че ли парчетата от пъзела се подредиха точно пред очите ми. И тогава видях, че чичо Уейн също го разбра.

— Упс — възкликна той. — Може би беше глупаво от моя страна да го кажа.

Затегнах хватката си около раницата, отдалечих се на една крачка от него. Той ме гледаше със студен поглед.

Похитителите — тези, които убиха Чарлз Фрогъл, тези, които убиха дядо, бяха работили за чичо ми през цялото време. Сега той бе дошъл да ме хване. Сега, когато бях затворена в собствената си стая. Защото искаше да се сдобие с химикалката точно както брата на дядо. Защо този предмет беше толкова важен?

„Нали знаеш — казах сама на себе си. — Знаеш какво прави с теб тази химикалка, какви възможности открива.“

Чичо Уейн нямаше да я получи.

Нямаше да успее да ме хване.

Трябваше да събера всичките си сили и да мисля. Да открия някакъв начин да избягам навън.

— Можем да го направим по лесния начин, Джули, или да те заболи. Зависи от теб. Къде е химикалката?

Сграбчих още по-здраво раницата, направих голяма крачка встрани, покатерих се на перваза и отворих прозореца.

След това скочих.

47

Очаквах твърдата почва, удара, болката.

Но когато стъпалата ми докоснаха земята, не ме заболя. Стана ми само малко неприятно, защото коленете ми се удариха едно в друго и неволно направих кълбо напред, озовавайки се по лице в купчина студена и влажна шума. Отне ми едва няколко секунди да се изправя отново на крака. Изобщо не се интересувах от мократа пръст по дрехите си. Вместо това проверих дали раницата все още е на гърба ми и побягнах към гората колкото можех по-бързо. Там бях в безопасност. Дори не хвърлих поглед назад към прозореца, където навярно стоеше чичо ми и ме наблюдаваше. Тичах, не усещах краката си. Профучавах над пирени и ливади, корени и клони, навлизах все по-навътре и по-навътре в гората.

Спрях едва когато бях напълно сигурна, че съм сама. Единствената ми компания бяха няколко птички, които хвърчаха във въздуха, далеч от мен.

Значи беше истина.

Чичо Уейн беше пълната противоположност на татко. Опита се да ме заблуди, че е добър и ми желае доброто, че ще живея при него и ще започнем начисто, че ще станем семейство. Не смеех даже да си помисля какво можеше да се случи, ако бях отишла с него в Шормаут или ако не бях успяла да се измъкна от стаята си с химикалката.

Мобилният телефон, който Маргарет ми даде, извибрира от джоба на панталона ми. Извадих го и отворих съобщението, което ми беше изпратила.

„Здравей, Дж. Открих няколко неща. Можеш ли да дойдеш в кафене „Тюдор“ след един час? “

Забързах се към вкъщи, въпреки че колелото на Глен остана в „Удсвю“ — нямаше да рискувам да го взема. Новата ми резервна „мама“ се зачуди какво съм правила, след като цялото ми яке бе оцапано със засъхнала кал. Разказах й, че съм се препънала и съм паднала в училище, съвсем случайно точно на волейболното игрище — там, където бе ужасно мокро и кално. Вилма кимна бавно и ме изгледа недоверчиво. Не знаех дали ми вярваше, а и всъщност изобщо не се интересувах. Тя не беше майка ми. Никога нямаше да бъде.

— Проблем ли е, ако не вечерям с вас? — попитах. — Ще изляза на кафе, за да се видя с една приятелка.

Вилма се загледа в мен продължително. След това ме погали по бузата и се усмихна.

— Добре. Но в такъв случай трябва да обещаеш, че ще си вкъщи преди осем часа.

— Да, добре — отвърнах аз. — Имате ли някое колело, което мога да взема назаем?

Седнах на маса, разположена доста навътре в единия край на кафене „Тюдор“. Оттам можех да следя кой влиза и излиза. Не беше много светло. Въздухът бе изпълнен с гъст цигарен дим. От един джубокс звучеше приглушена кънтри музика. По-навътре в заведението някой играеше билярд.

Бях подранила, така че извадих от раницата тетрадката с теорията на дядо. Виждайки пак името му, се натъжих, но и малко се ядосах. Едва сега, когато беше мъртъв, чувствах, че съм започнала да го опознавам. Всъщност бе странно, че е решил да покаже теорията си на някой друг. Той, който беше пълен с тайни.

Но може би бе искал да провери дали теорията му е възможна, да я предложи на някого, който е запознат с гените и наследяването им. А освен това професор Макдермът живееше в същия град.

Не успях да прочета нищо, защото Маргарет влезе. Усмихна се плахо и седна срещу мен на масата.

— Каза, че си открила нещо? — попитах я, след като си казахме „здрасти“.

— Да, така е — отвърна Маргарет, взе чантата си и извади от нея няколко листа. — Не знам точно какво означава и кои са тези хора, но може би ти можеш да ми помогнеш?

— Да видим — отговорих нетърпеливо. — Какво намери?

— Ами — каза тя и отметна малко коса от лицето си, — Чарлз Фрогъл е изпратил само един имейл, след като си била в офиса му, и той е бил адресиран до археолог в Индия, с когото е контактувал. Фрогъл разказва за една „находка с потенциално голямо значение“ и пита дали се намират някакви исторически материали относно магическа химикалка, която може да върши чудеса. Но не е получил никакъв отговор.

Докато Маргарет говореше, аз се огледах. Сервитьорката тичаше от маса на маса. Една жена излезе от тоалетната, оправяйки косата си. Плешив мъж четеше вестник и пиеше кафе. Загледах се в него, но той не вдигна поглед.

— След това проверих историята на обажданията — продължи Маргарет. — С изключение на няколко обаждания до чужбина, през този ден е контактувал най-вече с хора оттук.

— С никого от Шормаут?

— Шормаут? Защо питаш за този град?

— Просто ми е любопитно.

Маргарет прегледа списъка си, проследи всички номера с показалец, но поклати глава.

— Не, няма никого от Шормаут.

— Окей. А има ли някого, с когото е говорил повече от веднъж?

— Да. Трима. Единият се казва Кристофър Хъбард — някакъв тип, който е ходил на училище с Фрогъл преди много, много години, но двамата са говорили само два пъти. Предполагам, че са искали да се срещнат пак и са уговорили време и място, защото първият разговор беше много дълъг, а вторият — много кратък.

Маргарет плъзна една снимка по масата. Кристофър Хъбард изглеждаше в началото на четиридесетте. Имаше дълга коса, брада, очила с дебели рамки и бенка под лявото око. „Изглежда съвсем безобиден“ — помислих си, след това се запитах как всъщност изглеждат опасните хора.

— После има някакъв Джеймс Корнуол — професор по естествознание в Оксфордския университет — стар морски вълк, написал цял куп доклади и книги. През въпросния ден са се чули три пъти — първия път към 9:30 сутринта, тоест около час след като ти си говорила с него.

Маргарет отново ми показа снимка, която беше разпечатала. Бе направена преди няколко години, но на нея имаше мъж, който вероятно наближаваше осемдесетте. Браздите по лицето му бяха дълбоки. Косата му — бяла. Беше невъзможно да е убиец.

— Корнуол се е обадил отново няколко часа по-късно. Вечерта също е позвънил на Фрогъл. Не знам по кое време Фрогъл е бил убит, но полицията сигурно е установила това. Ако са свършили добре работата си, сигурно са разпитали Корнуол на каква тема са били разговорите.

— Не бих заложила на това — отговорих кисело. — Значи остава още един човек?

— Да. Една жена. Фрогъл й се е обадил около 11 часа, а тя му е върнала обаждането малко по-късно. Изпратили са си и няколко съобщения, но не можах да се сдобия със съдържанието им. Жената се казва Мария Денч. Не намерих почти нищо за нея, но е спомената във вестник отпреди няколко години във връзка със статия, проучваща какво мислят хората за Олимпийските игри в Лондон.

— Не знаеш ли къде живее, или с какво се занимава сега?

— Не.

Маргарет остави листовете на масата.

— Това ли е всичко?

— Да. Стана ли ти по-ясно сега?

Опитах се да си спомня дали съм срещала някое от имената по-рано, но не се сещах.

— Последната жена — Денч — имаш ли и нейна снимка?

— Да, знам, че имах тук някъде. Чакай малко. Маргарет се разрови в нещата си и извади нов лист на масата. Взех го.

И зяпнах от изненада.

Не можеше да е истина.

48

— Какво има, Джули? Гледаш така, сякаш си видяла призрак.

Зяпах снимката пред себе си.

Същата усмивка, същата конска опашка. Нямаше съмнение.

— Това е тя — прошепнах.

— Какво искаш да кажеш?

— Жената, която влезе в стаята на дядо и му даде някакви хапчета точно преди да умре. Тази тук!

Почуках с показалец по снимката.

— Сигурна ли си?

— Да, напълно!

Маргарет кимна.

— Не намери ли нещо друго за нея, освен тази малка изрезка от вестник? — попитах.

— Не, но е възможно да има още информация. Ще потърся още малко.

— Да, направи го. По дяволите! Обзалагам се, че полицията още не е установила това. Казаха, че ще проверят коя е била медицинската сестра, но се съмнявам тя изобщо да работи в болницата.

— Да.

— Страхотна работа, Маргарет! Знаех си, че можеш да ми помогнеш!

— О, няма нищо — отвърна тя и се усмихна. — Между другото — продължи тя и пак пъхна ръка в раницата си, — има още нещо. Чудеше се закъде е това.

Маргарет извади ключа, който бях открила в тайния скрин на дядо.

— И?

— Ключът е за сейф, намиращ се на централната гара.

* * *

Навсякъде имаше хора.

Някои тичаха, други вървяха с бърза крачка. Трети прекарваха доста време пред големите електронни табла, които информираха за пристигащите и заминаващите влакове. Пред автоматите за билети и на касите се извиваха дълги опашки от хора. По високоговорителя един женски глас обяви, че влакът от Единбург ще пристигне след две минути на единайсети перон.

Минах покрай един павилион, отрупан с вестници, но очите ми търсеха само сейфовете за съхранение на багаж. Намерих ги най-навътре в западния край на гарата и не след дълго открих и сейфа с номер 967.

Поех си дълбоко въздух. След това вкарах ключа в ключалката и го завъртях. Сейфът се отвори. Вътре имаше плик за писмо. Върху него с четири букви по средата пишеше:

Джули

— Господи! — извиках силно. — Той е за мен!

Пликът беше бял и лек. Когато го стиснах, усетих, че вътре има нещо твърдо и четириъгълно. Скъсах плика. Извадих отвътре кутийка за СО диск. След това взех самия диск. Видях, че има записана информация на него, въпреки че не беше много.

На втория етаж на гарата имаше интернет кафе. Затичах се към ескалатора вляво от книжарницата, изпреварих другите хора, запътили се към същия етаж.

В кафето имаше опашка и докато чаках тийнейджърите преди мен да бъдат обслужени, едва се сдържах да стоя мирно.

Накрая дойде и моят ред. Платих за един час, повъртях диска в ръцете си и после го пъхнах в компютъра. Скоро след това в средата на екрана се появи папка с една-единствена иконка.

Беше видеофайл.

По дяволите, помислих си и се огледах наоколо. Момчето до мен беше със слушалки. Потупах го леко с показалец.

— Здрасти, извинявай. Може ли да ми заемеш слушалките си за малко? За няколко минути. Става ли?

Момчето само ме погледна, вдигайки вежди.

— Ето, мога и да ти платя. Много е важно.

Пъхнах ръка в раницата си и извадих няколко от банкнотите, които получих от попечителя си. Когато момчето видя парите, отношението му веднага се промени. Взе ги и започна да ги брои.

— Леле, момиче, с тези пари мога да си купя нови слушалки.

Не го слушах внимателно. Просто взех слушалките, сложих ги в ушите си и ги включих в компютъра. След това кликнах два пъти върху иконката. Компютърът започна да бучи и свисти. Отвори се един прозорец. Натиснах върху рlау, но нищо не тръгна. Екранът стана черен.

След това се появи картина. Стая и стол. На заден фон имаше стари завеси, стени с рафтове с книги. Отне ми само секунда да разбера кое е мястото.

Видеото бе заснето у дома — в „Удсвю“.

Някакви ръце настройваха видеокамерата. Ръце на възрастен. Едно тяло закри екрана, след това се обърна и се запъти към стола. Беше мъж, облечен със зимно яке на червено и черно каре.

И едва тогава разбрах кой е той.

Мъжът на екрана пред мен беше собственият ми баща.

49

Приближих се до екрана колкото може по-плътно.

Как беше възможно това?

Татко се изкашля леко и се настани удобно, пооправи якето си. След това започна да говори.

Здравей, Джули. Не знам дали някога ще видиш този запис. Надявам се, че не. Но ако в момента го гледаш, искам да знаеш, че те обичам — толкова силно, колкото е възможно някой да обича друг човек, и се надявам, че един ден ще можеш да ми простиш за това, което предстои да направя.

Очите ми се насълзиха.

Никога преди не съм правил това — да говоря на камерата по този начин, така че ме извини, ако не изглеждам много добре. Може би трябва и да усилиш малко звука, защото не знам дали говоря достатъчно силно, или пък няма нещо друго, ъх, да, ти знаеш.

Татко размаха показалец към камерата. Захлипах. Усмихвах се, а сълзите ми напираха. Най-горе, в десния ъгъл, датата показваше 31 декември 1995 година.

Денят, в който бе заминал.

И тогава разбрах за какво е била използвана видеокамерата, която открих горе, на тавана на дядо.

Майка ти също трябваше да участва във видеото, но стана твърде тежко за нея. Това е най-трудният ден от живота ни, Джули. Мислихме много и стигнахме до заключението, че няма друго решение.

Сълзите се стичаха по бузите ми.

Седя тук и се чудя на каква възраст ще бъдеш, ко-гато видиш този запис, ако изобщо го видиш някога. Опитвам се да си те представя, но не успявам. Надявам се с цялото си сърце, че си добре. Че си щастлива. Знам, че има много неща, за които се питаш и които със сигурност не разбираш. Но ще се опитам да ти обясня, поне доколкото мога.

Премести се леко на стола, пое си въздух.

Дядо ти получи ясни инструкции да не ти показва този запис, освен ако обстоятелствата не го изискват. Ако това стане, значи си в опасност. Означава, че трябва да си нащрек. Джули, обещай ми, че ще чуеш дядо си и мен. Много е важно!

Той сведе поглед за няколко секунди. След това отново ме погледна — гледаше право в камерата.

Още като малък разбрах, че семейството ни беше някак специално, особено брат ми — чичо ти Уейн. Той е, ами, той винаги се е държал лошо с мен, винаги е искал да ме нарани, въпреки че сме близнаци и по принцип би трябвало да сме силно привързани един към друг.

Татко вдигна показалеца си. Най-горната част от пръста му липсваше.

Причини ми това, когато бяхме само на седем години. Не беше злополука. Беше съзнателно действие, за да ме нарани. Той е зъл, Джули, и за съжаление, изглежда, че сестра ти Джуди също е наследила тази злоба. Мисля, че има нещо в гените ни. Тя е напълно обсебена от теб, въпреки че сте малки. Никой от експертите, с които говорихме, не ни даде добро обяснение защо е такава. Всички казват да изчакаме няколко години и да видим дали ще се промени, но аз знам, че ще стане по-лошо. И колкото по-голяма става, толкова по-силна ще бъде.

Татко въздъхна тежко.

Така че решихме да ви разделим, Джули. Моля се на Господ ти и сестра ти никога повече да не се видите. Ако се случи, страхувам се, че ще бъдеш в голяма опасност.

Спрях да плача. Татко изчака малко, преди да продължи.

Един ден, тършувайки сам в „Удсвю“, намерих една странна химикалка горе, на тавана, сред всички вехтории на дядо ти. Установих, че щом напишех нещо с химикалката, след това то се случваше. Наистина се случваше, Джули!

Той жестикулираше разпалено.

Попитах дядо ти откъде я е взел, а той отговори, че я е намерил на нивата една вечер, малко след войната. И въпреки че не получих разрешение да играя с нея, аз продължих. Странното беше, че колкото повече играех с нея — пишех и експериментирах, толкова по-тъмно ставаше над града ни. Не мислех, че има някаква връзка, но дядо ти разбра.

Спомням си погледа на дядо, отправен към небето, в онази сутрин, когато се върнах от гората Ухурия. Тъмните облаци, които се движеха бързо. Още тогава той бе разбрал, че съм намерила химикалката.

Но защо облаците се бяха разпрострели над Шормаут, а не над Холоуей? Нали химикалката беше тук.

Когато сам си наложих да спра да използвам химикалката, облаците също изчезнаха. Не знам какво има в тази химикалка, Джули, но тя е опасна. Животозастрашаваща. Можеш сама да си представиш какво стана, когато брат ми разбра, че имаме подобен инструмент в семейството ни. Разбира се, че искаше да го притежава. За щастие, дядо ти осъзна накъде отиват нещата, така че се погрижи Уейн да бъде настанен принудително в болница. Мисля, че тогава бяхме на около единайсет години.

Но преди една седмица той излезе от болницата и първото нещо, което направи, беше да дойде вкъщи, при нас. А плановете му бяха по-лоши от всякога. Каза направо, че ще ме убие, ако не му дам химикалката. Но истината е, че не знам къде е тя. Зарових я навътре в гората. Уейн ми даде срок от една седмица да я намеря. Ако ли не…

Татко погледна встрани за една секунда, след това очите му отново откриха камерата.

Тъкмо ми беше поставил този ултиматум, когато Джуди, която беше по-добрата от двете ви в ходенето, закрачи по пода в кухнята и се хвърли в ръцете му. Не забеляза, че е стъпила върху парче стъкло. И не се нарани, дори нямаше кръв. Когато Уейн я вдигна, разбрахме, че тя е като него. По гърба на всички, които видяха това, пробягаха студени тръпки. Баба ти и дядо ти също бяха там.

Татко отново въздъхна.

И тук може би трябва да кажа няколко думи за дядо ти. Също като баща си преди това, през целия си живот той се е опитвал да разбере защо сме станали такива, каквито сме. Изглежда, че колкото повече близнаци се раждат в рода ни, толкова по-силни или по-слаби ставаме. Татко мисли, че отношението между двата полюса е непроменливо. Ако единият близнак стане по-силен, другият съответно ще стане по-слаб. А ако единият от близнаците умре, другият ще стане или много по-добър, или много по-лош.

Той се намести пак, загледа се в стаята.

Скоро срокът ще изтече и Уейн ще се върне. Не знам на какво ще е способен, когато разбере, че няма да получи химикалката. Затова реших, че веднага щом приключа видеозаписа, ще отпътувам. Колкото може по-надалеч. Надявам се, че Уейн няма да ме открие. И се надявам, че предпазните мерки, които взехме спрямо теб и сестра ти, са достатъчни.

Той прокара ръка през косата си.

Всъщност би трябвало да взема теб, но ще бъде трудно, да не кажа и невъзможно, да пътувам за неопределено време с толкова малко дете. Освен това Уейн няма да разбере къде е Джуди. Дори майка ти няма да знае, не искам Уейн да я пристисне да му издаде това. Дядо ти ще скрие този запис и ще сменя периодично мястото, на което го съхранява, за да не се натъкне случайно някой на него. Веднъж годишно ще търси ново място, до което ти ще можеш да получиш достъп, ако се наложи.

Татко отново пое дълбоко въздух.

Сигурно сега си мислиш, че баща ти се е побъркал. Но, Джули, кълна ти се, това е повече от действително. И аз никога — при никакви обстоятелства — нямаше да си тръгна от теб, ако не бях убеден, че това е нещото, което трябва да се направи, за да можеш да живееш. Това е най-важното за мен — да получиш възможността да пораснеш и да станеш красивото момиче, в което знам, че ще се превърнеш.

Татко направи пауза, след това погледна часовника си.

Бих могъл да стоя тук и да ти говоря цяла вечност, Джули. Има толкова неща, които бих ти разказал — за това и за всичко, което ти предстои през следващите години. Но няма време.

Искам само да знаеш, че съжалявам много, толкова много, че съм принуден да ви причиня това. Обичам те.

Обичам ви. Вие бяхте — и сте — най-прекрасното нещо в живота ми.

После се изправи, отиде до камерата и я целуна. След това екранът стана черен.

50

Дълго време седях, гледайки в тъмния екран. Искаше ми се да пусна файла отново, но знаех, че така само ще ме заболи още повече.

Беше повече от невероятно.

Ненормално. Плашещо. Странно.

Същевременно и малко фантастично, че татко се върна при мен по този начин, петнайсет години по-късно. Искаше ми се да бе продължил да говори, докато не остане повече свободно място на диска.

Една ръка ме потупа леко. Беше момчето до мен.

— Трябва да вървя — каза той и посочи слушалките.

— А, да. Извинявай — казах аз, подсмърчайки.

— Добре ли си? — попита той, докато му подавах слушалките.

— Да — отговорих и се усмихнах с усилие. — Просто имах, ъх, неочаквана среща с някого от миналото.

— Ах.

— Благодаря, че ми зае слушалките.

— Моля.

Момчето замина, а аз останах отново сама с мислите си. Мислех за това, което дядо ми каза почти в безсъзнание през онази вечер. „Търси на тавана“. „Татко“. „Ключ“.

Явно е искал да открия това. Искал е да чуя обяснението на татко защо е заминал, неговите предупреждения.

Но това означаваше ли, че татко все още може да е жив?

Извадих пак тетрадката с теорията на дядо. Имаше общо 47 страници. Зачетох. Дядо започваше с обяснение за началото на теорията за близнаците. След това разказваше какви видове експерименти е правил, за да подкрепи твърденията си.

За един от опитите, в които близнаците Джак и Роджър участвали, дядо пишеше:

Един ден, когато времето беше хубаво и се виждаше ясно, излязоха на полето, за да премерим колко надалече могат да виждат. Първи беше Джак. На 87 крачки разстояние той все още можеше да види, че Роджър показва два пръста във въздуха, но по-надалече зрението му ставаше неясно. Когато дойде ред на Роджър, той успя да направи 99 крачки и все още бе в състояние да прочете името на шоколада, който Джак държеше в ръката си.

След това дядо показваше, че двамата братя са направили същия опит десет години по-късно. Докато зрението на единия се беше влошило, зрението на брат му се бе подобрило. Това продължаваше да се предава от поколение на поколение.

„Освен това аз мога да виждам през разни неща — помислих си, — поне след като използвам химикалката.“ Освен това знаех, че листовете, които четях, са на разстояние от 35 сантиметра от очите ми. А едно момче, което седеше до стената, беше на четири метра и 79 сантиметра от мен.

Прегледах набързо следващите страници. Прочетох за подобни опити с мирис и слух и подобни резултати. Дядо пишеше още, че братята били много различни и все повече и повече не се разбирали. Роджър бил по-агресивният от двама им. Бащата на близнаците бе цитиран да казва, че никога не успял да разбере напълно Роджър, но не харесвал това, което виждал в погледа му.

На една от страниците дядо беше нарисувал родословно дърво. Видях, че една дълга редица от двойки близнаци започваше с жена на име Верна Дауни. Била единствено дете, но умряла при раждането на децата си. И само един от близнаците — Антъни, оцелял.

„Каква съдба — помислих си. — Да умреш, без да видиш собствените си деца.“ Стана ми любопитно какво се е случило. Отворих интернет търсачката на екрана пред себе си. Когато потърсих името на жената, се заредиха хиляди резултати. Брокерка в Южна Каролина се казваше по същия начин. Една жена в Илинойс също. Добавих „Холоуей“ към търсенето, но нямаше резултати. И тогава осъзнах колко глупаво беше да я търся. Верна Дауни бе живяла преди 150 години.

Но след това се замислих. Ако професорът беше прав, че дядо е писал за собствения си род, тоест за нас, значи може би Верна Дауни беше омъжена за мъж с фамилията Мур?

Опитах отново да търся, този път с „Верна Мур“. Получих почти три милиона резултата. И пак си помислих, че няма смисъл да търся в интернет информация за толкова стара жена. Скролвах бързо по страниците, гледах линковете, но не намерих нищо интересно.

Не и преди да стигна до една страница за британски художници.

Влязох в линка и намерих азбучен списък на художници, живели през XIX век, с някои от творбите им встрани от името.

Погледът ми се спря, когато стигнах до буквата К и един художник на име Адам Кар. И не можех да повярвам на собствените си очи, когато видях как е нарекъл една от картините си: Верна Мур (Червената дама)

51

Взех компактдиска и се забързах към вкъщи. Едва ли чичо Уейн очакваше, че ще се осмеля да се върна в „Удсвю“ сега, и точно поради тази причина реших да го направя. За по-сигурно проверих дали няма някого в съседство и когато прецених, че е достатъчно безопасно, тръгнах по песъчливия път към стопанството ни.

Колелото на Глен все още стоеше паркирано пред къщата, а велосипеда на временната си майка облегнах до стената от задната страна така, че да не се забелязва толкова лесно. Гарваните се бяха събрали в кръг на полето. Като че ли бяха по средата на гарваново съвещание.

Откъде щях да започна? Къщата ни беше пълна с картини, въпреки че аз никога не се бях замисляла много за това. Те просто си бяха там. Във всеки случай не можех да се сетя да сме имали картина с нарисувана червена дама върху нея.

Дядо пишеше, че чрез картината може да се разбере как е направена химикалката. Как беше възможно?

И знаеше ли и чичо Уейн за това?

Тогава осъзнах, че може би той не бе търсил само химикалката. Хората му бяха идвали тук няколко пъти, бяха претърсили дори хотелската ми стая до най-малката подробност.

Опитах се да не мисля за това. Вместо това започнах да търся. Минах през всички стаи, разгледах внимателно картините. Но не намерих никакви червени дами.

Реших да мисля като дядо. Ако наистина искаше да скрие нещо толкова важно като Червената дама, нямаше ли да я сложи на някое хитро място? Или пък защо просто не я беше унищожил?

Може би не беше успял. Обикновено се грижеше за всичко.

Качих се на тавана, преместих шкафа и влязох в тайната стая на дядо, но там изобщо нямаше картини. Междувременно си мислех, че макар около дядо да имаше безкрайно много странни предмети, той винаги знаеше къде се намират. Може би имаше някакъв списък?

Преместих няколко книги и папки, седнах на стола. Издърпах чекмеджетата и отново ги прерових, въпреки че вече бях направила същото първия път, когато бях тук. Прелиствах книги и тефтери, отварях ги, разтърсвах ги, но нищо не падаше от тях. Захванах се с папките, четях надписите на кориците. Документи и копия от времето, когато дядо е бил в общинската управа, бяха сортирани по години. Имаше папки от 1974 до 1992 година.

Намерих една, върху която пишеше „Удсвю“, и я извадих. Съдържаше квитанции за покупки на оборудване за стопанството, за продажба на стоки на магазини в целия регион, за сервиз на колата, за един нов плуг за трактора през 1975 година, разходи за направата на нова ограда. Виждах как стопанството се е разраствало както по отношение на оборудването, така и на оборота. Дядо е доставял царевица и едър добитък почти в цялата община Халбрук. Магазинът се е развивал чудесно. Не беше странно, че постепенно дядо бе станал заможен мъж. След това явно беше направил много добри инвестиции с парите си.

Преглеждах все по-бързо всички квитанции. Но не пишеше нищо за Верна Мур или за картини. Затворих папката и въздъхнах.

„Спалнята долу“ — помислих си. Стаята на първия етаж, в която дядо спеше, докато баба не умря. Ако помнех добре, там също имаше някакви папки.

Отново избутах шкафа пред вратата и слязох тихо от тавана, влязох в стаята им. Сякаш върнах времето с шест години назад. Нищо не се бе променило, може би с изключение на миризмата. Не бях чистила тук от цяла вечност, а дядо не искаше и да чуе за това.

Обикновено сутрин баба седеше пред огледалото и решеше гъстата си и красива дълга черна коса. Понякога, когато имаше повече време сутрин или през почивните дни, тя ми разрешаваше да я среша и да я сплета. Имах усещането, че се докосвам до кадифе.

Откъснах се от спомените си и отидох до писалището й. В най-горното чекмедже имаше листове и пликове за писма, една стара химикалка, коректор. В следващото — старите гримове на баба. Мисълта колко красива беше баба, дори когато остаря, стопляше сърцето ми.

Затворих чекмеджето, отворих най-долното. Беше тежко и пълно догоре с документи, пощенски картички и писма. Извадих една купчина. Всички писма бяха адресирани до баба. Измъкнах едно случайно. Беше от жена на име Хариет Карсън. „Може би стара приятелка“ — помислих си и върнах листа обратно в плика. Трябваше да си поставя някаква граница до каква степен мога да тършувам.

След това се зарових в пощенските картички. Отзад всички бяха надписани с женски почерк, освен една. Загледах се в нея и разпознах почерка на дядо. На предната страна на картичката имаше снимка на някакво село. Най-отгоре пишеше Ривърбенд.

Обърнах картичката и зачетох редовете, които дядо бе написал на жена си.

Ривърбенд, 8.07.1993

Това пътуване се оказа по-дълго, отколкото предполагах. Но сега започнах да се приближавам до истината, надявам се. Утре ще се срещна с един мъж, с когото се свързах чрез Кар. Имам усещането, че тази среща може да ми е от полза. Във всеки случай съм длъжен да опитам.

Прибирам се скоро у дома.

Джим

8 юли 1993 година.

Годината, в която бе открил мястото, на което химикалката е направена.

Но явно когато беше писал картичката, това все още не му е било известно. А кой беше мъжът, с когото е щял да се срещне?

След това осъзнах.

Кар. Адам Кар. Мъжът, който бе нарисувал Червената дама.

Навярно дядо бе намерил неговите потомци, които очевидно живееха на място, което се казваше Ривърбенд. Нямах представа къде се намира, но щях да разбера.

Зарових се във всички писма на баба. На половината на купчината открих писмо от жена на име Маделин Кар. Ръцете ми се разтрепериха, докато разгъвах писмото, но спрях, когато видях датата.

31 август 2000 година.

„Трябва да се върна по-назад във времето“ — помислих си и затършувах в останалата купчина. Открих още пет писма от същия подател. Две от 1998 година, едно от 1996-а, едно от Коледа на 1994 година. Последното беше с дата 21 юли 1993 година. Само две седмици след като дядо е бил там.

Започнах да чета трескаво:

Ривърбенд, 21.07.1993

Скъпа Пенелопе,

Благодаря за предните писма. Чудесна е новината, че ще ставаш баба! Честито!

Джим ни разказа за това, когато беше тук. Жалко, че трябваше да отпътува толкова скоро. Надявахме се, че ще имаме възможността да чуем всичко за бременността и фантастичната ти снаха Миранда. Ти и те двамата трябва да сте много щастливи сега. Най-накрая дойде и техният ред!

Много се радвам, че Джим реши да ни посети. Знам, че това не ме засяга, но ми стана много любопитно какво търси. Той не искаше да каже нищо. Скъпа Пенелопе, не те моля да ми даваш обяснение, но се надявам, че можем да ви помогнем. Не всеки ден имаме възможността да помогнем на хора на дълъг път, опитващи се да разберат миналото. То е все така мистично и трагично, но и фантастично. Без миналото ни нямаше да се познаваме с вас.

Останалата част прочетох набързо, защото Маделин Кар пишеше за неща, които са се случили в семейството, места, които са посетили, хора, с които са говорили, какво щели да правят през есента и зимата. Стоях и разсъждавах. Маделин Кар пишеше за мистично и трагично минало, което същевременно било фантастично. Как едно минало можеше да е и трите неща едновременно?

Преминах към папките и открих договора на баба с шивашката фабрика, в която работеше, фактури, които е съхранявала. В следващата папка попаднах на три раздела, на които пишеше: „ИЗКУСТВО“, ДОГОВОРИ“ И „КВИТАНЦИИ“.

С любопитство отворих първия. Там имаше списък с всички произведения на изкуството, които притежавахме в къщата. Общо двайсет и две. И на шести ред я открих. Червената дама. Името на художника стоеше встрани от нея. Адам Кар. Но нямаше никаква информация къде се намира картината.

Докато се опитвах да измисля какво ще правя по-нататък, отворих раздела с договорите. Разлистих ги заинтересовано и сега бях все така удивена, както когато Джон Мериуедър ми разказа за тайния бизнес живот на дядо. Но този живот явно не беше чак такава тайна, защото дядо се бе доверил на жена си да държи в ред договорите.

Стигнах до един договор, който се различаваше малко от другите. Представляваше само един лист, подписан от Джим Мур и още един човек, чието име ми беше познато, но не можех да се сетя за някакви конкретни подробности. Някакъв Матю Стайнбек щеше да получи 3 000 лири за „неуточнена услуга“. Сделката беше сключена на 16 май 1998 година.

Трябва да е било повече от услуга. 3 000 лири бяха много пари, особено за скъперник като дядо. И тогава си помислих, че може би има само един човек, който може да ми разкаже за какво е било всичко това. Един човек, когото се боях да посетя страшно много.

Мама.

52

Знаех, че не е неделя и че би трябвало да позвъня и да известя поне един ден по-рано за посещението си, за да може мама да се подготви за срещата, да се измие, да се гримира и да направи всички обичайни неща. Но вместо това само се обадих на рецепцията в „Карик Лодж“ и говорих с болногледача на мама, който най-много се грижеше за нея. Обясних, че трябва да се срещна за няколко минути с нея. Тази вечер.

Болногледачът смяташе, че това е лоша идея, но аз не се интересувах. Когато пристигнах в психодиспансера след час и половина път с автобус и вървене пеша, успях даже да се абстрахирам от миризмата, от която обикновено ми ставаше лошо и ми се завиваше свят.

Както винаги, заварих мама в леглото и разбрах, че днес беше един от лошите й дни. Клепачите й бяха натежали повече от друг път, погледът й беше сив и мътен. Когато седнах възможно най-близо до леглото и хванах ръката й, тя изобщо не ме погледна.

Изглежда, че някой от болницата в Холоуей бе позвънил и бе съобщил за дядо. Явно затова беше толкова потисната. Хубаво, беше добре да го знае. Все пак тя беше изпадала в това състояние и преди, без да се случва нещо специално. Чудех се дали всъщност имаше смисъл, но бях длъжна да опитам.

Не споменах дядо. Не беше решено кога ще е погребението, а за мама това нямаше да има значение и без това. Не попитах и за Джуди. Мисля, че разбирах защо бяха постъпили така преди петнайсет години. Вместо това написах „ЧЕРВЕНАТА ДАМА“ с големи букви и попитах: „Знаеш ли какво е това?“

Изминаха няколко секунди. След това тя поклати глава.

„Ако кажа, че е картина, тогава какво ще ми отговориш?“

Отново изминаха няколко дълги секунди, преди мама с усилие да вдигне рамене и да поклати пак глава. След това приближи молива до листа и изписа бавно няколко думи.

„Том те наричаше така, когато беше малка“.

— Така ли? — изпуснах се аз на глас и веднага поставих ръка върху устата си. Мама кимна. След това написа: „Защото имаше рижава коса още от раждането си. Въпреки че никой от нас не беше рижав.“

Опитах се да подредя мислите си. Чудех се дали имаше някаква символика в това, но точно сега не можех да я открия. Попитах дали знае кой е Матю Стайнбек и защо дядо му е платил 3 000 лири през 1998 година, но мама отново поклати глава. След това написа, че няма повече сили, и аз си тръгнах оттам все така без отговори, както когато отивах натам.

Върнах се пак до „Удсвю“ и взех колелото на Глен. Гарваните ме изгледаха продължително, докато се отдалечавах, но аз се опитах да не мисля за тях. Когато се прибрах при приемните си родители, те, разбира се, се бяха чудили къде се губя цял ден. Отговорих им първото, което ми хрумна: че съм била заедно с няколко съученици и сме се подготвяли за голям и важен изпит по природни науки. Приеха отговора ми с недоверчива усмивка. Какво друго можеха да направят. И без това нямаше да се задържа за много дни при тях.

След като си легнах, получих съобщение от Маргарет, която ме питаше как е минало. Нямах сили да й отговоря. Вместо това лежах и мислех за Верна Мур — жената, от която беше започнала дългата поредица близнаци, жената, наречена Червената дама — точно като мен. И дали това означаваше нещо, щях да разбера, след като заспя.

53

Наоколо има планини. Множество дъбове.

Един мъж върви пред мен по пътеката. Шумът на морето звучи в ушите ми.

Страх ме е.

Нямам представа къде отиваме. Возихме се доста време с конска талига, след това тръгнахме нагоре в планината. Трудно е да се върви. Гърбът ме боли. Задъхвам се, но всеки път, когато попитам колко остава, той само се провиква, че скоро пристигаме и че трябва да издържа още малко. Почти не чувам гласа му заради свистенето на вятъра.

Накрая спираме до една отвесна скала в планината. Той помества един огромен камък. Зад него има тъмен отвор. Влиза вътре, а аз го следвам.

Запалва кибритена клечка. Постепенно светлината се усилва. Мъжът държи факла.

— Върви плътно до мен — казва той.

Правя това и междувременно оглеждам осветеното пространство наоколо. Не виждам края на пещерата. Не, ето го. Малко по-нататък слънчевата светлина се процежда през един процеп в планината. Долавям шумолене на вода — има езеро или поточе някъде навътре в тъмнината.

— Ето тук — казва мъжът и пак се спира. Закрепя факлата между два камъка. Всичко в близост се осветява от нея. Пред нас има малки камъчета, подредени в кръг около едно огнище. Мъжът сваля торбата от гърба си и я развързва. Трепереща от студ, се приближавам. Сядам на един голям камък, милвам с ръка корема си.

Докторът каза, че ако забременея, има голям шанс да умра. Че ще кървя до смърт. Затова съм тук. Мъжът се изправя с ръце, пълни с растения. Казва ми, че ще ми помогне. Че ще ме излекува по някакъв начин, въпреки че самата аз не разбирам как.

Но просто трябва да му се доверя.

Оставя растенията, изважда още неща от торбата. Плоска чиния, кристали, сол, билки, масла, хаванче. След това запалва свещ.

— Една от причините това място да действа толкова благотворно — започва да разказва той, — се дължи на това, че четирите основни елемента в нашата вселена са много близко разположени тук. Земя, въздух, огън, вода. Оттук водата се стича в морето. Под нас, дълбоко, дълбоко под нас, има магма, въпреки че от много време не е имало изригвания. Виждаш ли онази дупка там?

Той посочва една дупка с големината на малка палачинка, разположена в средата на огнището.

— Тази дупка води до земните недра.

Продължава трескаво с приготовленията. Скоро след това плясва с ръце.

— Така! — възкликва той. — Нагласям олтара към югоизток. Юг заради огъня и изток, защото символизира новото начало.

Изправя се пак и се оглежда. Посочва огнището.

— Виждаш ли този кръг?

Кимам.

— Кръгът е енергийно място. Енергията, която създаваме в него, остава там, докато не го отворим. Тогава тя става част от атмосферата. А огнището е в центъра на кръга или по друг начин казано — в центъра на вселената.

Не съм сигурна дали схващам всичко, което той ми казва. Промълвявам, че никога не съм вярвала в магии.

— Да, не си единствената — казва той, смеейки се. — Носиш ли парите?

— Да, разбира се — отвръщам аз и пъхвам ръце в джобовете си. Изваждам портмонето си, подавам му монетите — всичко, което успях да спестя. Той взима парите, оставя ги в джоба на дрехата си. Отива към огнището и го запалва с факлата, произнасяйки с напевен глас думите:

— Огън, призовавам те и те каня да бдиш над кръга!

Отново закрепя факлата, изважда една малка желязна тенджера от торбата си и я поставя над огъня. След това взима хаванчето и започва да стрива растенията, които е донесъл. Питам го какво прави.

— Ще освободя енергиите от билките, за да ти помогнат да осъществиш желанието си: босилек, коприва, хвойна, мента, пипер, розмарин, бял равнец, люляк, магарешки бодил, валериана. Освен това ще добавя и малко евкалипт за здраве, дъб и слънчогледово семе за потомство.

— С-сигурен ли си, че това ще подейства? — питам, заеквайки.

— В живота нищо не е сигурно, но това е най-добрата и доколкото разбрах, единствената алтернатива, която имаш. Най-важното от всичко, госпожо Мур, е да вярваш в това. Трябва да вярваш! И вярата трябва да извира от сърцето ти.

Изправя се, оглежда се със задоволство. След това се обръща към мен и изважда нож.

Отворих очи. Гледах право в тавана. Очите ме пробождаха заради светлината.

Коя съм? Какво става? Къде съм?

Завъртях глава. От телефона на шкафчето разбрах, че е рано сутринта. И разбира се, осъзнах, че съм сънувала. Но сънят беше толкова истински. Като че ли аз се бях сляла с нея.

Но кой беше мъжът? И какво щеше да й причини в тази пещера?

54

През нощта бе започнало да духа силен вятър. Докато карах колелото си с всички сили към училище, в лицето ми влизаше пясък и пепел. Забелязах, че се изморих бързо, че вече не виждах нито така ясно, нито така надалече, както предния ден. Вече не можех да преценя разстоянието до различни обекти, които ме заобикаляха.

Този път способностите, които получих благодарение на химикалката, изчезнаха по-бързо. Явно затова бях заспала толкова лесно предната вечер. Обхвана ме желание да използвам химикалката отново, на мига, но успях да се заставя да изчакам.

Сега я носех навсякъде със себе си, не исках да рискувам да я оставя някъде.

Пак бях излязла рано и разбира се, имах причина за това. Седнах в библиотеката и се опитах да намеря колкото може повече информация за Матю Стайнбек и Адам Кар. Открих, че една от картините на Кар е била продадена на търг в Килмарнък преди три години, но не струваше повече от 121 лири. Не намерих никакви препратки към Червената дама.

Потърсих информация и за Маделин Кар, но за нея нямаше никакви резултати. Ако все още беше жива, вероятно все още живееше в Ривърбенд.

Повече успех имах с Матю Стайнбек. Няколко вестника бяха писали как през 90-те години е бил заловен в опит да продаде фалшификат на картината на Салвадор Дали Christ Avec Clous. Пишеше малко и за присъдата му, но това беше всичко.

През междучасията се улових, че както винаги наблюдавам Сара и Офелия, но те страняха от мен. Изглежда, че Сара се бе превърнала в най-тихото момиче в класа. Явно дори Руфъс и момчетата от най-задната маса си бяха намерили друга жертва за измъчване. Изведнъж се превърнах в просто една от всички други, както винаги си бях мечтала.

С Маргарет си разменихме няколко любопитни погледа през деня, но когато останахме за кратко насаме и тя ме попита дали има някакъв напредък, аз само поклатих глава. Нямах сили да й разкажа за всичко, което преживях предния ден. Маргарет също не бе открила нещо за Мария Денч.

След края на учебния ден попечителят ми ме посрещна на паркинга пред училище. Когато стигнах до него, ми се усмихна.

— Намерихме семейство за теб — заяви Уилям Гудри.

„Разбира се“ — помислих си. Тъкмо когато бях започнала да свиквам с обстановката, трябваше да се преместя в нов дом. И въпреки че те никога нямаше да бъдат моето истинско семейство, ми беше приятно да живея при Хари, Уилма и малкия Теодор. Бяха добри и мили хора.

Уговорихме се да се срещна с новото си семейство на другия ден преди обед. Гудри се качи в едно ръждясало старо подобие на кола и това отново ме подсети за дядо, за колата, с която сама го откарах до болницата и която едва не се бе разпаднала. „Тези коли сигурно са си връстници“ — помислих си.

Но забелязах и нещо друго. Бели петна. Като че ли някой се беше опитал да заличи ръждата с коректор.

И тогава ми хрумна.

Лак върху лака.

И веднага тръгнах към „Удсвю“.

До известна степен Глен беше приел, че съм превзела колелото му. Помолих го за извинение, че не мога да му обясня за какво ми е необходимо. Той само се усмихна и кимна. Каза, че не му пречи да извърви трите километра до дома си и че мога да задържа велосипеда колкото искам.

Глен беше добър човек. Предполагах, че ме харесваше, но сега нямах време да мисля за това. Беше ми достатъчно да мисля за дядо, за това защо би поискал услуга от мошеник, умеещ да рисува и фалшифицира, освен ако не му трябваше точно за това.

Опитах се да мисля като дядо. Къде щях да скрия картината, ако бях на негово място?

Когато пристигнах в стопанството, няколко гарвана вдигнаха човки и погледнаха в моята посока. Обърнах се, този път не исках да ги броя. Вместо това се забързах към къщата.

И тогава осъзнах, че изобщо не е сигурно, че дядо е скрил картината. Не и ако Червената дама беше толкова важна за него. А дядо практически живееше във всекидневната.

Влязох в стаята и хвърлих бърз поглед. Три картини бяха окачени по стените — две малки и една голяма. По-малките висяха зад фотьойла на дядо, а най-голямата бе заела почетното място на стената между лавиците с книги. Но тук нямаше никаква червена дама, само една стара дама в люлеещ се стол, с две деца в скута си.

Приближих се, за да разгледам картината, и тогава усетих, че суперзрението ми е изчезнало напълно. Може би можех да използвам пак химикалката?

Но всъщност трябваше ли да го правя?

„Да — отговорих си бързо. — Мога и трябва. Беше минало доста време от последния път, а и хубавите ми способности бяха изчезнали. Развързах раницата, извадих химикалката и един лист. Написах „ЧЕРВЕНАТА ДАМА“ на него. Не след дълго прекрасното чувство дойде, топлият вятър премина през мен. Като че ли по някакъв начин всичко в мен си идваше на мястото. Затворих очи и се насладих на чувството колкото може по-дълго.

Когато буквите прогориха листа, останах леко разочарована. Предния път беше по-хубаво, не беше ли?

Да, беше. Освен това не получих никаква нова информация за картината.

Замислих се, че и преди бях забравила най-важното: да завъртя горната част на химикалката към себе си и след това да напиша нещо. Едва тогава наистина се беше случило нещо. Но щях ли да го направя? Имах ли смелостта?

„Да — казах си, — ще го направя.“ Завъртях химикалката към себе си и побързах да напиша „ЧЕРВЕНАТА ДАМА“ още веднъж. И още преди да успея да довърша, химикалката започна да свети и да се тресе. И този път не можех да я пусна, нито пък имах желанието да го направя. Исках да я държа колкото може по-дълго, защото сега чувството беше по-хубаво и от последния път. Химикалката се извиваше, подскачаше, стените в стаята бяха осветени от най-прекрасната светлина на света. Аз се тресях, треперех, затворих очи и оставих всичко да премине през мен. Като че ли растях с всяка секунда, а вятърът, преминаващ през мен, ме носеше във въздуха и аз танцувах. Знаех без капка съмнение, че това е най-хубавото и приятно нещо, което някога бях преживявала. И когато всичко приключи, бях толкова силна и смела, толкова подготвена и непобедима, че нямах търпение да изпробвам новите си сили върху нещо или върху някого.

Отворих очи.

Всичко около мен изглеждаше различно. Не само около мен, а и в мен. Цветовете бяха по-сиви, по-тъмни. Гласът ми беше по-дрезгав и слаб.

И това ми харесваше.

Застанах отново пред най-голямата картина в стаята. Мислех си какво ли можеше да скрие. Когато я загледах по-отблизо, разбрах, че не е стара. Може би на десет-петнайсет години.

Нещо в левия долен ъгъл ме накара да наклоня глава и да разгледам по-внимателно. Като че ли нарисуваният под там беше в по-друг нюанс на кафявото, отколкото в останалата част. Може би по-тъмен. А може би дори беше друга боя.

Съсредоточих се, фокусирах погледа си върху полето, което не беше по-голямо от няколко сантиметра.

Тъмната боя криеше нещо.

Опитах се да разгранича цветовете с поглед. Появи се нещо черно. Буква ли беше? Да, точно така! А до нея виждах още една. Направих крачка назад, за да погледна всичко по-отдалече. Боята беше покрила няколко букви. И когато успях да обхвана целия слой с поглед, стана лесно да разбера кои думи образуваха буквите.

Червената дама

„Не може да бъде“ — повтарях си отново и отново, докато разглеждах с все същия съсредоточен поглед остатъка от картината. И като че ли старата дама и двете малки деца се разпаднаха пред очите ми и се превърнаха в оригиналния, първоначален мотив, който Адам Кар беше нарисувал през 1866 година.

Червената дама имаше дълги и гъсти червени къдрици. Верна Мур стоеше пред масивна планинска скала и държеше две малки деца в ръцете си. Виждах тясна долина, покрита на места с иглолистни храсти, един процеп в планината, който приличаше на чук. Наблизо гореше огън. Нещо, приличащо на лава, се стичаше по стените на планината. А зад жената стоеше мъж, облечен в черно. Държеше нещо в ръцете си — нож или пръчка, беше трудно да се види. На заден план една сърна пасеше трева.

Сега виждах всичко ясно, като че ли беше снимка, но не разбирах какво още бе скрито в пейзажа, очите и лицето на Верна Мур. Но след като вече знаех как изглежда картината, трябваше да се опитам да запомня от нея възможно най-много, преди да изгубя суперзрението си.

Намерих молив и тефтер в едно от чекмеджетата на секцията. След това пак застанах близо до картината и записах всичко, което успях да различа. Рисувах и пишех едновременно, докато зрението ми все още беше ясно. Мислех си и за това, което дядо беше казал — че човек може да разбере къде е направена химикалката, гледайки картината.

„Може би в това е бил смисълът през цялото време“ — казах си. Може би точно аз трябваше да намеря химикалката и точно аз да я използвам, за да открия Червената дама.

Оставаше само още едно нещо.

Да я разбера.

55

За щастие, днес беше събота, така че не ми се налагаше да бягам от училище. Не че това толкова ме интересуваше, но все пак беше добре да имам едно притеснение по-малко. Не ми пукаше, че трябва да се срещна с Уилям Гудри и новото си приемно семейство в десет часа. Освен това осъзнах, че не съм върнала колелото на приемната си майка, а го оставих в „Удсвю“, но щях да го закарам друг път.

Предната вечер, преди да си легна, проверих разписанията на влаковете и установих, че първият влак за Ривърбенд тръгва в осем часа и четири минути от централната гара в Холоуей. Взех малко допълнителни дрехи и необходими неща като кибрит, фенерче, мобилен телефон и зарядно и след това се измъкнах през прозореца един час по-рано.

По пътя към гарата се усетих, че гледам втренчено хората, с които се разминавах. Имах чувството, че всички знаят за химикалката в раницата ми и че само чакат удобен момент да ми я откраднат. Беше ужасно неприятно, затова заключих кутийката с химикалката, заедно с тефтера и полицейската аларма, в сейфа за съхранение на гарата в Холоуей. Веднага установих колко приятно е всъщност да я оставя. Изведнъж цветовете около мен станаха по-светли. Същевременно обаче започнах и да усещам липсата й.

Във влака открих свободно място до прозореца. Изключих мобилния си телефон, така че да не могат да ме проследят чрез него. Може би щяха да ме обявят за издирване, но реших да мисля за нещата едно по едно.

Беше странно да пътувам по този начин. Като че ли бях на пътешествие. Не знаех колко време ще отсъствам, но бях твърдо решена да остана толкова, колкото се наложи.

Четири часа и петнайсет минути по-късно пристигнах в Ривърбенд. Слязох от влака, намерих една телефонна кабина близо до гарата и потърсих буквата „К“ в телефонния указател.

В Ривърбенд живееха четирима души с фамилията Кар. Намерих номера и адреса на Маделин без проблем. Не ми отне много време да стигна дотам. „Дедуорт Роуд“ се намираше извън центъра на малкото градче и с това ми напомни за Холоуей. Навсякъде имаше ниски постройки, които навярно бяха на няколкостотин години. Повечето от тях бяха каменни. Една тиха река се плъзгаше през центъра на града, подобно на змия.

Спрях пред сградата с номер 33 и си поех въздух, преди да отида до звънеца и да натисна малкото копче, встрани от което пишеше „Кар“. След няколко секунди чух стъпки в апартамента. След това вратата се отвори и едно любопитно лице погледна навън.

Усмихнах се несигурно. Исках да се представя, но нещо в старата жена ме накара да спра. Забелязах, че ме изучава от глава до пети. Погледът й се спря върху косата ми. След това възкликна:

— Ах, ти, пораснало момиче.

* * *

— Изглеждаш точно като нея — каза Маделин Кар, докато сипваше чай.

Седяхме в кухнята. Тъкмо й бях казала, че съм дошла, защото търся разяснение относно Червената дама.

— Като кого? — попитах.

— Верна Мур. Жената, която дядо ми е нарисувал. Кимнах предпазливо.

— Знаете ли нещо за нея?

Госпожа Кар се усмихна едва забележимо. Виждаше се, че в мислите си се връща в миналото.

— Дядо ми говореше много за нея — започна тя. — Много пъти разказваше историята как една вечер младата жена с рижава коса внезапно се появила на моравата пред къщата му. Било необикновено преживяване.

— Какво имате предвид под „появила се“?

— Въпреки че онази вечер имало ужасна буря, дядо чул някакви звуци отвън и излязъл, за да провери какво има. И там лежала тя, с ужасни болки и кървяща рана в корема.

Сетих се за съня си, за жената и мъжа в тъмната пещера, за ножа, който той извади точно преди да се събудя. На картината също имаше мъж с тъмни дрехи, който държеше нещо остро в ръцете си.

— Баба ми и дядо ми я пренесли вътре. Разбира се, видели, че е бременна, и се опитали да спасят нея и децата — оказало се, че са две. Но не успели.

Лицето й посърна.

— Погледът на дядо винаги се променяше при разказа за раждането и момента, в който разбрал, че жената и едното дете няма да оцелеят. Същевременно бил много благодарен, че успели да спасят един живот.

— Антъни — казах аз и си помислих за родословното дърво от тетрадката на дядо.

— Да, точно така — отвърна Маделин Кар и кимна изненадано.

— Ако той не се беше родил, мен също нямаше да ме има. — казах аз. — Така че аз също съм много благодарна.

Госпожа Кар кимна и пак се усмихна.

Харесвах усмивката й.

— И така картината била създадена. Дядо ми се опитал да нарисува случилото се през онази нощ според това, което Верна Мур успяла да му разкаже, преди да умре. След това подарил картината на бащата на децата — един мъж на име Глен. След това семействата ни много се сближили.

Госпожа Кар отпи от чая си. Аз също.

— Дядо много се гордееше с картината си — най-вече защото беше от голямо значение за семейството ти. Беше се опитал да нарисува Верна Мур точно така, както мислеше, че тя би искала да се види. С двете деца, жива.

Госпожа Кар се изправи и отиде до печката, а аз пак си представих картината. Беше хубаво, че я е нарисувал по този начин.

— Дядо ми е дошъл тук през лятото на 1993 година, нали така?

Госпожа Кар разбърка тенджерата, която къкреше на котлона. Извади една лъжица и гребна с нея.

— Да, най-вероятно е било тогава, да.

След това вдигна лъжицата, духна и опита от нея. Кимна доволно.

— Според дядо вие сте го свързали с мъж, който можел да му бъде от помощ за нещо. Спомняте ли си кой е бил този мъж и защо дядо е имал нужда от помощ?

Госпожа Кар се загледа в една неопределена точка в стената.

— В такъв случай трябва да е бил Джордж Хаксли. Не мога да се сетя за някой друг.

— Как така? Защо?

— Защото мъжът ми познава, или познаваше, единствено този мъж в околността, откъдето произлиза родът ти.

Погледнах госпожа Кар.

— Какво имате предвид под „произлиза“?

— Но, скъпа, не знаеш ли откъде идва родът ти?

— Не е ли от Холоуей? — попитах и същевременно усетих колко колебливо звуча.

— О, не, грешиш, мила. Семейството ти произхожда от съседното село — съвсем малко селце на име Улманди. И това е мястото, нарисувано на Червената дама в далечината.

„Улманди“ — повторих наум. Никога не бях чувала това име.

— Няма съмнение, че това е мястото от картината. Връх Хороу също е нарисуван.

Пак си представих картината.

— Там не живеят много хора — продължи госпожа Кар. — Около 30-40 души може би. Мисля, че Джордж познава всички и всички познават Джордж. Или поне го познаваха. Той също се е състарил.

— Но тогава кога родът ми се е преместил оттам? Знаете ли нещо за това?

— Това, което знам от баба ти, е, че бащата на дядо ти, доктор Джак, купил „Удсвю“ малко след войната. По това време било трудно да намериш жилища, незасегнати от германските бомбардировки, но „Удсвю“ стоял непокътнат от много дълго време. Никой не искал да купи стопанство с толкова неплодородна почва. Но доктор Джак казал, че веднага се почувствал привлечен от мястото, дори не можел да обясни защо. И така твоето семейство се заселило там.

— Били ли сте там? При нас, имам предвид.

— Да, веднъж. Но оттогава са изминали много годи ни. Тогава земята беше в разцвета си, така че явно прадядо ти бе направил нещо наистина сериозно с почвата, въпреки че разбрах, че му е отнело няколко години.

Спомних си какво бе написал дядо в дневника си. Че почвата се променила в мига, когато махнал химикалката от земята.

Но как беше попаднала там?

— Откъде познавате Джордж Хаксли? — попитах.

— Мъжът ми ходеше на лов с него — отговори госпожа Кар и се хвана за кръста.

— Далече ли е Улманди?

— Една прилична разходка с колело може би, ако времето е благоприятно.

— Трябва да отида дотам — казах аз.

— Защо?

Помислих за момент и след това отговорих:

— Искам да видя мястото, от което произхождам.

56

Велосипедът, който заех от госпожа Кар, бе стар и раздрънкан, а по сухата верига нямаше и капка масло. Но важното беше, че колелата се движеха. Натисках педалите с всички сили. Минах по мост, минаващ над голямо езеро, изкачих един хълм. След това поех по един тесен асфалтиран път, който се виеше между планинските възвишения, обсипани с дървета. От време на време се срещаше и по някоя къща. Засякох и няколко коли и всеки път имах чувството, че шофьорите ме зяпат. Може би не беше толкова учудващо. Едва ли имаше много момичета на моята възраст, които карат сами през толкова тясна и обезлюдена долина като тази.

Странно беше да си представям, че преди много години предците ми са живели тук някъде. И въпреки че за първи път бях на това място, имах чувството, че планините, поточетата и реките са ми познати.

Петдесет и седем минути по-късно спрях до един мост, който се простираше над бурен речен бързей. По-нататък пътят водеше до малко езерце и едно стопанство, където съзрях къща в червен цвят и хамбар. Пощенската кутия от другата страна на моста ми подсказа, че съм се озовала точно пред дома на Джордж Хаксли.

Паркирах колелото си до една малка бяла кола. В мътното езерце шаваше дребна риба. Отидох до предната част на червената къща, открих звънеца и го натиснах. Силният звън бе последван от бързо приближаващи се стъпки. Вратата се отвори. Една млада жена ме погледна.

— Здравей — казах.

— Здравей? — отвърна жената с въпросителна интонация.

— Търся Джордж Хаксли. Тук ли живее?

— А ти си?

— Казвам се Джули Мур.

Жената ме погледна.

— По какъв повод го търсиш?

— Трябва да говоря с него — отговорих.

Жената се поколеба.

— Господин Хаксли не се чувства добре — започна тя. — Точно днес не е много подходящо.

— Но…

В същия момент от стаята вътре се разнесе звън на звънче.

Жената се обърна и въздъхна.

— Сега трябва да се връщам при него. Можеш да дойдеш друг ден.

Бях на път да се възпротивя, но вратата бе затръшната пред лицето ми. Постоях на външните стъпала няколко секунди. „По дяволите!“ — помислих си.

Слязох по стълбите, завлачих се бавно по чакъления път към колелото на госпожа Кар. Затова ли пътувах толкова дълго? Само за да се обърна и да си тръгна?

Зад гърба си чух как вратата се отвори. Обърнах се.

— Все пак можеш да влезеш — каза жената, която навярно беше негов домашен асистент. — Той, ъ, каза, че би искал да говори с теб.

— Наистина ли?

Жената кимна и направи знак с ръка да вляза. Не чаках да ме покани повторно.

Влязохме в голямата къща. Беше хубава и топла, с просторно фоайе, в което закачих якето си и събух обувките си. В едно болнично легло във всекидневната, завит с бяло одеяло чак до брадичката, лежеше Джордж Хаксли. Лицето му бе обсипано с дълбоки бръчки. И въпреки че жената каза, че е зле, очите му бяха ясни и будни.

— Знаех, че ще дойдеш — каза той с тънък глас.

— К-какво имате предвид? — попитах.

— Видях те да идваш — отвърна той и се изкашля. — Дълго преди да дойдеш. Опитах се да кажа на дядо ти, когато беше тук, че не той трябва да идва при мен, а едно момиче с дълги червени къдрици. Но той си помисли, че се шегувам с него.

След това се усмихна, а после кашлицата пак го задави; този път беше по-силна. Жената, която се грижеше за него, му помогна да преглътне няколко глътки вода.

— Н-не знам дали разбирам напълно — казах.

— Не, това не е толкова странно.

Приближих се, дори не се огледах наоколо. Всичко, което виждах в този момент, беше старият болен мъж пред мен.

— Заповядай, седни.

Хаксли погледна асистентката си, а тя веднага донесе един стол за мен. Избута го близо до неговото легло.

— Вдигни го, ако обичаш. Оставя толкова грозни следи по пода.

Той се усмихна криво, докато тя изпълняваше това, което я бе помолил.

— Моля те също така, вдигни ме малко по-нависоко, за да мога да виждам добре новата си приятелка.

Жената взе едно дистанционно, висящо на кабел от леглото, и натисна едно копче. Горната част на леглото се вдигна бавно.

— Да, така, достатъчно е. Благодаря.

— Имаш ли нужда от нещо друго?

— Може ли да стоплиш малко вода за чай? Джули е пътувала дълго време.

— Разбира се.

Жената ми се усмихна.

— Между другото, казвам се Диана — рече тя и протегна ръката си. Подадох своята.

С безшумни стъпки Диана изчезна в кухнята. Когато затвори вратата, попитах:

— Какво имахте предвид, казвайки, че сте знаели, че ще дойда? Искам да кажа, как може да сте знаели за това?

Хаксли вдигна слабата си ръка изпод одеялото и се почеса по челото.

— Семейството ни винаги е било, как да кажа, благословено с някакъв вид ясновидство. Не знам как точно или защо сме придобили тази дарба, но тя действа само понякога. Беше ми лесно с дядо ти и твоите червени къдрици, но не знам защо.

Той се усмихна.

— Значи сте ясновидец? Това ли искате да кажете?

— Мда. Във всеки случай поне съм се научил как да използвам силите и енергията, които през цялото време са в нас и около нас. Просто трябва да знаем как да улавяме честотите и да ги насочваме в правилната посока.

Гледах го озадачено.

— Да, може би не е за вярване.

Засмя се леко.

— Сама ли пътуваш?

Кимнах.

— Знаеш ли, малко след като дядо ти беше тук, из — пратих една книга до… До „Удсвю“, така ли се казваше мястото, където живееш?

— Д-да.

— Но книгата не беше за дядо ти, а за баща ти.

Ококорих очи.

— За татко?!

— Да. Не ме питай защо, просто усещах, че ще му е нужна.

Зяпнах от учудване.

— А каква е била тази книга?

— Беше една черна книга.

— Черна книга ли? Какво е това?

— Знаеш ли, Джули, съществуват много митове за черните книги. Някои хора смятат, че става въпрос за черна магия или сатанизъм. Черните книги разказват най-вече за болести по хората и животните и дават решение на проблемите ни в ежедневието. По тази причина написах и своята. Исках да дам някаква обща представа за помощните средства, които можем да използваме, без да се налага да ходим до аптеката.

— Това ли наричаме домашно лечение?

— Да, може да се каже. Рецепти, техники, ритуали — огромно познание, от което човек само може да помъдрее, ако има желание. Защото трябва да си отворен за това познание. Трябва да вярваш в него. Така погледнато, черните книги са много индивидуални, защото всички ние имаме различни преживявания и това, което действа на един човек, не означава непременно, че ще действа на друг.

Закимах бавно.

— Познавахте ли баща ми? — попитах скоро след това.

— Лично — не. Но с дядо ти станахме добри приятели след посещението му през — коя година трябва да е било — през 93-а или 94-а? Стана ми ясно, че и Джим, и баща ти са хора, опитващи се да разберат миналото. А за да разбереш миналото, съзнанието ти трябва да е отворено. Черната книга, която съставих, не представлява кой знае каква помощ, но имах усещането, че баща ти ще има нужда от нея.

Осъзнах, че не разбирам напълно казаното от Хаксли.

— Имали ли сте други видения за баща ми?

— Какво имаш предвид?

— Никой не го е виждал, откакто си тръгна от нас преди петнайсет години, и сега вече всички са се отказали да го търсят.

— Всички, освен теб.

Погледнах го, след това кимнах бавно.

Хаксли се усмихна.

— Съжалявам, Джули, чак толкова добър не съм. Моят дядо също изчезна един ден преди много години. Много хора издирваха и него. Накрая се отказаха, чак докато много, много години по-късно твоят дядо като по чудо го откри в гората край Холоуей.

Замислих се за изрезката от вестника, която намерих в дневника на дядо, и за непознатия труп от гората Ухурия. После си помислих за мистериозния тъмен мъж в съня ми, мъжа от картината Червената дама.

Възможно ли беше…

Диана влезе с поднос с чаши и кана, от която се вдигаше пара.

— Благодаря, скъпа Диана — каза Хаксли.

Вече започнах да свиквам с милото му приятелско изражение. Диана сипа чай и на двама ни, след това изчезна безшумно. Когато около нас отново настана тишина, Хаксли ме погледна.

— Дядо ми, подобно на мен, също беше необичайна фигура в околността. Неколцина наричат такива като нас шамани. Знаеш ли какво означава да си шаман?

— Не.

— Един учен в областта на религията каза веднъж, че „шаманът е човек, който, заедно със своя дух помощник, се отправя на едно душевно пътешествие към отвъдния свят, за да върне силата обратно на този свят, да бъде от помощ за всички“. Или по-просто казано, шаманът е лечител.

— Като индианците.

Хаксли се засмя.

— Да, може би да. Много хора ни наричат шарлатани, а използват и други имена, които не искам да споменавам пред едно младо момиче.

Чувствах се объркана, но го попитах дали е чувал за Червената дама — както за картината, така и за жената, която е била вдъхновението за създаването й.

Хаксли кимна.

— На картината Червената дама небето е червено, или поне има много червени оттенъци — продължих аз. — Знаете ли защо?

Хаксли отново се усмихна.

— Какво всъщност знаеш за деня, в който Верна Мур е умряла, Джули?

— Не много — отговорих, въпреки че се чудех дали все пак не знам нещо. Мислех си за съня си, в който видях и преживях всичко случило се с бременната жена в пещерата в планината.

— Чувала ли си за северното сияние? Знаеш ли какво представлява?

Сетих се за собственото си преживяване в гората в онзи следобед, когато намерих химикалката. За записките на дядо в дневника. За това, което бяхме учили за северното сияние в училище.

Кимнах.

— Северното сияние се появява далеч на север, най-вече в Норвегия, на север от Северния полярен кръг. Но веднъж на много години се случва да го видим и по на юг в Европа.

— Значи червеното на картината е северно сияние?

— Аурора Бореалис — каза той с висок и внезапно ясен глас. — Много хора смятат, че Галилео Галилей първи е дал име на този феномен през XVII век. Означава „северната сутрешна червена светлина“.

— Но аз си мислех, че северното сияние е зелено, синьо или и двата цвята едновременно?

— По принцип високо на север е такова, но не и ко-гато може да се види тук, на островите. И точно това е станало на 6 юни 1866 година. Случвало се е и още няколко пъти след това.

— Мислите ли, че северното сияние може да обясни какво се е случило с Верна Мур през онази вечер?

— Трудно е да се каже, но във всеки случай не бих го изключил. Знаеш ли какво причинява северното сияние?

Замислих се, опитах се да чуя гласа на Чарлз Фрогъл в главата си.

— Не е ли Слънцето?

— Точно така. Слънцето излъчва светлина и топлина — цялата основа за живот на Земята. Но както има вятър на Земята, така има и на Слънцето. Ветровете там се наричат слънчеви ветрове. Те изпращат електрически заредени частици към Земята и когато тези частици навлязат в земната атмосфера, те се сблъскват с газовете в нея. Тези сблъсъци пораждат огромно количество енергия и по този начин възниква северното сияние.

— Но как тогава северното сияние получава различни цветове?

— Зависи от това на каква височина в атмосферата възниква феноменът. Различните атмосферни газове имат различни цветове. Но едно нещо е сигурно: трябва да проявяваме респект към северното сияние. В ескимоската митология северното сияние се е смятало за посредник между живите и мъртвите. Друг мит казва, че северното сияние всъщност представлява мъртви души, които танцуват по небесната сфера. Говори се, че хора, дори малки градове, са били изсмукани в Космоса заради северното сияние. Дали нещо от това е вярно, не знам.

Преместих се малко по-напред върху стола.

— Дядо ми беше убеден, че Червената дама може да ни каже къде е била създадена химикалката, може би дори по какъв начин. Последното нещо, което направи, преди да умре, беше…

— Какво каза току-що?

— Хм? Кое?

— Спомена някаква химикалка.

— Магическата химикалка. Цялото ми пътуване започна заради нея. Дядо не ви ли е разказвал за нея?

— Не.

Видях, че Хаксли размишлява напрегнато. След това извика:

— Диана!

Диана влезе в стаята.

— Да?

— Ще те помоля за още една услуга.

57

Последвах Диана навън до една колиба, разположена точно до главната къща, и веднага разбрах, че Хаксли е същият като дядо — не изхвърляше нищо, никога не го бе правил. Вътре имаше толкова неща, че човек едва можеше да си намери място, на което да стъпи. Чекмеджетата и сандъците бяха пълни с винтове, гайки, стари и нови кутии с боя, метли, шишета с ацетон, лепило. Върху един рафт имаше всякакви спрейове срещу комари, дрелки с различна големина, върху друг имаше фасонки, закачалки. Освен тях имаше още кошове със стари работни дрехи, стар диван, менгеме, кофи с камъни и не на последно място — беше пълно с дърва.

Диана седна върху един стол пред бюрото и издърпа едно чекмедже.

— Той каза, че е тук — измърмори тя и започна да рови, да вади документи, стари вестници, малки сандъчета, кутии, рамки за снимки и други вехтории.

— И трябва да е имал предвид това — каза тя, извади една химикалка и ми я показа.

Не вярвах на очите си.

Беше същинско копие.

Беше толкова идентична, че ако не бях оставила своята собствена химикалка в Холоуей, щях да си помисля, че това е тя.

Диана ме погледна с въпросителен поглед.

— Какво е това всъщност? — попита.

— Не знам със сигурност — отговорих. — Може би трябва да отидем да питаме господин Хаксли?

* * *

— Някога използвахме тази химикалка в семейството ми — изкашля се Хаксли, след като отново изпрати Диана в кухнята, — когато трябваше да се отървем от лоши неща и да върнем на тяхно място добрите.

Той взе химикалката, погледна я и я завъртя напред-назад.

— Значи някой от семейството ви я е направил?

— Научих се от баща си, а той от своя. И така знанието се предава от един на друг. Да, мисля, че ако не греша, тази химикалка съм направил самият аз.

— Но… как действа?

— Действа така, както искаш да действа. Можеш да пишеш с нея, да рисуваш. По принцип я използвахме, за да напишем нещо, което искахме да се случи. След това трябваше да изгорим листа и да заровим пепелта, за да освободим енергиите.

Опитвах се да осмисля всичко, доколкото можех, но усещах, че не ми се получава напълно.

— Но как тогава една такава химикалка става магическа? Химикалката, която намерих аз, е абсолютно същата като тази и това, което пиша с нея, се случва веднага след това.

Хаксли доби замислен вид.

— Мисля, че знам как — отвърна той не след дълго. — Почти съм убеден, че мъжът, когото Адам Кар е нарисувал на заден фон на Червената дама, е моят дядо. Той помагаше на хората за всевъзможни проблеми и съм доста сигурен, че се е опитал да помогне и на твоята прапрапрабаба, или каквато ти се пада, с едно или друго. Разбираш ли, Джули, когато дядо ти беше тук, направихме една разходка до Маунт Хороу. По някаква случайност се натъкнахме на един процеп в скалата, една пещера, в която влязохме. И бързо разбрахме, че сме се озовали на много специално място.

Спомних си пак картините от съня си.

— В средата на пещерата имаше огнище — ясен знак, че е имало хора там. Освен това намерихме разни неща, които не можеха да бъдат на някой друг, освен на дядо.

— Какви неща?

— Старо хаванче, пестик, стари изсушени растения, някакъв олтар, една желязна тенджера. Класически неща, които ние, шаманите, използваме, за да помогнем, когато някой например е болен или при раждане, за да облекчим болките.

Спомних си предметите от съня си, бременната жена.

Парчетата от пъзела започнаха да се подреждат.

— Нямах съмнение, че това са неща на дядо. Трябваше само да събера две и две. Най-вероятно дядо ми е бил там с Верна Мур.

— Какво мислите, че е станало в такъв случай?

Хаксли прочисти гласа си. За момент се уплаших, че ще започне пак да кашля, но за щастие, това не се случи.

— Мисля, че дядо ми е искал да използва такава химикалка, за да се опита да помогне на госпожа Мур по някакъв начин, но явно нещо се е объркало междувременно. И ако след толкова време химикалката все още е така силна, както казваш, тогава не мога да си помисля друго, освен че в онази вечер е започнал някакъв процес, който така и не е завършил. Поне не по нормален начин. Явно някакви огромни сили са се задвижили.

— И тук ли идва ролята на северното сияние?

— Може би.

— Затова ли семейство Мур сме толкова привлечени от химикалката? Особено когато има северно сияние?

— Вероятно. Не съм съвсем сигурен, но се съмнявам, че други освен вас могат да я използват, тъй като химикалката е трябвало да помогне на твоята прапрапрабаба. Но едно нещо е ясно: други хора могат да създадат копие на химикалката, ако само знаят как да го направят.

— Вие можете ли?

— Да, но не съм го правил от много години. А и се опасявам, че вече е твърде късно за мен. И тук няма някакво точно обяснение, Джули. Всичко зависи от това от какво се нуждае човек и колко силно вярва. Всички ние имаме различни нужди.

— Но това означава ли, че ако успея да създам химикалка със същите способности като другата, тогава трябва да се опитам да, ъх, да я заредя, докато има северно сияние?

Хаксли кимна.

— Но нали няма някого, който да знае кога северното сияние се появява?

— Не. Поне не тук. Ако бяхме по на север, шансовете някой да знае щяха да са много по-големи.

Замислих се пак за дядо. Защо тогава беше толкова важно да се унищожи картината, след като човек се нуждаеше от северното сияние, за да създаде подобна могъща химикалка?

— Последното желание на дядо беше да унищожа Червената дама. Страхуваше се, че картината може да покаже на някого къде химикалката е получила силите си. Това означава, че географията играе важна роля, че мястото, което Адам Кар е нарисувал на Червената дама, е от особено значение. Не мислите ли?

— Разбира се. И аз смятам така.

— А картината показва Маунт Хороу, нали? И точно там с дядо сте открили пещерата, за която разказахте?

Хаксли кимна отново.

— И дядо ти разбра, че има някаква взаимовръзка — каза той. — Тъй като аз съм внукът на мъжа, когото той откри мъртъв в гората.

Кимнах в съгласие.

— Едно странно нещо през онзи ден в пещерата — продължи Хаксли — беше, че Джим, който далеч не беше някакъв атлет, каза, че се чувства здрав и силен вътре. Внезапно вече не беше изморен, не го болеше гърбът. Докато аз, от друга страна… — рече Хаксли и поклати глава.

Можех да си представя как дядо е бил убеден, че силите или способностите на химикалката все още са в пещерата, след като е изпитал абсолютно същото чувство като преди.

Но ако това беше така, може би пещерата все още беше магическа? Може би все още беше възможно да се създаде нова химикалка? Може би затова дядо беше толкова решен да унищожи Червената дама?

— Спомняте ли си къде се намира? — попитах.

— Кое?

Внезапно Хаксли се дистанцира.

— Пещерата — отвърнах нетърпеливо. — Където сте били с дядо?

— Скъпа Джули, оттогава изминаха много, много години. А аз не съм ходил там от последния път с дядо ти.

Той поклати глава, притихна. Имах чувството, че чаках цяла вечност, преди да проговори пак, този път беше по на себе си.

— Знаеш ли, през онази вечер на Маунт Хороу е имало вулканично изригване.

— През онази вечер, когато с дядо сте били там?

— Не. На 6 юни 1866 година. Вечерта, когато Верна Мур е умряла.

— Какво? Но…

— Да, да, знам. Звучи много невероятно. Вулканът не бил изригвал в продължение на много столетия. Докато северното сияние не се появило на небето.

— Невъзможно е това да е било случайност.

— И аз мисля така.

— Дали е имало нещо общо с опита на дядо ви да помогне на моята прапрапрабаба?

— Все повече се убеждавам, че е така.

— Трябва да се кача до пещерата. Можете ли да ми помогнете?

Хаксли ме погледна и веднага разбрах колко безсмислен е въпросът ми. Човекът само лежеше, самият той имаше нужда от помощ за всичко, което вършеше.

— Не си спомням къде е, Джули. Съжалявам. Искаше ми се да мога да ти пом…

Хаксли спря рязко и ме погледна.

— Какво има? — попитах.

Той отмести погледа си.

— Какво има?! — повторих.

— Нищо. Просто… Ъх…

— Какво? Кажете!

— Няма нищо. Не искам…

Изправих се, борех се с желанието си да го хвана и да го разтреса.

— Моля ви!

— Диана!

В очите му се четеше безпокойство. Какво, за бога, се случи?

Диана се появи зад мен.

— Какво има?

— Може ли да изпратиш Джули, ако обичаш?

Говореше бързо, нервно.

— Но…

— Съжалявам — повтори той и ме погледна. — Не мога да ти помогна. Но сега трябва да вървиш. Чуваш ли, Джули, трябва да вървиш! Маунт Хороу е на няколко километра навътре в долината. Има пътека от другата страна на Улманди — там, където два големи явора за застанали един срещу друг. Там трябва да отидеш.

— Но какво трябва да…

— Не знам — започна той с неспокоен поглед. — Не е сигурно, че съм прав, но трябва да последваш пътеката и да намериш своя собствен път. Това е всичко, което мога да ти кажа. Сега върви. Трябва да побързаш.

Исках да го попитам повече неща, но усетих настойчивата ръка на Диана върху рамото си. На излизане се обърнах няколко пъти към Хаксли, но той не гледаше към мен. Беше преместил погледа си към големия прозорец. Не бях сигурна какво гледа. Но това, в което бях напълно сигурна, въпреки че не виждах лицето му, беше, че изглежда уплашен.

58

За щастие, все още имах суперсили, така че натисках педалите толкова здраво, колкото можех, докато се опитвах да избегна най-лошите дупки в асфалта. Оставаше ми само да спукам гума толкова надалече в пустошта.

Мислех си за странното поведение на Джордж Хаксли. Нещо се случи с него. Видя ли нещо, което очевидно само той можеше да види? И защо изведнъж трябваше да бързам?

Бях изминала с колелото 2374 метра от къщата на стареца, когато изкачих един хълм и спрях до една църква. Тя бе построена върху носа на полуостров, граничещ с малко езерце. Спрях, защото в далечината видях голяма планина — планина, която лесно можех да разпозная от Червената дама.

Маунт Хороу.

Върхът беше покрит с бяла снежна шапка, а склоновете бяха като завити с фино изтъкан зелен килим. Единственото нещо, което липсваше от картината, бе Верна Мур на преден план — червената дама, превърнала се в история, усмихната и държаща две деца в ръцете си.

Пред църквата имаше малко квадратно пространство. От добре поддържаната морава стърчаха надгробни плочи. Облегнах колелото си до каменния зид и влязох в гробището. Минах покрай няколко много стари надгробни плочи.

След това се заковах на място. И разбрах защо чувствах, че трябва да вляза там.

Едва можех да разчета буквите върху камъка, но въпреки това усетих топка в стомаха си, когато видях кой беше погребан точно пред мен:

ВЕРНА МУР

21.11.1841-06.06.1866

Това беше тя.

Жената, която сънувах — Верна Мур, в която се бях превъплътила в съня си. Или която може би съм била в предишен живот? Дори рождените ни дни бяха на една и съща дата.

— Значи на теб приличам — казах аз и клекнах пред надгробния камък. Видът на гравираните букви, които едва личаха, ме натъжи. Сигурно беше лежала тук цяла вечност, без някой да я посети.

Толкова самотна.

Не исках да си тръгвам оттук.

Но се сетих за погледа на Джордж Хаксли, отчаянието в гласа му. По една или друга причина трябваше да бързам. Затова се изправих и погледнах надгробния камък още веднъж.

— Ще се върна — казах й. — Обещавам.

Не беше трудно да открия двата явора, за които Джордж Хаксли говореше. Те се бяха наклонили един към друг и бяха направили нещо като порта, водеща към една пътека.

Разтреперих се, когато погледнах към гигантската планина. Никога не съм се страхувала от гората, но планината беше нещо друго. Тя е голяма, пуста и могъща. Просто стои там, сива и черна, и е невъзможно да я преместиш или да я промениш. А аз търсех някакъв процеп, който щеше да ме отведе до пещера, която никой не беше виждал или посещавал в продължение на много, много години.

С какво всъщност се бях захванала?

Пещерата можеше да е навсякъде. Можех спокойно да мина покрай нея, без да я забележа. Колко голям беше шансът да постигна нещо друго, освен болки в краката от вървене? Откъде трябваше да започна да търся?

Просто щях да следвам пътеката, щях да видя накъде води. Това каза и Хаксли. Следвай пътеката и намери собствения си път. Каквото и да означаваше това.

Ходех в равномерно темпо, докато се оглеждах на всички страни. Имах чувството, че вече съм била тук. И може би бях — в съня си.

Застудя. Започнах да се изморявам. Първоначално си мислех, че стръмните хълмове са виновни, но когато забелязах, че зрението ми също се влоши, разбрах, че суперсилите ми са на път да изчезнат. Скоро след това краката ми натежаха като олово. Същото се отнасяше и за раницата на гърба ми.

Опитах се да си кажа, че трябва да се стегна, че няма нищо лошо в това да си уморен, че трябва просто да правя достатъчно почивки и да не мисля, че съм уморена, и тогава всичко ще мине добре. Това ми помогна малко, успях да продължа да вървя през една малка гора. Скоро след това тревата и пътеката бяха заменени от камъни. Спрях и се огледах наоколо. Два големи дъба, разположени точно един до друг, хвърляха дебели сенки върху планинския пейзаж.

Не бях сигурна къде започваше или свършваше Маунт Хороу. Една дълга редица от планини се извисяваше пред мен, а между тях имаше тесни долини.

Тъкмо щях да продължа да вървя, когато се препънах в един камък и паднах напред. Коляното ми се удари в земята и като че ли целият ми крак се парализира. Не можех да се изправя. Стоях и се опитвах да не мисля за болката, не исках в никакъв случай да звъня за помощ. Легнах на земята, за да си почина малко.

Едва сега забелязах, че е започнало да се стъмва. На небето вече блещукаха звезди. Като че ли целият Космос се бе приближил. Усетих колко приятно е просто да лежиш и да гледаш нагоре, да чакаш тъмнината да те обхване и нощта да дойде. Но не можех, трябваше да продължа, затова малко по-късно, когато коляното ми позволи това, се изправих. Кратката пауза ми се отрази добре. Бях си възвърнала част от силите.

Пътеката се извиваше покрай планината, слизаше в малка долина и извеждаше от другата страна, където се разпростираше морето. Като че ли натиснах някакъв превключвател. Вятърът ме посрещна с пронизващ студен въздух. Продължих по пътеката, минах покрай няколко планински процепа, от които падаше вода, но беше невъзможно да се покатеря до тях. Или бяха твърде тесни, или водата течеше толкова бързо, че веднага щеше да ме отблъсне.

Нямах нужда от фенерче, въпреки че носех едно в раницата си. Изгрялата луна беше перфектната светлина.

Нямах представа колко дълго съм вървяла, но започнах да чувствам, че отново оставам без сили. Въпреки това успях да измина цялата пътека покрай планината. Когато двата големи дъба изскочиха наново пред мен, разбрах, че съм била тук и преди. Че тук се препънах, паднах и се ударих.

Отчаяна, седнах върху един камък.

И без всякакво предупреждение нещо ме прободе в корема. Почувствах силна болка, каквато не бях изпитвала никога досега. Болеше ме толкова много, че пропълзях до единия дъб, където имаше малко трева, и легнах там. Не знаех какво се случва, очите ми се напълниха със сълзи, а междувременно забелязах, че става все по-тъмно и по-тъмно около мен.

След това вече не чувствах нищо.

Танцувах във въздуха, разпервах ръце, ритах с крака. Дъбовете се извиваха и превиваха, клоните се биеха едни в други, а листата и жълъдите падаха по земята. Но аз не се интересувах от това. Просто се реех.

В тъмнината.

Сама.

59

— Трябва ми кръв от теб.

— Какво?

— Кръв. Трябва да се смеси с останалите неща.

Погледнах го и зяпнах от учудване.

— Искаш да се порежа сама?!

— Аз също мога да го направя, ако на теб ще ти е трудно. Достатъчни са няколко капки.

Той се приближи към мен с ножа.

— Н-не, не, сама ще го направя — казах аз и взех ножа, прекарах ръка по острието. Беше много остър. Мъжът се обърна и продължи да стрива билки.

— Започна да става достатъчно топло.

Затворих очи и приближих острието към дланта си, стиснах зъби. Скоро след това кръвта се появи.

— Чудесно!

Взе дланта ми и изстиска няколко капки кръв в хаванчето.

— Това ли е всичко?

— Не. Сега е мой ред.

Той взе ножа и на свой ред поряза ръката си.

— 3-защо и твоята кръв трябва да участва? — попитах.

— Защото моите способности ще ти бъдат от помощ — отвърна той. — Ти не си правила подобно нещо преди.

Изстиска няколко капки кръв в хаванчето и разбърка. След това изсипа сместа в желязната тенджера, отиде пак до торбата и извади една малка кутийка и лист. Отвори кутийката и ми показа продълговат предмет — химикалка. Подаде ми листа.

— Напиши това, което искаш да се случи. Твоите най-силни и дълбоки желания и мисли. Когато си готова, ще хвърлим листа в огъня.

— Но тогава той ще изгори.

— В това е целият смисъл. Когато листът гори, освобождаваме написаното на него така, че желанията да могат да бъдат осъществени. Това е красотата на магията с огън. Ако подейства. Затова е много важно да направим всичко по правилния начин.

Пещерата се изпълни с мирис на билки. Той показа химикалката още веднъж.

— Ще заредим тази химикалка и с положителна, и с отрицателна енергия и след това ще използваме само положителната. Ще заключим вътре отрицателната енергия, така да се каже, виждаш ли как горната част на химикалката може да се завърти? — Той показа — завъртя я напред и назад. Кимнах. — Преди да започнеш да пишеш, трябва да завъртиш химикалката на страната, която искаш да използваш. При никакви обстоятелства не трябва да я въртиш в обратна посока. Разбра ли?

— М-мисля, че да.

Той свали тенджерата от огъня и потопи върха на химикалката в сместа, която беше приготвил. След това ми подаде химикалката. Беше приятно да я държа, като че ли бе залепнала за ръцете ми. Завъртях горната част към себе си и написах:

Засили сетивата ми.

Нека не кървя.

Направи ме здрава, дай ми сили.

Не ги оставяй да умрат.

— Добре — каза мъжът. — Така. Сега искам да си представиш това, което си пожела. Кажи си, че си здрава, и си повярвай. Повтаряй си го, докато не се убедиш, че е така. За нищо на света не трябва да мислиш или да вярваш, че ще умреш от кръвоизлив при раждането на децата си, защото иначе точно това ще се случи. Трябва да си мислиш, че ще оцелееш.

Опитвах се да мисля, доколкото можех.

— И се увери, че наистина го мислиш, че не е нещо, което просто изричаш. Положителна енергия! Повярвай в силата на думите и мислите. Протегни ръце нагоре, стегни всички мускули в тялото си, изтласкай потока от сили през главата си и си представи, че цялата енергия, която създаде сега, се освобождава!

Напевният глас на мъжа се връщаше като ехо от стените. Тъкмо щях да затворя очи, за да се концентрирам по-добре, когато една танцуваща светлина влезе през процепа в планината и освети стените на пещерата в червено. Мъжът, който беше тръгнал към кръга, за да пусне листа в жарта, също забеляза пламтящата светлина.

По тази причина не видя къде стъпва.

Препъна се в един от камъните и отвори кръга. Падна напред и не можа да се предпази с ръце. Лицето му се озова в огъня и след не повече от секунда косата му беше обхваната от пламъци. Започна да крещи, опитвайки се да потуши огъня с ръце, но тогава се запали и листът и мъжът го изпусна в пламъците. Същото се случи с тенджерата и химикалката. Всичко попадна в горещата жар.

Скочих, за да му помогна. Свалих връхната си дреха и я увих около ръката му, за да изгася пламъците, но косата му продължаваше да пламти. Писъците от болка отекваха в пещерата. Хванах го за дрехата му и се опитах да го издърпам от огъня, но беше твърде тежък за мен. Междувременно сместа от тенджерата се изсипа в отвора, който водеше до земните недра. Докато дърпах мъжа с всички сили, видях, че той се опитва да стигне с ръка химикалката, която лежеше в пламъците нажежена, сякаш цялата магическа светлина отвън се бе събрала около нея.

С последни сили той се добра до химикалката, изправи се и се хвърли назад към мен, завъртайки се. В момента, в който се строполи до мен, усетих някакъв удар, пробождане. И веднага разбрах какво се бе забило в корема ми.

Химикалката.

Останах без въздух. Свлякох се на колене. Парещата болка пълзеше към корема ми, краката ми. Мислех за децата си. За мъжа си. Децата.

Мъжът пред мен беше заслепен от болката. Вече не можеше да ми помогне. Дори не беше разбрал, че ме е намушкал. Просто взе химикалката и крещейки, се затича в посока на течащата вода.

Болките в корема ми идваха на интервали. Звукът от бързи стъпки и писъци изчезна и бе заменен от плясък на вода някъде в далечината. В огнището дървените трупи пламтяха силно, а червената светлина продължаваше да се плъзга по стените. Танцуващите ивици се насочиха спираловидно към отвора на огнището. Веднага след това нещо в земята под мен започна да трополи. Звучеше като разразяваща се буря с гръмотевици. Звукът се усилваше все повече. Като че ли в земните недра имаше трол, който постоянно прочистваше гласа си. „Вън — казах си. — Не трябва да оставаш тук. Но имаш ли сили да излезеш? Да, трябва да намериш сили. Трябва да излезеш заради все още неродените си деца. “

Изправих се, взех факлата от камъните и осветих с нея наоколо. Търсех процепа в стената, през който бяхме влезли. Трябваше да вървя. Нямах време за губене. Тътенът от недрата на планината ставаше все по-силен и по-силен. Като че ли цялата планина щеше да експлодира всеки момент. С факла в едната си ръка, тръгнах напред наслуки. Правех малки крачки, но болките в корема изцеждаха силите ми.

Не след дълго съзрях светлина, трябваше да сме влезли оттам. И точно в този момент усетих — децата ми бяха на път. Трябваше да потърся помощ, преди да е станало твърде късно!

Излязох. Сгромолясах се. Вятърът се бе усилил. Конят и талигата бяха изчезнали. Но не това ме вцепени, а цветът на небето. Нажежени ивици червена светлина танцуваха над мен и се извиваха по небосвода. Усетих, че светлината ме привлича.

Бавно пак застанах на краката си. „Какво си ти? “ — помислих си, докато гледах втренчено красивата блестяща светлина. В следващия момент пак се чу силен грохот от планината.

Трябваше да продължа да вървя. Положителни мисли. Положителна енергия. Една крачка по-малко.

И тогава в планината зейна дупка.

Събудих се от нещо топло върху лицето ми. Една сърна бе надвесила главата си точно над мен и дишаше.

Първоначално се стреснах, но запазих спокойствие. Все още беше тъмно. Гъстите облаци се бяха спуснали ниско над земята. Сърната направи крачка назад, необезпокоена от моите предпазливи, но шумни движения. Вместо това продължи да ме гледа с влажни блеснали очи.

Надигнах се на лакти. Главата ме болеше, но за щастие, болките в корема си бяха отишли. Явно отново бях „нормална“, тъй като усещах силната болка в тила си, а и сърната не се плашеше от мен.

Сега вече знаех как химикалката бе станала такава, каквато бе сега. Мисля, че ми се изясни и как децата на Верна са получили тези сили, които тя е опитала да придобие сама, откъде е дошла цялата закрила. Химикалката се е забила в корема й точно след като е писала с нея. Листът, върху който е писала, се е запалил, така че всичко написано е било освободено. Не се ли правеше точно така магия с огън?

„Засили сетивата ми. Нека не кървя. Направи ме здрава, дай ми сили. Не ги оставяй да умрат.“ Явно затова не започнах да кървя, когато изскочих от колата в движение, затова се чувствах толкова здрава и силна всеки път, когато използвах химикалката. Също така осъзнах, че всички основни елементи в природата — земя, въздух, огън и вода, са били в близост до химикалката, когато тя е била създадена. Може би това беше причината химикалката да може да призовава природните стихии.

Сърната изпръхтя и кимна с глава, като че ли ми казваше да тръгна след нея. Аз стоях и гледах животното, а то се отдалечи с няколко крачки. След това сърната спря и се обърна пак към мен, направи абсолютно същото движение с главата.

— Какво има? — попитах я с мил глас.

Сърната изпръхтя отново. Тропна в земята и започна да рие с копито.

— Да дойда? Това ли искаш?

Изправих се бавно и я последвах, клатушкайки се. Животното не се уплаши. Само се обърна, видя, че идвам, и след това продължи да се отдалечава от дъба. Прескочи спокойно разпръснатите камъни, в които се бях препънала по-рано.

— Искаш да ми покажеш нещо ли? — попитах.

Животното тръгна към скалата в планината, която беше само на няколко метра от нас. Спря, започна пак да рови с копито в камъните. Отидох точно до сърната. Пипнах я. Погалих меката й, гладка и красива козина. И се сетих за Рудолф. Колко ми липсваше да се увива около краката ми.

— Какво има?

В следващия миг облачната покривка се разпръсна и луната изгря отново. Сърната избяга. Елегантно и грациозно прескачаше камъни и хълмове, а аз стоях и наблюдавах красивото животно. Когато се скри напълно, се обърнах към планината. Лунната светлина очертаваше един голям камък. Пристъпих по-наблизо и поставих ръка върху него.

Бях виждала този камък и по-рано. Видях го в съня си.

И тогава разбрах, че съм пристигнала на точното място. Опитах се да преместя камъка, но той не помръдваше. Бутах го с всички сили, но той оставаше на мястото си.

„Химикалката“ — помислих си. Ако я бях взела със себе си, щеше да бъде много по-лесно. Но тогава сърната нямаше да дойде при мен. Щеше да се страхува от мен. И тогава може би никога нямаше да разбера къде се намира отворът на пещерата.

Поех дълбоко въздух и затворих очи. Опитах се да извикам в себе си последните сили, които имах. Поставих крака между камъните, изритах няколко от тях и след това натиснах пак камъка.

Този път поддаде.

Лека-полека, милиметър по милиметър, успях да го избутам настрани. След това извадих фенерчето от раницата и осветих земята и стените. Въпреки че винаги беше страшно да се вмъкнеш в пещера, този път беше различно. Вече бях идвала тук. В съня си.

С влизането вътре ме посрещна свеж и студен въздух. Камъните, върху които стъпвах, бяха гладки. Правех малки крачки. Звукът от собствените ми стъпки се смесваше с ромоленето на река или поточе в далечината. Плъзнах светлината от фенера по стените на пещерата. Междувременно бавно навлизах все по-навътре.

И тогава го видях.

Един човек седеше там.

Веднага разбрах, че е мъртъв. Седеше с гръб към стената на пещерата. Беше с прокъсани панталони и износени обувки. Направих крачка към него. След това спрях. Осветих го с фенерчето. Имаше яке на червено и черно каре. То също беше прокъсано по ръбовете.

„Не“ — казах си и за момент извърнах поглед.

Не можеше да е вярно.

Не можеше да е той.

Осветих го отново. И като че ли едва тогава осъзнах, въпреки че не разбирах как беше възможно, че в една пещера в планината, далеч-далеч от вкъщи, петнайсет години по-късно съм намерила собствения си баща.

60

Сдържах писъка си, опитах се да дишам. Затворих очи.

Измина доста време, преди да успея да го погледна отново. Това, което беше останало от него.

Явно беше минало известно време, откакто бе умрял. Кожата на лицето му беше почти напълно изсъхнала. Очите му бяха хлътнали навътре. Дрехите едва стояха върху него. Но това беше татко. Разбрах го по показалеца му — липсващата горна част. Разбрах го и по якето му — същото, с което беше на видеозаписа. И никак не можех да схвана как така татко се намираше точно тук.

Осветих с фенерчето наоколо. Забелязах кутии и чанти, в които бе имало храна, остатъци от кълки, които беше гризал, дрехи, купчина дърва, няколко пластмасови шишета от вода — всичките празни.

Тук ли е бил през цялото това време?

Опитах се да проследя погледа му. Какво беше гледал точно преди да умре? Главата му бе обърната към огнището. В средата имаше остатъци от въглища, а върху тях — желязна тенджера.

Сигурно беше седнал тук, за да се стопли. Седял е, докато пламъците не са изчезнали, докато тялото му не се е предало. Ако в пещерата наистина имаше някакви целебни сили, както дядото на Хаксли твърдеше, не трябваше ли да успеят да държат татко жив? Или може би той се бе разболял от някаква болест, която дори пещерата не можеше да излекува.

Погледът ми се спря върху една книга, която лежеше под ръката на татко. Изглежда, че я бе пазил до последно. Отидох до него, вдигнах ръката му, опитвайки се да не мисля какво всъщност държа, и взех книгата. Издухах пепелта от нея.

Извадих фенерчето и осветих книгата. Нямаше заглавие. В скута си татко държеше остатък от молив.

Книгата изскърца, когато я отворих. На първата страница пишеше:

Дневникът на Том Мур

Зяпнах от изненада.

И той ли имаше дневник?

Настаних се до него и осветих това, което беше написал. След това прелистих страницата и зачетох:

Сан Роке, 27 април 1996

Когато бях млад, гледах с пренебрежение на тези, които водеха дневник. Дневниците бяха за момичета в пубертета. А ето че сега самият аз стоя с новозакупен дневник с празни страници пред мен. Малко ми е странно да седя тук и да пиша, но може би ще свикна с времето.

Нямам никого, с когото да се осмеля или да поискам да поговоря. Може би някой ден, ако успея да се установя спокойно на някое място, това ще е възможно. Но имам нужда от място, което е само мое. Човек лесно може да полудее, ако държи всичко в себе си. Лудите хора правят глупави неща. Аз не искам да правя глупави неща, въпреки че повечето хора сигурно си мислят, че е било глупаво да си тръгна от „Удсвю Но аз чувствах, че нямам друг избор.

Седмица след като влязох в гората Ухурия, излязох от другата й страна. Заминах за Харингтън. Укривах се известно време, докато не ме наеха на работа на един товарен кораб, който щеше да отплава за Гибралтар. Парите, които изкарах от пътуването, използвах, за да се сдобия с нови документи. Задържах се на пристанището в Гибралтар за няколко дена, след това заминах за Кадис, Марбея, Фуенхирола — места, на които можеше да намериш работа, без да се изисква особено много от теб — език и така нататък. Опитвах се да не се набивам на очи, доколкото беше възможно.

Сега също продължавам по този начин. Живея на различни места, най-вече в мотели, но никога за твърде дълго време. Съмнявам се, че дори някой познат от стария ми живот да ме зърне, ще ме разпознае. Оставих косата и брадата си да пораснат. Непостоянният скитнически живот направи нещо с мен. Промени ме по някакъв начин. Вече мога да усетя, че не съм човекът, който бях. Но в това е целият смисъл. Така ще бъде, така трябва да е.

Изправих се. Намерих няколко клонки и ги поставих в тенджерата. След това взех една купчина вестници, откъснах няколко страници и ги запалих с кибрита, който носех у себе си. Отне ми няколко минути, докато успея да разпаля огъня, но скоро след това огнището беше запалено. Миризмата на пушек изпълни пещерата, но димът се издигаше нагоре, със сигурност щеше да намери някой процеп, през който да излезе навън. Седнах пак до татко. Прелистих бавно всички страници. Видях, че е изписал почти целия дневник. Щеше да ми отнеме много часове, дори дни, да прочета всичко това. А аз нямах толкова време.

Върнах се на втора страница. Видях, че докато е пътувал от град на град, е следял какво пишат за него по вестниците. Само можех да си представям какво е да се скиташ по този начин. Ден след ден, изкарвайки няколко монети, за да можеш да си позволиш храна и подслон, наблюдавайки хората около себе си, но не смеейки да се запознаеш с никого от тях.

Толкова безкрайно самотен.

На следващата страница имаше само една кратка бележка.

Танжер, 29 май 1996

Получих място на един кораб, който ще ме отведе до Северна Африка. Винаги съм искал да пътувам до Африка. Мисля, че трябва да гледам на нещата по този начин, ако искам да оцелея. Сега имам възможността да разгледам страни, които иначе никога нямаше да видя. Това е единственото положително нещо, което намирам, и трябва да се хвана за него. Африка, идвам!

Усмихнах се, прегледах набързо следващите страници. Видях, че известно време се бе задържал в Северна Африка, докато постепенно не се бе преместил на изток, към морето, а след това се беше прехвърлил в Близкия изток. Няколко години беше прекарал в Азия.

Спрях на една бележка, която татко бе написал малко след като бе пристигнал в Китай.

Шанхай, 4 юли 2001

Днес видях как убиха един човек. Случи се в една задна уличка в центъра. Не знам мотива за това, но горкото момче, което беше на не повече от двайсет и няколко години, беше бито и ритано до смърт. Една банда го бе наобиколила. Продължиха, докато не остана и капка съпротивление от негова страна.

Не можех да сторя нищо. Сигурен съм, че ако се бях намесил, щяха да убият и мен. И тогава осъзнах, че независимо къде се намирам, независимо кого срещам, винаги ще има някого, който иска да причини зло на другите. Колкото и да бягам, тайната пещера, за която татко ми разказа, винаги ще е там. Винаги ще е възможно да създадеш нова химикалка.

Странно е, че трябваше да отпътувам толкова надалеч, за да го разбера.

Изправих се. Значи татко също бе знаел за пещерата. Затова беше дошъл тук!

Беше странно да мисля за всичко, което бе премълчавано в семейството ни в продължение на толкова време, за всички тайни.

Любопитството ми се засили още повече, когато прочетох следващите му записки. Случката в Шанхай го бе накарала да обърне посоката и постепенно се бе приближил пак до Европа. Но не пишеше нищо за това къде се намира. Вместо това все повече и повече пишеше колко зле и колко окаян се чувства.

Адана, 15 юни 2003

Недостатъкът на приближаването до Европа е, че всичко струва повече пари. Пътуване, подслон, храна — всичко става все по-скъпо и по-скъпо, въпреки че аз се задоволявам и с най-евтиното. Усещам също, че силите ми отслабват. Отдавна вече нямам същите сили, които имах, когато отпътувах. Мислех, че бактериалната ми флора ще ме предпази за по-дълго време, но сега се чувствам безжизнен. Уморен. Опитвам се да намеря помощ в черната си книга, която ми е помагала много пъти и по-рано. Но не и сега.

Е, надявам се, че скоро ще премине.

Значи татко бе взел книгата, която Джордж Хаксли му бе изпратил. И явно я беше използвал, точно както Хаксли предполагаше.

Прелистих бързо нататък.

Адана, 11 август 2003

Днес разбрах, че съм мъртъв.

Бях в шок, въпреки че знаех, че е възможно да се случи след толкова много години.

Известие за собствената ми смърт.

Значи не е било само лош сън.

Не знам колко пъти почти се бях връщал, колко често съм мислел, че трябва да има някакво друго решение, така че да можем да живеем заедно, всички заедно. Но щеше да бъде твърде трудно и твърде опасно. И тогава никога вече нямаше да мога да си тръгна от тях още веднъж.

Вчера видях едно малко бебе в детска количка.

Беше момиченце с рижа коса и големи къдрици. Когато майка му забеляза, че ги наблюдавам, забърза крачка и продължи да бута количката, като се обърна, за да види дали не ги следвам. Разбирам я добре — вероятно не изглеждах безопасен, облечен в мръсните си дрехи. Но не можех да откъсна очи от малкото дете.

Сякаш гледах Джули.

И за един кратък миг бях отново у дома. Почти можех да усетя мириса на гората Ухурия, на „Удсвю", на хамбара и нивята. Виждах я как лежи там, в количката си под каменното стълбище, и спи. Но след това се сетих за Червената дама и за брат си и отново си спомних защо бях отпътувал. Защо трябваше да замина.

Най-накрая открих къде ще бъда. Няма да го напиша тук, в случай че някой някога открие тези страници, но знам, че веднага трябваше да тръгна натам. Ако има нещо, което разбрах през всичките тези години, то е, че злото е навсякъде и ние не можем да направим много, за да го спрем.

Но аз ще направя и малкото, което е по силите ми.

Мисълта за това, което ще се случи, ме изпълва със сили. Мисля си за живота, който оставих зад себе си, за това, което ми предстои. Мисля за нас, за всичко, което имахме, всичко, което изгубихме.

Господи, колко ми липсват момичетата ми.

61

Оставих книгата, едва преглътнах и погледнах баща си.

— Не е трябвало да отпътуваш — казах повече на себе си, отколкото на него. — Не е сигурно, че щеше да се случи това, от което си се страхувал. Може би щеше да намериш друг начин да решиш проблемите. Може би историята щеше да е друга.

Но не можех да си помисля за по-голяма жертва от тази. Да се откажеш от собственото си щастие заради щастието на другите.

Прелистих нататък. Следващата записка беше чак година и половина по-късно.

Улманди, февруари 2005

Отне ми известно време да намеря това място, но сега, след като съм тук, знам, че това беше правилното решение. Знам го, защото, когато дойдох тук, веднага се почувствах по-добре. Спомням си, че татко каза, че пещерата му е подействала изцелително, че дори зрението му се подобрило. Навярно има някакви специални сили и енергии тук вътре.

Мисълта, че Верна Мур е била е пещерата, ме изпълва с някакво спокойствие. По някакъв начин ми носи смисъл и на мен. Ще стоя тук и ще пазя, ще се погрижа повече никой да няма възможността да използва пещерата за нещо подобно. Човек не трябва да си играе с природата.

Направих няколко разходки до Улманди, за да напазарувам. Имам храна, дрехи и гориво, така че ще се справя до края на зимата. Накладох огън, направих си легло от вестници и разни парцали. Ще се възползвам от силата, с която се сдобих, откакто съм тук, за да направя обстановката възможно най-уютна. Купих си свещи и свещници. Може би с времето ще стане хубаво тук. Откакто напуснах „Удсвю не съм се чувствал у дома си на никое място. Но сега се чувствам у дома.

Надявам се, че всички са добре, че са живи и водят добър и спокоен живот. Затова правя това. Колко е странно. Да съм далеч от всичко, далеч от тях. И въпреки това ги чувствам близо до себе си, може би по-близо, отколкото някога са били.

За първи път от дълго време съм гладен. Ще си приготвя малко храна. Навън цари страшна зима. Стените на пещерата са замръзнали. Но огнището сигурно ще успее да ме стопли и да ме накара да се чувствам добре. Има някаква специална топлина в него, която навлиза дълбоко, дълбоко в мен.

Е, дневниче, беше хубаво отново да попиша малко. Обещавам, че сега, след като съм си у дома, ще се опитам да пиша тук по-често.

„Господи! — казах си. — Какво ще правя с всичко, което установих?“

Не можех да се върна обратно в Холоуей и да разкажа, че съм открила татко, въпреки че хората би трябвало да знаят какво е направил. Но това щеше да разкрие мястото, на което химикалката бе създадена, и те щяха да тръгнат насам, за да го видят. Тогава всичко, за което татко се бе жертвал, щеше да е напразно.

Хрумна ми една идея. Но не можех да я осъществя, преди да свърша с четенето. Затова продължих да разлиствам по-нататък. Прочетох за живота на татко в пещерата, за живота навън, за радостта му да е близо до природата, за новите неща, които е открил. Но постепенно, докато дните, седмиците и месеците се изнизвали, татко забелязал, че силите му се изчерпват. Минавало все повече време между посещенията му в цивилизацията, където си набавял вестници и малко храна. Вече не пишеше дни и години. Към края на дневника бе осъзнал, че ще умре. Почеркът му бе станал по-нечетлив и аз едва успях да разчета последната му бележка.

Вече не мога да ходя. Нямам храна.

Не правя почти нищо. Не мога да ям нищо. Не знам колко време минава. Дори не знам коя година е. Но това не е толкова страшно.

Стига ми.

Като се обърна назад към живота си, знам, че няма такова нещо като пропиляно време. Пътищата, по които поемаме, ни оформят — те не могат да се извървят наново, но могат да оставят дълбоки рани в нас. Всички ние имаме своите белези. По този начин избираме за кое си струва да живеем.

Това беше моят избор и аз не съжалявам за него. Винаги ще има зло, винаги ще съществува някоя химикалка. Това, което можем да направим, е да вършим колкото може повече добро във всяка минута от нашия живот, а след това да се опитаме да повярваме, че доброто ще победи. Ако има нещо, за което да съжалявам в този живот, то е, че никога не дадох достатъчно шанс на доброто. Не вярвах достатъчно в него.

Тези редове са към своя край, но виждам, че и без това почти изписах дневника. Така погледнато, това е един подходящ финал. Като бях малък, си мечтаех да напиша книга. Сега успях да го направя. Надявам се, и същевременно не се надявам, някой някога да я намери.

Лека нощ.

Миранда, Джуди, Джули. Обичам ви.

Светлината от огъня все още осветяваше стените, когато затворих книгата и се опитах да преглътна. Въпреки че най-много от всичко исках да остана при татко, се изправих. Не бях пътувала толкова надалече и толкова дълго, без това да доведе до нещо. Трябваше да продължа. Трябваше да има някакъв смисъл.

Само че все още не го откривах.

Отидох до пламъците и хвърлих още малко дърва, които веднага бяха обхванати от огъня. Погледнах книгата за последен път, след това внимателно я сложих между дървените трупи. Димът се увеличи и се издигна високо. Харесваше ми да вярвам, че думите, написани от татко, сега бяха освободени. Може би щяха да стигнат до повече хора, не само до мен.

Дълбоко в земята под мен някакъв силен тътен ме накара да се разтреперя. Отне ми само секунда да разбера, че земята се тресе. Звук, наподобяващ гърмящ басов глас, идваше все по-близо и по-близо. И тогава се сетих за погледа, който Джордж Хаксли ми хвърли, за внезапното видение, което получи, и как каза, че трябва да побързам.

Беше видял именно това.

Беше видял, че Маунт Хороу ще изригне отново.

И искаше да намеря татко, преди да е станало твърде късно!

62

Трябваше да изляза оттук.

Но какво щях да правя с татко? Не можех просто да го оставя там.

Бях принудена да тръгна без него, нямах друг избор. Никога нямаше да успея да го изнеса от пещерата. Освен това вероятността тялото му да се разпадне беше голяма. Само мисълта за това ме караше да ми прилошее.

Отново се чу тътен, този път още по-силен. Цялата пещера се разтресе. Загубих равновесие и отстъпих встрани, за да не падна. Огледах се наоколо, взех фенерчето и осветих процепа, през който бях влязла. Затичах се към него. Още един гръм. Паднах. Подпрях се на ръцете си. Изгубих фенерчето и настана мрак. Единствено светлината, идваща от процепа, очертаваше пространството около мен. С ръце, опрени в земята, усетих, че топлината в планината се е покачила. Беше въпрос на време цялата планина да бъде залята от лава.

Пак се насочих към изхода, но заради един силен тътен, от стените на пещерата започнаха да се откъсват камъни. Един от тях се бе насочил право към мен, но аз успях да го избегна в последния момент. Междувременно виждах как процепът в планината става все по-малък и по-малък.

— Не! — извиках. Чувствах се така, сякаш съм в лодка, която се люлее наляво-надясно в бурното море. Малко по малко се приближавах до изхода, но камъкът, който закриваше отвора на пещерата, всеки момент щеше да се катурне. В следващия миг цялата светлина изчезна. Планината се успокои за няколко секунди и аз използвах възможността да изтичам до камъка. Започнах да го бутам и удрям, но той изобщо не помръдваше.

Бях затворена вътре.

От недрата на земята отново се чу тътен. Обърнах се и несигурно запристъпвах в посока към звука от течащата вода. Мъжът, който се бе опитал да помогне на Верна, бе намерил спасението си, скачайки в реката.

Трябваше да сторя същото.

Препънах се в нещо и когато се наведох, разбрах, че това е изгубеното ми фенерче. Включих го отново и открих една найлонова торбичка сред остатъците от храна на леглото на татко. Извадих мобилния си телефон от раницата и го увих с найлона. След това пак завързах раницата си колкото може по-здраво. Не бях сигурна, че това е достатъчно, за да предпазя телефона от водата, но не знаех какво друго мога да направя.

След това се обърнах към татко. Седеше, облегнат до стената, с глава, леко накривена настрани. Светлината от пламъците го осветяваше. Искаше ми се да имам повече време, за да си взема сбогом с него по по-добър начин, но в следващата секунда земята отново се раздвижи. Като че ли един плътен, ръмжащ глас се извиси от планината. По стените на пещерата се появиха нови цепнатини. В главата ми остана само една мисъл и тя беше да стигна до реката. Тя трябваше да ме отведе вън от планината по някакъв начин, така че се забързах към водата. Чувах я някъде навътре. Паднах, но не усещах болка. Нямах време за това. Вместо това просто се изправих и продължих да тичам с всички сили.

Стигнах до брега на реката и без да се замислям, скочих вътре. Озовах се чак на дъното. Едната ми ръка се удари в камък, но всичко, за което мислех, бе да изплувам обратно. Когато разцепих водната повърхност, едва успях да си поема въздух. Водата беше леденостудена! Същевременно забелязах, че течението е силно, и въпреки че винаги съм била добра в плуването, нямаше смисъл да се съпротивлявам на силите на водата. Трябваше просто да се оставя да ме отведе някъде. Понеже вече нямаше пламъци, които да осветяват околността, не виждах нищо.

Шумът на водата се смесваше с грохота, който идваше от недрата на планината. Мятах се и плясках с ръце, заплувах надолу по течението и едва успявах да държа главата си над повърхността. Глътнах вода, удрях се в камъни и скали, а същевременно се придвижвах все по-бързо и по-бързо. Потънах пак. Във водата падаха камъни. Нови парчета скали се откъсваха и се сгромолясваха точно до мен, но пред себе си вече виждах светлина, идваща от една пукнатина, която с всяка секунда ставаше все по-голяма и по-голяма. Същевременно тресенето на земята под мен се засили и в момента, в който чух оглушителен тътен, бях изхвърлена навън през пукнатината.

Замятах ръце, крещейки, но нямаше за какво да се хвана. Полетях във въздуха. Усетих, че падам. И преди да успея да си помисля нещо друго, разцепих водата със силен плясък. Ушите ми зазвъняха. Отворих очи, но не виждах нищо, освен пенещата се буйна вода. Заритах с крака и бавно започнах да плувам нагоре. Гръдният ми кош щеше да се пръсне, но малко преди да вдишам вода, изскочих на повърхността и си поех въздух. Дишах, плюех, гълтах и пак плюех вода и се опитвах да установя къде се намирам. Зад мен пушекът се бе разположил на небето като сив похлупак.

Заплувах към сушата, а вълните заливаха лицето ми. Измина като че ли цяла вечност, преди да усетя твърда почва под краката си. Легнах върху пясъка и започнах да дишам. Останах така, гледайки как лавата се стича по планинския склон на величествения Маунт Хороу.

63

Изправих се бавно и започнах да тичам. Гледах да съм възможно най-близо до водата. Мокрите ми дрехи бяха полепнали по тялото. Беше трудно и мъчително да се придвижвам по мекия мокър пясък. Когато почувствах, че съм се отдалечила достатъчно, се обърнах и видях как при срещата на стотиците градуси топлина с ледената вода лавата издава съскащ звук и образува горещ облак от пара.

Навярно дядото на Джордж Хаксли бе поел по абсолютно същия път. Не знаех как се беше озовал в гората на осем километра от Холоуей, но може би бе тръгнал да бяга, тъй като е бил отговорен за смъртта на двама души. И може би също като мен, когато носех химикалката в раницата си, бе чувствал, че това е голям товар. Може би хората го бяха наблюдавали, може би се бяха опитвали да му отнемат химикалката, затова накрая бе решил да я зарови. Сигурно бе мислил, че химикалката е коренът на всички негови проблеми, затова се беше отказал от нея. След това беше продължил бягството си към гората Ухурия, където се бе скрил и по-късно бе умрял.

Помислих си за татко, който лежеше там някъде, заобиколен от топлина, дим и падащи камъни. Ако не друго, поне това беше някакъв вид погребение. Беше погребан на мястото, което наричаше свой дом.

Може би имаше някакъв смисъл във всичко това. Може би пещерата бе изиграла ролята си, а планината бе съхранила татко достатъчно дълго време именно за да мога да го открия. И да намеря отговорите, които търсех.

Изпратих една въздушна целувка към планината.

— Сбогом, татко — прошепнах.

* * *

Намерих колелото на Маделин Кар точно там, където го бях оставила, и поех по дългия път обратно към Ривърбенд. Не посмях да се отбия при Джордж Хаксли, въпреки че исках да му разкажа какво съм открила. Имах чувството обаче, че той знаеше въпреки това. Освен това предполагах, че в Холоуей вече са започнали да ме издирват.

Маделин Кар потвърди опасението ми, когато пристигнах при нея, чувствайки се по-уморена от всякога. Бяха ме обявили за издирване, така че реших, че ще се обадя на Джон Мериуедър веднага щом се снабдя със сухи дрехи, малко храна и нещо за пиене. Изглежда, че мобилният ми телефон бе оцелял. Включих го и го оставих да се зарежда, докато лакомо похапвах от фантастичното ястие с еленско на госпожа Кар. Никога не бях яла нещо по-вкусно.

Няколко часа по-късно седях във влака и гледах през прозореца ливадите, горите, пътищата и езерата, покрай които минавахме. Имах смесени чувства. Бях щастлива, че все още съм жива, че получих яснота какво се е случило с татко. Бях благодарна за всичко, което беше жертвал заради мен. Но същевременно бях безкрайно тъжна, че той си бе отишъл завинаги. Въпреки че някъде дълбоко в мен усещах, че е мъртъв, никога не бях престанала да се надявам. А сега се чувствах по-празна и по-самотна от всякога.

Дали беше така, защото вече нямаше на какво да се надявам?

Разбира се, можех да се надявам, че мама ще се оправи, че ще намеря сестра си и тя изобщо няма да бъде зла. Че трите заедно ще можем да живеем в „Удсвю“ и ще станем пак едно семейство. Но не вярвах в това.

От друга страна, знаех какво трябва да направя. Татко бе отпътувал за Улманди, за да пази мястото, на което химикалката бе станала такава, каквато е, за да не може никой да отиде и да създаде нова. Той беше свършил своята част от работата.

Сега аз щях да свърша моята.

Щях да унищожа химикалката.

Само мисълта за това ме разтреперваше. Дали щях да успея да го направя, когато хванех пак химикалката в ръка и усетех колко приятно е да я държа?

Маргарет ми беше показала как мога да вляза в интернет през телефона, така че отворих няколко онлайн вестника, които тя беше запазила. В „Холоуей Диспеч“ една от основните новини беше за мен: „За втори път и в кратък интервал от време бе обявена акция по издирването на шестнайсетгодишната Джули Мур от Холоуей. И случаят отново има щастлив изход. Точно къде е била този път, засега полицията не иска да съобщи.“

Разгледах и няколко други новини, докато влакът се клатушкаше и потропваше по релсите под мен. В Шормаут все още било мрачно и тъмните облаци над града през последните дни отприщили толкова много дъжд, че кметът бил наредил евакуация. Но според статията в града все още имало хора.

Имаше и снимки оттам. Снимки на хора, които носят децата си на рамене, докато те самите са във вода до кръста. Някои дърпаха с въже канута и надуваеми лодки, в които навярно бяха събрали най-ценните си вещи от дома. „Господи! — помислих си. — Химикалката ли беше виновна за това? Аз ли бях причинила всичко това?“

Помислих си за това, което мъжът със сребристата коса ми бе казал онзи път в таксито — че ще ме откара до Шормаут. Ако помнех правилно, тези облаци се бяха появили над града горе-долу по същото време, когато открих химикалката. И колкото повече я използвах, толкова по-лошо ставаше времето.

Но защо валеше в Шормаут, а не там, където се намирах аз? Там, където беше и самата химикалка?

Подскочих, защото телефонът ми иззвъня. Номерът беше непознат. Не бях звъняла на друг, освен на Маргарет, на психодиспансера, където бе мама, и на Джон Мериуедър преди час. Оставих го да звъни. „Сигурно някой е объркал номера“ — помислих си, облегнах се обратно на мястото си и се опитах да се отпусна. Но след няколко секунди телефонът пак иззвъня. Същият номер.

Този път отворих.

— Да?

Настана тишина за известно време.

— Здравей, чуваш ли ме?

Гласът беше мъжки. Запуших другото си ухо с пръст, така че да заглуша другите звуци.

— Да, горе-долу. Кой си ти? Какво искаш?

— Джули ли е на телефона? Джули Мур?

— Да. Кой се обажда? Откъде взе номера ми?

— Това не е толкова важно. Кой съм аз — също. Но трябва да говоря с теб. Става въпрос за сестра ти.

Надигнах се.

— Сестра ми?

— Да. Нямаме много време. Трябва да ми помогнеш.

— Аз? Как да пом…

— Моля те — продължи мъжът. — Просто ме чуй. Окей? Обещавам ти, че няма да причиня нищо лошо нито на теб, нито на сестра ти. Даже точно обратното. Аз… Аз…

На заден фон нещо капеше ритмично. След това се затръшна врата. Шумът намаля.

— Джули, чуй ме. Никой не остана тук, освен сестра ти.

— Какво имаш предвид?

— Всички избягаха заради наводнението. Навсякъде се стича вода!

Изправих се от мястото си. Излязох в коридора, където беше още по-шумно, но пък нямаше никакви хора. Запуших свободното си ухо, доколкото ми беше по силите.

— Какво всъщност искаш да кажеш? Да не би сестра ми да е заключена в стая, която ще се напълни с вода?

— Да! Мисля, че искат да я оставят да се удави!

— Тогава я пусни на свобода!

— Никога не съм имал ключ за стаята й и не знам къде е той. Трябва да побързаш!

— Но… но какво смяташ, че трябва да направя аз? Не може ли просто да се обадиш на полицията?

Мъжът въздъхна.

— Почти не са останали хора в града, Джули. А и ако повикам полиция, ще се озова в затвора. Трябва да дойдеш.

— Но какво ще успея да направя аз, след като ти не можеш да направиш нищо? Никога в живота си не съм отключвала врата без ключ!

— Чичо ти Уейн ни разказа за някаква химикалка, която си намерила и с която човек може да прави чудеса. Можеш да опиташ да отвориш вратата с нея.

„Това е клопка — помислих си. — Това със сигурност е клопка.“

Помислих добре, след това отговорих:

— Трябва да се уверя, че говориш истината.

— Джули, нямаме време да…

— Изпрати ми нейна снимка. Искам да видя, че е жива, че наистина говориш за сестра ми.

— Не мога, защото няма как да вляза при нея.

— Добре. Чао.

— Чакай, чакай! Не затваряй!

Спрях, стори ми се, че говореше искрено.

— Трябва да разбереш, че няма как да вляза при нея и да я снимам.

Помислих пак.

— Добре, тогава имам един въпрос към теб. Сестра ми носи ли някаква верижка на врата си?

За секунда настана тишина.

— Откъде знаеш?

— Опиши ми я.

— Джули, аз не разбирам много от колиета.

— Трябва да знам дали това е Джуди.

Той въздъхна отново. Секундите ми се струваха като часове.

— Мисля, че е колие със скорпион на него — каза той накрая. — Това достатъчно ли е?

64

Очаквах, че Джон Мериуедър или попечителят ми, или може би дори двамата взети заедно ще стоят на перона и ще ме чакат, когато влакът, в който седях, бавно навлезе в Холоуей. Затова отидох най-отзад във влака и плъзнах настрани една врата.

Подадох глава навън, забелязах някакви гъсти храсти, които изглеждаха достатъчно меки, и скочих. Един клон, който не бях видяла, се заби в бедрото ми и аз изпищях от болка. Останах да лежа сред шумата, тревата и малките камъчета, докато се опитвах да прогоня болката. Донякъде успях. Скоро след това успях да се изправя. Огледах се на двете страни и пресякох релсите.

От другата страна се изкачих по малко хълмче, където един мост минаваше над релсите. Прескочих една ограда и излязох на тротоара. Опитах се да се държа възможно най-естествено, но усещах, че хората все пак ме зяпаха.

Тъкмо се бях запътила към един от страничните входове на гарата, когато някакъв мъж в полицейска униформа застана на пътя ми. Шмугнах се зад една дебела колона и изчаках да отмине. Не беше сигурно, че той знаеше коя съм, но не исках да рискувам. За нищо на света не исках да ме спрат сега.

Полицаят патрулираше тихо и спокойно и се оглеждаше наоколо. Когато изчезна от погледа ми, се вмъкнах в огромната сграда и си купих автобусен билет до Шормаут.

Докато чаках автобуса да дойде, осъзнах, че всъщност вече доста дълго време бях оставена на спокойствие. Защо чичо Уейн не бе направил още опити да ме хване? Не вярвах, че се е успокоил и е решил, че не иска да притежава химикалката. Може би просто чакаше правилния момент?

А беше ли дошъл този момент сега?

Можеше да се случи така, че да попадна директно в капана, но сестра ми имаше проблеми. И въпреки че навярно беше и луда, и зла, въпреки че най-вероятно щеше да се опита да ме убие, ако ме видеше, бях длъжна да се опитам да я спася. Нали и татко го беше казал в дневника си. Да се осмелиш да вземеш правилното решение. Да се надяваш, че доброто ще победи.

Автобусът спря на няколко метра от мен и вратата се плъзна. Шофьорът на автобуса ме погледна, а аз размишлявах. Представих си Джуди — сама, уплашена, докато водата се стича от покрива над нея.

След това се качих в автобуса.

Заради многото вода бях принудена да извървя последните метри от пътя пеша. Колкото повече приближавах града, толкова повече хора срещах в обратната посока. Всички ме гледаха странно. Неколцина се опитаха да ме спрат и казаха, че съм луда да влизам в града, но аз не ги послушах.

Не след дълго дъждът ме посрещна. Тежки едри капки се забиваха в лицето ми. Подгизнах за секунди, но малко по малко успявах да се придвижа напред.

Шормаут приличаше на призрачен град. Всичко бе изоставено. Уличното осветление не работеше, а насред града имаше огромно количество вода. Не можех да разбера къде свършва градът и къде започва морето. Ако сестра ми беше заключена някъде там, значи нямахме много време. Ако не бе мъртва вече.

Но нямаше ли да съм забелязала това по един или друг начин?

Бяхме се уговорили да се срещнем при статуята на един кит на входа на града. Мъжът, който накрая на разговора сподели, че се казва Алекс, трябваше да носи червена шапка с козирка. Когато дойде, беше лесно да го разпозная. Реших, че мога да му се доверя. И без това нямах време за друго.

На отделни места водата вече стигаше до кръста. По улиците около нас се стичаше боклук. Колкото повече навлизахме в града, толкова повече изгубвах надежда. Всички мазета бяха пълни с вода. Никой не можеше да оцелее при подобни условия.

Куражът ми се върна, когато стигнахме до един парк, разположен малко по-нависоко. Къщите и апартаментите там не бяха засегнати така силно.

— Ето тук — изпъшка Алекс, когато спряхме пред един плет, ограждащ голяма къща. Тревата в градината бе подгизнала от вода. Обувките ми започнаха да джвакат по двора.

— Тя е долу, в мазето — каза той. — Трябва да влезеш от задната страна.

Послушах го и заобиколих къщата. Между две дървета беше монтирана люлка, а на тухлената стена бе подпряно колело. Плетът около къщата скриваше гледката на съседите. Намерих бързо вратата, за която Алекс говореше. Махнах мократа коса от очите си и отворих вратата.

Ококорих се.

Водата стигаше чак до стълбището.

Ако имаше някаква стая там долу, то тя вече бе наводнена!

Хвърлих раницата си и започнах да слизам по стълбите. Водата се покачваше бързо и стигаше до ходилата ми, корема, гърдите, врата. Държах се за парапета. Слизах все по-надолу и по-надолу, докато водата не закри и главата ми. „Джуди — помислих си, когато краката ми стигнаха пода, — къде си?“

Водата беше мътна, но успях да видя, че около мен има само стени. Отпред, в далечината, забелязах врата.

Джуди трябваше да е тук.

Започнах да плувам под водата. Усетих как тялото ми ускори движението си и не след дълго бях пред вратата. Беше отворена.

Преплувах през нея. Едно легло беше закрепено здраво за пода. Имаше и тоалетна. На тавана и стената имаше камера.

Сестра ми е била тук. Но къде беше сега?

Осъзнах, че въздухът не ми достига. Имах нужда да си поема въздух веднага, така че заплувах обратно към стълбището. Когато приближих повърхността, забелязах, че някой ме чакаше горе. Когато изскочих от водата, очаквах, че ще видя мъжа, който ме доведе дотук.

И аз наистина го видях.

Но Алекс беше придружен и от чичо Уейн.

И двамата се усмихваха.

65

— Свещена простота!

Чичо ми се смееше, а аз издърпвах мократа си коса назад. От мен се стичаше вода. Дрехите и обувките ми бяха подгизнали. Дишах бързо и тежко и гледах Алекс, който уж щеше да ми помогне.

„Добра актьорска игра“ — помислих си. Значи все пак се оказа капан.

— Беше ли освежаващо плуването?

Противната усмивка на Уейн не слизаше от лицето му. Не отговорих, само гледах раницата в ръцете му.

Моята раница.

— Къде е сестра ми? — попитах, опитвайки се да спечеля малко време.

— На място, което изобщо не е толкова наводнено — отговори Уейн. — Ще се срещнем с нея след малко.

След това бавно развърза раницата ми и погледна в нея. Започна да тършува. Вдигна поглед към мен.

— Къде е? — попита.

— Кое?

— Не се прави на глупачка, Джули. Химикалката, разбира се. Носеше я със себе си.

— Не е вярно — отвърнах предизвикателно.

По лицето на чичо Уейн се изписа несигурност.

— Лъжеш — каза той.

— Не е у мен — отговорих. — Сериозно ли мислеше, че съм толкова глупава?

— Тогава къде е? — попита той и захвърли ядосано раницата.

— Няма да отговоря, докато не ми кажеш къде се намира сестра ми. Искам да я видя.

Чичо Уейн кимна бавно. След това на лицето му отново се изписа усмивка.

— Сигурна си, че си помислила за всичко, така ли?

Не отговорих, само го гледах сериозно.

— Е, можем да уредим нещата. Изчакай малко.

Той извади един мобилен телефон от джоба си и натисна няколко пъти по него. След това се обърна към мен. Първоначално не разбрах нищо. Появи се снимка. Една жена, която, изглежда, спеше, седеше завързана за стол. Зад нея стоеше мъж, опрял нож в гърлото й. Едва когато погледнах снимката по-отблизо, разбрах коя беше жената.

Мама.

66

— Трябваше да я убия — каза чичо Уейн със студения си противен глас — още щом баща ти, този малък страхливец, избяга, за да спаси собствената си кожа. Но оставих и теб, и майка ти, в случай че ми потрябвате някой ден. Е, явно съм грешал.

Чичо Уейн разпери ръце и се усмихна лицемерно.

— Ах, лошо и срамно е да си толкова умен. Но аз не съм виновен. Роден съм такъв!

— Моля те, не й причинявай нищо.

— Ха-ха. Сега вече звучиш по друг начин.

— Ще направя каквото искаш. Ще ти донеса химикалката.

— И аз това си мислех. Така — къде е тя?

Въздъхнах.

— Ще ти покажа.

Взех раницата си. На излизане от наводнения град не продумах нищо, освен че ще се върнем в Холоуей. Мислех за мама, за това как е тя, къде е, какво й правят. Нищо от това нямаше да се случи, ако не бях намерила химикалката и не бях започнала да ровя в миналото. Тогава дядо и Чарлз Фрогъл още щяха да са живи. А Рудолф още щеше да търси мишки в хамбара.

Беше лесно да го кажа сега, но не помагаше. Сега трябваше да спася мама. Да спася Джуди. Да спася себе си.

Но как щях да се справя?

Ако само можех да използвам химикалката за последен път. Тогава можеше да се измъкна от това, да измисля нещо умно. Вместо това трябваше да я дам на чичо Уейн и да се надявам, че той ще ни пощади. Но вероятно той нямаше да го направи.

Настаниха ме в една кола между двама мускулести мъжаги, които миришеха на пот. Чувствах се като заклещена между две стени. Чичо Уейн седна отпред до шофьора със сребриста коса. Погледите ни се срещнаха в огледалото за задно виждане.

— Не трябваше да звъниш в „Карик Лодж“ онзи път, Джули — каза чичо Уейн и се завъртя към мен.

— Какво искаш да кажеш?

— Така проследихме мобилния ти номер. Да не мислиш, че не съм държал майка ти под наблюдение, откакто намери химикалката? Откакто дядо ти умря?

Той изцъка с език.

— Мислех, че си по-умна, отколкото се оказа.

Прииска ми се да го ударя.

— И тогава остана само да ти се обадим и да се престорим, че ще оставим Джуди сама тук, да се удави. Все пак реших, че по този начин ще дотърчиш веднага.

Уейн се усмихна широко. Гледах навън през страничния прозорец, докато се опитвах да измисля някакъв хитър план.

Без резултат.

— Кажи ми, Джули — продължи чичо Уейн, — на кого от своите родители си по-ядосана всъщност? На баща си, защото просто се изпари, или на майка си, защото така и не успя да го преживее?

Правех се, че не го чувам.

— Питам от любопитство, защото аз самият никога не съм имал родители, поне не и в собствените си очи, след като те ме захвърлиха в една институция като малък. Но предателството, което моите родители извършиха спрямо мен, не е много по-различно от предателството, което твоите родители са извършили спрямо теб.

Трябваше да се овладея, за да не започна да протестирам.

— Какво мислиш да правиш с нас? — попитах вместо това.

— Изчакай и ще видиш — каза той с лицемерна усмивка. — Само почакай да видиш какво ще направя, ко-гато химикалката се озове в ръцете ми. Трябваше да е моя още преди много години.

Изсумтях отново, мислейки напрегнато.

И тогава се сетих какво мога да сторя.

Беше добър план. Смел план. Но можеше и да подейства.

Само трябваше да изиграя картите си правилно.

67

Не казах къде в Холоуей ще отидем, преди да влезем в центъра.

— Значи тук трябва да дойдем? — попита чичо Уейн, когато помолих шофьора да спре пред голямата сграда на централната гара.

Кимнах и слязох. Небето над мен беше сиво. Лъхна ме лек ветрец.

Изкачих първа стъпалата към входа, а Уейн и хората му ме следваха по петите. Както винаги, на гарата гъмжеше от хора. Не срещнах погледа на никого, само мислех и се молех вътрешно за нас.

— Ето тук — казах не след дълго и спрях на няколко метра от сейфовете за съхранение на багаж. — Изчакайте тук, докато я взема.

— Само не се опитвай да ни излъжеш, Джули.

— Не мога и да си го помисля.

След това отидох до сейфа с номер 967, бутнах ключа, завъртях го надясно и отворих вратичката. Притаих дъх, трябваше да съм бърза. Вмъкнах ръката си вътре и бързо натиснах полицейската аларма три пъти.

— Чакай, какво направи току-що?

Не отговорих, вместо това отворих кутийката и извадих химикалката, грабнах тефтера, завъртях горната част на химикалката в противоположната на мен посока. След това откъснах един лист и написах пет букви на него.

И зачаках.

Хартията пред мен започна да свисти, когато буквите станаха видими.

МЪГЛА

В следващия момент студен вихър нахлу през главния вход на гарата и над цялата сграда се спусна тежка мъгла. Само след няколко секунди вече беше невъзможно да се види каквото и да било. Но аз знаех накъде трябва да вървя, а и сега, когато бях използвала химикалката отново, можех да виждам добре и ясно. Имах чувството, че нося рентгенови очила. Виждах стълбището пред себе си, а хората крещяха панически. Гласът на чичо ми надвикваше всички други:

— Намерете я! — ревеше той. — Не я оставяйте да избяга!

Но аз не спирах да тичам. Взех стъпалата през три и се качих на втория етаж. Заобиколих една колона и влязох в интернет кафето. Там приклекнах и зачаках.

Като че ли издърпана с прахосмукачка, мъглата изчезна бързо през главния вход така, както бе дошла.

— Бързо! — изкрещя чичо Уейн. — Къде е тя?! Къде е химикалката?!

Никой не му отговори. През стените, зад които се криех, видях как Уейн и хората му тичаха напред-назад, оглеждайки се, и крещяха.

И тогава всичко се случи изведнъж.

— Спрете на място!

Гласът отекна в стените на гарата. Преди Уейн и хората му да успеят да реагират, бяха заобиколени от полицаи.

И първият, който пристъпи напред, беше Джон Мериуедър.

68

Мериуедър настоя да ме завие с одеяло, въпреки че изобщо не ми беше студено. Нямах сили да споря с него за това. Доведе ме в полицейския участък и седнах в кабинета му. Той гледаше мен, а аз — него.

— Имаш ли някаква идея къде са отвлекли майка ти?

Поклатих отрицателно глава, докато късах кожичките по ноктите си.

— Значи нямаме никаква следа — въздъхна Мериуедър.

— Напротив — отвърнах. — Разбрахте ли как се казва медицинската сестра, която беше в стаята на дядо точно преди той да умре?

— Не, но знаем, че не е работила там.

— Казва се Мария Денч.

Мериуедър ме погледна невярващо.

— Мария Денч?

— Мхм — казах аз и кимнах. — Сигурна съм, че ако откриете нея, ще откриете и мама и сестра ми.

— Откъде знаеш как се казва?

— Моля ви, нямаме време за това. Знам, че тя даде хапчетата на дядо.

— Мария Денч — повтори Мериуедър малко по-тихо, подпирайки брадичката си с пръсти. — Това име ми се струва познато.

— Защото сте го видели в списъка с разговори на Чарлз Фрогъл. Той й е позвънил в деня, в който е умрял.

Мериуедър ме погледна изненадано.

— Съжалявам, но вие не искахте да ми казвате нищо за разследването, така че проверих сама. И в момента губим време, седейки и разговаряйки. Трябва да тръгнем да ги търсим!

— Всъщност е напълно необходимо да ти задам тези въпроси, Джули, защото трябва да разберем какво се е случило. Ако трябва да съм честен, не е лесно да се проумее всичко това. А и казваш, че ти си причинила онази мъгла?

Мериуедър се надвеси над масата.

— Знам, че звучи налудничаво — отвърнах. — Но откъде иначе ще дойде мъглата? И как иначе ще изчезне толкова бързо? Опитвам се да кажа, че химикалката действа по този начин. Тя е като кратко опиянение.

— Слушам какво казваш.

— Мога да ви демонстрирам, ако не ми вярвате. Дайте ми един лист.

Взех химикалката от масата и моментално почувствах колко силно желая да я използвам пак.

— Не вярвам в това — каза Мериуедър.

Издишах тежко.

— Наясно съм, че се изложих на голяма опасност на гарата, но не се сетих за нещо друго в бързината. Ако просто бях дала химикалката, не е сигурно, че изобщо щях да седя тук сега. И мама, и аз можехме да сме мъртви.

Мериуедър не отговори, само ме гледаше с въпросителен поглед.

— Но ако не ми вярвате, защо тогава арестувахте чичо ми и останалите ненормалници? — попитах разярено.

— Защото носеха оръжие и се държаха заплашително на обществено място. А и освен това ти натисна полицейската аларма, Джули.

Той се облегна на стола и постави ръце на тила си. Загледах се в петната от пот под мишниците му. „Това се проточва твърде дълго“ — помислих си. Трябваше да измисля нещо.

Отново.

* * *

Седнах на един стол пред кабинета на Мериуедър, защото той имаше среща. Опитах се да помисля къде можеха да са мама и Джуди. Мериуедър имаше право — те можеха да са навсякъде.

Изключвах Шормаут като възможност, разбира се, но след това се сетих за друго нещо, което Мериуедър бе казал, а именно че дядо е имал имот и в Шормаут — най-вероятно къщата, в която са държали Джуди заключена. И след като чичо Уейн бе открил къде се намира Джуди, може би той знаеше и за другите имоти на дядо? Може би беше завел мама в някой от тях?

Извадих мобилния телефон. Исках да звънна на Маргарет, за да я помоля пак за помощ, но тогава видях, че тя ми е изпратила съобщение: „Къде си, Джули? Трябва да говоря с теб. “

Погледнах часовника. Показваше четири и трийсет и три. Набрах номера й.

— Здрасти, Маги — казах, когато тя вдигна телефона.

За няколко секунди настъпи тишина. След това се чу как някаква врата се затваря.

— Здрасти, Джули — отговори Маги с облекчение в гласа. — Какво се случва? Къде беше през последните дни? Толкова се притесних за теб!

— Случиха се страшно много неща — отвърнах. — Но сега нямам време да ти разказвам за това. Имам нужда да ми направиш услуга, отново, и то спешно. Можеш ли да ми помогнеш?

— Зависи за какво става въпрос — каза тя колебливо.

— Дядо е имал много имоти в околността — продължих аз. — Трябва да открия къде са те и какви са. Може би тази информация може да се открие в интернет, нали?

— Да, мисля, че може.

— Е, ще ми помогнеш ли?

— Чакай малко, трябва само да включа компютъра.

Маргарет остави телефона. Чух как мести предмети по бюрото си, натискаше по някакви копчета. След няколко минути се върна на телефона.

— Добре, сега търсим — каза тя. — Имоти. Търсиш ли нещо специално?

— Каквото и да е — отвърнах. — Но най-вече малки имоти.

Пръстите на Маргарет тракаха по клавиатурата, прекъсвани само от кратки паузи и кликвания с мишката. Четеше адресите — като цяло апартаменти в големи градове. На никое от тези места не беше лесно да се промъкнеш с жена под упойка, без да бъдеш забелязан. Но един имот се отличаваше, защото се намираше на по-обезлюдено място.

„Удсвю“.

Моят собствен дом.

Трябваше да са там.

— Окей — обърнах се към Маргарет. — Благодаря за помощта.

Щях да затворя, когато установих, че Маргарет иска да говори с мен за нещо. Попитах за какво.

— Открих няколко неща за тази жена, Мария Денч, за която говорихме — каза тя. — Това не е истинското й име. Поне не и фамилията. Сменила я е, когато се е омъжила.

— Окей, и? — отвърнах.

— Дръж се здраво, Джули. Това няма да ти хареса.

69

Разбира се.

Сега си спомних къде бях чувала носовия женски глас преди.

Почудих се дали да кажа на Джон Мериуедър, но реших да премълча. Просто не можех да рискувам. Не се знаеше какво може да се случи с мама и Джуди, ако „Удсвю“ бъде обкръжен от стотици полицаи. Колкото по-малко хора знаеха къде са, толкова по-добре.

Но нямах много време. Чичо Уейн беше арестуван. Тези, които работеха за него, скоро щяха да разберат, че нещо се е случило, освен ако вече не бяха разбрали. Може би бяха на път да избягат от „Удсвю“, за да спасят собствените си кожи, и тогава не беше ясно какво щяха да решат да правят с мама и Джуди.

Изправих се и сложих химикалката в джоба на панталона си. През последния час Мериуедър беше излязъл от едната среща и беше влязъл в друга, като постоянно говореше по телефона. Никой не се интересуваше с какво съм се захванала.

Отидох до един полицейски служител и му казах, че само ще отида до тоалетната, а след това веднага се насочих към изхода и излязох.

Затичах се по улицата, но всички хора навън ме накараха да спра. Гледаха нагоре към следобедното небе и веднага разбрах защо. Към Холоуей се задаваха тъмни облаци. Мисля, че най-накрая успях да схвана всичко.

Облаците следваха сестра ми.

Лошия близнак.

Затова в началото се бяха разпрострели над Шормаут. Затова ставаха все по-мрачни и по-мрачни с всеки път, когато използвах химикалката. Облаците се появяваха при използването на химикалката и се насочваха към лошия от двамата близнаци.

И сега идваха насам.

Това означаваше, че предположението ми за това къде се намира сестра ми е правилно. В дневника на дядо пишеше, че е имало подобни облаци в Холоуей и преди, когато братът на дядо, Карл, и чичо Уейн са били тук.

Започнах да тичам, а в далечината се чу гръм. Тичах с всички сили. Не бях единствената. Хората около мен вече бяха изпаднали в паника. Викаха и крещяха. Неколцина се забързаха към колите си и изчезнаха. Никой не стоеше спокойно.

Докато тичах, си мислех за това, което татко ми бе казал на видеозаписа — че най-вероятно ще умра, ако се събера със сестра си. Ами ако имаше право? Ами ако Джуди се хвърлеше върху мен веднага щом ме зърнеше?

Трябваше да съм подготвена за всичко. Използвах пътя до вкъщи, за да се опитам да измисля някаква стратегия. Но много неща бяха неясни — колко бяха хората там, дали бяха въоръжени, какво оръжие имаха, дали Джуди беше завързана и евентуално как, в какво състояние беше мама, как щеше да реагира тя.

Трябваше само да вярвам, че ще успея да се справя.

Да се надявам, че доброто ще победи.

Когато пристигнах в „Удсвю“, на двора имаше няколко паркирани коли. Въпреки че беше тихо, когато влязох вътре, знаех, че те са там. А къщата, която последния път беше толкова разхвърляна, сега беше съвсем неразпознаваема. Всичко бе премахнато. Като че ли душата на къщата бе отнесена и само стените й бяха останали.

Първото нещо, което забелязах, бе помощната количка на професор Мартин Макдермът. Той се подпираше на нея и я буташе бавно пред себе си.

— Прощавай, Джули. Не изтърпях всичката тази неразбория, така че накарах дъщеря си да разтреби малко.

Погледна ме с благ поглед. Прииска ми се да му избода очите.

— Надявам се, че нямаш нищо против. И без това много от нещата бяха разрушени. Ценните предмети събрахме в една стая горе, на втория етаж.

— Много мило от ваша страна, професоре — казах аз, без ни най-малко да се опитам да прикрия сарказма си.

— Влез, влез, заповядай. Уф, шегувам се. Все пак това е твоят дом. Оставаше и да не е! Но нека взема якето ти, ако ми разрешиш. Това е най-малкото, което мога да направя.

— Благодаря, но ще остана с него.

— Както решиш. Искаш ли чаша чай?

— Не, благодаря. Достатъчно ме черпихте с чай. Къде са другите?

— Долу в мазето. Но се надявах, че аз и ти първо ще си поговорим малко. Мисля, че и двамата го заслужаваме.

— Всичко наред ли е с мама?

— Да, да. Майка ти е добре. Трябваше да й дадем малко лекарства, но всичко е окей с нея. Можеш да ми се довериш.

— Да, разбира се — процедих през зъби. — А сестра ми?

Запъти се към кухнята и помощната количка изскърца.

— Сега ще видиш сама.

70

Последвах го в кухнята, съпротивлявайки се на желанието си да му причиня нещо лошо — желание, което нарасна, когато Макдермът се настани на мястото на дядо на кухненската маса. Професорът сръбна предпазливо от една чаша, от която се издигаше пара.

Де да имаше отрова за плъхове в нея.

— Защо убихте дядо?

— Ах, Джули, скъпа приятелко, толкова съжалявам, че бяхме принудени да го направим. След последното ти посещение осъзнах, че е само въпрос на време да накараш Джим да ти разкаже всичко. Боли ме, че трябваше да предприемем такава драстична стъпка. Не го исках.

— Не, няма нищо — заявих подигравателно.

— Мисли каквото искаш, но аз плаках, когато чух, че Джим е мъртъв.

Отново ми се прииска да го ударя. Да го заплюя. Да го убия.

— С дядо ти бяхме много добри приятели, докато не публикувах статията си, на която си попаднала случайно в интернет. Джим не искаше теорията му да достига до когото и да било. Той искаше само аз и той да се занимаваме с нея. Но не беше трудно да се досетя, че е изследвал собствения си род.

Макдермът пак направи кратка пауза, сръбна още малко чай.

— Разбери ме, Джули. Десетилетия наред съм проучвал защо ние, хората, сме станали такива, каквито сме сега. Исках да изследвам и вас, особено сестра ти, да разбера анатомията й, мозъка й, как е била създадена.

Ръцете на стария мъж трепереха. Погледът му бе мътен.

— Предложих на дядо ти, който също през целия си живот бе човек, търсещ истината, най-модерната техника, но той не искаше и да чуе. Най-важното за него бе да те опази.

Едно топло чувство се разля из тялото ми.

— По онова време не знаех нищо за химикалката, която Джим бе открил и която, както разбирам, сега е твое притежание. Трябва да ми разкажеш някой ден как стана това, Джули.

— Да, с удоволствие — изсумтях. — Но значи сте разбрали, че в семейството ни има такава химикалка?

— Знам от няколко години, да.

Професорът отново отпи малко чай.

— Ами дъщеря ви? Каква роля играе тя във всичко това, освен че е вашият наемен убиец?

Макдермът се изкашля.

— Преди много, много години Джим ме попита дали познавам някого, който може да се грижи за дете в неравностойно положение целодневно, а Мария по образование е медицинска сестра.

Кимнах, мислейки си колко лесно беше за нея да се промъкне в болницата, където бе настанен дядо.

— Значи дъщеря ви се е грижила за Джуди през всичките тези години? В къщата на дядо?

Макдермът кимна.

— Мога да те уверя, че сестра ти е получила възможно най-добрата помощ. Мария се грижеше за нея като за собствена дъщеря.

Изсумтях.

— Сериозно ли наричате това да държиш малко дете затворено в къща, „добра помощ“?

— Бяхме принудени, за съжаление. Особено през последните дни, когато тези тъмни облаци се появиха. Тогава вече трябваше да я преместим и долу в мазето.

— „Ние“, казвате. Значи и вие сте участвали в това?

— Не, през последната година един мъж помагаше на Мария — момче на име Алекс, мисля. Затова тя можеше да помага и на мен малко, след като болестта на Бехтерев започна толкова да ме измъчва. В последно време Мария ми е почти като секретарка.

Спомних си какво разказа Макдермът за нея — че живеела все още при него.

— Значи така сте разбрали, че химикалката се е появила отново? Чарлз Фрогъл е искал да говори с вас за нея, а дъщеря ви е вдигнала телефона, когато е позвънил?

Макдермът кимна.

— Той знаеше, че освен професор по генетика, в продължение на много години съм бил и директор на Научния институт, че съм един от малкото учени, отворени към идеята да се изследват неща, които не могат да се обяснят толкова лесно. Чудесата около нас. Като например как хората се отървават от болките в гърба си или внезапно започват да виждат много по-добре, след като са лежали заровени наполовина в продължение на няколко часа в специален вид пясък, срещащ се само в Португалия. Чарлз Фрогъл е мислел, че ще мога да му помогна да разбере свръхестествените сили на химикалката, или поне че ще се свърже с някого, който може да му е от помощ.

— Защо тогава трябваше да умира?

Професорът въздъхна тежко.

— Това не беше нещо, което исках. Но чичо ти или някои от неговите мъже се заеха с това. Възможно най-малко хора трябваше да знаят за химикалката.

— Но Фрогъл се е свързал и с други хора относно химикалката. Не сте убили и тях, нали?

Професорът се усмихна.

— Не, скъпа Джули. Само Чарлз Фрогъл знаеше, че химикалката е у теб.

Значи вината все пак беше моя.

Горкият добър Чарлз Фрогъл.

— Значи с чичо Уейн сте работели заедно по този въпрос?

— Да.

— Как започна тази съвместна работа?

Професорът преглътна.

— Ами, след като установих, че теорията на дядо ти се отнася до собствения му род, започнах да разследвам малко. Знаех историята за Уейн отпреди. За да съм по-ясен, ще го кажа така: не само Джим се интересуваше дали баща ти е още жив.

— Значи сте разследвали дали дядо е бил прав, че чичо Уейн ще стане още по-зъл?

— Точно така. И също така съм доста убеден, че баща ти е умрял преди точно четиринайсет месеца. Тогава чичо ти започна да се проявява като криминален престъпник в града. Беше влязъл с взлом дори в моя дом. Открадна картини и някои дребни неща. Заснет е с камери, но аз не го издадох на полицията.

— Значи сте го притиснали?

— Не, не, никога не съм виждал смисъл в това. Осъзнах, че човек с неговите качества би бил добър съмишленик. Всъщност най-много исках да го изследвам, но знаех, че е нереалистично желание. Все пак е бил изследван през целия си живот. Така че се споразумях с него. Той щеше да получи химикалката, а аз — Джуди.

— И не се притеснявахте от последиците?

— Какво имаш предвид?

— Какво мислите, че щеше да се случи тази вечер, ако чичо ми бе дошъл тук? Мислите ли, че просто щеше да вземе химикалката и да избяга? Мислите ли, че щеше да ви остави да си тръгнете оттук с мен и сестра ми?

— Е, разчитам, че е мъж, който държи на думата си.

Изсумтях и започнах да се смея.

— Извинете, но толкова ли сте наивен? Вие, който сте професор и така нататък? Откога може да се разчита на зли хора? Те казват всичко, само и само да постигнат целите си.

— Трябваше да се възползвам от шанса, Джули. Не ми остават много години. Ако това бе възможност да разбера нещо повече за чудното ни битие, то не трябваше да я изпускам.

— Но сега очакванията за вечерта са много по-различни — казах аз и го погледнах изпитателно.

— Как така?

— Не се ли чудите защо чичо Уейн още не е пристигнал? Защо само аз съм тук?

Макдермът ме изследваше с поглед.

— Чичо ми е в ареста. Същото се отнася и за повечето от хората му, включително онзи глупак Алекс. Сега сме само ние двамата и тези, които са в мазето. И освен това имам това тук — казах аз и извадих химикалката от задния си джоб. — Използвах я вчера, при това с огромен успех, и пак ще го направя с удоволствие.

— Да, може ли, моля те, да го направиш? Много искам да го видя, да го преживея отблизо. Но първо трябва да отидем в мазето. Там има някого, който много иска да те поздрави.

В следващия момент навън започна да духа силен вятър. Само след няколко секунди заваля дъжд.

— Окей — отвърнах аз и поех дълбоко въздух. — Да приключваме с това.

71

В мазето беше тъмно и студено. Отне ми доста време да сляза долу. Звукът от тежките ми стъпки отекваше в земята. Направих няколко големи крачки по студения под и се запътих към вратата, която според дядо трябвало да води към кабинета на татко. Поех дълбоко въздух и я отворих. Една-единствена лампа висеше на кукичка от тавана. В средата на стаята, върху един кухненски стол, седеше мама, с ръце, вързани зад гърба й. Устата й не бе запушена с нищо. Явно знаеха, че тя никога не продумва и дума.

Не срещна погледа ми, само мигаше сънливо на равни интервали и като че ли гледаше някаква точка в стената. От двете й страни стояха двама мъже.

Направих крачка навътре.

В тъмния ъгъл в дъното, на пода, седеше едно момиче. Беше облечена само с нощница. Като изключим черната коса, изглеждаше точно като мен. Около глезените си имаше тежки вериги.

Очаквах, че ще реагирам по-емоционално при първата среща с близначката си, но не чувствах нищо.

Нито гняв, нито съчувствие, нито страх, нито радост. Просто стоях и я гледах дълго време, докато Мартин Макдермът не се появи задъхан зад мен.

— Здравей, Джули.

Разпознах носовия и писклив женски глас, идващ отдясно. Бях го чула в дома на професора и в болницата точно преди дядо да умре. Учудващо, не изпитах някаква омраза към нея, когато отново се появи пред мен с протегната ръка.

Не й подадох своята.

— Казвам се Мария Денч — рече тя. — Но ти може би вече знаеш това?

— Казваш се Мария Макдермът — поправи я професорът кисело. — Отдавна си разведена със съпруга си.

— Какво ти обеща баща ти? — попитах я и я погледнах. — Ключа за сейфа си?

Дъщерята на професора се усмихна.

— Парите не са ми толкова интересни — отговори. — И без това ще получа достатъчно от тях. Просто искам да съм тук, когато чичо ти най-накрая се сдобие с химикалката си. Искам да видя какво ще направи с нея.

— Значи сте заедно? Ти и чичо ми?

Мария Макдермът кимна.

— Така се получи — каза тя и вдигна рамене. — Харесвам мъже, които са уверени в себе си и имат амбиции в живота.

— И каква е амбицията на чичо ми? Да господства над света? Да почерни света?

— Времето ще покаже.

— Странно, че го казваш — отвърнах аз. — Ако има нещо, с което чичо Уейн ще разполага в изобилие сега, това е време. А ти, от друга страна — казах аз и кимнах към нея, — ти нямаш много време.

— За какво говориш?

Разказах й, че гаджето й е арестувано и че не трябва да се изненадва, ако скоро навън се появят полицейски коли.

— Лъжеш — изръмжа тя.

— Мисли каквото искаш — отговорих й и хвърлих поглед към мама, която, изглежда, не регистрираше нищо от това, което се случваше. Очите й бяха като от стъкло. Челото — влажно.

— Но ако наистина нямаме много време — започна Мария, — тогава можеш да дадеш химикалката на мен.

В следващия момент тя извади един револвер и го насочи към мен.

— Мария… — започна професорът.

— Шшшт, татко — изшътка тя агресивно и междувременно ми се усмихна иронично. — Та какво казваш, Джули? Не мислиш ли, че химикалката е у теб вече твърде дълго време?

Отпуснах ръце от двете страни на тялото си. Мария дръпна ударника на револвера с едно движение. Направих крачка назад.

— Хайде, дай я — заповяда ми тя, като че ли бях куче. Дясната ми ръка се плъзна в джоба на панталона. И извадих химикалката.

В същия миг Джуди се изправи от пода. Погледът й бе прикован в мен. Очите й проблеснаха студено. Мария също забеляза това.

— Ах — възкликна тя, — почти я бях забравила.

С Джуди се наблюдавахме.

— През последните дни беше много буйна, така че бяхме принудени да й дадем успокоителни медикаменти, за да можем да я изведем от къщата.

Мария хвана лампата и я насочи към Джуди. Въпреки че силната светлина падна право върху очите й, тя не мигна нито веднъж.

Джуди направи съвсем малка крачка напред — толкова, колкото й позволяваха веригите.

— А ако е истина, че Уейн няма да дойде, тогава няма да е лошо ти и сестра ти… Как да го кажа… Да се опознаете по-добре. Тогава няма да се наложи аз да предприемам нещо драстично спрямо теб.

Мария свали револвера.

Чувах какво казва, но не мислех много за това. Само гледах сестра си.

— Здравей — обърнах се към нея. — Казвам се Джули.

Чаках някакъв отговор, но такъв не последва. Пристъпих към нея. Все още погледът й беше леденостуден. Дълго време стояхме така. След това Джуди протегна едната си ръка към мен, като че ли искаше да се приближа още повече.

Притегляше ме с поглед към себе си. Зад гърба си чувах как дишането на мама се ускори, как се опитваше да се премести, но аз продължих да вървя към Джуди и спрях чак когато застанах точно пред нея. Имах чувството, че се оглеждам в огледало, само че очите отсреща не ме изучаваха по същия начин. Чаках я да се разкрие по някакъв начин, да ми покаже истинската си същност, но тя просто стоеше там и ме гледаше втренчено.

Поставих длан върху ръката й. Беше студена, като че ли е била потопена в ледена вода цяла вечност. Кожата й бе настръхнала, устните — посинели. И когато погледнах пак в очите й, някакво странно чувство ме обзе. Като че ли един глас вътре в мен ми каза, че трябва да обвия ръце около нея.

И аз го сторих. Придърпах сестра си към себе си. Чаках да почувствам нейните ръце около себе си, но това не се случи. Вместо това усетих някакъв удар в корема си, който ме отблъсна леко назад. Погледнах надолу и видях, че ръката на Джуди се е забила в корема ми.

И в този момент разбрах, че ме е намушкала с нож.

72

Краката ми още ме държаха, въпреки че усещах как ножът се движи там, вътре. Очаквах, че кръвта всеки момент ще започне да тече, но такова нещо не последва. Професорът, който стоеше точно до мен, зяпна от учудване.

Можех да ни видя отстрани. Като че ли очите ми бяха хипнотизирани от очите на Джуди. Зад мен мама ставаше все по-неспокойна и по-неспокойна, но не можеше да се освободи от стола, за който беше завързана.

Ножът излезе от корема ми, но Джуди все още ме контролираше с очи. Погледът й, изпълнен с апатия допреди малко, сега бе друг. Като че ли току-що се бе събудила. Пусна ножа на пода. Въпреки че не ме болеше и не кървях, се държах за корема с едната ръка.

Същевременно ми беше ясно като бял ден какво трябва да направя. Какво бях принудена да сторя, за да свърши всичко това веднъж завинаги. И трябваше да се възползвам от шанса, докато все още бе възможно.

Затова тръгнах към сестра си с химикалката в ръка и с едно силно движение я прегърнах отново. И този път аз бях тази, която не я пускаше. Бях забила химикалката в корема на Джуди и я държах здраво с всичките сили, които ми бяха останали. Усещах съпротивата в Джуди, но успях да натисна химикалката още по-навътре. От очите й изскачаха искри.

Тя стискаше зъби и се бореше да извади химикалката. Обстановката в стаята беше нажежена. Никой от нас не смееше да си поеме въздух.

Стояхме така няколко секунди. Имах чувството, че мина цяла вечност. След това ми се стори, че дочувам глас зад себе си. Глас, който не бях чувала известно време. Глас, който мечтаех да чуя отново. Обърнах се към мама и видях, че се опитва да каже нещо. Потта се стичаше по лицето й. Междувременно усещах, че Джуди става все по-силна и по-силна с всяка изминала секунда.

Мама отново се опита да каже нещо, но не чувах какво — звукът просто не излизаше. Мама проговори пак, по-силно този път, но все още не бях в състояние да я разбера. И въпреки че усещах, че Джуди е на път да избута химикалката, се обърнах изцяло към майка си. Опитваше се да каже нещо важно. Дишаше все по-учестено. Пое си дълбоко въздух, като че ли за да събере всички сили, които имаше, в един последен, болезнен опит. И след това извика:

— Трябва да завъртиш химикалката В ДРУГАТА ПОСОКА!!!

Изведнъж очите на мама се разшириха и аз разбрах, че точно в този момент тя наистина беше тук. Стоях като поразена в продължение на няколко секунди, докато се окопитя и направя това, което мама ми каза. Завъртях химикалката към себе си и Джуди започна да се тресе. Държах я с две ръце, нямаше шанс да я пусна. „По дяволите — казах си, — ще довърша това, независимо какъв ще е изходът.“

Имах чувството, че всичко в мен гори. Чувствах се все по-силна и по-силна, но знаех, че скоро всичко ще приключи, че след малко прекрасният момент ще отмине. Сестра ми отвори уста и като че ли целият въздух бе изсмукан от нея. В следващия миг силната червена светлина изчезна от стаята.

И двете бяхме изхвърлени на пода.

73

Ушите ми бучаха, държах се за корема. Ръцете ми бяха потни.

Чувствах се замаяна, гадеше ми се. Беше като да лежиш на палубата на люшкащ се кораб. Мигах и се опитвах да фокусирам погледа си, но всичко бе обхванато от мъгла.

Завъртях глава, забелязах, че майка ми все още седи завързана за стола. Но не успях да видя очите й.

— Имам нужда от очилата си — казах. — И от линейка.

Едва чувах собствения си глас. На пода до мен лежеше Джуди. Тя също не се движеше. Опитах се да се изправя, но мускулите на тялото ми не искаха да ми се подчинят. Локвата от кръв на земята до мен растеше.

Дъщерята на професора се наведе над мен и взе химикалката, но веднага след това я пусна, хвана се за ръката и направи физиономия от болка.

„Кървя — помислих си. — Изгубих силите си.“

Отново бях Джули.

— М-мамо?

Не получих отговор. Опитах се пак да се изправя — напразно. Постепенно и сестра ми започна да помръдва. Претърколи се по гръб и опипа корема си. От една дупка в нощницата течеше кръв. Но Джуди не стенеше.

Само лежеше по гръб и се държеше за корема.

Над мен професор Макдермът плесна с ръце.

— Химикалката… Тя трябва… Трябва… Да я е неутрализирала! — извика възторжено той.

Мария заобиколи мама, за да ни разгледа по-отблизо.

— Това е невероятно! Никога не съм…

Професорът бе зяпнал от изненада.

— Може би трябва да повикаш линейка — прошепнах.

— О, да, разбира се — каза той и извади телефона си. Тъкмо набираше няколко цифри, когато дъщеря му го спря.

— Не можеш да го направиш, татко. Ще дойде и полиция.

— Мисля, че полицията и без това вече е на път — казах аз сънливо.

Едва успях да измъкна телефона от джоба си.

— Набрах номера на една моя приятелка точно преди да дойда тук. Тя е записала всичко, което бе казано и направено. Включително и нашия малък разговор горе, професоре, в който признахте всичко.

Мария изтръгна телефона от ръката ми. Сложи го до ухото си. Каза: „Ало“.

— Здравей, Мария.

Вечно ясният глас на Маргарет се открои.

— Чух, че новият затвор, построен в близост до Холоуей, е много добър. С отделно крило за откачени вещици.

Мария удари силно телефона в земята. Сепнах се от удара. Професор Макдермът отиде при дъщеря си и се опита да я придърпа към себе си, но тя го отблъсна и хукна да бяга от стаята, завтече се по стъпалата. Мъжете, които пазеха мама, я последваха.

Отвън се чуха силни викове. Някакви мъже крещяха един през друг. След това настана тишина. И аз знаех, че полицията е дошла, защото Маргарет ги беше предупредила, когато бе разбрала, че се задава опасност. Всичко приключи.

Абсолютно всичко.

Още веднъж се опитах да се изправя, но не получавах никаква реакция от тялото си. Вместо това лежах на пода до сестра си. Погледите ни се срещнаха. Безизразният й поглед сега бе заместен от очи, които като че ли виждаха света за първи път.

— Здравей — казах аз и се усмихнах боязливо.

— Какво се случи? — попита тя. — Къде сме?

Гледах я дълго време.

— У дома — отговорих накрая. — Ние сме у дома.

74

И аз, и Джуди бяхме изнесени от „Удсвю“ на носилка. Мама настаниха в инвалидна количка и я загърнаха с одеяло. Опитах се да срещна погледа й — без успех.

Предположих, че ще я закарат обратно в „Карик Лодж“. Не знаех какво ще стане с нея по-нататък, но едва ли можеше да бъде по-лошо от това. И мисля, че разбирах защо изкрещя онова, когато всичко сочеше натам, че Джуди ще спечели битката помежду ни.

Преди мама работеше като учителка по математика. А в света на математиката, ако човек иска да превърне нещо отрицателно в положително, тогава трябва да прибави още отрицателност. Минус по минус прави плюс. Едно от малкото неща, които помня от часовете по математика. А може би има нещо вярно в старата поговорка: „Злото се прогонва със зло.“

Беше престанало да вали. Завиха ме с одеяло. Усетих колко хубаво е да съм пак на топло и същевременно знаех, че сънят ще дойде скоро. Ако не бяха всички тези сини светлини и всички хора, вероятно щях да заспя още там. Но дори без очилата си успях да забележа как нещо се движи горе в небето. Опитах се да разбера какво е, но единственото, което виждах, беше, че нещо обикаля в кръг.

Джон Мериуедър дойде до линейката. Погледите ни се срещнаха.

— Джули, аз…

Усетих, че иска да ме помоли за прошка, защото така и не ми повярва напълно, но сега не ми беше до това.

— Направете ми една услуга вместо това — прекъснах го аз.

— Разбира се — отвърна той. — Каквото пожелаеш.

— Какво е това там? — попитах и посочих нагоре. Мериуедър проследи пръста ми с очи.

— О, просто някакви птици — отговори той.

„Птици“ — помислих си. След това ме осени: Гарваните.

— Може ли да ги преброите? — избоботих аз.

— Да ги преброя ли?

— Да.

— Шегуваш ли се с мен?

— Не. Моля ви, трябва да знам колко са.

Мериуедър ме погледна скептично, след това вдигна поглед.

— Изглежда, че са единайсет — каза той накрая.

„Единайсет“ — повторих наум и се усмихнах. Сега вече сънят бе добре дошъл.

И аз, и Джуди щяхме да се събудим пак.

Епилог

Седем години по-късно

Мислех си за целувките му, докато чаках реда си пред кабинета на доктор Луси Дженаро. За първата от многото, когато ме изпрати до вкъщи след киното. Дори не си спомнях какво бяхме гледали. Глен, който все още изглеждаше като малко момче със загладената бяла коса и още по-бледата си кожа, буташе колелото си до мен и ме остави да говоря почти през цялото време.

Спряхме точно там, където пътят се отклонява надолу към „Удсвю“ — там, където все още бе невъзможно мама да ни види от прозореца на всекидневната. Тогава той каза:

— Б-благодаря, че ми разреши д-д-да те изпратя до вкъщи.

По онова време Глен почти бе спрял да заеква. Но го правеше, когато беше нервен. А аз знаех, че е нервен, защото искаше да ме целуне.

Познавахме се от толкова време, че можехме да се разбираме без думи почти винаги. Е, може би не по всяко време, тъй като Глен изглеждаше напълно парализиран, когато се приближих, взех ръката му в своята и се притиснах в него.

Колелото му, което беше подпряно до нас двамата, се спусна по склона, но това нямаше значение. Той просто ме целуна. Усетих вкуса на пуканки и сол по меките му влажни устни. Когато спряхме да се целуваме, бледото му допреди малко лице като че ли бе сменило цвета си. Не само защото се беше изчервил, а защото нещо се бе променило в него. И знаех, точно, в този момент знаех, че съм дълбоко влюбена в него.

Едва бях започнала да се усмихвам заради всички изскочили спомени, когато доктор Дженаро излезе в чакалнята и кимна към мен. Изправих се и я последвах.

През последните години с доктор Дженаро доста се опознахме. Тя настоя да продължи да работи с нас след всичко случило се със семейството ни. А посещения на болницата и всякакви прегледи имаше много.

На мама й отне известно време да оздравее достатъчно, така че да може да бъде изписана от „Карик Лодж“. Не можеш просто да натиснеш някакво копче и да се върнеш към нормалния живот. Все още има своите тежки и мрачни периоди, но като цяло изглежда, че се помири с мисълта, че татко го няма, дядо е мъртъв и че няма отговор на въпросите, които винаги ще я измъчват. Можех да й разкажа какво установих за татко, но знам, че тя никога нямаше да ми повярва. И може би това само щеше да направи болката по-ужасна.

През последните седем години Джуди научи всичко, което не бе научила през първите шестнайсет години от живота си. Това не става мигновено. Все още има много неща за учене. Въпреки това бавно, но сигурно, започна да се приспособява към обществото.

Но рядко я виждам да се усмихва. Да се смее. Сякаш химикалката или това, което се случи, са изтрили всички чувства у нея. Като че ли са я рестартирали по някакъв начин. С мен не стана така. Не знам защо. Може би защото поначало не съм била зла. Минус срещу плюс, плюс срещу минус.

Вероятно и затова никога не станахме най-добрите приятелки, които се надявах, че ще бъдем. Между нас има дистанция, която не съм сигурна, че някога ще успеем да преодолеем, въпреки положените усилия…

След случилото се онази нощ, в която гарваните и облаците изчезнаха, химикалката просто се изпари. Джон Мериуедър каза, че така и не видял кой я е взел, но разказа, че представител на отбраната веднага дошъл в „Удсвю“ и направил своите проучвания. Така че няма да ме учуди те да са я взели. Сигурно ще я изследват доста време, но аз не се притеснявам толкова за това. Мисля, че човек трябва да има роднинска връзка с нас, за да може да я използва, освен ако силите на химикалката също не са били неутрализирани в битката между мен и сестра ми. За щастие, по нашите ширини не виждаме и северно сияние често.

Чичо Уейн лежи в затвора и ще остане там още много години, ако не и до края на живота си, така че не се страхувам и от него. Алекс Баршъм, мъжът, който работеше за чичо ми години наред и който бе помагал на Мария за сестра ми през последната година, промени мисленето си след ареста и помогна с важни сведения относно дейностите на Уейн. Чичо ми бе осъден и за други престъпления, освен за убийствата на Чарлз Фрогъл и дядо. Мария също получи добра присъда. Баща й почина само пет месеца след като тя бе арестувана, иначе и той все още щеше да излежава присъда.

Мислих много за татко и за това, което е направил заради нас. Научи ме на нещо важно. Заминал е, защото е мислел, че така трябва, защото е вярвал, че това е съдбата му. Но както самият той бе написал в дневника си — той така и не бе дал шанс на доброто, не бе повярвал, че доброто ще победи. Затова се бе погрижил да държи мен и Джуди разделени, затова бе избягал от брат си. Мислел е, че това е единственото, което може да направи.

Но е възможно да промениш съдбата си.

Аз промених своята.

Не умрях при срещата си с Джуди — така, както татко предполагаше, че ще стане. Може би съм имала късмет? Не знам, но във всеки случай планът ми бе успешен. И това, което направих в мазето, промени всичко. Мама се чувства по-добре. Станахме семейство.

Нищо не е окончателно.

Надежда винаги ще има.

С доктор Дженаро се здрависахме, както обикновено, когато влизам в кабинета й. Беше просто рутинна проверка, както обичаше да казва тя — нещо, което никога не се бе случвало в моя живот. Всеки път ме преглеждаха от горе до долу, правеха ми рентгенова снимка и ехограф — вероятно за да проверят дали ДНК молекулите ми се държат както трябва. А те винаги са били наред. Затова, когато видях изражението на лекарката този път, не разбрах напълно какво има. Беше по-бледа от друг път. Бръчките й — по-забележими. Посочи ми стола пред бюрото си. Зад разкопчаната й лекарска престилка, върху зелената й риза, се виждаше едно сребърно колие във формата на блестящ компас. Можех да видя пулсациите по шията й.

Доктор Дженаро сбръчка сериозно лицето си.

— Как се чувстваш? — попита тя.

Опитах се да разбера какво има. Стреснах се от сериозността в гласа й, но отговорих:

— Мисля, че добре.

Доктор Дженаро не се усмихна, само кимна мълчаливо.

— Нещо да не е както трябва? — попита тя.

Преместих се малко по-напред на стола. Безпокойството ми нарастваше.

— Не, не мисля.

Бях започнала да следвам ветеринарна медицина. Учех много за анатомията и физиологията, но с хората, разбира се, беше съвсем различно. Поне с мен. И въпреки че може би напоследък бях по-уморена от обикновено, се чувствах в добра форма.

— Защо питате?

Доктор Дженаро си пое дълбоко въздух.

— Джули, ако не те познавах толкова добре и ако не знаех през какво е преминало семейството ти, нямаше да приема това толкова, как да го кажа, сериозно.

Изучавах я.

— Какво има? — попитах. — Защо казвате това?

Доктор Дженаро разгледа документите пред себе си, вдигна най-горния лист и го плъзна по масата към мен. Взех го и го погледнах.

След това закрих устата си с ръка.

— Т-това… което си мисля ли е? — промълвих аз, гледайки резултата от ехографа пред себе си.

— Опасявам се, че да — отговори доктор Дженаро и сключи ръце върху масата пред себе си. — Джули, ти си бременна. И не само това: ще имаш близнаци.

Примечания

1

* Болест на Бехтерев — хронично възпаление на гръбначния стълб. — Б. пр.

Content

Томас Енгер
Зло наследство

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

Епилог

Примечания