Майкл Крайтон

Загублений світ

Присвячується Каролін Конґер

Що мене насправді цікавить, то це те, чи мав Господь якийсь вибір, коли створював цей світ.

Альберт Ейнштейн

У хаотичному стані незначні зміни у структурі майже завжди спричиняють значні зміни у поведінці. Складна контрольована поведінка здається неможливою.

Стюарт Кауфман

Наслідки непередбачувані за своєю природою.

Іян Малкольм

Вступ

Вимирання видів на межі періодів «К» і «Т»

Наприкінці XX ст. спостерігався дивовижний сплеск наукового зацікавлення проблемою вимирання видів.

Її навряд чи можна було назвати новим предметом дослідження — першим, хто продемонстрував, що види можуть вимирати, був ще барон Жорж Кюв’є 1786 року, невдовзі після Американської революції. Таким чином, з фактом вимирання вчені погодилися ще приблизно за три чверті століття до того, як Дарвін висунув свою теорію еволюції. А після Дарвіна численні суперечки, що точилися навколо його теорії, нечасто стосувалися питання вимирання видів.

Навпаки, до вимирання ставилися як до чогось неважливого — ніби до порожнього бензобаку в автомобілі. Зникнення було просто доказом нездатності адаптуватися. Адаптація видів посилено вивчалася і піддавалася палким дебатам. Але сам той факт, що деяким видам не вдавалося адаптуватися, майже не переглядався. Що про це можна було сказати? Однак починаючи з 1970-х років сталося дві події, що змусили подивитися на питання вимирання видів по-новому.

Першою було визнання того, що чисельність людських істот значно зросла і вони стрімко міняють планету — знищуючи традиційні місця проживання тварин, вирубуючи тропічні ліси, забруднюючи повітря і воду — і, можливо, навіть змінюють клімат планети. Під час цього процесу багато видів тварин опиняються на межі зникнення. Частина науковців підняла тривогу; інші сором’язливо мовчали. Наскільки крихкою була екосистема Землі? Чи могла поведінка людей в підсумку призвести до їхньої власної загибелі?

Ніхто не міг сказати напевно. Оскільки ніхто не потурбувався про те, щоб систематично вивчити проблему вимирання, інформації про його темпи в інших геологічних епохах було вкрай мало. Тому вчені почали уважніше досліджувати вимирання видів в минулому, сподіваючись відповісти на питання, що хвилювали сучасність.

Друга подія стосувалася нової інформації про загибель динозаврів. Вже давно було відомо, що всі види динозаврів вимерли у відносно короткий проміжок часу наприкінці крейдяного періоду, приблизно 65 мільйонів років тому. Питання про те, як стрімко відбувався цей процес, було предметом довготривалої дискусії: одні палеонтологи вважали, що це сталося катастрофічно швидко, інші вважали, що динозаври вимерли поступово, за період тривалістю від 10 тисяч до 10 мільйонів років, що навряд чи можна було назвати швидкою подією.

Потім 1980 року фізик Луїс Альварес і троє його колег виявили високу концентрацію іридію в скелях з кінця крейдяного і початку третинного періоду — на так званій межі К-Т. (Крейдяний період був позначений літерою «К», щоб уникнути плутанини з кембрійським та іншими геологічними періодами[1]).

Іридій нечасто зустрічається на Землі, але його в достатку у метеорах. Команда Альвареса стверджувала: така значна кількість цього елементу в скелях на межі К-Т дозволяє припустити, що в той час із Землею зіткнувся гігантський метеорит, багато миль у діаметрі. Вони вважали, ніби в результаті того, що у повітря здійнялися хмари пилу і гірської породи, потемнішало небо, загальмувався фотосинтез, загинули більшість рослин, тварин і закінчилося панування динозаврів.

Ця драматична теорія полонила уяву журналістів та широкої публіки. Вона започаткувала суперечку, що тривала багато років. Де був кратер від цього метеорита? Були висунуті різні версії. В минулому було 5 великих періодів вимирання — невже причиною їх усіх були метеорити, які падали з регулярністю у 26 мільйонів років? Чи може наша планета і тепер очікувати нового руйнівного зіткнення?

Минуло понад 10 років, та ці питання так і залишалися без відповідей. Дебати вирували аж до серпня 1993 року, коли на щотижневому семінарі у Інституті Санта-Фе нетрадиційний математик Іян Малкольм оголосив, що усі ці питання не мають жодного значення, а дискусії стосовно метеоритного удару є «легковажною і непотрібною спекуляцією».

— Погляньмо на цифри, — сказав Малкольм, спершись на трибуну і дивлячись на публіку. — Сьогодні на нашій планеті 50 мільйонів видів тварин та рослин. Ми вважаємо це надзвичайним різноманіттям, але це ніщо порівняно з тим, що було раніше. За нашими оцінками, з того моменту, як на планеті зародилося життя, тут існувало 50 мільярдів видів. Це означає, що з кожної тисячі видів, які будь-коли існували на Землі, до наших днів дожив лише один. Таким чином, 99,9 % усіх видів, що жили раніше, нині є вимерлими. І масове винищення становлять лише 5 % від цієї цифри. Переважна більшість видів вмирали по черзі.

— Правда, — продовжував він, — полягає в тому, що усе життя на Землі було позначене безперервним вимиранням, що мало сталу швидкість. В цілому життя виду тривало близько 4 мільйонів років. У ссавців цей показник становив 1 мільйон років. Потім вид зникав. Отже, справжня картина була такою: вид з’являється, досягає розквіту, а потім вимирає — і все це протягом кількох мільйонів років. В середньому упродовж усієї історії життя на Землі вмирав один вид на день. Але чому? Що призводить до появи та занепаду видів на Землі протягом життєвого циклу у 4 мільйони років?

Ось одна з відповідей: ми не хочемо визнати, наскільки активною є наша планета. Лише за останні 50 тисяч років — а з геологічного погляду це одна мить — тропічні ліси то серйозно скорочувалися, то потім знову поширювалися. Вони не є якоюсь вічно молодою рисою планети, — насправді це досить нова форма життя. Ще 10 тисяч років тому, коли на Американському континенті з’явилися первісні мисливці, льодовик поширився далеко на південь, аж до сучасного Нью-Йорка. Тоді вимерло чимало тварин.

Тож більша частина земної історії показує, що тварини живуть та вмирають у дуже мінливому середовищі. Це, ймовірно, пояснює 90 % випадків зникнення видів. Але складні тварини, на кшталт динозаврів, — інша справа, бо вони захищають себе від таких змін — і у прямому, і у переносному сенсі. Чому вимирають складні тварини? Чому вони не пристосовуються? Фізично вони, здається, мають здатність до виживання. Немає жодних причин, з яких вони мали б померти. І все ж вони вимирають.

Я вирішив, що складні тварини вимирають не через зміни у їхній фізичній адаптації до навколишнього середовища, а через свою поведінку. Припускаю, що останні напрацювання у теорії хаосу або нелінійній динаміці містять дещо хвилюючі натяки на те, як це відбувається.

Цілком можливо, що поведінка складних тварин може змінитися дуже швидко, і не завжди на краще — наприклад, перестати реагувати на зміни у навколишньому середовищі, і цим призведе до занепаду і смерті. Тобто тварини можуть перестати пристосовуватися. Чи не це сталося з динозаврами? Може, це і є справжньою причиною їхнього вимирання? Ймовірно, ми ніколи цього не дізнаємося. Але невипадково людей так цікавить питання зникнення динозаврів — їх занепад дозволив ссавцям — у тому числі й нам — досягти розквіту. І це змушує нас запитувати себе, чи не повториться і з нами той самий сценарій зникнення. Може, на найглибшому рівні причина лежить не у сліпій долі — якомусь вогняному метеорі з небес — а у нашій власній поведінці? Нині ми не маємо відповіді.

Тут він посміхнувся.

— Але, — мовив Малкольм, — в мене є кілька припущень.

Пролог:

Життя на межі хаосу

Інститут Санта-Фе займав групу будинків на Каньйон-роуд, де колись був монастир, а семінари проводилися у колишній каплиці. Тепер, стоячи на трибуні, куди згори падав сніп сонячних променів, Іян Малкольм зробив театральну паузу, перш ніж продовжити свою лекцію.

Малкольмові було сорок, і він був одним із піонерів теорії хаосу, але його перспективну кар’єру обірвало важке поранення під час подорожі до Коста-Рики; у кількох випусках новин взагалі заявили про його смерть. «Перепрошую, що перервав урочистості у математичних колах по всій країні,— в’їдливо заявив він пізніше, — але виявилося, що я був лише злегка мертвим. Хірурги зробили диво, тож вони вам про це й розкажуть. А тепер я повернувся — у своєму наступному циклі, так би мовити».

Одягнений у все чорне, Малкольм спирався на ціпок, справляючи враження суворого чоловіка. Він був відомий в інституті своїм нетрадиційним аналізом та схильністю до песимізму. Його промова під назвою «Життя на межі хаосу» була цілком у його стилі. У ній Малкольм презентував свій аналіз теорії хаосу, застосувавши його до еволюції.

Він не міг навіть мріяти про більш обізнану аудиторію. Інститут Санта-Фе був створений в середині 1980-х років групою вчених, зацікавлених у вивченні теорії хаосу. Науковці представляли різні галузі — фізику, економіку, біологію, інформатику. Їх об’єднувало переконання, що за складністю будови світу ховається порядок, що раніше випадав із поля зору науки, а тепер був розкритий теорією хаосу, нині названою «теорією складності». За словами одного з науковців, ця теорія була «наукою XXI століття».

Інститут досліджував поведінку найрізноманітніших складних систем — корпорацій на ринку, нейронів у людському мозку, ферментних каскадів у межах однієї клітини, групову поведінку перелітних птахів — систем настільки складних, що не було змоги вивчати їх до появи комп’ютера. Дослідження було новим, і результати виявилися несподіваними.

Минуло небагато часу, і вчені стали помічати, що поведінка складних систем має певні загальні риси. Вони почали думати про ці особливості поведінки як про характеристики всіх складних систем. Стало зрозумілим, що таку поведінку неможливо пояснити лише аналізом компонентів системи. Освячений часом науковий метод редукціонізму — розібрати годинник, щоб подивитися, як він працює — не спрацьовував зі складними системами, бо поведінка, що викликала інтерес у вчених, схоже, виникала через спонтанну взаємодію компонентів системи. Поведінка не була спланованою чи керованою; вона просто відбувалася і все. Тож її назвали «самоорганізованою».

— Із прикладів самоорганізованої поведінки, — говорив Малкольм, — особливий інтерес для вивчення еволюції становлять два. Перший — це адаптація. Ми бачимо її скрізь. Корпорації пристосовуються до ринку, клітини мозку — до сигнальної системи, імунна система — до інфекцій, тварини — до раціону харчування. Ми прийшли до думки, що здатність до адаптації характерна для складних систем і може бути однією з причин, чому еволюція відбувається в напрямку створення ще складніших систем.

Він пересунувся біля трибуни, перенісши вагу на ціпок.

— Але ще важливішим, — сказав він, — є те, у який спосіб складні системи відновлюють баланс між потребою впорядкованості і імперативом змін. Складні системи, як правило, розташовуються у місці, що його ми називаємо «межею хаосу». Ми уявляємо її як місце, де є достатньо руху, аби підтримувати динаміку живої системи, і достатньо стабільності, щоб утримати її від сповзання у анархію. Це зона конфліктів і зрушень, де старе та нове постійно перебувають у стані війни. Віднайдення рівноваги мусить бути делікатною справою — якщо жива система дрейфує надто близько до краю, вона ризикує втратити внутрішні зв’язки і розвалитися; але коли вона занадто віддаляється, то стає негнучкою, замороженою, тоталітарною. Обидві умови призводять до зникнення. Завелика кількість змін є так само руйнівною, як замала. Складні системи можуть процвітати лише на межі хаосу. — Він зробив паузу. — І, як наслідок, вимирання є неминучим результатом тієї чи іншої стратегії — або забагато, або замало змін.

У залі закивали головами. Цей хід думок був знайомий більшості дослідників, які його слухали. Насправді концепція межі хаосу була у Інституті Санта-Фе майже догмою.

— На жаль, — продовжував Малкольм, — розрив між цією теоретичною конструкцією і фактом вимирання видів величезний. Ми ніяк не можемо дізнатися, чи правильно мислимо. Скам’янілі рештки тварин можуть сказати нам, що тварина зникла у певний період, але не пояснять, чому. Комп’ютерні моделі мають обмежену цінність. Експериментувати з живими організмами ми теж не можемо. Тож мусимо визнати, що вимирання взагалі не може бути предметом наукового дослідження, оскільки не піддається перевірці і не підходить для експериментів. І це може пояснити, чому цей предмет був втягнутий у найбільш інтенсивні релігійні і політичні суперечки. Я хотів би вам нагадати, що ніхто не веде релігійних дискусій з приводу числа Авогадро або сталої Планка, або функцій підшлункової залози. Але питання вимирання було вічним протиріччям протягом двох століть. І мені цікаво, як його можна вирішити, якщо… Так? Що у Вас?

У кінці аудиторії хтось підняв руку і нетерпляче нею махав. Малкольм насупився, — було помітно, що його це дратує. В Інституті було заведено не ставити питань, доки не завершиться презентація; перебивати промовця вважалося ознакою поганого тону.

— У вас є питання? — спитав Малкольм.

У задній частині залу підвівся чоловік років тридцяти.

— Скоріше, зауваження, — сказав він.

Молодик був смаглявий та худий, одягнений у сорочку та шорти кольору хакі. У його рухах та манерах проглядалася педантичність. Малкольм упізнав його. Це був палеонтолог з Берклі на ім’я Ричард Левін, який проводив літо в Інституті. Малкольм ніколи не говорив із ним, але знав, яку той має репутацію. Левіна вважали найкращим палеобіологом свого покоління, — можливо, навіть найкращим в світі. Але більшість людей в Інституті недолюблювали його, вважаючи зарозумілим та пихатим.

— Я згоден із тим, — продовжував Левін, — що скам’янілості не надто допоможуть у вивченні проблеми вимирання видів. Особливо якщо виходити з Вашої тези про те, що причиною вимирання стала поведінка — бо кістки мало що можуть про неї сказати. Але я не згоден, що Вашу поведінкову тезу неможливо перевірити. По суті, вона вже натякає на результат. Хоча, можливо, ви ще про це не думали.

У залі запала тиша. Малкольм спохмурнів. Видатний математик не звик, аби йому казали, що він не докопався до суті справи.

— Що ви маєте на увазі? — спитав він.

Левін залишився байдужим до напруги, що зависла у залі.

— Лише це, — сказав він. — Під час крейдяного періоду динозаври були поширені по всій планеті, ми знайшли їхні рештки на кожному континенті і в кожній кліматичній зоні — навіть в Антарктиці. Далі. Якщо їхнє зникнення насправді було результатом їхньої поведінки, а не наслідком катастрофи або хвороби, або змін в житті рослин, або будь-якого з інших широкомасштабних пояснень, які були запропоновані, то мені здається дуже малоймовірним, ніби вони могли змінити свою поведінку одночасно в усіх місцях, де мешкали. А це, в свою чергу, означає, що якась частина цих тварин і досі жива. Чому б вам їх не пошукати?

— Це можете зробити Ви, — холодно відповів Малкольм, — якщо вас це так тішить і якщо вам більше немає чим зайнятися.

— Ні, ні,— наполягав Левін. — Я цілком серйозно. А що, як динозаври не вимерли? Що, як вони й досі існують у якомусь ізольованому місці на планеті.

— Ви кажете про Загублений Світ, — сказав Малкольм, і у залі закивали головами. Науковці Інституту розробили умовні назви для посилання на найбільш поширені еволюційні сценарії — Поле Куль, Розорення Гравця, Загублений Світ, Чорна Королева, Чорний Шум. Це були чітко визначені способи уявлення про еволюцію.

— Ні,— вперто вимовив Левін. — Я кажу буквально.

— Тоді ви дуже помиляєтеся, — сказав Малкольм, зневажливо махнувши рукою. Він відвернувся від аудиторії, і повільно пішов до дошки. — Тепер, якщо ми розглянемо наслідки межі хаосу, то зможемо почати з запитання, що є мінімальною одиницею життя? Більшість сучасних визначень життя включать наявність ДНК, але є два приклади, що дозволяють нам припустити, що це визначення занадто вузьке. Якщо глянути на віруси і так звані пріони, то ясно, що насправді життя може існувати і без ДНК…

Левін ще якусь мить стояв у задній частині зали. Потім він неохоче присів і почав робити нотатки.

Гіпотеза

Загубленого Світу

Незабаром після того, як лекція закінчилася, Малкольм пошкандибав через відкритий двір інституту. Поруч з ним ішла Сара Гардінг — молодий польовий біолог, яка прибула з Африки. Малкольм знав її кілька років, відколи його попросили дати зовнішню рецензію на її докторську дисертацію у Берклі.

Перетинаючи подвір’я під спекотним літнім сонцем, вони виглядали досить незвично поруч: Малкольм, одягнений у чорне, сутулий та аскетичний, спирався на ціпок; Гардінг, мініатюрна та м’язиста, виглядала майже юно у своїх шортах та майці та з окулярами на лобі, що притримували її чорне волосся. Її галуззю дослідження були африканські хижаки — леви та гієни. Завтра вона мала повертатися до Найробі.

Ці двоє зблизилися після операції Малкольма. Гардінг узяла на рік творчу відпустку і провела її у Остіні, допомагаючи медсестрі повернути Малкольмові здоров’я після численних операцій. Певний час здавалося, що між ними зав’язався роман і Малкольм, цей переконаний холостяк, таки ожениться. Але потім Гардінг поїхала назад до Африки, а Малкольм — до Санта-Фе. Якими б не були їхні колишні стосунки, зараз вони були просто друзями.

Вони обговорювали питання, що виникли наприкінці лекції. З точки зору Малкольма, можна було говорити лише про передбачувані заперечення: про те, що масові вимирання мали велике значення; що люди зобов’язані своїм існуванням вимиранню істот крейдяного періоду, коли зникнення динозаврів дало змогу ссавцям перебрати контроль над планетою. Як пафосно висловився один із тих, хто ставив питання: «Крейдяний період дозволив нашій чутливій свідомості виникнути на планеті».

Відповідь Малкольма була негайною: «Що змушує вас думати, ніби людські істоти — чутливі і свідомі? Цьому немає жодних доказів. Люди ніколи не думають самостійно, бо вважають, що це якось незручно. Здебільшого представники нашого виду просто повторюють те, що їм сказали — і дуже засмучуються, почувши протилежну думку. Характерною рисою людини є не усвідомлення, а конформізм, а типовим результатом цього є релігійне протистояння. Інші тварини борються за територію або їжу; але людські істоти єдині в усьому царстві тварин, хто б’ється „за віру“. Причина полягає в тому, що ця віра керує поведінкою, яка має еволюційне значення серед людських істот. Але в той час, коли наша поведінка може також привести нас до вимирання, я не бачу жодних підстав припускати, що ми маємо будь-яке розуміння взагалі. Ми вперті конформісти, що руйнують самі себе. Будь-яке інше бачення нашого виду є просто самозаспокійливою помилкою. Наступне питання».

Тепер, проходячи через двір, Сара Гардінг розсміялася.

— Вони про це не думали.

— Я визнаю, що це бентежить, — сказав він. — Але цьому не можна допомогти. — Він похитав головою. — Тут є дехто з найкращих науковців країни, але все одно… немає цікавих ідей. До речі, що це за один, який мене перервав?

— Ричард Левін? — розсміялася вона. — Дратує, чи не так? Він — зануда зі світовою репутацією.

Малкольм гмикнув.

— Мабуть.

— Він багатий, ось в чому проблема, — сказала Гардінг. — Ти чув про ляльок Беккі?

— Ні,— сказав Малкольм, глянувши на неї.

— Ну, кожна маленька дівчинка в Америці про них знає. Є ціла серія ляльок — Беккі, Саллі, Френсіс і ще кілька. Левін є спадкоємцем компанії. Така собі імпульсивна багата дитина, яка робить усе, що хоче.

Малкольм кивнув.

— Маєш час на обід?

— Звісно, я б…

— Докторе Малкольм! Зачекайте! Будь ласка! Докторе Малкольм!

Малкольм обвернувся. Через двір до них наближалася довготелеса фігура Ричарда Левіна.

— От дідько, — тільки й вимовив Малкольм.

— Докторе Малкольм, — сказав, підбігши, Левін. — Я здивований, що ви не поставилися до моєї пропозиції серйозніше.

— Як я міг сприйняти це серйозно? — відповів Малкольм. — Це абсурд.

— Так, але…

— Міс Гардінг і я саме збиралися на обід, — сказав Малкольм, зробивши знак Сарі.

— Так, але я гадаю, що вам варто змінити свою думку, — наполягав Левін. — Бо я переконаний, що моє твердження вірне — цілком можливо, навіть ймовірно, що динозаври все ще існують. Ви повинні знати, що ходять уперті чутки про тварин у Коста-Риці, де Ви, я певен, вже бували.

— Так, і у випадку з Коста-Рикою я можу розповісти Вам…

— Крім того, в Конго, — продовжував Левін, — протягом багатьох років отримували повідомлення від пігмеїв про великого завропода, можливо, навіть апатозавра, в глухому лісі навколо Бокамбу. Також припускають, ніби у гірських джунглях Іріан-Джая[2] є тварина завбільшки з носорога, яка, можливо, є нащадком трицератопса…

— Фантазія, — відказав Малкольм. — Чистісінькі вигадки. Ніхто цього ніколи не бачив. Жодних фото. Жодних переконливих доказів.

— Може, й так, — погодився Левін. — Але відсутність доказів не є доказом відсутності. Я певен, що десь є місцина з динозаврами, які вижили.

Малкольм знизав плечима.

— Все може бути, — сказав він.

— Але, по суті, виживання можливе, — наполягав Левін. — Я постійно отримую дзвінки про нових тварин у Коста-Риці. Залишки, фрагменти.

Малкольм зупинився.

— Нещодавно?

— Не зовсім.

— Гм-м, — сказав Малкольм. — Я так і думав.

— Останній дзвінок був 9 місяців тому, — пояснив Левін. — Я був у Сибіру, вивчав замерзле дитинча мамонта і не міг вчасно повернутися. Але мені розповіли, що це якась дуже велика, нетипова ящірка, знайдена мертвою у джунглях Коста-Рики.

— І? Що з нею сталося?

— Її рештки спалили.

— Тобто нічого не лишилося?

— Саме так.

— Ніяких фото, жодних доказів?

— Очевидно, ні.

— В такому разі це просто історія, — відрубав Малкольм.

— Можливо. Але я вважаю, що варто спорядити експедицію, щоб дізнатися про цих тварин.

Малкольм здивовано витріщився на нього.

— Експедицію? Щоб відшукати гіпотетичний Загублений Світ? І хто це фінансуватиме?

— Я, — відповів Левін, — і вже навіть почав попередню підготовку.

— Але ж це може коштувати…

— Мені байдуже, скільки це коштує,— сказав Левін. — Те, що є вцілілі види з інших класів тварин — доведений факт. І можливо, що є вцілілі тварини і з крейдяного періоду.

— Фантазія, — повторив Малкольм, похитавши головою. Левін зупинився і подивився на нього.

— Докторе Малкольм, — мовив він. — Мушу зізнатися, що я дуже здивований Вашою реакцією. Ви щойно представили свою гіпотезу, і я пропоную шанс довести її. Я думав, ви вхопитеся за цю можливість.

— Часи, коли я за все хапався, минули, — відказав Малкольм.

— Але замість того, щоб заохотити мене, Ви…

— Я не цікавлюся динозаврами, — сказав Малкольм.

— Усі цікавляться динозаврами.

— Не я. — Він розвернувся на своєму ціпку і зробив кілька кроків геть.

— До речі,— мовив Левін. — Що ви робили у Коста-Риці? Я чув, що ви пробули там майже рік.

— Лежав на лікарняному ліжку. Мене не могли вивезти з реанімації протягом 6 місяців. Я не міг навіть сісти на літак.

— Так, — сказав Левін. — Я чув, що вас було поранено. Але що ви робили там до цього? Шукали динозаврів?

Малкольм примружився від яскравого сонця, глянув на нього й зіперся на ціпок.

— Ні,— відповів, — не шукав.

Вони втрьох сиділи за маленьким розфарбованим столиком у кав’ярні «Гуадалупе» на іншому березі річки. Сара Гардінг пила «Корону» з пляшки і дивилася на двох чоловіків, які сиділи навпроти неї. Левін виглядав задоволеним, ніби боровся за право сидіти поряд із ними і виграв. Малкольм був стомлений, ніби батько, якому доводиться проводити забагато часу з гіперактивною дитиною.

— Хочете знати, що я почув? — сказав Левін. — Пару років тому компанія під назвою «ІнДжен» вивела якихось динозаврів за допомогою генної інженерії і перевезла їх на острів у Коста-Риці. Але щось пішло не так, багато людей було вбито, динозаври були знищені. І тепер ніхто про це нічого не казатиме із якихось юридичних причин. Угода про нерозголошення чи щось таке. А уряд Коста-Рики не хоче зашкодити туризму. Тож ніхто нічого не говоритиме. Ось що я чув.

Малкольм пильно подивився на нього.

— І ви у це вірите?

— Спочатку не вірив, — сказав Левін. — Але річ у тім, що я і далі про це чую. Чутки продовжують кружляти навколо. Нібито ви і Алан Грант, і купа інших людей були там.

— Ви питали про це Гранта?

— Минулого року, на конференції у Пекіні. Він сказав, що це абсурд.

Малкольм повільно кивнув.

— І ви так вважаєте? — спитав Левін, п’ючи пиво. — Ви особисто знайомі з Грантом?

— Ні.

Левін уважно подивився на Малкольма.

— То це неправда?

Малкольм зітхнув.

— Ви знайомі з концепцією техноміфу? Її створив Ґеллер у Прінстоні. Основна її теза полягає в тому, що ми втратили усі старі міфи — про Орфея й Евридіку, про Персея й Медузу… — тож заповнюємо цю прогалину сучасними техноміфами. Ґеллер нарахував їх із десяток чи близько того. Один з них — про прибульців, які живуть у ангарі бази ВПС у Райт-Паттерсоні. Інший — про те, що хтось винайшов карбюратор, що дозволяє проїхати 150 миль на одному галоні бензину, але автомобільні компанії купили патент і тримають його при собі. Потім є історія про те, що росіяни тренують дітей-телепатів на секретній базі у Сибіру і ці діти можуть вбивати людей у будь-якій точці світу лише силою своїх думок. Історія про лінії у Наска, в Перу та інопланетний космодром. Про те, що ЦРУ випустило на волю ВІЛ-інфекцію, щоб знищити гомосексуалістів. Що Нікола Тесла відкрив неймовірне джерело енергії, але його записи втрачено. Що у Стамбулі є креслення X століття, де показано Землю з космосу. Що науково-дослідний інститут у Стенфорді знайшов хлопця, чиє тіло світиться в темряві. Вловлюєте, в чому справа?

— Ви хочете сказати, що динозаври «ІнДжен» — це міф, — сказав Левін.

— Звичайно. Вони мусять бути міфом. Невже ви думаєте, що можливо створити динозавра за допомогою генетичних технологій?

— Усі експерти кажуть мені, що ні.

— І вони мають рацію, — кивнув Малкольм. Він подивився на Гардінг, ніби чекаючи на її підтримку. Вона нічого не сказала, лише ковтнула пива.

Насправді Гардінг знала дещо більше про ці динозаврячі плітки. Відразу після операції Малкольм марив і патякав усілякі нісенітниці під дією наркозу та знеболювального. Було схоже, ніби його охопив страх. Він крутився у ліжку, повторюючи назви кількох видів динозаврів. Гардінг спитала про це медсестру; та сказала, що таке коїться з ним після кожної операції. Працівники лікарні вважали, що це медикаментозні галюцинації, але Гардінг здалося, що Малкольм переживав жахи, що сталися з ним у реальному житті. Це відчуття посилювалося тим жаргонним, звичним звертанням, яким Малкольм згадував динозаврів: він називав їх «рапторами», «компі» та «страйками». І, схоже, особливо боявся рапторів.

Пізніше, коли він повернувся додому, вона спитала його про ці марення. Він лише знизав плечима, невдало пожартувавши: «Принаймні, я не згадував інших жінок, еге ж?». А потім сказав щось із приводу того, що був захоплений динозаврами, коли був дитиною, а хвороба змусила його регресувати. Його реакція була підкреслено байдужою, ніби це для нього було неважливо; Гардінг відчувала, що він уникає цієї теми, але намагалася не тиснути на нього; це були дні, коли вона була закохана і ставилася до нього поблажливо.

Тепер він дивився на неї запитливо, ніби цікавився, чи буде вона заперечувати. Гардінг лише підняла брову і продовжила дивитися в одну точку. В нього мають бути свої причини. Вона може почекати.

Левін нахилився через стіл до Малкольма і сказав:

— То вся ця історія з «ІнДжен» абсолютно не відповідає дійсності?

— Абсолютно, — сказав Малкольм і з серйозним виглядом кивнув. — Абсолютно.

Малкольм заперечував ці гіпотези вже три роки. Тепер це в нього добре виходило; його втома вже здавалася цілком природною. Насправді він був консультантом компанії «Інтернешнл Дженетік Текнолоджіз» у Пало-Альто влітку 1989 року і разом з її представниками здійснив подорож до Коста-Рики, що мала для нього катастрофічні наслідки. В результаті всі учасники цієї історії постаралися якнайшвидше стерти про неї будь-які згадки. «ІнДжен» хотіла обмежити свою відповідальність. Уряд Коста-Рики хотів зберегти репутацію країни як туристичного раю. А окремих учених зв’язали угодою про нерозголошення, пізніше винагородивши щедрими грантами, щоб вони й далі мовчали. У випадку з Малкольмом компанія два роки оплачувала його лікування.

У той же час об’єкти на острові у Коста-Риці були зруйновані. Там більше не існувало живих істот. Компанія найняла видатного професора Стенфордського університету Джорджа Базелтона, біолога та есеїста, чиї часті телевізійні виступи зробили його авторитетом у питаннях науки. Базелтон стверджував, що побував на острові і невтомно заперечував чутки про те, що там будь-коли існували вимерлі тварини. Особливо ефектним було його глузливе пирхання: «Подумайте тільки, шаблезубі тигри!».

Йшов час, інтерес до історії слабшав. «ІнДжен» давно збанкрутувала; основні інвестори з Європи та Азії відшкодували свої збитки. Хоча фізичні активи компанії, будівлі та лабораторне обладнання, продавалися частинами, основну технологію, розроблену нею, вирішили ніколи не продавати. Коротше кажучи, тему «ІнДжен» було закрито.

Більше нічого було сказати.

— Отже, все це неправда, — повторив Левін, вгризаючись у тамале.[3]— Відверто кажучи, докторе Малкольм, мені від цього легше на душі.

— Чому? — запитав Малкольм.

— Тому що це означає, що залишки, які продовжують виявляти у Коста-Риці, мають бути справжніми. Справжніми динозаврами. У мене є там друг з Єльського університету, польовий біолог, і він каже, що бачив їх. Я йому вірю.

Малкольм знизав плечима.

— Сумніваюся, — мовив він, — що у Коста-Риці з’явиться ще більше тварин.

— Так, за останній рік майже нічого не з’явилося. Але якщо з’явиться, я туди поїду. А поки що займатимуся спорядженням експедиції. Я багато думав про те, як її слід організувати. Гадаю, що за рік вдасться побудувати й підготувати спеціальний транспорт. Я вже поговорив про це з Доком Торном. Потім я зберу команду, можливо, долучу і доктора Гардінг або іншого натураліста аналогічного фаху і кількох аспірантів…

Малкольм слухав, хитаючи головою.

— Ви думаєте, що я марную ваш час, — сказав Левін. — Так і є. Але припустіть, — просто припустіть, — що тварини знову почали з’являтися.

— Цього ніколи не станеться.

— Але припустімо, що сталося. Вам було б цікаво допомогти мені? Спланувати експедицію?

Малкольм доїв свою страву і відсунув тарілку. Він пильно глянув на Левіна.

— Так, — сказав він нарешті.— Якщо тварини знову з’являться, мені було б цікаво вам допомогти.

— Чудово! — вигукнув Левін. — Це все, що я хотів знати.

Минувши освітлену яскравим сонцем вулицю Гуадалупе, Малкольм разом із Сарою підійшов до свого старенького седану «Форд». Левін ускочив у яскраво-червону «Феррарі», бадьоро помахав рукою і з ревінням помчав геть.

— Думаєш, це колись може статися? — спитала Гардінг. — Що ці, гм, тварини знову з’являться?

— Ні,— сказав Малкольм. — Я абсолютно впевнений, що цього ніколи не буде.

— Звучить обнадійливо.

Він похитав головою і незграбно заліз у машину, посунувши свою хвору ногу. Гардінг сіла поруч. Він глянув на неї і повернув ключ у замку запалювання. Вони поїхали назад до інституту.

Наступного дня вона повернулася до Африки. Протягом наступних півтора року вона постійно дізнавалася про підготовку експедиції. Левін діставав її по телефону запитаннями про правила польових досліджень або покришки для транспорту, або про кращий анестетик для диких тварин. Іноді їй дзвонив Док Торн, який будував машини. Зазвичай він говорив стривожено.

Від Малкольма не було звісток, хоча на день народження він надіслав їй листівку. Вона прийшла із запізненням на місяць. На звороті було написано: «З днем народження. Радій, що ти не з ним. В мене від нього голова обертом іде».

Перша конфігурація

У консервативному регіоні далеко від межі хаосу окремі елементи повільно зливаються, не показуючи чіткої картини.

Іян Малкольм

Форми з відхиленнями

Денне світло згасало. Гвинтокрил летів низько над узбережжям, за лінією, де густі джунглі стикалися з пляжем. Останнє з рибальських сіл промайнуло під ними 10 хвилин тому. Тепер було видно лише непролазні костариканські джунглі, мангрові болота і милі пустельного піску. Сидячи позаду пілота, Марті Ґутьєррес визирав з вікна, дивлячись, як берегова лінія проноситься повз. У цих місцях не було навіть доріг, — або принаймні Ґутьєррес не міг їх побачити.

Ґутьєррес був бородатим спокійним 36-річним американцем, який останні 8 років прожив у Коста-Риці. Спочатку він приїхав вивчати видоутворення туканів у тропіках, але залишився працювати консультантом у «Резерва Біологіка де Карара» — національному парку на півночі. Він натиснув на радіомікрофон і сказав пілоту:

— Ще далеко?

— П’ять хвилин, сеньйоре Ґутьєррес.

Ґутьєррес повернувся і сказав:

— Це буде недовго.

Але високий чоловік, який сидів, скрутившись на задньому сидінні, не відповів або не зрозумів, що до нього звертаються. Він просто сидів, поклавши руку на підборіддя, і похмуро дивився в вікно.

На Ричардові Левіні були полинялі від сонця штани кольору хакі, а з голови звисав австралійський капелюх з широкими крисами. На шиї висів потертий бінокль. Але незважаючи на свій потріпаний вигляд, він був утіленням наукового інтересу. За окулярами у сталевій оправі ховалися різкі риси обличчя; він напружено і критично дивився у вікно.

— Що це за місце?

— Воно називається Рохас.

— То ми вже далеко на півдні?

— Так. Лише за 50 миль від кордону з Панамою.

Левін вдивлявся у джунглі.

— Я не бачу жодних доріг, — сказав він. — Хто виявив цю знахідку?

— Пара туристів, — відповів Ґутьєррес. — Вони пливли човном і пристали до берега.

— Коли це було?

— Учора. Вони лише глянули на це і щодуху дременули геть.

Левін кивнув. Зі своїми довгими руками, складеними під підборіддям, він був схожий на богомола. Це було його прізвисько в аспірантурі; почасти через зовнішність, а почасти через схильність відкушувати голову будь-кому, хто з ним не згоден.

— Ти вже був раніше у Коста-Риці? — спитав Ґутьєррес.

— Ні, вперше, — відповів Левін, а потім роздратовано махнув рукою, ніби йому не хотілося, щоб його турбували такими дріб’язковими розмовами.

Ґутьєррес посміхнувся. За всі ці роки Левін зовсім не змінився. Він все ще був одним із найблискучіших людей у науці і викликав найбільше роздратування. Вони разом вчилися у аспірантурі Єльського університету, доки Левін не кинув докторську програму, щоб отримати ступінь із порівняльної зоології. Левін оголосив, що його не цікавлять сучасні польові дослідження, які так приваблюють Ґутьєрреса. З властивим йому презирством він якось назвав роботу Ґутьєрреса «збиранням посліду папуг з усього світу».

Правда полягала в тому, що блискучого і примхливого Левіна тягнуло у минуле — до світу, якого більше не існувало. І він вивчав цей світ дедалі інтенсивніше. Він був відомий своєю фотографічною пам’яттю, зарозумілістю, гострим язиком і неприхованим задоволенням, яке отримував, вказуючи на помилки колег. Як сказав один з них: «Левін ніколи не забуває про кістки і вам не дасть про них забути».

Польові дослідники не любили Левіна, і він віддячував їм тим самим. У глибині душі він був людиною деталей, каталогізатором тваринного життя, і найбільшої втіхи зазнавав, розмірковуючи над музейними колекціями, наново присвоюючи назви видам, переставляючи зображення скелетів. Він не любив пил і незручності життя в польових умовах. З огляду на його вибір, Левін ніколи не залишив би музей. Але це була його доля — жити в час найбільших відкриттів в історії палеонтології. Число відомих видів динозаврів за останні 20 років подвоїлося, і нові види тепер описували зі швидкістю один на 7 тижнів. Тому світова репутація Левіна змушувала його подорожувати світом, перевіряючи нові знахідки, і виносити свою експертну думку дослідникам, яких дратувало те, що вони її потребують.

— Звідки ти приїхав? — спитав його Ґутьєррес.

— З Монголії,— відповів Левін. — Я був на Гарячих Скелях в пустелі Гобі, за 3 години їзди від Улан-Батора.

— О, і що там?

— Джон Рокстон веде розкопки. Він виявив неповний скелет, що, на його думку, міг бути новим видом велоцираптора, і хотів, щоб я подивився.

— І?

Левін знизав плечима.

— Рокстон ніколи не знав анатомії. Він з ентузіазмом збирає кошти, але якщо насправді щось знаходить, в нього не вистачає компетентності, щоб довести справу до кінця.

— Ти так йому й сказав?

— А чому б і ні? Це ж правда.

— А скелет?

— Скелет взагалі не мав нічого спільного з раптором, — сказав Левін. — Усі плюсни неправильні, лобкова кістка дуже вентральна, сідничній кістці не вистачає належної щільності, і довгі кістки занадто легкі. Що стосується черепа… — Він закотив очі.— Піднебіння занадто товсте, отвори перед очницями занадто ростральні — ет, можна продовжувати й продовжувати. І гострий пазур ледве видно. Отакі справи. Не знаю, що собі думав Рокстон. Я підозрюю, що він насправді знайшов підвид троодона, хоча я ще не впевнений.

— Троодона? — перепитав Ґутьєррес.

— Малий тріасовий хижак — 2 метри від стопи до вертлюжної кістки. Насправді досить звичайний теропод. І зразок Рокстона — не такий вже цікавий приклад. Хоча була одна цікава деталь. Матеріал, включений в покривний артефакт — відбиток шкіри динозавра. Само по собі це не є рідкістю. Є, можливо, десяток хороших відбитків шкіри, отриманих досі, в основному серед гадрозавридів. Але нічого подібного, адже мені ясно, що шкіра цієї тварини має деякі дуже незвичайні характеристики, яких раніше не підозрювали в динозаврів…

— Сеньйори, — перервав їх пілот, — скоро буде бухта Хуан-Фернандес.

— Ми можемо облетіти навколо неї? — спитав Левін.

Він подивився у вікно, його обличчя знову стало напруженим, він забув про розмову. Вони летіли над джунглями, що простяглися в гори на кілька миль, наскільки сягало око. Гвинтокрил накренився, кружляючи над пляжем.

— Ось це місце, — сказав Ґутьєррес, вказуючи у вікно.

Пляж був чистим, вигнутий білий півмісяць, повністю порожній при полуденному світлі. На півдні вони побачили якусь темну масу в піску. З повітря вона була схожа на скелю або на велику грудку водоростей. Форма була аморфною, близько 5 футів в діаметрі. Навколо було багато слідів.

— Хто тут був? — сказав Левін, зітхнувши.

— Сьогодні приїздили люди з Міністерства охорони здоров’я.

— Вони щось робили зі знахідкою? — спитав Левін. — Торкалися її, якось тривожили?

— Не можу сказати, — відповів Ґутьєррес.

— Міністерство охорони здоров’я, — повторив Левін, хитаючи головою. — Що вони розуміють? Тобі не варто було пускати їх сюди, Марті.

— Слухай, — сказав Ґутьєррес. — Не я керую цією країною. Я зробив все, що міг. Вони хотіли знищити цю знахідку до того, як ти сюди приїдеш. Мені принаймні вдалося переконати їх нічого не чіпати, доки ти не побачиш. Хоча я не знаю, як довго вони чекатимуть.

— Тоді нам краще почати просто зараз, — сказав Левін і натиснув кнопку на своєму мікрофоні.— Чому ми досі кружляємо? Ми втрачаємо світло. Сідаймо на пляж. Я хочу побачити це на власні очі.

Ричард Левін побіг по піску до темної маси, бінокль підстрибував на його шиї. Навіть з відстані відчувався трупний сморід. Ось він вже записує свої попередні враження. Туша лежить наполовину закопана у пісок, оточена щільною хмарою мух. Шкіра роздута газом, який ускладнив ідентифікацію.

Він зупинився в кількох метрах від істоти і дістав свою камеру. Пілот гвинтокрила відразу ж підійшов до нього і опустив його руку вниз.

— Заборонено.

— Що?

— Перепрошую, сеньйоре. Але будь-які фото робити заборонено.

— Чому в біса ні? — сказав Левін. Він повернувся до Ґутьєрреса, який біг до них пляжем. — Марті, чому не можна робити фото? Це може бути важливо…

— Ніяких фото, — знову сказав пілот і витягнув камеру з рук Левіна.

— Марті, це божевілля.

— Просто іди і роби свій огляд, — сказав Ґутьєррес і заговорив з пілотом іспанською. Той відповідав різко і сердито, розмахуючи руками.

Левін якусь мить дивився на них, а потім відвернувся. Біс із ним, подумав він. Вони можуть сперечатися безкінечно. Він поспішив уперед, важко дихаючи. Запах ставав сильнішим. Хоча туша була великою, він помітив, що на ній не було жодного птаха чи щура, чи інших тварин, які б харчувалися падлом. Були лише мухи, які обсіли тушу настільки щільно, що закривали обриси мертвої тварини.

Проте, було ясно, що це була чимала істота, завбільшки приблизно з корову або коня, до того як туша почала роздуватися. Суха шкіра тріснула на сонці і тепер відшаровувалася, оголюючи шар жовтого підшкірного жиру.

Фе-е, який сморід! Левін скривився. Він змусив себе підійти ближче, спрямовуючи всю свою увагу на тварину.

Хоча вона й була завбільшки з корову, було зрозуміло, що це не ссавець. Шкіра була без шерсті. Оригінальний її колір, схоже, був зеленим, з темними борозенками, що проходили крізь нього. Епідермальна поверхня мала візерунок у вигляді полігональних горбків різних розмірів, що нагадував шкіру ящірки. Ця текстура варіювалася в різних частинах тварини, стаючи то більшою, то зовсім непомітною внизу живота. Були помітні шкірні складки на шиї, плечах і тазостегнових суглобах — знову ж таки, як у ящірки.

Але туша була великою. За оцінками Левіна, тварина важила близько 100 кілограмів (приблизно 220 фунтів). Таких великих ящірок не було ніде в світі, хіба що за винятком драконів Комодо у Індонезії. Комодські варани були ящірками 9 футів завдовжки, хижаками розміром з крокодила, які їли кіз і свиней, а іноді й людей. Але ніде в Новому Світі варанів не було. Звичайно, це могла бути і якась ігуана. Вони зустрічалися в усій Південній Америці, і морські ігуани були досить великими. Проте, ця тварина була рекордного розміру.

Левін повільно обійшов тушу, продовжуючи огляд. Ні, подумав він, це не ящірка. Тіло лежало на боці, лівою частиною грудної клітки до неба. Майже половина його була зарита у пісок, рядок виступів, що були остистими відростками хребта, були лише в декількох дюймах під піском. Довга шия була зігнута, голова схована під основною масою тіла, наче голова качки під крилом. Левін побачив одну передню кінцівку, що здалася йому маленькою і слабкою. Дистальний придаток був захований у піску. Він хотів би викопати його і подивитися, але спершу прагнув зробити фото, не тривожачи знахідку на місці.

Насправді, що більше Левін дивився на цю тушу, то більше переконувався, що повинен продовжувати. Бо ясно було одне — це дуже рідкісна, можливо, невідома тварина. Левін відчував і збудження, і обережність. Якщо це відкриття настільки значне, як він думає, то його треба належним чином задокументувати. На пляжі Ґутьєррес все ще кричав на пілота, який і далі вперто хитав головою. Бюрократи бананової республіки, подумав Левін. Чому йому не можна зробити фото? Це нікому б не зашкодило. А задокументувати зміни у стані істоти було б життєво важливо.

Він почув гуркіт і підняв голову. Над затокою кружляв другий гвинтокрил. Його темна тінь ковзала по піску. Це був вертоліт медиків — білий з червоним написом на боці. У блиску сонця, що заходило, його неможливо було прочитати.

Він повернувся до туші, тепер помітивши, що задня лапа мала сильно розвинену мускулатуру, чим сильно відрізнялася від передньої. Це наводило на думку, що істота пересувалася прямо, балансуючи на сильних задніх лапах. Звичайно, було відомо багато ящірок, які могли стояти прямо, але таких великих, як ця, ще не було. Що більше Левін дивився на загальну форму туші, то більше відчував: це не ящірка.

Тепер він працював швидко — світло потроху зникало, а треба було ще багато зробити. Кожен зразок завжди вимагав відповіді на два питання, обидва однаково важливі. Перший — що це за тварина? Другий — від чого вона загинула?

Стоячи біля стегна, Левін побачив, що епідерміс тріснув, напевно, від газів, що накопичилися під шкірою. Але коли він придивився, то помітив, що це різана рана, яка простягалася глибоко через стегно, оголюючи червоний м’яз і бліду кістку під ним. Він не звертав уваги на сморід та білих личинок, що ворушилися у відкритих тканинах рани, тому що…

— Перепрошую через усе, — сказав Ґутьєррес, підійшовши до нього. — Але пілот просто відмовляється.

Пілот нервово стежив за Ґутьєрресом, стоячи поруч із ним.

— Марті,— промовив Левін, — мені справді дуже потрібно зробити знімки.

— Боюся, що не можна, — відказав той, знизуючи плечима.

— Це важливо, Марті.

— Вибач, я зробив усе, що міг.

Трохи віддалік приземлився білий гвинтокрил, його гуркіт стих. Звідти почали виходити люди у формі.

— Марті, як ти гадаєш, що це за тварина?

— Ну, я можу тільки здогадуватися, — відповів Ґутьєррес. — Виходячи з загальних розмірів, я б назвав її раніше невідомим видом ігуани. Вона надзвичайно велика і, очевидно, не є характерною для фауни Коста-Рики. Я думаю, що вона прийшла з Галапагоських островів або…

— Ні, Марті,— сказав Левін. — Це не ігуана.

— Перед тим, як сказати що-небудь ще, — мовив Ґутьєррес, глянувши на пілота, — я думаю, ти маєш знати, що у цьому районі вже з’являлися кілька раніше невідомих видів ящірок. Ніхто напевно не може сказати, чому. Можливо, це пов’язано з вирубкою тропічних лісів або якимись іншими причинами. Але нові види з’являються. Кілька років тому я почав спостерігати невідомі види…

— Марті! Це в біса ніяка не ящірка.

Ґутьєррес закліпав очима.

— Що ти таке кажеш? Звичайно, це ящірка.

— Я так не думаю, — відповів Левін.

Ґутьєррес сказав:

— Тебе, напевно, збив з пантелику її розмір. Насправді ми тут в Коста-Риці час від часу стикаємося з такими відхиленнями.

— Марті,— прохолодно мовив Левін. — Мене ніщо не може збити з пантелику.

— Звичайно, я не це мав на увазі…

— І я кажу тобі, що це не ящірка, — повторив Левін.

— Вибач, — похитав головою Ґутьєррес, — але я не згоден.

Біля білого гвинтокрила зібралися люди, надягаючи білі хірургічні маски.

— Я не прошу тебе погоджуватися, — відказав Левін і повернувся назад до туші.— Встановити це можна досить просто, — достатньо викопати голову або одну з кінцівок, наприклад, оце стегно, що, як я вважаю…

Він замовк, і нахилився ближче, глянувши на задню сторону стегна.

— Що там? — спитав Ґутьєррес.

— Дай мені свій ніж.

— Навіщо? — спитав Ґутьєррес.

— Просто дай.

Ґутьєррес вийняв з кишені ніж, поклав ручку в простягнуту руку Левіна. Той не відривав погляду від туші.

— Гадаю, тобі це здасться цікавим.

— Що?

— Просто вздовж сідничної шкіри…

Раптом вони почули крики і озирнулися. Від білого гвинтокрила до них бігли люди. Вони несли якісь баки на спинах і щось кричали іспанською.

— Що вони кажуть? — насупився Левін.

Ґутьєррес зітхнув.

— Кажуть, щоб ми відійшли назад.

— Скажи їм, що ми зайняті,— відповів Левін і знову зігнувся над тушею.

Але люди продовжували кричати, і раптом пролунав дивний рев. Левін, піднявши голову, побачив, як спалахнули вогнемети. Вечірнє світло розрізали великі червоні струмені полум’я. Він бігав навколо туші і кричав чоловікам:

— Ні! Ні!

Але ті не звертали на нього уваги.

Він кричав:

— Ні, це безцінно…

Перший з чоловіків у формі схопив Левіна і грубо штовхнув його на пісок.

— Що ви в біса робите? — закричав Левін, спинаючись на ноги. Але було вже занадто пізно. Перший зі струменів полум'я вже торкнувся шкіри. Вона почорніла, а всередині синім полум’ям спалахнули кишені з метаном. Дим від туші щільною хмарою почав підніматися у небо.

— Зупини це! Зупини це! — Левін повернувся до Ґутьєрреса. — Змусь їх зупинитися!

Але Ґутьєррес не рухався, він просто дивився на тушу. Охоплений полум’ям тулуб невідомої тварини потріскував від вогню, жир розбризкувався і згоряв. А потім, коли згоріла шкіра, з’явилися чорні, пласкі ребра скелета. Потім увесь тулуб повернувся і шия тварини підстрибнула вгору, охоплена полум’ям, що доточувало скручену шкіру. У полум’ї Левін побачив довгий писок, ряди хижих зубів і порожні очниці. Здавалося, ніби якийсь середньовічний дракон здіймається у небо, перетворюючись на полум’я.

Сан-Хосе

Левін сидів у барі аеропорту Сан-Хосе, цмулячи пиво і чекаючи на літак до Штатів. Позаду нього за маленьким столиком сидів Ґутьєррес. В останні кілька хвилин між ними запала незручна мовчанка. Ґутьєррес дивився на рюкзак Левіна, що стояв біля його ніг. Він був спеціально виготовлений з темно-зеленого гортексу[4] з додатковими зовнішніми кишенями для всілякого електронного обладнання.

— Непоганий наплічник, — мовив Ґутьєррес. — Де ти його, до речі, дістав? Схожий на виріб Торна.

Левін сьорбнув пива.

— Це він і є.

— Класний, — сказав Ґутьєррес. — Що у тебе там у верхньому клапані, супутниковий телефон і GPS? Хлопче, що ж іще далі вигадають? Розкішно. Це, мабуть, тобі коштувало…

— Марті,— роздратовано перервав його Левін. — Досить молоти дурниці. Ти мені скажеш чи ні?

— Що сказати?

— Я хочу знати, що тут в біса відбувається.

— Слухай, Ричарде, вибач, якщо…

— Hi, — перервав його Левін. — Це був дуже важливий зразок, Марті, і він знищений. Я не розумію, чому ти дозволив, щоб це сталося.

Ґутьєррес зітхнув. Він озирнувся на туристів за іншими столиками і сказав:

— Тільки між нами, добре?

— Гаразд.

— Тут із цим велика проблема.

— З чим?

— Ці… форми з відхиленнями… з’являються на узбережжі дуже часто. Це відбувається вже кілька років.

— З відхиленнями? — недовірливо повторив Левін, похитавши головою.

— Так офіційно називають ці зразки, — пояснив Ґутьєррес. — Ніхто з урядовців не хоче уточнювати, в чому річ. Це почалося близько 5 років тому. У горах, неподалік від сільськогосподарської станції, що займається вирощуванням та тестуванням різновидів соєвих бобів, виявили ряд тварин.

— Соєвих бобів, — повторив Левін.

Ґутьєррес кивнув.

— Вочевидь, цих тварин приваблюють боби або якісь види трав. Є припущення, що у них в раціоні є велика потреба у лізині. Але насправді ніхто не впевнений. Можливо, в них просто є схильність до певних видів зернових.

— Марті,— сказав Левін. — Мені байдуже, навіть якщо вони обожнюють пиво та кренделі. Єдине важливе питання — звідки вони взялися?

— Ніхто не знає,— відповів Ґутьєррес.

Левін утримався від репліки.

— Що сталося з цими тваринами?

— Усіх знищили. І, наскільки мені відомо, після цього кілька років нічого не було. Але, схоже, це знову починається. За останній рік ми знайшли рештки ще чотирьох тварин, в тому числі й тієї, що ти бачив.

— І що було зроблено?

— Ці… форми з відхиленнями завжди знищують. Так, як ти бачив. З самого початку уряд робить усе можливе, щоб ніхто про це не знав. Кілька років тому якісь північноамериканські журналісти почали розповідати, мовляв, щось дивне відбувається на острові Ісла Нублар. Менендес запросив купу журналістів — і полетів з ними на інший острів. Вони так і не зрозуміли різниці. Щось таке. Я маю на увазі, уряд дуже серйозно ставиться до цього.

— Чому?

— Вони стурбовані.

— Стурбовані? Через що вони мають турбуватися?

Ґутьєррес підняв руку і підсунув свій стілець ближче.

— Через захворювання, Ричарде.

— Захворювання?

— Авжеж. У Коста-Риці одна з найкращих систем охорони здоров’я у світі,— сказав Ґутьєррес. — Епідеміологи відслідковують якийсь дивний тип енцефаліту, що, схоже, зростає, зокрема вздовж узбережжя.

— Енцефаліт? Якого походження? Вірусний?

Ґутьєррес похитав головою.

— Не знайдено жодного збудника.

— Марті…

— Кажу ж тобі, Ричарде, ніхто не розуміє, в чому справа. Це не вірус, бо титри антитіл не збільшуються, і кількість білих клітин залишається незмінною. Це не бактерія, бо такої культури не існує. Це абсолютна загадка. Епідеміологи знають, що це, здається, зачіпає в першу чергу сільських фермерів — людей, які ходять навколо свійських тварин і худоби. І що це справжній енцефаліт — біль, від якого розколюється голова, лихоманка, сплутана свідомість, марення.

— Є жертви?

— Досі хвороба, здається, минала сама собою, триваючи близько трьох тижнів. Але навіть за таких умов уряд стурбований. Ця країна залежить від туризму, Ричарде. Ніхто не хоче розмов про невідомі хвороби.

— Отже, вони вважають, що енцефаліт пов’язаний з цими формами, що мають відхилення?

Ґутьєррес знизав плечима.

— Ящірки носять з собою безліч хвороб, — мовив він. — Це відомий напрямок. Тому цілком можливо, що є якийсь зв’язок.

— Але ж ти сказав, що це не вірусне захворювання.

— Хай там як, вони вважають, що ці речі пов’язані між собою.

Левін зауважив:

— Дедалі більше підстав, щоб з’ясувати, звідки вони з’явилися. Звичайно, їх повинні відшукати…

— Відшукати? — зі сміхом повторив Ґутьєррес. — Авжеж, їх шукають. Кожен квадратний дюйм цієї країни обстежили вздовж і впоперек. Відправили десятки пошукових загонів — я сам очолював кілька з них. Робили аеророзвідку. Були обльоти джунглів, прибережних островів. Це, по суті, величезна робота. Ти знаєш, що островів досить багато, особливо вздовж західного узбережжя. Дідько, вони навіть приватні острови обшукали.

— А тут ще й приватні острови є? — спитав Левін.

— Кілька. Три або чотири. Як Ісла Нублар — його передали в оренду американській компанії «ІнДжен» на багато років.

— Але ти сказав, що острів обшукали…

— І то ретельно… Там нічого немає.

— А інші?

— Ну от дивися, — Ґутьєррес почав загинати пальці.— Біля східного узбережжя є Ісла Таламанка, там є курорт «Клаб Мед». Є Сорна біля західного берега, вона в оренді у німецької гірничовидобувної компанії. Північніше є Моразан — він належить багатій костариканській родині. І, можливо, ще якийсь острів, про який я забув.

— І що виявили пошуки?

— Нічого, — сказав Ґутьєррес. — Взагалі нічого. Тож є припущення, що тварини походять з якогось місця у глибині джунглів. Саме тому ми їх досі і не знайшли.

Левін буркнув:

— В такому випадку, шансів нуль…

— Знаю, — відповів Ґутьєррес. — Дощовий ліс — пречудове місце для схованки. Пошуковий загін може пройти у 10 ярдах від великої тварини і так її й не побачити. Навіть найновіші технології дистанційного зондування не надто допомагають, бо мають пройти крізь кілька шарів — хмари, крони дерев, флора нижнього рівня. Там просто нічого не вийде: у джунглях може сховатися майже все що завгодно. Так чи інакше, — сказав він, — уряд розчарований. І, звісно ж, уряд — не єдина зацікавлена сторона.

Левін різко підняв голову.

— Та ну?

— Так. З різних причин до цих тварин виявляють великий інтерес.

— Який інтерес? — недбало, у своїй звичній манері, спитав Левін.

— Минулої осені уряд видав дозвіл команді ботаніків з Берклі, щоб ті зробили аерофотозйомку покриву джунглів у центральних горах. Обстеження тривало протягом місяця, коли виникла суперечка навколо рахунків за авіаційне паливо чи щось на кшталт того. У всякому разі, бюрократи в Сан-Хосе зателефонували зі скаргою до Берклі. А там відповіли, що нічого про цих дослідників не чули. Тим часом команда залишила країну.

— Тож ніхто не знає, хто це насправді був?

— Ні. А минулої зими з'явилася пара швейцарських геологів, щоб зібрати проби газу з прибережних островів, як вони сказали, у рамках дослідження вулканічної активності в Центральній Америці. Острови біля узбережжя всі вулканічні, і більшість з них ще якоюсь мірою активні, тож цей запит здався логічним. Але виявилося, що насправді ці «геологи» працювали на американську генетичну компанію «Біосин» і шукали, гм, великих тварин на островах.

— Нащо це біотехнологічній компанії? — сказав Левін. — Це не має сенсу.

— Можливо, для тебе й для мене не має,— відповів Ґутьєррес, — але «Біосин» має особливо непривабливу репутацію. Їхніми дослідженнями керує чолов'яга на ім'я Льюїс Доджсон.

— О, так, — сказав Левін. — Я знаю. Це той хлопець, який намагався випробувати вакцину проти сказу у Чилі кілька років тому. Вони піддали фермерів небезпеці, навіть не сказавши їм, що роблять.

— Так, це він. Також він розпочав маркетинговий тест, постачаючи до супермаркетів картоплю, виведену методами генної інженерії, нікому не сказавши про зміни. Діти отримали діарею, двоє опинилися у лікарні. Після цього компанії довелося винаймати Джорджа Базелтона, щоб виправити свій імідж.

— Схоже, його кожен винаймає,— сказав Левін.

Ґутьєррес знизав плечима.

— Сьогодні імениті університетські професори виступають у якості консультантів. Це частина угоди. А Базелтон — професор біології в університеті Регіс.[5]Він потрібен був компанії, аби прибрати за ними, бо Доджсон має звичку порушувати закон. На зарплаті в Доджсона знаходяться люди по всьому світу. Він краде розробки в інших компаній, — усе, що стосується їхньої галузі. Кажуть, що «Біосин» — єдина генетична компанія, де юристів більше, ніж науковців.

— А чому їх цікавить Коста-Рика? — спитав Левін.

Ґутьєррес знову знизав плечима.

— Не знаю, але в цілому ставлення до досліджень змінилося, Ричарде. Тут це дуже помітно. Коста-Рика має одну з найбагатших екосистем у світі. Півмільйона видів в дванадцяти різних екологічних середовищах. Тут представлені 5 % усіх видів планети. Ця країна роками була центром біологічних досліджень і, скажу тобі, ситуація міняється. Раніше сюди приїздили вчені, захоплені наукою, які хотіли щось дізнатися заради самих себе — про мавп-ревунів, ос-полістинів або зарості сомбрілли. Ці люди обирали свою галузь, бо їм було не байдуже. Вони точно не збиралися розбагатіти. Але тепер все, що в біосфері, є потенційно цінним. Ніхто не знає, звідки беруться нові ліки, тому фармацевтичні компанії фінансують всі види досліджень. Можливо, пташине яйце має білок, що робить його водонепроникним. Можливо, павук виробляє пептид, що сповільнює згортання крові. А може, воскова поверхня папороті містить знеболювальні речовини. Це трапляється досить часто, ставлення до досліджень змінилося. Люди вже не вивчають світ природи, вони видобувають з нього ресурси. Це ментальність грабіжника. Будь-що нове або невідоме автоматично викликає інтерес, бо може становити якусь цінність. І може бути вартим, щоб випробувати долю.

Ґутьєррес допив пиво.

— Світ, — сказав він, — перевертається догори дном. Річ у тім, що багато людей хочуть знати, що являють собою ці аномальні тварини і звідки вони беруться.

У гучномовець оголосили про відправлення рейсу Левіна. Чоловіки піднялися з-за столу. Ґутьєррес мовив:

— Ти триматимеш все це при собі? Я маю на увазі те, що ти сьогодні побачив.

— Якщо чесно, — сказав Левін, — я й сам не розумію, що я сьогодні побачив. Це могло бути все що завгодно.

Ґутьєррес посміхнувся.

— Безпечного польоту, Ричарде.

— Бувай, Марті.

Від'їзд

Закинувши рюкзак на плече, Левін пішов до зали вильоту. Він обернувся, щоб помахати Ґутьєрресу, але його друг вже прямував до дверей, піднімаючи руку, щоб покликати таксі. Левін знизав плечима і відвернувся.

Просто навпроти нього був митний стіл, перед яким мандрівники вишикувалися в чергу, щоб їм проштампували паспорти. Він взяв квиток на нічний рейс до Сан-Франциско з довгою зупинкою у Мехіко; народу у черзі було небагато. Можливо, в нього ще є час зателефонувати до офісу і сказати Лінді, секретарці, що він буде в літаку; і, подумав він, варто було б зателефонувати Малкольму. Озирнувшись, він побачив ряд телефонів з позначкою ІСТ TELEFONOS INTERNATIONAL уздовж стіни праворуч від нього. Їх було кілька, але всі були зайняті. Краще скористатися супутниковим телефоном, що в рюкзаку, подумав він, знімаючи його з плеча. Можливо, це було б…

Він зупинився, нахмурившись, й озирнувся на стіну.

Телефонами користувалися четверо людей. Першою була блондинка у шортах і топі з бретелькою через шию, яка під час розмови гойдала на руках засмаглу дитину. Поруч із нею стояв бородатий чоловік у куртці типу «сафарі», який час від часу поглядав на свій золотий «Ролекс». Потім стояла сива бабуся, яка балакала іспанською, тоді як двоє її дорослих синів стояли поряд і рішуче кивали.

А останнім був пілот гвинтокрила. Він зняв куртку і стояв у сорочці з коротким рукавом та краватці. Він відвернувся обличчям до стіни, згорбивши плечі.

Левін підійшов ближче і почув, що пілот розмовляє англійською. Він поставив свій рюкзак на підлогу і нагнувся, вдаючи, ніби поправляє ремені. Пілот все ще стояв до нього спиною.

Було чутно, як той каже:

— Ні, ні, професоре. Це не так. Ні.— Потім запала пауза. — Ні,— сказав пілот. — Я кажу вам, ні. Вибачте, професоре Базелтон, але це невідомо. Це острів, але який з них… Ми повинні чекати знову і знову. Ні, він їде сьогодні. Ні, я не думаю, що він нічого не знає, і жодних фото. Ні. Я розумію. Бувайте.

Левін опустив голову, коли пілот швидко пройшов до столу в іншому кінці аеропорту.

«Що за чортівня?» — подумав він.

Це острів, але який з них…

Звідки вони знали, що це був острів? Сам Левін все ще не був упевнений в цьому. Він інтенсивно працював над знахідками, намагаючись скласти все докупи. Зрозуміти, звідки вони взялися і чому це відбувається.

Він зайшов у куток, щоб ніхто не бачив, і витягнув маленький супутниковий телефон. Він швидко набрав номер, викликаючи Сан-Франциско. Пішов виклик, було чути клацання, коли встановлювався зв’язок із супутником. Пролунав звуковий сигнал. Електронний голос сказав: «Будь ласка, введіть код доступу».

Левін ввів 6-значний цифровий код.

Пролунав ще один сигнал. Електронний голос провадив: «Залиште своє повідомлення».

— Я дзвоню, — мовив Левін, — щоб повідомити про результати поїздки. Один зразок, в не дуже добрій формі. Розташування: ВВ-17 на мапі. Це далеко на південь, що відповідає всім нашим гіпотезам. Я не встиг його точно ідентифікувати, перш ніж зразок спалили. Але я припускаю, що це орнітолест. Як ви знаєте, цієї тварини немає в списку — це дуже цінна знахідка. — Він озирнувся навколо, але нікого поруч не було, ніхто не звертав уваги. — Крім того, бічна стегнова кістка мала глибоку різану рану. Це вкрай тривожно. — Він завагався, не бажаючи забагато розмовляти. — І я везу назад зразок, що потребує ретельного вивчення. Я також думаю, що дехто цим може зацікавитися. У всякому разі, все, що тут відбувається — це новина, Іяне. Тут не було жодних зразків більше року, і раптом вони знову з’являються. Відбувається щось нове. І ми цього взагалі не розуміємо.

«Чи, може, розуміємо?» — подумав Левін. Він завершив виклик, вимкнув телефон і поклав його до іншої кишені рюкзака. Можливо, подумав він, ми знаємо більше, ніж розуміємо. Він задумливо подивився в бік виходу на посадку. Час було відлітати.

Пало-Альто

О другій годині ночі Ед Джеймс заїхав на майже порожню стоянку біля ресторану «Меррі Каллендер» на Картер-роуд. Чорний «БМВ» був уже тут, припаркований біля входу. Крізь вікна він міг побачити, що у кабінці ресторану сидить насуплений Доджсон. Він ніколи не мав гарного настрою. Зараз Доджсон розмовляв із кремезним чоловіком, який сидів поруч із ним, поглядаючи на годинник. Цим здорованем був Базелтон, професор, який з’являвся на телебаченні. Джеймс завжди відчував полегшення, коли Базелтон був там. Доджсон давав йому таємні завдання, але важко було уявити, що Базелтон бере участь у якихось темних справах.

Джеймс вимкнув запалювання і повернув дзеркало заднього виду, щоб поправити комір сорочки та підтягнути краватку. Він побачив своє обличчя в дзеркалі — розпатланий, стомлений, з дводенною щетиною. Трясця, подумав він. Чому б йому не мати стомленого вигляду? Вже ж середина цієї чортової ночі.

Доджсон завжди планував свої зустрічі посеред ночі і завжди у цьому ресторані «Меррі Каллендер». Джеймс ніколи не розумів, чому; кава тут була жахлива. Але було взагалі багато такого, чого він не розумів.

Він узяв конверт і вийшов із машини, грюкнувши дверима. Попрямував до входу, хитаючи головою. Протягом кількох тижнів Доджсон платив йому по 500 доларів на день, щоб він стежив за купою вчених. Спершу Джеймс думав, що це якесь промислове шпигунство. Але жоден із науковців не працював в промисловості; вони займали університетські посади в досить нудних галузях. Як та палеоботанік Сеттлер, яка займалася доісторичними пилковими зернами. Джеймс сидів на одній з її лекцій у Берклі і ледь не заснув. Слайд за слайдом, якісь бліді сфери, що були схожі на ватяні кульки, а вона в цей час щось теревенила про зв’язки полісахаридів та кампан-маастріхтську межу. Господи, як це було нудно.

Це точно не варте було 500 доларів на день, подумав він. Він увійшов всередину, мружачись у світлі, і підійшов до кабінки. Потім сів, кивнув Доджсону та Базелтону і підняв руку, щоб замовити кави.

Доджсон подивився на нього.

— В мене ще є справи вночі,— сказав він Джеймсу. — Давайте почнемо.

— Правильно, — сказав той і опустив руку. — Добре, звичайно. — Він відкрив конверт, почав витягувати аркуші та фото, передаючи їх через стіл Доджсону, поки той говорив.

— Алан Грант — палеонтолог у штаті Монтана. Зараз він у відпустці і в цей час перебуває в Парижі, читаючи лекції про останні знахідки решток динозаврів. Мабуть, має якісь нові ідеї про тиранозаврів як сміттярів і…

— Неважливо, — перервав його Доджсон. — Далі.

— Еллен Сеттлер Реймен, — сказав Джеймс, передаючи наступне фото. — Ботанік, раніше працювала з Грантом. Зараз — дружина фізика з Берклі, має маленьких сина та дочку. Працює в університеті на півставки. Решту часу проводить вдома, бо…

— Далі, далі.

— Добре. Більшість інших померли. Дональд Дженнеро, юрист, помер від дизентерії під час ділової поїздки. Денніс Недрі, з компанії «Інтегрейтед Комп’ютер Сістемз»… теж помер. Джон Геммонд, який заснував «Інтернешнл Дженетік Текнолоджіз»… помер під час відвідин науково-дослідного центру компанії у Коста-Риці. В той час з Геммондом були його онуки; зараз діти живуть з матір’ю на сході і…

— Хтось зв’язується з ними? Хтось з «ІнДжен»?

— Ні. Хлопчик пішов до коледжу, дівчинка — у підготовчій школі. Після смерті Геммонда «ІнДжен» звернулася до суду згідно розділу 11 Кодексу США про банкрутство. З того часу справа і досі в суді. Нерухоме майно компанії нарешті продали. Протягом останніх двох тижнів, якщо бути точним.

Базелтон вперше заговорив.

— Чи було продано об’єкт Б? — запитав він.

Джеймс подивився здивовано.

— Об’єкт Б?

— Так. Хтось казав вам про нього?

— Ні, я ніколи про нього не чув. Що це таке?

— Якщо ви щось почуєте про об’єкт Б, — сказав Базелтон, — дайте нам знати.

Сидячи поруч із Базелтоном у кабінці, Доджсон погортав папери і фото, а потім нетерпляче відсунув їх вбік і подивився на Джеймса.

— Що ти ще дістав?

— Це все, докторе Доджсон.

— Це все? — перепитав Доджсон. — А як щодо Малкольма? Щодо Левіна? Вони ще товаришують?

Джеймс звірився з нотатками.

— Не впевнений.

Базелтон насупився.

— Не впевнені? — сказав він. — Що ви хочете цим сказати?

— Малкольм і Левін познайомилися у Інституті Санта-Фе, — сказав Джеймс. — Це було пару років тому. Але останнім часом Малкольм не буває у Санта-Фе. Він їздить із лекціями до біологічного відділення Берклі, де читає лекції про математичні моделі еволюції. І він, здається, втратив контакт з Левіном.

— Вони посварилися?

— Можливо. Мені казали, що вони розсварилися через експедицію Левіна.

— Яку експедицію? — спитав Доджсон, посунувшись уперед.

— Левін планував якусь експедицію протягом року або близько того і для цього замовив спеціальний транспорт у компанії під назвою «Мобайл Філд Сістемз». Це невелике виробництво у Вудсайді, яким керує чоловік на ім’я Джек Торн. Торн модернізує «Джипи» та невеликі вантажівки для вчених, які займаються польовими дослідженнями. Науковці з Африки, Сичуаня та Чилі моляться на нього.

— Малкольм знає про цю експедицію?

— Мусить знати. Він час від часу їздив до Торна. Щомісяця або близько того. І, звичайно ж, Левін бував там майже щодня. Власне, так він і до в’язниці потрапив.

— До в’язниці? — здивувався Базелтон.

— Так, — сказав Джеймс, глянувши у свої нотатки. — От подивіться. 10 лютого Левіна заарештували за їзду зі швидкістю 120 миль у 15-й зоні. Просто перед середньою школою у Вудсайді. Суддя конфіскував його «Феррарі», забрав водійське посвідчення і засудив до громадських робіт. В основному до викладання у цій самій школі.

Базелтон усміхнувся.

— Ричард Левін викладає у середній школі. Хотів би я на це подивитися.

— Він був дуже сумлінним. Звичайно, потім він все одно їздив до Вудсайду, в усякому разі, до Торна. Принаймні, доки не залишив країну.

— Коли він поїхав? — спитав Доджсон.

— Два дні тому. До Коста-Рики. Дводенна подорож, він мав повернутися рано вранці.

— І де він зараз?

— Не знаю. Боюся, його важко буде знайти.

— Чому це?

Джеймс завагався, закашлявся:

— Бо коли оголошували виліт з Коста-Рики, він був, а коли літак приземлився, його вже там не було. Мій контакт в Коста-Риці каже, що він виписався з готелю в Сан-Хосе перед вильотом і більше туди не повертався. Жодним іншим рейсом з міста він не вилітав. Тож наразі, боюся, що Ричард Левін зник.

Запала довга пауза. Доджсон відкинувся назад у кабінці, щось прошипівши крізь зуби. Він подивився на Базелтона, який похитав головою. Доджсон дуже ретельно підібрав всі аркуші паперу, склавши їх у акуратну стопку. Потім поклав їх у конверт і вручив його Джеймсу.

— А тепер слухай сюди, тупий сучий сину, — сказав Доджсон. — Я хочу, щоб ти зробив лише одну справу. Дуже просту. Слухаєш мене?

Джеймс нервово ковтнув.

— Слухаю.

Доджсон перехилився через стіл.

— Знайди його, — відрубав він.

Беверлі

Сидячи у своєму захаращеному кабінеті, Малкольм піднявся з-за столу, коли до кімнати увійшла Беверлі, його асистентка. Разом із нею був чоловік з «Ді-Ейч-Ел»,[6] який ніс маленьку коробку.

— Вибачте, що турбую, докторе Малкольм, але вам потрібно підписати ці бланки… Це зразок з Коста-Рики.

Малкольм підвівся і обійшов навколо столу, не користуючись своїм ціпком. В останні тижні він наполегливо працював над тим, щоб ходити без палиці. Нога час від часу ще й досі боліла, але, схоже, вже був певний прогрес. Навіть його фізіотерапевт, завжди радісна жінка на ім’я Сінді, прокоментувала це:

— Овва, після всіх цих років ви раптом мотивовані, докторе Малкольм, — мовила вона. — Що відбувається?

— Ой, знаєте, — відказав він їй, — я ж не можу завжди спиратися на палицю.

Правда була дещо іншою. Зіткнувшись з невпинним ентузіазмом Левіна щодо гіпотези про Загублений Світ, його збудженими телефонними дзвінками у будь-який час доби, Малкольм почав переосмислювати свої погляди і прийшов до висновку, що це цілком можливо — навіть ймовірно — що вимерлі тварини існували в віддаленому, раніше неочікуваному місці. Малкольм мав свої причини так думати, про які він лише натякав Левіну.

Імовірність того, що таке місце знаходиться на іншому острові, привела його до думки, що він мусить ходити без сторонньої допомоги. Він хотів підготуватися до майбутнього візиту на цей острів, тому почав робити зусилля над собою, день у день.

Вони з Левіном звузили пошук до ряду островів біля узбережжя Коста-Рики, і Левін, як завжди, був непохитним у своєму ентузіазмі. Але Малкольм все ще вважав таку можливість гіпотетичною.

Він не збирався захоплюватися, доки не побачить твердих доказів — фото або реальних зразків тварин — що підтверджували б їхнє існування. А поки що нічого такого Малкольм не бачив. Він навіть не знав напевне, розчарований він від цього чи навпаки, відчуває полегшення.

Але хай там як, зразок Левіна прибув.

Малкольм узяв планшет з бланком у кур’єра і швидко підписав верхній бланк: «Доставка небезпечних матеріалів / Зразки: біологічні дослідження».

Кур’єр сказав:

— Заповніть іще тут, сер.

Малкольм подивився на список питань, що вкривали усю сторінку. Біля кожного з них була порожня клітинка. Чи зразок живий? Чи є зразок культурою бактерії, гриба, вірусів або найпростіших? Чи реєструвався він раніше? Чи є зразок інфекційним? Чи брали його з ферми або тваринницького комплексу? Чи є це зразок рослини, насіння, або цибулина? Чи це комаха або личинка?

Малкольм скрізь написав «ні».

— І на наступній сторінці, сер, — сказав кур’єр. Він роздивлявся офіс. Навколо неохайно лежали стоси паперів, на стінах висіли мапи з кольоровими шпильками.

— Ви займаєтеся тут медичними дослідженнями?

Малкольм перегорнув сторінку, нашкрябав свій підпис на наступному бланку.

— Ні.

— І ще один бланк, сер.

Третій бланк стосувався звільнення від відповідальності перед перевізником. Малкольм підписав і його. Кур’єр сказав:

— Вдалого вам дня, — і пішов.

Малкольм одразу присів, спершись на край столу, і скривився.

— Все ще болить? — сказала Беверлі. Вона взяла зразок до столика, відсунула якісь папери в сторону, і почала його розгортати.

— Я в порядку. — Він подивився на ціпок, що лежав біля стільця за столом. Потім перевів подих і встав, повільно пройшовши через кімнату.

Беверлі зняла обгортку з упаковки, витягнувши невеликий циліндр з нержавіючої сталі завбільшки з його кулак. На верхній кришці було намальоване потрійне лезо — знак біологічної небезпеки. До циліндра був прикріплений другий маленький балончик з металевим клапаном; він містив газоподібний холодоагент.

Малкольм посвітив над циліндром ліхтариком і сказав:

— Що ж, давай подивимося, що там викликало таке захоплення.

Він зламав печатку і відкрутив кришку. Почулося шипіння газу і слабкий білий димок конденсату. Зовнішня частина циліндра була вкрита памороззю.

Придивившись, Малкольм побачив усередині пластиковий пакетик з аркушем паперу. Він перевернув циліндр, витрусивши його вміст на стіл. У пакетику був рваний шматок зеленої плоті завбільшки близько двох квадратних дюймів, до якого було прикріплено маленьку зелену пластикову мітку. Він потримав його на світлі, подивився крізь збільшувальне скло і поклав на місце. Глянув на зелену шкіру з гальковою текстурою.

Може бути, подумав він.

Може бути…

— Беверлі,— сказав чоловік. — Зателефонуй Елізабет Ґелман із зоопарку. Скажи їй, що я хочу, щоб вона дещо подивилася. І скажи їй, що це конфіденційно.

Беверлі кивнула і вийшла з кімнати. Залишившись на самоті, Малкольм розгорнув смужку паперу, що прийшла разом зі зразком. Це був аркушик у лінійку, вирваний з жовтого блокнота. На ньому було написано:

«Я БУВ ПРАВИЙ, А ТИ — НІ».

Малкольм спохмурнів. От сучий син, подумав він.

— Беверлі! Після того, як зателефонуєш Елізабет, набери офіс Ричарда Левіна. Мені треба поговорити з ним просто зараз.

Загублений Світ

Ричард Левін притулився обличчям до теплої поверхні скелі і зупинився, щоб перевести подих. У п’ятистах футах нижче вирували океанські хвилі, з гуркотом розбиваючись на блискучі білі бризки об чорні скелі. Човен, що його привіз, вже знову прямував на схід, перетворившись на білу цятку на обрії. Він повинен був повернутися, бо ніде на цьому пустельному, негостинному острові не було безпечної гавані.

Тепер вони опинилися сам на сам.

Левін зробив глибокий вдих і подивився вниз на Дієго, який стояв на скелі у двадцяти футах під ним. Дієго був навантажений рюкзаком, де було все обладнання, але він був молодий і сильний. Він весело посміхнувся і кивнув головою.

— Сміливіше. Вже не так далеко, сеньйоре.

— Сподіваюся, — відповів Левін. Коли він дивився на скелю в бінокль з човна, вона здалася йому гарним місцем для сходження. Але насправді її поверхня виявилася майже вертикальною і неймовірно небезпечною через те, що її вулканічна поверхня кришилася і розсипалася.

Левін підняв руки і дотягнувся пальцями до наступної опори. Він вчепився у скелю; покотилися камінці і його рука зісковзнула. Він знову схопився, а потім підтягнувся вгору, важко дихаючи від напруги й страху.

— Лише двадцять метрів, сеньйоре, — підбадьорив його Дієго. — Ви зможете.

— Звичайно, зможу, — відповів Левін. — 3 огляду на альтернативу.

Коли він наблизився до вершини скелі, вітер посилився, засвистів у вухах, смикаючи його за одяг. Здавалося, ніби він намагається тримати його подалі від скелі. Дивлячись вгору, він побачив густе листя, що росло просто на краю обриву.

Майже на місці, подумав він. Майже.

А потім, з остаточним ривком, піднявся на вершину і звалився, скотившись у зарості м’якої, мокрої папороті. Все ще важко дихаючи, він озирнувся і побачив, як легко йде Дієго. Присівши у заростях навпочіпки, він усміхнувся. Левін відвернувся, дивлячись на величезні папороті над головою, відсапуючись і вивільняючи напругу, накопичену під час довгого підйому. Його ноги просто палали.

Але це неважливо — він був тут! Нарешті!

Він дивився на джунглі навколо. Це був первісний ліс, непорушений рукою людини. Саме так, як на супутникових знімках. Левін покладався на супутникові фотографії, бо не існувало жодних доступних мап приватних островів — таких, як оцей, свого роду Загублений Світ, ізольований посеред Тихого океану.

Левін слухав шум вітру, шелест пальмового листя, з якого на його обличчя крапала вода. А потім пролунав інший звук, — далекий, ніби крик птаха, але глибший, більш звучний. Прислухавшись, Левін почув його знову.

Різке шипіння поруч змусило його озирнутися. Дієго чиркнув сірником, щоб запалити сигарету. Левін швидко присів і відштовхнув руку молодика, похитавши головою — ні. Дієго спохмурнів, спантеличений.

Левін приклав палець до вуст.

Він показав рукою у напрямку, звідки лунав крик.

Дієго знизав плечима, вираз його обличчя був байдужим. Його це не вразило. Він не бачив ніяких причин для занепокоєння.

Це тому, що він не розуміє, проти чого вони йдуть, подумав Левін, розстібнувши темно-зелений рюкзак і почавши збирати велику гвинтівку «Ліндстрадт». Вона була виготовлена спеціально для нього у Швеції і втілювала останні технології полювання. Прикрутив ствол, загнав обойму, перевірив газовий заряд і передав гвинтівку Дієго. Дієго взяв її, ще раз знизавши плечима.

Тим часом Левін витяг із кобури чорний анодований пістолет «Ліндстрадт» і застібнув її на поясі. Він двічі перевірив, чи пістолет на запобіжнику, і поклав його назад у кобуру. Левін став на ноги, жестом вказавши Дієго йти за ним. Дієго застібнув рюкзак і знову почепив його на плечі.

Двоє чоловіків рушили вниз схилом, подалі від скелі. Майже одразу ж їхній одяг просякнув водою, що крапала з листя. Попереду нічого не було видно; з усіх боків їх оточували щільні джунглі, тож вони могли бачити лише на кілька ярдів перед собою. Листя папороті було величезним, завбільшки і завширшки з людину. Рослини сягали двадцяти футів у висоту і мали грубі гострі стебла. А високо над папоротями сонячне світло затуляла щільні крони дерев. Вони мовчки рухалися в темряві по вологій, багнистій землі.

Левін часто зупинявся, щоб звіритися з наручним компасом. Вони прямували на захід, вниз по крутому схилу вглиб острова. Він знав, що острів являв собою залишки стародавнього вулканічного кратера, еродовані та розкладені століттями атмосферних впливів. Внутрішня місцевість складалася з ряду хребтів, що вели до підніжжя кратера. Але тут, зі східного боку, рельєф був особливо крутим, нерівним і ненадійним.

Левіна охопило відчуття ізольованості, ніби він повернувся до первозданного світу. В нього калатало серце, коли він ступав униз схилом, через болотистий струмок, а потім знову. У верхній частині наступного хребта він зупинився посеред заростей і нарешті відчув довгоочікуваний вітер. Звідси він міг побачити дальній край острова, край чорного обриву, що був за милі звідси. Між цими обривами та місцем, де вони стояли зараз, годі було побачити щось крім джунглів, що колихалися легкими хвилями.

Стоячи поруч із Левіном, Дієго видихнув:

— Фантастіко.

Левін швидко змусив його замовкнути.

— Але ж сеньйоре, — запротестував той, показуючи на краєвид. — Ми тут самі.

Левін роздратовано похитав головою. Він говорив із ним про все це ще у човні. Щойно прибудемо на острів, голосно не розмовляти. Ніякого гелю для волосся, одеколону, сигарет. Усі продукти харчування щільно запечатані в поліетиленових пакетах. Все упаковано з великою обережністю, щоб нічого не видавало запахів або звуків. Він знову і знову нагадував Дієго про важливість усіх цих запобіжних заходів, але тепер було очевидно, що той не звернув на це жодної уваги. Він не розумів. Левін сердито тицьнув його і похитав головою.

Дієго усміхнувся.

— Годі Вам, сеньйоре. Тут самі птахи.

У цей момент вони почули глибокий, гуркітливий звук, якийсь неземний крик, що пролунав з лісу десь під ними. За мить з іншого краю лісу пролунав крик у відповідь.

Очі Дієго розширилися.

Левін прошепотів самими губами:

— Птахи?

Дієго мовчав. Він закусив губу і вдивлявся у ліс.

На півдні вони побачили місце, де верхівки дерев почали рухатися, — здавалося, ожила ціла частина лісу, ніби її рухав вітер. Але решта лісу залишалася нерухомою. Це був не вітер.

Дієго швидко перехрестився.

Вони ще раз почули крики, що тривали майже хвилину, а потім знову запала тиша.

Левін рушив униз по зарослому джунглями хребту, заглиблюючись у хащі. Він швидко рухався вперед, дивлячись під ноги, щоб не наштовхнутися на змій, коли позаду пролунав тихий свист. Він обернувся і побачив, що Дієго показує наліво.

Левін повернувся назад, продерся крізь хащі і пішов за Дієго, який рухався на південь. За кілька хвилин вони натрапили на дві паралельні доріжки в багнюці. Вони давно поросли травою і папороттю, але там ще можна було впізнати слід старого «Джипа», що вів у джунглі. Звичайно, вони підуть за ним. По дорозі добиратися значно швидше.

Левін зробив жест, і Дієго зняв рюкзак. Тепер була черга Левіна; він вдягнув його на плече, відрегулював ремені.

Вони мовчки рушили дорогою.

Місцями слід від «Джипа» був ледь помітним, — настільки густо все заросло джунглями. Вочевидь, цією дорогою вже багато років ніхто не користувався, а джунглі завжди були готові повернутися.

Йдучи позаду Левіна, Дієго раптом стиха вилаявся. Левін обернувся і побачив, як Дієго обережно піднімає ногу — він до щиколотки зав’яз у купі зеленого посліду. Левін підійшов.

Дієго відшкрябував свій черевик стеблом папороті. Послід, схоже, складався з блідих цяточок сіна, перемішаних із зеленню. Матеріал був легким і розсипчастим — висохлий, старий. Без запаху.

Левін ретельно обшукав землю, поки не знайшов решту слідів. Екскременти були добре сформовані, дванадцять сантиметрів в діаметрі. Безумовно, залишені якимось великим травоїдним.

Дієго мовчав, але його очі були розширені.

Левін похитав головою і рушив далі. Поки вони бачили сліди травоїдного, хвилюватися не було причин. Принаймні занадто хвилюватися. Та його пальці все одно торкнулися пістолета, ніби для заспокоєння.

Вони підійшли до струмка з багнистими берегами. Тут Левін зупинився, побачивши чіткі трипалі сліди в грязюці, деякі з них були досить великі. Долоня легко вмістилася у один зі слідів, залишивши ще вільне місце.

Коли він підняв голову, Дієго знову хрестився. В іншій руці він тримав гвинтівку.

Вони почекали біля струмка, слухаючи ніжне дзюрчання води. Раптом щось розбилося у потоці, привернувши його увагу. Левін нахилився і витягнув предмет. Це був шматок скляної трубки завтовшки приблизно з олівець. Один кінець був відламаний. Збоку нанесені відмітки — це була одна з тих пробірок, що їх використовують у лабораторіях. Левін підняв її вгору до світла, покрутив між пальцями. Дивно, подумав він. Така знахідка означає…

Левін обернувся і краєм ока вловив якийсь рух. Щось маленьке і коричневе метушилося у річковій багнюці. Щось завбільшки з щура.

Дієго здивовано пробурчав, а потім істота зникла у листі.

Левін трохи пройшов уперед і присів у багнюці струмка. Він вдивлявся у сліди, що їх залишила крихітна тварина. Вони були трипалі, наче пташині сліди. Він побачив ще більше трипалих слідів, в тому числі дещо більші, кілька дюймів у діаметрі.

Він вже бачив подібні сліди раніше, у руслі річки Пургатуа в штаті Колорадо, де давня берегова лінія закам’яніла і сліди динозаврів залишилися у камені. Але ці сліди були у свіжій багнюці. І їх залишили живі істоти.

Сидячи навпочіпки, Левін почув тихий писк десь праворуч. Озирнувшись, він побачив, як зарості папороті злегка ворухнулися.

Він залишався дуже спокійним, чекаючи.

За деякий час з листя папороті показалася маленька тваринка. Виявилося, що вона менша за мишу; в неї була гладка, гола шкіра і великі очі, розташовані високо на крихітній голові. Вона була зелено-коричневого кольору і безперервно з роздратуванням пищала на Левіна, ніби хотіла його прогнати. Левін стояв нерухомо, ледь наважуючись дихати.

Звичайно, він впізнав цю істоту. Це був мусзавр, маленький прозавропод з пізнього тріасу. Скелетні останки були знайдені тільки в Південній Америці. Це був один із найменших відомих динозаврів.

Динозавр, подумки повторив він.

Незважаючи на те, що він очікував побачити їх на цьому острові, це все одно було приголомшливо — зіткнутися із живим представником динозаврів. Особливо таким маленьким. Після всіх цих років, запилюжених скелетів — живий динозавр!

Маленький мусзавр насмілився трохи вийти з-під захисту листя. Тепер Левін міг бачити, що він вищий, ніж йому здавалося спочатку. Насправді він був завдовжки 10 сантиметрів і мав навдивовижу товстий хвіст. Як і казали, він був дуже схожий на ящірку, але сидів прямо, спершись на задні лапи. Було видно, як здіймається грудна клітка тварини в такт її диханню. Вона махала своїми передніми лапками у повітрі перед Левіном і весь час верещала.

Повільно, дуже повільно Левін простягнув свою руку.

Істота знову заверещала, але не втекла. Схоже, їй стало цікаво, і вона нахилила вбік свою голівку так, як це роблять маленькі тварини, коли рука Левіна наблизилася до неї.

Нарешті пальці Левіна торкнулися кінчиків листя. Мусзавр устав на задніх лапах, балансуючи на хвості. Не виказуючи жодних ознак страху, він легко зайшов на руку Левіна, і став на складках його долоні. Він ледве відчував вагу тваринки, — настільки вона була легкою. Мусзавр походив туди-сюди, понюхав пальці Левіна. Той посміхнувся, зачарований.

Потім маленька істота зненацька роздратовано засичала і зістрибнула з його руки, зникнувши серед пальм. Левін закліпав, не розуміючи, що сталося.

Потім він відчув неприємний запах і почув, як хтось важкий шурхотить у кущах з іншого боку. Почулося м’яке рохкання. Знову шурхіт.

На якусь мить Левін згадав, що у дикій природі хижаки полюють біля водойм, нападаючи на тварин, коли ті п’ють воду. Але він зрозумів це надто пізно; пролунав страшний, пронизливий крик, а коли він обернувся, то побачив, що це кричить Дієго, якого тягнуть у кущі. Дієго боровся; зарості сильно колихалися. На якусь мить Левін побачив, як промайнула одна величезна нога з коротким вигнутим кігтем. Потім вона зникла. Кущі затряслися знову.

Раптом увесь ліс вибухнув від страшного реву тварини. Левін побачив, як на нього кидається велетенський звір. Він розвернувся і побіг, відчуваючи приплив адреналіну чистої паніки, не знаючи, куди йти, але розуміючи, що це безнадійно. Він відчув, як величезна вага роздерла рюкзак, змусивши його самого по коліна зануритися в багнюку, і цієї миті зрозумів, що, незважаючи на всі його планування, незважаючи на всі його розумні дедуктивні висновки все обернулося жахом і він близький до смерті.

Школа

— Коли ми припускаємо, що масове вимирання видів сталося внаслідок падіння метеориту, — сказав Левін, — ми маємо відповісти на кілька питань. По-перше, чи є на нашій планеті метеоритні кратери більші, ніж дев’ятнадцять миль в діаметрі? Це найменший розмір, необхідний для того, щоб сталося вимирання у світовому масштабі. І, по-друге, чи збігається час виникнення цих кратерів із часом, коли сталося вимирання? Виявляється, що у світі є десяток кратерів такої величини, час виникнення п’яти з яких співпадає з відомими періодами вимирання…

Келлі Кертіс позіхнула в темряві приміщення сьомого класу. Сидячи за столом, вона вмостила підборіддя на ліктях і спробувала заснути. Вона вже знала цей матеріал. На екрані телевізора з’явилося кукурудзяне поле, яке знімали з висоти пташиного польоту, і слабкі криві обриси. Вона впізнала, що це кратер у Менсоні. У темряві почувся записаний на плівку голос доктора Левіна:

— Це кратер у Менсоні, штат Айова, що датується 65 мільйонами років, — якраз той час, коли вимерли динозаври. Але чи був це той самий метеорит, що вбив динозаврів?

Ні, подумала Келлі, позіхнувши. Радше той, що на півострові Юкатан. Менсон замалий.

— Сьогодні ми вважаємо цей кратер замалим, — голосно сказав Левін, — на порядок меншим, і сучасним кандидатом є кратер біля Меріди, на Юкатані. Це важко собі уявити, але його падіння спорожнило усю Мексиканську затоку, через що на землю впала приливна хвиля висотою дві тисячі футів. Це мало бути неймовірне видовище. Але є суперечки і з приводу цього кратера, особливо щодо кільцевої карстової структури, і темпах загибелі фітопланктону, що відстежуються у океанських відкладеннях. Це може здатися складним, але зараз про це не турбуйтеся. Ми розглянемо це більш докладно наступного разу. Отже, це все на сьогодні.

Спалахнуло світло. Їхня вчителька, місіс Мензіс, стала перед класом і вимкнула комп’ютер, що виводив зображення на екран.

— Добре, — сказала вона. — Я рада, що доктор Левін дав нам цей запис. Він сказав мені, що не зможе встигнути на сьогоднішній урок, але точно буде з нами ще раз, коли ми повернемося з весняних канікул на наступному тижні. Келлі, ви з Арбі працюєте у доктора Левіна, так?

Келлі подивилася на Арбі, який розвалився на своєму стільці, хмурячись.

— Так, місіс Мензіс, — відповіла вона.

— Гаразд. Всім увага, завдання на канікули — увесь сьомий розділ. — У класі залунали стогони. — В тому числі вправи наприкінці першої частини, а також частини другої. Обов’язково зробіть їх на наступний урок. Вдалих весняних канікул. Побачимося за тиждень.

Задзвенів дзвоник; увесь клас піднявся, шурхаючи стільцями; у кімнаті стало шумно. Арбі рушив до Келлі. Він із сумом дивився на неї. Арбі нижчий за неї на голову; він був найнижчим учнем у класі. А ще наймолодшим. Келлі було тринадцять, як і іншим семикласникам, а йому одинадцять. Він перескочив через два класи, бо був дуже розумним і подейкували, що перескочить знову. Арбі був генієм, особливо щодо комп’ютерів.

Арбі поклав ручку в кишеню білої сорочки на ґудзиках, і вдягнув на ніс окуляри у роговій оправі. Р. Б. Бентон був чорним; обоє його батьків працювали лікарями у Сан-Хосе і завжди стежили за тим, щоб він вдягався охайно, як студент коледжу або щось типу того. Яким, подумала Келлі, він, ймовірно, стане за пару років, якщо так піде далі.

Стоячи поруч з Арбі, Келлі завжди почувалася ніяково і незграбно. Їй доводилося носити старі лахи сестри, що їх мати придбала у «Кмарт» мільйон років тому. Вона мала носити навіть старі кросівки «Рібук» — настільки потерті й брудні, що вони ніколи не бували чистими, навіть після пральної машини. Келлі прала і прасувала свій одяг сама; у її мами ніколи не було на це часу. Її мами здебільшого ніколи не було вдома. Келлі заздрісно глянула на його акуратно випрасувані штани кольору хакі, відполіровані пеннілофери[7] і зітхнула.

І все ж, хоч вона йому й заздрила, Арбі був для неї справжнім другом — єдиною людиною, яка вважала, що те, що вона розумна — це добре. Келлі переживала, що він перескочить у 9 клас, і вона більше його не побачить.

Стоячи поруч, Арбі ще досі супився. Він глянув на неї і спитав:

— Чому сьогодні немає доктора Левіна?

— Не знаю, — відповіла вона. — Може, щось сталося.

— Наприклад?

— Не знаю. Щось.

— Але ж він обіцяв, що буде тут, — продовжував Арбі.— Обіцяв, що візьме нас на екскурсію. Все було влаштовано. Ми вже отримали дозвіл і все таке.

— І що? Ми все одно можемо поїхати.

— Але він має бути тут, — уперто повторив Арбі. Келлі вже бачила таку поведінку. Арбі звик до надійних дорослих. На обох його батьків можна було покластися. Келлі такі речі не турбували.

— Яка різниця, Арбі? — сказала вона. — Давай самі з’їздимо до доктора Торна.

— Думаєш?

— А чому ні?

Арбі завагався.

— Може, мені спочатку слід зателефонувати мамі…

— Нащо? — здивувалася Келлі.— Ти ж знаєш, що вона скаже — чимчикуй додому. Давай, Арбі. Просто ходімо.

Він вагався, все ще хвилюючись. Арбі міг бути розумним, але будь-яка зміна в планах завжди його турбувала. Келлі з досвіду знала, що він буде бурчати і сперечатися, якщо вона тиснутиме. Тож треба було почекати, доки він вирішить сам.

— Добре, — нарешті сказав він. — Поїхали побачимо Торна.

Келлі усміхнулася.

— Зустрінемося біля входу, — сказала вона. — За п’ять хвилин.

Коли вона пішла вниз по сходах з другого поверху, то знову почула, як співають:

— Келлі — мудрагеллі, Келлі — мудрагеллі…

Вона підняла голову. Це була Еллісон Стоун зі своїми тупими подружками. Вони стояли біля сходів унизу, дражнячи її.

— Келлі — мудрагеллі…

Вона пройшла повз дівчат, не звернувши на них уваги. Поруч вона побачила міс Ендерс, чергову по школі, яка, як завжди, ні на що не звертала уваги. Хоча навіть завуч, містер Каноса, нещодавно наголосив на виховній годині щодо дітей, які дражнять інших.

Позаду неї дівчата продовжували дражнитися:

— Келлі — мудрагеллі… Келлі — королева екрану і через це скоро позеленіє… — І вибухнули реготом.

Попереду вона побачила Арбі, який чекав біля дверей зі жмутком сірих дротів у руці. Вона поспішила вперед.

Коли вона підійшла до нього, він сказав:

— Не зважай.

— Вони тупезні ідіотки.

— Так.

— Мені все одно.

— Я знаю. Просто не зважай.

Дівчата за їхніми спинами захихотіли.

— Келлі та Арбі збираються на вечірку… покупатися у своїй математиці…

Вони вийшли на вулицю, залиту сонячним світлом, і голоси дівчат, на щастя, потонули у гомоні дітей, які йшли додому. Жовті шкільні автобуси були на стоянці. Діти бігли до батьківських машин, що вишикувалися навколо будинку. Все навколо вирувало.

Арбі ухилився від диску, що просвистів в нього над головою, і подивився на вулицю.

— Знову він тут.

— Не дивися на нього, — сказала Келлі.

— Не дивлюся, не дивлюся.

— Згадай, що казав доктор Левін.

— Боже, та я пам’ятаю, Кел.

На протилежному боці вулиці був припаркований звичайний седан «Таурус», що його вони бачили протягом останніх двох місяців. За кермом сидів той самий бородань, який робив вигляд, ніби читає газету. Цей бородань стежив за доктором Левіном з того самого часу, як той почав викладати у Вудсайді. Келлі вважала, що перш за все саме через цього чоловіка доктор Левін попросив її та Арбі бути його помічниками.

Левін сказав їм, що їхньою роботою буде допомагати йому переносити обладнання, копіювати завдання для класу, збирати домашні завдання і інша подібна рутина. Вони подумали, що було б великою честю попрацювати для доктора Левіна — хай там як, для професійного науковця — тому й погодилися на цю роботу.

Але виявилося, що з класом це не має нічого спільного; всю цю роботу Левін робив сам, а їх відправляв виконувати безліч дрібних доручень. І казав їм, щоб вони уникали цього бороданя у машині. Це було неважко — чоловік не звертав на них жодної уваги, бо вони були дітьми.

Доктор Левін пояснив їм, що цей бородань стежить за ним через його арешт, але Келлі у це не вірила. Її маму двічі заарештовували за водіння у п’яному вигляді, але ніхто за нею не стежив. Тому Келлі не розуміла, чому цей чоловік стежить за Левіном, але, мабуть, Левін проводив якісь секретні дослідження і не хотів, щоб хтось про це знав. Вона знала одне — доктор Левін мало дбав про клас, у якому викладав. Зазвичай він проводив уроки без підготовки. Інколи він міг підійти до дверей школи, вручити їм роздрукований урок і піти собі. У такі дні вони ніколи не знали, куди він пішов.

Доручення, які він їм давав, часто теж були дивними й таємничими. Одного разу вони пішли до Стенфорда і взяли там п’ять маленьких пластикових квадратиків в якогось професора. Пластик був легкий і дещо пінистий. Іншим разом вони пішли до центру міста в магазин електроніки і взяли там якийсь трикутний пристрій, що його продавець дав їм з нервовим виглядом, наче це було щось протизаконне чи типу того. Іншим разом вони забрали металеву трубку, що мала вигляд, ніби туди клали сигари. Вони не втрималися і розкрили її, і неабияк перелякалися, побачивши чотири герметичних пластикових ампули з рідиною солом’яного кольору всередині. На ампулах стояли написи «ПІДВИЩЕНА НЕБЕЗПЕКА! СМЕРТЕЛЬНА ТОКСИЧНІСТЬ» і знаменитий міжнародний символ біологічної небезпеки.

Ще Левін часто посилав їх до бібліотеки в Стенфорді, щоб зробити ксерокопії статей на різні теми: виготовлення японських мечів, рентгенівська кристалографія, мексиканські кажани-вампіри, центральноамериканські вулкани, океанічні течії Ель-Ніньйо, шлюбна поведінка гірських баранів, токсичність морських огірків, аркбутани готичних соборів…

Доктор Левін ніколи не пояснював, чому його цікавлять ці теми. Бувало, він відправляв їх назад день за днем, щоб знайти більше матеріалу. А потім раптом кидав цю тему і ніколи до неї не повертався. І відправляв їх за чимось іншим.

Звичайно, дещо вони могли зрозуміти. Багато питань було пов’язано з машинами, що їх доктор Торн будував для експедицій доктора Левіна. Але більшість тем були абсолютно загадковими.

Час від часу Келлі запитувала себе, чи розуміє цей бородань, що до чого. Може, він знає щось, чого не знають вони? Але насправді бородань здавався досить лінивим. Він, схоже, так і не з’ясував, що Келлі та Арбі виконують доручення доктора Левіна.

Зараз він дивився на вхід до школи, не зважаючи на них. Вони дійшли до кінця вулиці і сіли на лавку, щоб дочекатися автобуса.

Етикетка

Кошеня сніжного барса виплюнуло пляшку і беркицьнулося на спину, виставивши свої пазурі в повітря. Воно м’яко занявкало.

— Хоче, щоб її погладили, — сказала Елізабет Ґелман.

Малкольм простягнув руку, щоб погладити кошеняті животик. Дитинча розвернулося і вчепилося своїми крихітними зубками у його пальці. Малкольм скрикнув.

— Вона іноді таке робить, — сказала Ґелман. — Дордже! Погана дівчинка! Хіба не можна по-іншому ставитися до нашого шановного відвідувача? — Вона взяла руку Малкольма. — Шкіру не подряпала, але все одно треба промити. — Вони обидва знаходилися у білій дослідницькій лабораторії зоопарку Сан-Франциско, була третя година опівдні. Елізабет Ґелман, молодий науковий керівник, мала повідомити про свої висновки щодо зразків, які він їй надіслав, але їм довелося затриматися, щоб погодувати малечу у розпліднику. Малкольм спостерігав, як вони годували дитинча горили, яке зригувало, наче людська дитина, коалу, а потім дуже миле кошеня сніжного барса.

— Вибач за це, — сказала Ґелман. Вона відвела його вбік до вмивальника і намилила руку. — Але я думала, що тобі краще прийти сюди зараз, поки усі наші співробітники на щотижневій конференції.

— Чому це?

— Тому що ти передав нам дуже цікавий матеріал, Іяне. Дуже цікавий. — Вони витерла його руку рушником і знову оглянула. — Жити будеш.

— Що ти виявила? — спитав її Малкольм.

— Мусиш визнати, річ дуже цікава. До речі, зразок не з Коста-Рики?

Намагаючись зберігати спокій у голосі, Малкольм спитав:

— Чому ти це кажеш?

— Тому що про цих невідомих тварин у Коста-Риці ходить чимало чуток. А ця тварина, Іяне, точно невідома науці.

Вона вивела його з розплідника до невеликої конференц-зали. Він впав у крісло, поклавши свій ціпок на стіл. Вона приглушила світло і увімкнула проектор для слайдів.

— Добре. Ось зображення твого матеріалу великим планом, перш ніж ми почнемо огляд. Як ти бачиш, він складається з фрагмента тканини тварини у стані дуже сильного некрозу. Розміри тканини — від 4 до 6 сантиметрів. До нього прикріплено етикетку з зеленого пластику, що має площу близько 2 квадратних сантиметрів. Тканину відрізано ножем, але не дуже гострим.

Малкольм кивнув.

— Що ти використував, Іяне? Свій кишеньковий ніж?

— Щось таке.

— Гаразд. Спочатку розберемося зі зразком тканини. — Слайд змінився зображенням під мікроскопом. — Це грубий гістологічний зріз поверхневого епідермісу. Ці строкаті і рвані прогалини — це місця, де некротичні зміни розклали поверхню шкіри. Але що цікаво, то це розташування клітин епідермісу. Ти можеш помітити щільність хроматофорів, або клітин, що містять пігмент. У розрізі можна побачити різницю між меланофорами — тут — і алофорами — тут. Загальна картина наводить на думку про lacerta або amblythynchtis.[8]

— Ти маєш на увазі ящірку? — спитав Малкольм.

— Так, — відповіла вона. — Схоже, що ящірка, хоча картина вимальовується дещо інша. — Вона постукала по лівій стороні екрану. — Бачиш оцю клітинку з ледь помітним краєм? Ми вважаємо, що це м’яз. Хроматофор може відкриватися й закриватися. Це означає, що ця тварина може міняти колір, наче хамелеон. А бачиш оцей великий блідий овал у центрі? Це пора стегнової ароматичної залози. У центрі — воскова речовина, що ми її досі аналізуємо. Але ми припускаємо, що тварина була чоловічої статі, бо лише самці ящірок мають стегнові залози.

— Ясно, — сказав Малкольм.

Вона змінила слайд і Малкольм побачив щось схоже на губку крупним планом.

— Ідемо глибше. Тут ми бачимо структуру підшкірних шарів. Вона дуже спотворена через бульбашки газу від інфекції, спричиненої клостридіями, внаслідок чого туша тварини роздулася. Але ми можемо розрізнити судини — одна тут, інша тут — оточені гладкими м’язовими волокнами. Це не характерно для ящірок. Взагалі, весь вид цього слайда не характерний для ящірок або будь-яких плазунів.

— Ти хочеш сказати, що це схоже на теплокровну тварину?

— Саме так, — відповіла Ґелман. — Не зовсім на ссавця, а радше на птаха. Це може бути… ну, не знаю, мертвий пелікан. Щось таке.

— Угу.

— За винятком того, що в пелікана немає такої шкіри.

— Розумію, — сказав Малкольм.

— І тут немає пір’я.

— Угу.

— Далі,— продовжувала Ґелман, — нам вдалося добути мізерну кількість крові з внутрішньоартеріального простору. Не надто багато, але достатньо, щоб провести мікроскопічне дослідження. Ось.

Слайд знову змінився. Він побачив нагромадження клітин, в основному червоних, а також випадкову деформовану білу клітину. Ця картинка збивала його з пантелику.

— Це не моя галузь, Елізабет, — сказав він.

— Добре, я просто розповім тобі найцікавіше, — сказала вона. — По-перше, кров’яні тільця з ядрами. Це характерно для птахів, а не ссавців. По-друге, досить нетиповий гемоглобін, що у декількох базових парах відрізняється від інших ящірок. По-третє, аберантна структура білих клітин крові. У нас немає достатньої кількості матеріалу, щоб зробити визначення, але ми підозрюємо, що ця тварина має незвичайну імунну систему.

— Що б це означало? — сказав Малкольм, знизавши плечима.

— Ми не знаємо, і зразок не дає нам достатньо інформації, щоб це виявити. До речі, ти не міг би дістати більше матеріалу?

— Я міг би спробувати, — сказав він.

— Де, на об’єкті Б?

Малкольм здивувався.

— Якому об’єкті Б?

— Ну, на етикетці так написано. — Вона змінила слайд. — Мушу сказати, Іяне, ця етикетка — дуже цікава. Тут в зоопарку, ми увесь час мітимо тварин і знаємо усі звичайні комерційні бренди, що продаються по всьому світу. Але цієї етикетки ніхто не бачив. Ось цей напис, збільшений у 10 разів. Насправді він завбільшки з ніготь великого пальця. Однорідна пластикова поверхня прикріплюється до тварини за допомогою затискача з нержавіючої сталі з тефлоновим покриттям на іншій стороні. Це доволі маленький затискач, з тих, що використовуються для малят. Тварина, яку ти бачив, була дорослою?

— Імовірно.

— Значить, ця етикетка була на тварині з тих часів, коли вона була немовлям, — сказала Ґелман. — Що має сенс, враховуючи ступінь атмосферних впливів. Поглянь, як вищербилася поверхня. Це дуже незвично. Це пластик «Дюралон», його використовують для футбольних шоломів. Пошкодження дуже сильні, і малоймовірно, що це відбулося за рахунок простого зносу.

— Тоді що це?

— Це майже напевно хімічна реакція, — така, як вплив кислоти, можливо, в аерозольній формі.

— Як вулканічні випари? — спитав Малкольм.

— Так, вони можуть це зробити, особливо, якщо врахувати те, що ми дізналися. Зауваж, що етикетка досить товста — 9 міліметрів упоперек. І вона порожниста.

— Порожниста? — насупився Малкольм.

— Так. Вона містить внутрішню порожнину. Ми не хочемо її розкривати, тож зробили рентген. Ось. — Слайд змінився. Малкольм побачив усередині етикетки нагромадження білих ліній та клітинок.

— Всередині, схоже, є суттєва корозія — знову ж таки, можливо, від кислотних випарів. Але немає жодних сумнівів, що це колись було. Це радіомаркер, Іяне. Тобто ця незвичайна тварина, теплокровна ящірка або що б це не було, була позначена і кимось вирощувалася від самого народження. І це те, що засмучує тутешніх людей. Хтось розводив ці речі. Ти не знаєш, як це сталося?

— Не маю ані найменшого уявлення, — відповів Малкольм.

Елізабет Ґелман зітхнула.

— Брехливий ти сучий сине…

Він простягнув руку.

— Чи можу я отримати свій зразок назад?

Вона сказала:

— Іяне. Після всього, що я для тебе зробила…

— Зразок?

— Я гадаю, ти маєш мені пояснити…

— Обіцяю, я дістану тобі ще один. Приблизно за два тижні. З мене обід.

Вона кинула на стіл пакет зі срібної фольги. Він підняв його і запхав до кишені.

— Дякую, Ліз. — Він встав, щоб піти. — Я не хочу бігти, але мушу відразу ж зателефонувати.

Він попрямував до дверей, і вона сказала:

— До речі, як вона загинула, Іяне? Ця тварина.

Він зупинився.

— Чому ти питаєш?

— Тому що, коли ми лише торкнулися клітин шкіри, ми знайшли кілька чужорідних клітин під зовнішнім епідермальним шаром. Клітин, що належать іншій тварині.

— Що це означає?

— Ну, це типова картина, яку можна побачити, коли б’ються дві ящірки. Вони труться одна об одну. Клітини проштовхуються під поверхневим шаром.

— Так, — сказав він. — На туші були сліди боротьби. Тварина була поранена.

— І також тобі слід знати, що у артеріях були ознаки хронічної вазоконстрикції. Ця тварина була у стані стресу, Іяне. І це не просто тому, що її поранили. Ці ознаки зникли б на початку посмертних змін. Я кажу про хронічний, безперервний стрес. Де б не жила ця істота, її оточення було вкрай напруженим і небезпечним.

— Розумію.

— Тож як ця промаркована тварина могла мати таке стресове життя?

Біля входу до зоопарку він озирнувся навколо, щоб побачити, чи не стежать за ним, потім зупинився біля телефона-автомата і набрав номер Левіна. Слухавку взяв автовідповідач; Левіна не було на місці. Як завжди, подумав Малкольм — коли він потрібен, його немає. Мабуть, знову намагається витягнути з-під арешту свій «Феррарі».

Малкольм повісив слухавку і рушив до машини.

Торн

На великих зсувних гаражних дверях у дальньому кінці індустріального парку, було написано чорними літерами «Торн Мобайл Філд Сістемс». Зліва були звичайні двері. Арбі натиснув дзвінок на невеликій заґратованій коробці. Різкий голос відповів:

— Забирайтеся геть.

— Це ми, докторе Торн. Арбі та Келлі.

— А, добре.

Двері клацнули, відчиняючись, і діти зайшли всередину. Вони опинилися у великому відкритому ангарі. Працівники робили якісь модифікації у кількох машинах; у повітрі пахло ацетиленом, моторною оливою та свіжою фарбою. Просто перед собою Келлі побачила темно-зелений «Форд Експлорер» зі зрізаним дахом; на сходах стояли два помічника, влаштовуючи велику пласку панель сонячних батарей на дах автомобіля. Капот «Експлорера» був піднятий, звідтіля витягли V-подібний 6-циліндровий двигун; тепер робітники спускали на його місце малий, новий двигун, схожий на круглу взуттєву коробку з тьмяним блиском від алюмінієвого сплаву. Інші несли широкий, плаский прямокутник перетворювача Юза, що мав бути встановлений на верхній частині двигуна.

Справа стояли два трейлери «Ар-Bi», що над ними команда Торна працювала останні кілька тижнів. Це не були звичайні трейлери, у яких люди їздять на вихідні. Один з них був величезний, гладкий, майже завбільшки з автобус, і оснащений вітальнею та спальнею на чотирьох осіб, а також усіляким науковим обладнанням. Його називали «Челленджером» і він мав незвичайну особливість: щойно ви його припаркували, стіни могли ковзати назовні, розширюючи внутрішні розміри.

Трейлер «Челленджер» був зроблений так, щоб сполучатися за допомогою «гармошки» з другим трейлером, який розібрали раніше. Цей другий «Ар-Bi» мав лабораторне обладнання і деякі високотехнологічні вдосконалення, хоча Келлі й не була впевнена, які саме. Зараз цей другий трейлер майже не було видно за величезним потоком іскор від зварювання, що сипалися з даху. Незважаючи на всю активність, трейлер мав майже завершений вигляд — хоча усередині вона могла бачити, як працюють люди, а назовні, на землі, лежали оббивка, стільці й крісла. Сам Торн стояв у центрі кімнати, покрикуючи на зварювальника на даху фургона.

— Давай, давай! Нам сьогодні треба закінчити! Давай, Едді.— Він повернувся і знову крикнув: — Ні, подивися на креслення. Генрі, цю стійку не можна поставити збоку. Вона задля міцності має бути навхрест. Поглянь на креслення!

Док Торн був сивим чоловіком років п’ятдесяти п’яти з широким торсом. Якби не його каркасні окуляри, можна було б подумати, що він професійний боксер на пенсії. Келлі було важко уявити Торна університетським професором; він був надзвичайно сильним і постійно рухався.

— Дідько, Генрі! Генрі! Ти мене слухаєш?

Торн знову вилаявся і погрозив кулаком в повітрі. Потім повернувся до дітей.

— От вже ці хлопці,— сказав він. — Вони мали б допомагати мені.— 3 «Експлорера» з тріском вилетів білий спалах, наче блискавка. Двоє чоловіків, які спиралися на капот, відскочили, а над автівкою піднялася хмара їдкого диму.

— Що я вам казав? — закричав Торн. — Заземліть його! Заземліть його, перш ніж щось робити! У нас тут серйозна напруга, хлопці! Ви підсмажитеся, якщо будете такі необережні!

Він озирнувся на дітей і похитав головою.

— Вони просто не розуміють, — сказав він. — Цей ЗВМ — серйозний захист.

— ЗВМ?

— Захист для відлякування ведмедів — це його Левін так назвав. Його жарт, — відповів Торн. — Насправді я розробив цю систему кілька років тому для наглядачів Йелоустоунського парку, де ведмеді вдиралися до трейлерів. Клацнеш перемикач — і крізь зовнішню обшивку трейлера пройде напруга у 10 тисяч вольт. Бах! Дає по зубах найбільшому ведмедю. Але ця напруга скинула б хлопців з трейлера. А потім що? Вони б вимагали компенсацію через суд. За свою дурість. — Він похитав головою. — Ну що? Де Левін?

— Ми не знаємо, — відповів Арбі.

— Тобто? Він не проводив у вас сьогодні урок?

— Ні, він не прийшов.

Торн знову вилаявся.

— Що ж, він потрібен мені сьогодні, щоб схвалити остаточні зміни, перед тим, як будемо робити польові випробування. Він мав уже повернутися.

— Звідки? — спитала Келлі.

— О, він поїхав у відрядження, — сказав Торн, — був дуже схвильований перед від’їздом. Я сам його підготував — позичив йому своє найновіше спорядження. Все, що він міг коли-небудь хотіти — вагою лише сорок сім фунтів. Йому сподобалося. Поїхав минулого понеділка, чотири дні тому.

— Куди?

— Звідки ж мені знати? — сказав Торн. — Він би мені не сказав. А я вже й не розпитую. Вони всі однакові, ці науковці. Кожен, з ким я мав справу, все тримає в таємниці. Але їх не можна звинувачувати. Всі вони бояться, що у них або вкрадуть ідею, або засудять. Сучасний світ. Якось я побудував обладнання для експедиції до Амазонки. Ми зробили його водонепроникним — а як іще у дощових лісах Амазонки, коли електроніка промокає наскрізь і виходить з ладу? То керівника експедиції звинуватили у зловживанні коштами. За водонепроникний матеріал! Якийсь університетський бюрократ вирішив, що це непотрібні витрати. Кажу вам, це божевілля. Просто божевілля. Генрі, ти чуєш бодай щось, що я тобі кажу? Поклади його навхрест!

Торн великими кроками перетнув кімнату, розмахуючи руками. Діти пішли за ним.

— А тепер подивіться на це, — сказав Торн. — Кілька місяців ми займалися модифікацією його польових машин і нарешті все готово. Він хотів, щоб вони були легкими, я зробив їх легкими. Він хотів, щоб вони були міцними, я зробив їх міцними. І легкими, і міцними, — чому ні? Те, що він просить, просто неможливо, але якщо взяти достатньо титану та вуглецевого сплаву, це можна зробити. Він хотів, щоб їх не треба було заправляти бензином чи підключати до джерела енергії — ми це теж зробили. І врешті-решт він отримав те, що хотів, — надзвичайно потужну портативну лабораторію, щоб можна було поїхати туди, де немає ні бензину, ні електрики. І тепер, коли все завершено… Я не можу повірити. Він справді не з’являвся у класі?

— Ні,— сказала Келлі.

— Отже, він зник, — сказав Торн. — Чудово. Дивовижно. А як щодо нашого польового випробування? Ми збиралися із тиждень поїздити на цих машинах, щоб випробувати їхню швидкість.

— Знаю, — відповіла Келлі.— Ми отримали дозвіл від батьків і все інше, тож ми теж могли б поїхати з вами.

— А тепер його тут немає,— дратувався Торн. — Думаю, цього й слід було очікувати. Ці багаті дітлахи роблять, що їм заманеться. У таких як Левін, погана репутація.

Зі стелі звалилася велика металева клітка, приземлившись просто поруч із ними. Торн відскочив убік.

— Едді, трясця! Та ти дивитимешся чи ні?

— Вибачте, Доку, — гукнув Едді Карр із крокв. — Але у технічних умовах сказано, що вона не деформуватиметься при 12 тисячах фунтів на квадратний дюйм. Ми мали це перевірити.

— Чудово, Едді. Тільки не треба перевіряти, коли ми тут ходимо. — Торн нахилився, щоб розглянути клітку — круглу, з прутів дюймової товщини з титанового сплаву. Вона пережила падіння без пошкоджень. І мала невелику вагу — Торн підняв її однією рукою. Вона була шість футів заввишки і чотири в діаметрі й нагадувала величезну клітку для птахів. Мала дверцята на петлях, що зачинялися важким замком.

— Для чого це? — спитав Арбі.

— Насправді,— відказав Торн, — це частина он того. — Він вказав на інший край ангара, де робітник щось складав із маси телескопічних алюмінієвих стійок. — Висока платформа для спостереження, призначена для складання у польових умовах. Риштування утворює жорстку структуру близько п’ятнадцяти футів заввишки. Нагорі невеликий навіс. Також збірно-розбірний.

— Платформа для спостереження за ким? — спитав Арбі.

— Він вам не сказав? — відповів запитанням Торн.

— Ні,— сказала Келлі.

— Ні,— мовив Арбі.

— От і мені він теж не сказав, — похитав головою Торн. — Все, що я знаю — це те, що йому потрібно все надзвичайно міцне. Легке і міцне. Легке і міцне. Неможливо. — Він зітхнув. — Господи, бережи мене від кабінетних науковців.

— Я думала, ви теж науковець, — сказала Келлі.

— Колишній, — бадьоро відповів Торн. — Тепер я справді щось роблю, а не просто базікаю.

Колеги, які знали Джека Торна, погоджувалися, що вихід на пенсію розпочав дійсно щасливий період у його житті. Як професор прикладної інженерії та фахівець в області незвичайних матеріалів, він завжди виявляв практичну спрямованість і його любили студенти. Його найвідоміший курс в Стенфорді, «Структурна інженерія 101а» мав серед студентів назву «Завдання з колючками»,[9] бо Торн постійно спонукав свій клас до розв’язання прикладних інженерних завдань, які сам для них встановлював. Деякі з них вже давно увійшли в студентський фольклор. Наприклад, «Катастрофа з туалетним папером»: Торн попросив студентів скинути коробку яєць з вежі Гувера так, щоб жодне не розбилося. Для амортизації вони могли користуватися лише картонними трубками, що знаходилися всередині рулонів туалетного паперу. Розбиті яйця валялися по всій площі.

Іншого разу Торн спитав студентів, як можна збудувати стілець, що витримав би людину вагою двісті фунтів, використовуючи лише паперові ватні палички та нитки. А якось він почепив аркуш із відповідями на випускний іспит на стелю і попросив студентів зняти його звідти, використовуючи лише картонну коробку з-під взуття, де лежали фунт лакричних цукерок та кілька зубочисток.

Коли в нього не було лекцій, Торн часто виступав у якості експерта у судових справах, що були пов’язані з технологією матеріалів. Він спеціалізувався на вибухах, авіакатастрофах, зруйнованих будинках та інших лихах. Ці вилазки в реальний світ зміцнили його переконання, що вчені повинні мати якомога ширшу освіту. Він говорив: «Як ви можете щось проектувати для людей, якщо не знаєте історії та психології? Ніяк. Бо ваші математичні формули можуть бути досконалими, але люди можуть напартачити. А якщо таке трапляється, це означає, що напартачили й ви». Він пересипав свої лекції цитатами з Платона, Шаки Зулу,[10] Емерсона та Чжуан-цзи.

Але як професор, що був популярний серед своїх студентів і виступав за загальну освіту Торн, як виявилося, плив проти течії. Науковий світ рухався до ще більшої спеціалізації знань, що проявлялася у більш щільному жаргоні. У цій атмосфері подобатися студентам вважалося ознакою обмеженості розуму, а інтерес до проблем реального світу був доказом інтелектуальної бідності та злочинно байдужого ставлення до теорії. Але врешті-решт зіграло свою роль його захоплення Чжуан-цзи, через що його виштовхали за двері. На відомчій нараді один із його колег устав і оголосив, що «якийсь міфічний китайський базіка ні біса не значить для інженерії».

За місяць Торн достроково вийшов на пенсію і невдовзі заснував власну компанію. Він насолоджувався своєю новою роботою, але втратив контакт зі студентами, тож саме тому, мабуть, так любив двох юних помічників Левіна. Ці дітлахи були розумні, сповнені ентузіазму і достатньо юні, щоб школа ще не встигла зруйнувати їхній інтерес до навчання. Вони все ще могли на повну потужність використовувати свої мізки, а це, на думку Торна, було вірною ознакою того, що вони ще не завершили формальну освіту.

— Джеррі! — заволав Торн до одного зі зварювальників «Ар-Ві». — Збалансуйте розпірки з обох сторін! Пам’ятайте про краш-тести! — Торн показав на відеомонітор на підлозі, де було комп’ютерне зображення «Ар-Ві», що врізається у бар’єр. Спочатку він врізався передом, потім боком, перевертався і знову налітав на перешкоду. Щоразу машина залишалася цілою, зазнаючи невеликих пошкоджень. Ця комп’ютерна програма була розроблена автомобільними компаніями, що потім відмовилися від неї. Торн придбав її та модифікував.

— Звичайно, автомобільні компанії відмовилися від неї. Це гарна ідея, а гарні ідеї у великих компаніях не люблять, бо вони можуть призвести до випуску якісної продукції! — Він зітхнув. — Використовуючи цей комп’ютер, ми «розбивали» ці машини 10 тисяч разів: проектування, випробування, моделювання, знову випробування. Ніяких теорій, лише справжнє тестування. Як і має бути.

Про неприязнь, з якою Торн ставився до теорії, ходили легенди. На його думку, теорія була не більше ніж підміною досвіду, висунутою кимось, хто не знав, що має на увазі.

— А тепер подивіться. Джеррі? Джеррі! Нащо ми робимо усі ці симуляції, якщо ви, хлопці, не збираєтеся дотримуватися креслень? Ви що тут всі, подуріли?!

— Вибачте, Доку…

— Не вибачайся! Просто роби все, як слід!

— Ну ми все одно забагато набудували…

— Та ну? Це ти так вирішив? Ти в нас конструктор тепер? Просто дотримуйся креслень!

Арбі дріботів поруч із Торном.

— Я переживаю через доктора Левіна, — сказав він.

— Справді? А я ні.

— Але ж він завжди був надійним. І дуже організованим.

— Це так, — сказав Торн. — Але ще він завжди був імпульсивним і робив те, що йому заманеться.

— Можливо, — вів далі Арбі.— Але я не думаю, що він пропустив би заняття без поважної причини. Боюся, що він може бути в біді. Ще минулого тижня він змусив нас відвідати з ним професора Малкольма у Берклі, у якого в кабінеті була на стіні ця мапа світу і він показав…

— Малкольм! — форкнув Торн. — 3 мене досить! От вже ці двоє! Зустрівсь Яким з таким! Один непрактичніший за іншого. Але я б усе-таки волів, аби Левін був тут. — Він розвернувся на підборах і пішов у кабінет.

Арбі сказав:

— Ви збираєтеся скористатися супутфоном?

Торн зупинився.

— Чим?

— Супутфоном, — сказав Арбі.— Хіба доктор Левін не взяв його з собою?

— Як? — відповів Торн. — Ти ж знаєш, що найменший супутниковий телефон завбільшки з валізу.

— Авжеж, але не обов’язково, — сказав Арбі.— Ви могли зробити для нього дуже маленький.

— Я? Яким чином? — Незважаючи ні на що, Торн був захоплений цією дитиною. Ну як його не любити?

— За допомогою тої надвеликої інтегральної схеми, яку ми принесли, — сказав Арбі.— Така трикутна. Там було дві масивних мікросхеми «Моторола Бі-Ес-Ен-23» і це обмежена технологія, розроблена ЦРУ, тому що вона дозволяє робити…

Торн перервав його:

— Звідки ти це знаєш? Я попереджав тебе щодо зламу систем…

— Не хвилюйтеся, я обережний, — відповів Арбі.— Але ж це правда та схема, чи не так? Ви могли використати її, щоб зробити супутфон вагою один фунт. То ви зробили?

Торн довго дивився на нього.

— Можливо, — сказав він, — то й що з того?

Арбі посміхнувся, тільки й вимовивши:

— Круто.

Маленький кабінет Торна був розташований в кутку ангару. Усередині стіни були заклеєні кресленнями, бланками замовлень на дошках із затискачем і зображеннями тривимірних розрізів, зробленими на комп’ютері. На столі були розкидані електронні деталі, каталоги обладнання та пачки факсів. Торн понишпорив серед них і нарешті дістав маленький сірий портативний телефон.

— Ось він. — Він підняв його, щоб Арбі міг роздивитися. — Непогано, правда? Я сам розробив.

Келлі сказала:

— Схожий на звичайну мобілку.

— Так, але це не мобільний. Мобільний телефон використовує мережу на місці. Супутниковий телефон з’єднується безпосередньо із супутниками зв’язку у космосі. З одним із них я можу говорити в будь-якій точці світу. — Він швидко набрав номер. — Раніше їм була потрібна трифутова супутникова тарілка, потім однофутова. Тепер взагалі непотрібна — лише телефон. Непогано, скажу я вам. Давайте подивимося, чи він відповість. — Він натиснув кнопку гучного зв’язку. Почувся звук набору номера, шипіння.

— Знаючи Ричарда, — мовив Торн, — можу сказати, що він, ймовірно, просто проґавив свій літак або забув, що має бути тут для остаточного затвердження. А ми вже доволі багато зробили. Коли вже робота дійшла до зовнішніх розпірок і оббивки, то можна вважати, що роботу завершено. Він нас затримує. Це дуже нерозумно з його боку. — Телефон почав видавати рівномірні сигнали. — Якщо не додзвонюся до нього, спробую набрати Сару Гардінг.

— Сару Гардінг? — глянула на нього Келлі.

— А хто це така? — спитав Арбі.

— Просто одна з найвідоміших молодих фахівців, які вивчають поведінку тварин, Арбі.— Сара Гардінг була однією з кумирів Келлі. Дівчинка прочитала про неї всі статті, що їй тільки траплялися. Сара Гардінг була бідною стипендіаткою в Університеті Чикаго, але тепер, у тридцять три роки, була доцентом у Принстоні. Вона була незалежною красунею, бунтівницею, яка йшла по життю власним шляхом. Вона обрала життя польового науковця, жила одна у Африці, де вивчала левів та гієн. Сара була відома своєю силою. Одного разу, коли зламався її «Ленд Ровер», вона пішки пройшла саваною двадцять миль, відганяючи левів камінням. На фотографіях Сара зазвичай позувала в шортах та сорочці кольору хакі, з біноклем на шиї, поруч з «Ленд Ровером». Її коротке темне волосся та сильне, м’язисте тіло надавало їй брутального і в той же час привабливого вигляду. Принаймні саме такою вона здавалася Келлі, яка вивчала кожне її фото до найменших деталей.

— Ніколи про неї не чув, — знизав плечима Арбі.

— Забагато часу проводиш за комп’ютером? — підкусив його Торн.

— Ні,— відповів той. Келлі побачила, як згорбилися його плечі, він ніби заглибився в себе, як робив завжди, коли його за щось критикували. Він поволі вимовив:

— Фахівець із поведінки тварин?

— Саме так, — відповів Торн. — Я знаю, що Левін зв’язувався з нею кілька разів за останні тижні. Вона допомагає йому з усім цим обладнанням, коли справа нарешті доходить до практики. Або дає йому поради. Або ще щось. Або, може, зв’язується з Малкольмом. Вона була в Малкольма закохана.

— Не може бути, — вихопилося в Келлі.— Це, мабуть, він був у неї закоханий…

Торн глянув на неї.

— Ти її знаєш?

— Ні. Але я про неї читала.

— Ясно. — Тільки й сказав Торн. Він побачив усі ознаки культу героя і це йому сподобалося. Ця дівчинка могла захопитися і кимось гіршим, ніж Сарою Гардінг. Наприклад, якимось атлетом чи рок-зіркою. Це підбадьорювало дитину — захоплюватися кимось, хто справді намагається просувати науку.

Телефон продовжував дзвонити. Відповіді не було.

— Ну що ж, принаймні, ми знаємо, що обладнання Левіна в порядку, — сказав Торн. — Бо зв’язок є. Більше ми не дізнаємося.

— Ви можете відстежити, де він? — спитав Арбі.

— На жаль, ні. І якщо ми продовжимо цю гру, то розрядимо польову батарею, а це означає…

Раптом щось клацнуло, і вони почули чоловічий голос, на диво чіткий і ясний:

— Левін.

— Добре. Слава Богу, він там, — сказав Торн, кивнувши. Він натиснув кнопку на телефоні.— Ричарде, це Док Торн.

Крізь динамік почулося стійке статичне шипіння. Потім кашель, і скрипучий голос сказав:

— Алло! Алло! Це Левін.

Торн натиснув кнопку на телефоні.

— Ричарде! Це Торн. Ти мене чуєш?

— Алло? — говорив Левін у слухавці.— Алло?

Торн зітхнув.

— Ричарде, ти маєш натиснути кнопку «П» для передачі.

— Алло? — Знову кашель, глибокий і рипучий. — Алло?

Торн роздратовано похитав головою.

— Очевидно, він не розуміє, як працює телефон. Дідько! Я дуже детально йому все пояснив. Звичайно ж, він пропустив усе повз вуха. Генії ніколи не звертають уваги на такі «дрібниці». Вони думають, що все знають. Ці речі — не іграшки. — Він натиснув кнопку. — Ричарде, послухай мене. Ти маєш натиснути кнопку «П», щоб…

— Це Левін. Алло? Левін. Будь ласка. Мені потрібна допомога. — Стогін. — Якщо ви мене чуєте, надішліть підмогу. Послухайте, я на острові, мені вдалося дістатися сюди без проблем, але…

Тріск. Шипіння.

— О-ох, — видихнув Торн.

— Що це? — спитав Арбі, нахилившись вперед.

— Ми втрачаємо з ним зв’язок.

— Чому?

— Батарея, — сказав Торн. — Вона швидко розряджається. Дідько. Ричарде, де ти?

У динаміку почувся голос Левіна:

— …вже мертвий… ситуація стала… тепер… дуже серйозна… не знаю… чи чуєте мене, але якщо… допоможіть…

— Ричарде! Скажи нам, де ти знаходишся!

Телефон зашипів, зв’язок ставав все гірше. Вони почули, як Левін каже:

— …мене оточили… жахливі… можу відчути їх особливий запах… вночі…

— Що він каже? — спитав Арбі.

— …поранений… не можу більше… будь ласка…

Телефон востаннє зашипів і вимкнувся.

Торн вимкнув слухавку і гучний зв’язок. Він повернувся до дітей. Обоє були бліді.

— Ми маємо його знайти, — сказав він. — Негайно.

Друга конфігурація

Самоорганізація удосконалює свою складність, коли система переходить до краю хаосу.

Іян Малкольм

Підказки

Торн відчинив двері квартири Левіна і увімкнув світло. Вони здивовано озиралися довкола. Арбі сказав:

— Схоже на музей!

Трикімнатна квартира Левіна була оформлена у невиразному азійському стилі, з розкішними дерев’яними шафами та дорогим антикваріатом. Але квартира була бездоганно чистою, більшість антикварних речей стояли у пластикових чохлах і всі були акуратно промарковані. Вони повільно увійшли до кімнати.

— Він тут живе? — запитала Келлі. Їй важко було в це повірити. Квартира здавалася їй безликою, майже нелюдською. У її власному помешканні весь час був такий безлад…

— Авжеж, живе, — сказав Торн, ховаючи ключа до кишені.— Тут завжди такий вигляд. Ось чому він ніколи не може жити з жінкою. Він терпіти не може, коли хтось тут щось чіпає.

Скляний журнальний столик у вітальні був оточений кушетками. На ньому лежали чотири стопки книжок, акуратно вирівняні по краю. Арбі глянув на назви. «Теорія катастроф та нових структур», «Індуктивні процеси в молекулярній еволюції», «Клітинні автомати», «Методологія нелінійної адаптації», «Фазовий перехід в еволюційних системах». Були і ще старіші книжки з заголовками німецькою.

Келлі принюхалася.

— Щось вариться?

— Не знаю, — відповів Торн. Він увійшов до їдальні. Біля стіни він побачив гарячу плиту з рядом страв, що були накриті кришками. Тут стояв обідній стіл із полірованого дерева зі столовими приборами зі срібла та кришталю на одну особу. Суп парував у каструлі.

Торн підійшов, узяв аркуш зі столу і прочитав: «Суп з лобстерами, зелень, смажений тунець». До аркуша був приклеєний жовтий стікер з написом: «Сподіваюся, ваша поїздка була успішною! Ромелія».

— Ого, — сказала Келлі,— то виходить, йому хтось готує щодня?

— Гадаю, що так, — відповів Торн. Схоже, його це не вразило. Він попорпався у стосі запечатаних конвертів, що лежали поряд із тарілкою. Келлі повернулася до якихось факсів на сусідньому столі. Перший з них був з музею Пібоді в Єльському університеті в Нью-Хейвені.

— Це німецькою написано? — повернулася вона до Торна і простягнула йому папірець.

Дорогий докторе Левін, книга, що її ви просили:

«Geschichtliche Forschungsarbeiten uber die Geologie Zentralamerikas, 1922–1929»[«Історичне дослідження геології Центральної Америки, 1922–1929» (нім.).] вислана вам сьогодні по «Федерал Експрес». Дякуємо.

(підпис)

Діна Скрумбіс, архіваріус.

— Я не можу це прочитати, — сказав Торн, — але гадаю, це щось про геологічні дослідження у Центральній Америці. Та ще й двадцятих років — не дуже свіжі відомості.

— Цікаво, навіщо вона йому? — спитала вона.

Торн не відповів. Він зайшов до спальні.

Спальня мала скромний, мінімалістичний вигляд. Ліжко було охайно накрите чорним бавовняним покривалом. Торн відчинив дверцята шафи і побачив стоси одягу, весь випрасуваний, охайно розкладений, здебільшого закритий целофаном. Він відчинив шухляду комода і побачив шкарпетки, розсортовані за кольором.

— Не розумію, як можна так жити, — сказала Келлі.

— Запросто, — відповів Торн. — Все, що потрібно — це прислуга. — Він швидко відчинив інші шухляди, одну за одною.

Келлі підійшла до тумбочки. Там лежали кілька книжок. Та, що нагорі, була маленька і пожовкла від старості. Вона була німецькою; на обкладинці стояла назва «Die Funf Todesarten».[11] Вона швидко погортала її, побачила кольорові картинки, схожі на ацтеків у барвистих костюмах. Майже як дитяча книжка з малюнками, подумалося їй.

Нижче були книжки та журнальні статті в темно-червоній обкладинці Інституту Санта-Фе: «Генетичні алгоритми та евристичні мережі», «Геологія Центральної Америки», «Мозаїчні механізми довільної розмірності». Річний звіт корпорації «ІнДжен» за 1989 рік. А поруч із телефоном дівчинка помітила листок, квапливо списаний якимись нотатками. Вона впізнала почерк Левіна.

«ОБ’ЄКТ Б»

Вулканічний

Такано?

Нублар?

Одна з п'яти смертей?

в горах? Ні!!!

можливо, Ґутьєррес

обережно

— Що це за об’єкт Б? Він зробив про нього якісь нотатки, — сказала Келлі.

Торн підійшов подивитися.

— Vulkanische, — сказав він. — Я думаю, це означає «вулканічний». А «Такано» та «Нублар»… Звучить як географічні назви. Якщо це так, ми можемо перевірити в атласі…

— А що це за одна з п’яти смертей? — спитала Келлі.

— Хто його зна, — відповів він.

Вони дивилися на папірець, коли до кімнати увійшов Арбі і запитав:

— Що це за об’єкт Б?

Торн підняв голову.

— Чому ти питаєш?

— Ви краще зазирніть до його кабінету, — сказав Арбі.

Левін перетворив другу кімнату на кабінет. Як і інші приміщення квартири, він сяяв чистотою. На столі лежали акуратні стоси паперів, поряд із ними — комп’ютер, накритий пластиковим чохлом. Але за столом висіла велика коркова дошка, що займала більшу частину стіни. На неї Левін прикріпив мапи, діаграми, вирізки з газет, фото з супутника та аерофотознімки. Угорі на дошці був величезний напис «Об’єкт Б?».

Там же була розмита, покороблена світлина, де був зображений азієць в окулярах і білому лабораторному халаті, який стояв у джунглях поряд із дерев’яною табличкою «Об’єкт Б». Його халат був розстібнутий і можна було побачити майку з написом. Поряд із фото було збільшене зображення цієї майки. Частина літер була закрита халатом, але решту можна було прочитати: «нДжен об’єкт Б», «ослідницький цент».

Своїм акуратним почерком Левін занотував: «Дослідницький центр „ІнДжен“ об’єкт Б»??? ДЕ?

Трохи нижче була сторінка, вирізана з річного звіту «ІнДжен». У ній був обведений абзац

«На додаток до своєї штаб-квартири у Пало-Альто, де „ІнДжен“ утримує суперсучасну лабораторію площею 200 тисяч квадратних футів, компанія здійснює дослідження у трьох польових лабораторіях в інших частинах світу. Геологічна лабораторія в Південній Африці, для якої купуються бурштин та інші біологічні зразки; дослідна ферма в горах Коста-Рики, де вирощують екзотичні сорти рослин; і об’єкт на острові Ісла Нублар у 120 милях на захід від Коста-Рики».

Поряд Левін зробив приписку: «Ніякого об’єкта Б! Брехуни!».

Арбі сказав:

— Виглядає, ніби він схиблений на цьому об’єкті Б.

— Схоже на те, — погодився Торн. — І він думав, що це на якомусь острові.

Дивлячись на дошку, він уважно вивчав супутникові знімки. Він зауважив, що, хоча вони були надруковані в штучних кольорах, при різних ступенях збільшення, всі вони, здавалося, показували ту саму географічну область: скелясте узбережжя і деякі острови в морі. Берегова лінія мала пляж, що на нього зазіхали джунглі; це могла бути Коста-Рика, але неможливо було сказати напевно. По суті, це могло бути будь-яке з десятка місць у світі.

— Він сказав, що об’єкт на острові,— сказала Келлі.

— Так, — кивнув Тори. — Але нам від цього мало користі.— Він подивився на дошку. — Там може бути з двадцять островів, а, може, й більше.

Торн глянув на записку, що була прикріплена знизу.

«ОБ’ЄКТ Б @#$#ВСІМ ДЕПАРТАМЕНТАМ ||****…ГАДУВАННЯ%$#@#!ПРО…НИКАННЯ*****ПРЕС…

Містер Геммонд хоче нагадати всім****післял*; лмаркетинг

*%**довготерміновий маркетинговий план*атр;л атр;л%

Маркетинг пропонованих курортних об’єктів вимагає, щоб повний комплекс технологій не розголошувався. Містер Геммонд хотів би нагадати всім департаментам, що виробничі потужності за жодних обставин не повинні бути темою будь-якого прес-релізу або обговорення.

Виробничі потужності не можуть бути#@#$# згадки про виробництво на острові Ісла С… тільки всередині компанії… сувора прес***л’%$**інструкції…»

— Дивно, — сказав Торн. — Що ви про це думаєте?

Арбі підійшов і задумливо подивився на папірець.

— Усі ці пропущені літери та сміття, — сказав Торн. — Це має для тебе якийсь сенс?

— Так, — сказав Арбі.— Він клацнув пальцями, і пішов прямо до столу Левіна. Зняв пластиковий чохол з комп’ютера і сказав: — Гадаю, що так.

Комп’ютер на столі Левіна був не сучасною машиною, як того очікував Торн. Йому було кілька років, він був великий, громіздкий і подряпаний у багатьох місцях. На корпусі виднілася чорна смуга з написом «Дизайн Асошіейтс Інк.». А нижче, справа від вимикача, було приклеєно маленький блискучий ярличок, на якому було написано: «Власність „Інтернешнл Дженетік Текнолоджіс, Інк., Каліфорнія“».

— Що це? — здивувався Торн. — У Левіна комп’ютер «ІнДжен»?

— Так, — відповів Арбі.— Він відправляв нас купити його минулого тижня. Вони розпродують свою комп’ютерну техніку.

— І він тебе послав? — перепитав Торн.

— Авжеж. Мене і Келлі. Він не хотів іти сам. Боявся, що за ним стежитимуть.

— Але ж це комп’ютер з системою автоматизованого проектування, і йому має бути п’ять років, — сказав Торн. Такі комп’ютери використовувалися архітекторами, художниками-оформлювачами та інженерами-механіками. — Навіщо він був потрібен Левіну?

— Він нам ніколи не казав, — відповів Арбі.— Але тепер я знаю.

— Так?

— Оця записка, — сказав Арбі, киваючи на стіну, — знаєте, чому в неї такий вигляд? Це відновлений комп’ютерний файл. Левін відновлює файли ІнДжен, що були на цьому комп’ютері.

Як пояснив Арбі, усі комп’ютери, що їх продавала «ІнДжен» того дня, мали відформатовані жорсткі диски, де були знищені усі конфіденційні дані. Але комп’ютери з системою автоматизованого проектування були винятком. Ці машини мали спеціальне програмне забезпечення, встановлене виробником. Воно було прив’язане до кожної машини за допомогою індивідуального коду. Через це комп’ютери було незручно відформатовувати, бо на перевстановлення програмного забезпечення потрібно було витратити не одну годину.

— Тож вони цього й не робили, — сказав Торн.

— Так, — відповів Арбі.— Вони просто стерли каталог і так продавали техніку.

— І це означає, що вихідні файли все ще знаходяться на диску.

— Саме так.

Монітор засвітився. На екрані з’явився напис:

«РАЗОМ ВІДНОВЛЕНО ФАЙЛІВ: 2387».

— Ого, — сказав Арбі. Він нахилився вперед, пильно вдивляючись у екран, і тримаючи пальці над клавішами. Він натиснув на клавішу каталогу, і по монітору поповзли назви файлів. Тисячі файлів.

— Як ти збираєшся… — почав Торн.

— Дайте мені хвилинку, — перебив його Арбі і швидко почав щось набирати на клавіатурі.

— Добре, Арбі,— мовив чоловік. Він був здивований тим, як владно поводився Арбі щоразу, коли працював з комп’ютерами. Здавалося, він забував про те, який він молодий, його звичайні сором’язливість та нерішучість ніби випаровувалися. Електронний світ був його стихією. І він знав, що тямить у цьому. — Будь-яка допомога буде для нас корисною.

— Доку, — сказав Арбі.— Годі вам. Ідіть і, я не знаю, допоможіть Келлі або ще щось. — Він відвернувся і продовжив щось набирати на клавіатурі.

Раптор

Велоцираптор був темно-зелений, шість футів заввишки. Приготувавшись до нападу, він голосно зашипів, роззявивши пащу. Тім, один із моделістів, сказав:

— Що думаєте, докторе Малкольм?

— Жодної загрози, — відповів Малкольм, пройшовши повз. Він якраз ішов до свого кабінету через заднє крило біологічного відділення.

— Жодної загрози? — перепитав Тім.

— Вони ніколи так не стоять, зіпершись на обидві ноги. Дайте йому книжку, — Іян узяв зі столу нотатник і вставив його у лапи велоцираптору, — і він може співати різдвяний гімн.

— Ну й халепа, — сказав Тім. — Я не думав, що все настільки погано.

— Погано? — перепитав Малкольм. — Та це образа для великого хижака. Ми повинні відчувати його швидкість, загрозу та силу. Розширте щелепи. Опустіть нижче шию. Зробіть напруженими м’язи і натягніть шкіру. І підніміть оцю лапу. Запам’ятайте: раптори не атакують щелепами, вони використовують свої пазурі на ногах, — сказав Малкольм. — Я хочу бачити цей пазур піднятим вгору, готовим рубонути і вирвати нутрощі зі своєї здобичі.

— Ви справді так вважаєте? — спитав Тім. — Це може налякати маленьких дітей…

— Ви маєте на увазі — це може налякати Вас. — Малкольм продовжив іти далі.— І ще одне: змініть це шипіння. Складається враження, ніби хтось відливає. Ця тварина має гарчати. Дайте великому хижакові те, що йому належить.

— Овва, — вимовив Тім. — Не думав, що у вас це викликає такі особисті почуття.

— Все має бути точним, — сказав Малкольм. — Ви розумієте, є такі поняття — точність і неточність. Незалежно від того, в кого які відчуття вони викликають. — Він пішов далі, роздратований, не звертаючи увагу на короткочасний біль у нозі. Цей моделіст дратував його, хоча Малкольм мусив визнати, що Тім просто представник розпливчастого мислення, того, що Малкольм називав «шмаркатою наукою».

Малкольма вже давно дратувала самовпевненість його колег-науковців. Вони поводилися зарозуміло, повністю ігноруючи історію науки як спосіб мислення. Вчені робили вигляд, що історія не має значення, тому що помилки минулого виправляються сучасними відкриттями. Але, звісно, їхні предки у минулому думали так само. І тоді вони були неправі так само, як тепер сучасні науковці. Жоден епізод історії науки не довів це краще, ніж те, як протягом століть зображували динозаврів.

Якщо поміркувати тверезо, то слід визнати, що найточніший опис динозаврів був разом з тим і найпершим. Ще в 1840-х роках, коли Ричард Оуен вперше описав гігантські кістки в Англії, він назвав їх Dinosauria: жахливі ящери. Це й досі найбільш точний опис цих істот, подумав Малкольм. Вони справді були схожі на ящірок, і вони були жахливі.

Але з часів Оуена «науковий» погляд на динозаврів зазнав багато змін. Оскільки вікторіанці вірили в неминучість прогресу, вони наполягали на тому, що динозаври обов'язково повинні бути нижчими за розвитком — інакше чому вони вимерли? Тож вікторіанці зробили їх жирними, апатичними і німими телепнями з минулого. Це бачення розвивалося настільки стрімко, що на початку XX століття динозаври вважалися такими немічними, що не могли підтримувати власну вагу. Апатозаврам доводилося стояти по черево в воді, щоб не зламати власні ноги. Вся концепція первісного світу була пронизана цією ідеєю слабких, дурних, вайлуватих тварин.

Ця точка зору не змінювалася аж до 1960-х років, коли кілька вчених-«відступників» на чолі з Джоном Остромом не почали представляти інших динозаврів — швидких, кмітливих, теплокровних. Оскільки ці вчені мали необережність зазіхнути на догматичні питання, їх нещадно критикували протягом багатьох років, незважаючи на те, що тепер, здавалося, їхні ідеї були правильними.

Але в останнє десятиліття зростання інтересу до соціальної поведінки призвело до появи ще одного погляду. Тепер динозаврів розглядали як турботливих істот, які жили групами, виховуючи малюків. Вони були хорошими тваринами, навіть милими. Ці великі «цукерочки» не мали нічого спільного з долею, що звалилася на них у вигляді метеорита Альвареса. І цей солодкавий образ створили люди на кшталт Тіма, які не хотіли глянути на інший бік медалі, інше обличчя життя. Звичайно, деякі динозаври були соціальними тваринами і співпрацювали. Але інші були мисливцями — і вбивали із жорстокістю, якій не було рівних. Для Малкольма найвірніша картина життя у минулому включала в себе взаємозв’язок усіх аспектів життя — і хороших, і поганих, сильні та слабкі сторони. Було неправильно робити вигляд, ніби чогось із цього не було.

І то правда, налякати маленьких дітей! Малкольм роздратовано пирхнув і пішов коридором.

Чесно кажучи, Малкольм був стурбований тим, що йому розповіла Елізабет Ґелман про фрагмент тканини і особливо про етикетку. Він був упевнений, що це означає неприємності. Але не знав, що з цим робити.

Він повернув за ріг, пройшовши повз виставку культури Кловіс — наконечників стріл, що були виготовлені первісною людиною в Америці. Попереду він побачив свій кабінет. Його асистентка Беверлі стояла за своїм столом, прибираючи папери і готуючись іти додому. Вона передала йому факси і сказала:

— Я залишила повідомлення для доктора Левіна на автовідповідачі у офісі, але він не передзвонив. Схоже, там не знають, де він.

— Дивина, — в’їдливо промовив Малкольм. Так важко працювати з цим Левіном; він настільки непередбачуваний, що ніколи не знаєш, чого від нього очікувати. Він переглянув факси: дати конференцій, запити на передрук статей, нічого цікавого. — Добре, дякую, Беверлі.

— А, і ще приходили фотографи, вони десь із годину тому завершили.

— Які ще фотографи?

— З «Хаос квотерлі». Знімали ваш кабінет.

— Про що ти кажеш? — не зрозумів Малкольм.

— Вони прийшли сфотографувати ваш кабінет, — повторила вона. — Для серії про робочі місця знаменитих математиків. У них був лист від Вас, де було написано…

— Я не надсилав жодних листів, — перервав її Малкольм, — і ніколи не чув про «Хаос квотерлі».

Він зайшов до кабінету і роздивився навколо. Занепокоєна Беверлі поспішила за ним.

— Усе добре? Все на місці?

— Так, — сказав він, швидко роздивляючись. — Схоже, все гаразд. — Він повідкривав шухляди у столі — одну за одною. Нібито нічого не пропало.

— Слава Богу, — полегшено зітхнула Беверлі.— Тому що…

Він повернувся і подивився на дальній бік кімнати.

Мапа.

Малкольм мав велику карту світу зі шпильками, що позначали місця, де спостерігалося все те, що Левін продовжував називати «формами з відхиленнями». За найбільш вільним підрахунком — на думку Левіна — тепер їх було дванадцять — від Рангіроа[12] на заході до Баха Каліфорнія[13] та Еквадору на сході. Лише деякі з них були перевірені. Але тепер був зразок тканини, який підтвердив існування одного виду, що робило всі інші випадки більш імовірними.

— Вони сфотографували цю мапу?

— Так, вони все сфотографували. Це важливо?

Малкольм подивився на мапу, намагаючись глянути на неї свіжим поглядом і уявити, що могла б зрозуміти стороння людина. Він та Левін провели чимало годин біля цієї мапи, розмірковуючи над гіпотезою про Загублений Світ і намагаючись вирішити, де ж він може бути. Вони звузили пошук до ланцюжка з п’яти островів біля узбережжя Коста-Рики. Левін був переконаний, що це був один із цих островів, і Малкольм починав думати, що він мав рацію. Але ці острови не були позначені на мапі…

Беверлі сказала:

— Це була дуже мила група. Дуже ввічливі. Іноземці — гадаю, швейцарці…

Малкольм кивнув і зітхнув. Чорт із ним, подумав він. Рано чи пізно це мало виплисти на поверхню.

— Все гаразд, Беверлі.

— Ви впевнені?

— Так, все добре. Вдалого тобі вечора.

— На добраніч, докторе Малкольм.

Залишившись сам у кабінеті, він набрав Левіна. Пішли гудки, потім увімкнувся автовідповідач — Левіна все ще не було вдома.

— Ричарде, ти там? Якщо там, візьми слухавку, це важливо. — Він почекав, нічого не сталося. — Ричарде, це Іян. Слухай, у нас проблема. Мапа більше не в безпеці. І я вже зробив аналіз зразка. Гадаю, що це говорить нам про місцезнаходження об’єкта Б, якщо…

У слухавці клацнуло, — хтось узяв її. Малкольм почув дихання.

— Ричарде? — спитав він.

— Ні,— відповів голос, — це Торн. І я думаю, що тобі краще розібратися з цим просто зараз.

П'ять смертей

— Я так і знав, — сказав Малкольм, заходячи до помешкання Левіна і роззираючись навколо. — Я знав, що він утне щось подібне. Ви ж знаєте, який він імпульсивний. Я казав йому — не їдь, доки ми не матимемо усієї інформації. Але я мав розуміти. Звичайно, він поїхав.

— Так, поїхав.

— Це все его, — сказав Малкольм, похитавши головою. — Ричард повинен бути першим. Першим в усьому розібратися, першим потрапити на місце. Я дуже стурбований тим, що він може все зіпсувати. Це імпульсивна поведінка: ви розумієте — буря в мозку, нейрони на межі хаосу. Одержимість — це просто різновид залежності. Але коли який науковець міг себе контролювати? Їх наставляють у школі: погано бути врівноваженим. І забувають, що Нільс Бор був не лише великим фізиком, а й олімпійським спортсменом. Сьогодні всі намагаються бути божевільними геніями. Це професійний стиль.

Торн задумливо подивився на Малкольма, подумавши, що той виявив конкурентну перевагу. Він сказав:

— Відомо, на який острів він вирушив?

— Ні.— Малкольм ходив по квартирі, перебираючи речі.— Коли ми говорили з ним востаннє, то звузили пошук до п’яти островів на півдні. Але не вирішили, який з них.

Торн вказав на дошку, де висіли супутникові знімки.

— Це вони?

— Так, — сказав Малкольм, швидко глянувши на них. — Вони розтяглися дугою, всі приблизно в десяти милях від берега і від бухти Пуерто-Кортес. Імовірно, всі вони незаселені. Місцеві називають їх П’ять Смертей.

— Чому? — запитала Келлі.

— Стара індіанська легенда, — відповів Малкольм. — Щось про хороброго воїна, якого захопив у полон король і дав йому можливість обрати свою смерть. Спалення, утоплення, дроблення кісток, повішення, обезголовлення. Воїн сказав, що обирає всі — і рушив від острова до острова, випробовуючи різні виклики. Така собі версія про подвиги Геракла у Новому Світі…

— То он в чому справа! — вигукнула Келлі і вибігла з кімнати.

Малкольм здивовано повернувся до Торна, але той знизав плечима.

Келлі повернулася з німецькою дитячою книжкою в руках і дала її Малкольму.

— Так, — сказав він. — Die Funf Todesarten. П'ять смертей. Цікаво, що вона німецькою…

— У нього багато німецьких книжок, — сказала Келлі.

— Справді? От покидьок. Ніколи мені не казав.

— Це щось означає? — спитала Келлі.

— Так. Ти не могла б мені подати збільшувальне скло?

Келлі дала йому лупу зі столу.

— Що це означає?

— П'ять Смертей — це давні вулканічні острови, — відповів він. — Це означає, що геологічно вони дуже багаті. Ще в двадцятих роках німці хотіли видобувати там корисні копалини. — Він подивився на зображення, примружившись. — Так, це ті острови, жодних сумнівів. Матанцерос, Муерте, Такано, Сорна, Пена… Усі назви смерті та руйнування… Добре. Гадаю, що ми на правильному шляху. Чи є у нас будь-які супутникові знімки зі спектральним аналізом хмарності?

Арбі спитав:

— Це допоможе нам знайти об’єкт Б?

— Що? — розвернувся Малкольм. — Що ти знаєш про об’єкт Б?

Арбі сидів за комп’ютером, продовжуючи працювати.

— Нічого. Лише те, що доктор Левін шукав об’єкт Б. І ця назва була у файлах.

— Яких файлах?

— Я відновив деякі файли «ІнДжен» на цьому комп’ютері і, шукаючи старі записи, я знайшов згадки про об’єкт Б… Але вони дуже заплутані. Як ця, наприклад. — Він відхилився вбік, щоб Малкольм міг глянути на екран.

Малкольм насупився.

— Цікаво, але не дуже корисно. Це нічого не каже нам про острів — або про те, чи острів це взагалі. Що ще у вас є?

— Ну… — Арбі поклацав по клавіатурі.— Подивіться. Ось це.

Малкольм сказав:

— Добре, це острів. І об’єкт Б має мережу — але мережу чого? Комп’ютерів?

— Не знаю, — відповів Арбі.— Можливо, радіомережу.

— Для чого? — запитав Малкольм. — Для чого може використовуватися радіомережа? Це не дуже корисно.

Арбі знизав плечима. Він сприйняв це як виклик і знову почав несамовито натискати клавіші. А потім вигукнув:

— Зачекайте! Ось іще один файл. Якщо я зможу його відкрити… Ось!

Він відсунувся від екрану, щоб інші могли бачити.

Малкольм подивився і сказав:

— Дуже добре. Дуже добре!

ОБ’ЄКТ Б ЛЕГЕНДИ

СХІДНЕ КРИЛО

ЗАХІДНЕ КРИЛО

ВАНТАЖНИЙ ПРИЧАЛ

ЛАБОРАТОРНИЙ БЛОК

ВХІД ДО БУХТИ

ВІДДАЛЕНЕ ОСНОВНЕ ЯДРО

ГЕОТУРБІНА

МАГАЗИН

РОБОЧЕ СЕЛИЩЕ

ГЕОЛОГІЧНИЙ ЦЕНТР

ЗАПРАВНА СТАНЦІЯ

БАСЕЙН/КОРТ

ПОЛЕ ДЛЯ ГОЛЬФУ

БУДИНОК КЕРУЮЧОГО

СТЕЖКА З ПЕРЕШКОДАМИ

ГАЗОГОНИ

ПОСТ ОХОРОНИ № 1

ПОСТ ОХОРОНИ № 2

ТЕПЛОВІ ЛІНІЇ

РІЧКОВА ПРИСТАНЬ

ЧОВНЯРСЬКА СТАНЦІЯ

СОНЯЧНІ БАТАРЕЇ № 1

БОЛОТЯНИЙ МАРШРУТ

РІЧКОВИЙ МАРШРУТ

ГІРСЬКИЙ МАРШРУТ

ЗАГАЛЬНИЙ МАРШРУТ

КАНАТНА ДОРОГА ЗАГОРОЖІ

— От тепер вже можна орієнтуватися, — сказав Малкольм, переглядаючи список. — Можеш це роздрукувати?

— Звичайно, — засяяв Арбі.— Це справді добре?

— Так, — сказав Малкольм.

Келлі глянула на Арбі і сказала:

— Арбі, це текстові написи, що йдуть разом з картою.

— Ага, я теж так думаю. Круто, еге ж? — Він натиснув кнопку і відправив зображення на принтер.

— Арбі,— сказала Келлі.— Не сиди. Давай, відновлюй мапу! Це те, що нам дійсно потрібно!

— Я не знаю, чи зможу, — відповів Арбі.— Це запатентований 32-бітний формат. Я маю на увазі, це велика робота.

— Годі скиглити. Просто бери й роби.

— Це неважливо, — сказав Малкольм. Він відійшов від супутникових знімків, що висіли на стіні.— Це неважливо.

— Неважливо? — перепитав трохи зачеплений за живе Арбі.

— Ні, Арбі. Можеш зупинитися. Я впевнений, що з того, що ти вже знайшов, ми зможемо ідентифікувати цей острів.

Джеймс

Ед Джеймс позіхнув і глибше засунув у вухо навушник. Він хотів переконатися, що справді отримав те, що треба. Він посунувся у водійському сидінні свого «Тауруса», намагаючись зручніше вмоститися і не задрімати. У нього на колінах працював маленький магнітофон, поруч лежав блокнот та обгортки з двох «біг маків». Джеймс подивився через вулицю на будинок, де була квартира Левіна. На третьому поверсі горіло світло.

Жучок, що його він встановив там минулого тижня, працював відмінно. Крізь навушники він почув, як хтось із дітей говорить:

— Як?

А потім кульгавий хлопець, Малкольм, сказав:

— Доказом є те, що багато логічних ланцюжків перетинаються у одній точці.

— Що це означає? — спитав хлопчик.

Малкольм відповів:

— Просто подивіться на зображення з супутника.

У блокноті Джеймс занотував «СУПУТНИК».

— Ми вже дивилися, — відповіла дівчинка.

Джеймс почувався ідіотом — як він раніше не зрозумів, що ці діти працюють на Левіна. Він добре їх запам’ятав, вони були у класі, де викладав Левін. Чорношкірий хлопчик невеликого зросту і сором’язлива біла дівчинка. Просто діти — одинадцяти чи дванадцяти років. Він мав би зрозуміти.

Але тепер це вже не має значення, подумав він. У будь-якому випадку він отримав інформацію. Джеймс потягнувся через приладову панель, витягнув останні дві порції картоплі фрі і з’їв їх, хоч вони вже й були холодні.

— Добре, — почув він голос Малкольма. — Ось цей острів. Той, куди поїхав Левін.

Дівчинка з сумнівом сказала:

— Ви так думаєте? Це… острів Сорна?

«Острів Сорна», — занотував Джеймс.

— Це наш острів, — вів далі Малкольм. — Чому? З трьох незалежних причин. По-перше, він у приватній власності, тому не був ретельно обшуканий урядом Коста-Рики. По-друге, у чиїй приватній власності? У власності німців, які отримали права на розкопки ще у двадцяті роки.

— Усі ці німецькі книжки…

— Саме так. По-третє, зі списку Арбі — і з іншого незалежного джерела — зрозуміло, що на об’єкті Б є вулканічні гази. Отже, на яких островах є вулканічні випари? Візьміть збільшувальне скло і пошукайте. Виявляється, лише на одному острові.

— Ви хочете сказати, що це?.. — спитала Келлі.

— Правильно. Це вулканічний дим.

— Звідки ви знаєте?

— Спектральний аналіз. Бачите оцей пік? Це свідчить про наявність сірки у хмарах. Там немає інших джерел сірки, крім вулканічних.

— А інший пік? — спитала дівчинка.

— Метан, — відповів Малкольм. — Очевидно, там є велике джерело метану.

— Він також вулканічний? — спитав Торн.

— Можливо. Метан часто виділяється під час вулканічної діяльності, але найчастіше під час активних вивержень. Інший варіант — він може бути органічного походження.

— Це як?

— Великі травоїдні, і…

Потім сталося щось, чого Джеймс не міг почути, і хлопчик сказав:

— Ви хочете, щоб я завершив відновлення чи ні? — У його голосі звучало роздратування.

— Ні,— сказав Торн. — Тепер це неважливо. Ми знаємо, що мусимо робити. Ходімо, діти!

Джеймс глянув на вікна квартири і побачив, як згасло світло. За кілька хвилин Торн і діти з’явилися біля головного входу на вулиці. Вони сіли у «Джип» і поїхали. Малкольм підійшов до своєї автівки, незграбно туди заліз і поїхав у протилежному напрямку.

Джеймс подумав про те, чи не простежити за Малкольмом, але мав ще дещо зробити. Він увімкнув запалювання, підняв слухавку і набрав номер телефону.

«Філд сістемс»

За півгодини вони повернулися до Торна. Келлі приголомшено дивилася навколо. Більшість робітників вже пішли, ангар був прибраний. Два трейлери та «Експлорер» стояли поряд, щойно пофарбовані у зелений і готові їхати.

— Вони завершили!

— Я ж казав, що зроблять, — відповів Торн. Він повернувся до старшого майстра, Едді Карра, кремезного юнака років двадцяти. — Едді, як справи?

— Останні штрихи, Доку, — відповів той. — Фарба ще волога у кількох місцях, але до ранку має висохнути.

— Ми не можемо чекати до ранку, Едді. Ми вирушаємо зараз.

— Ми?

Арбі та Келлі глянули одне на одного. Для них це теж була новина.

Торн сказав:

— Ти мені потрібен, Едді. Поведеш одну з цих машин. До півночі ми маємо бути в аеропорту.

— Але я думав, що ми ще проведемо польові випробування.

— На це немає часу. Ми їдемо просто на місце. — У двері задзвонили. — Це, мабуть, Малкольм. — Він натиснув кнопку, щоб відчинити двері.

— Часу немає,— сказав Малкольм, зайшовши в ангар. — Ми маємо їхати просто зараз. — Він повернувся до Торна. — Я дуже за нього хвилююся.

— Едді! — гукнув Торн. — Виїзні документи вже в нас?

— О, так, ще два тижні тому надіслали.

— Добре, візьми їх і зателефонуй Дженкінсу, хай зустріне нас в аеропорту і залагодить усі формальності. Ми маємо вирушити за чотири години.

— Боже, Доку…

— Просто зроби це.

Келлі запитала:

— Ви летите до Коста-Рики?

— Так. Мусимо дістатися до Левіна, якщо ще не пізно.

— Ми полетимо з Вами, — сказала Келлі.

— Так, — сказав Арбі.— Полетимо.

— В жодному разі,— сказав Торн. — Про це не може бути й мови.

— Але ж ми це заслужили!

— Доктор Левін розмовляв з нашими батьками!

— Ми вже маємо дозвіл!

— Ви маєте дозвіл, — суворо наголосив Торн, — на участь у польових випробуваннях в лісі за сто миль звідси. Але ми цього робити не будемо. Ми збираємося туди, де може бути небезпечно, і ви з нами не поїдете. Це остаточно.

— Але…

— Діти, — гаркнув Торн. — Не дратуйте мене. Мені треба зателефонувати. А ви збирайтеся та їдьте додому.

Він розвернувся і пішов.

— Оце так справи, — похнюпилася Келлі.

Арбі висунув язика вслід Торну і пробурмотів:

— От мудило.

— Не тупи, Арбі,— сказав Торн, не обертаючись. — Ви двоє збираєтеся додому. Крапка!

Він зайшов до свого офісу, грюкнувши дверима.

Арбі засунув руки в кишені.

— Вони б не розібралися без нашої допомоги.

— Я знаю, — погодилася Келлі.— Але ми ж не змусимо його нас узяти.

Вони повернулися до Малкольма.

— Докторе Малкольм, будь ласка, ви ж можете…

— Вибачте, — сказав Малкольм, — але ні.

— Але…

— Моя відповідь — ні, діти. Це дуже небезпечно.

У пригніченому настрої вони рушили до машин, що виблискували у світлі ламп. «Експлорер» із чорними фотоелектричними панелями на даху та капоті був вщерть напханий електронним обладнанням, що світилося. Навіть один погляд на нього викликав у них відчуття пригод — пригод, у яких вони не зможуть взяти участь.

Арбі заскочив у більший трейлер, визирнувши з вікна.

— Ого, глянь на це!

— Іду, — сказала Келлі і відчинила двері, відразу ж здивувавшись, наскільки вони були масивними та важкими. Потім дівчинка зайшла всередину трейлера.

Зсередини він був оббитий сірою тканиною та мав багато електронного обладнання, що було поділене на секції для різних лабораторних функцій. Головною була біологічна лабораторія з лотками для зразків, препарувальними ванночками та мікроскопами, що були підключені до відеомоніторів. Також у лабораторії було біохімічне обладнання, спектрометри і ряд автоматизованих аналізаторів зразків. Поруч було встановлено велику комп’ютерну секцію, банк процесорів і секцію зв’язку. Все обладнання було мініатюрним і вбудованим у невеличкі столики, що ковзали в стіни, а потім пригвинчувалися.

— Круто, — сказав Арбі.

Келлі нічого не відповіла. Вона пильно роздивлялася лабораторію. Доктор Левін проектував цей трейлер, очевидно, для дуже специфічної мети. Тут не було ніяких приладів для геології, ботаніки або хімії, або безлічі інших речей, які мала б вивчати польова експедиція. Це взагалі не було схоже на загальну науково-дослідну лабораторію. Насправді це нагадувало біологічний підрозділ і великий комп’ютерний.

Біологія і комп’ютери.

Крапка.

Для чого ж був побудований цей трейлер?

У стіні розташувалася невеличка книжкова полиця, книжки на якій утримувалися липучкою. Келлі переглянула назви: «Моделювання адаптивних біологічних систем», «Поведінкова динаміка хребетних тварин», «Адаптація у природних та штучних системах», «Динозаври Північної Америки», «Преадаптація та еволюція»… Здавалося б, дивний набір книг для експедиції, що збирається досліджувати дику природу; якщо тут і була якась логіка, вона її не бачила.

Дівчинка рухалася далі. Через певні інтервали уздовж стін можна було побачити, що корпус трейлера посилений; вгору піднімалися смуги з вуглецевого сплаву. Вона підслухала, як Торн колись казав, що це той самий матеріал, що використовується у надзвукових реактивних винищувачах. Дуже легкий і дуже міцний. Також вона помітила, що скло в усіх вікнах замінено — тепер воно мало дротяну сітку всередині.

Навіщо так укріплювати трейлер?

Їй стало трохи не по собі, коли вона подумала про це. Пригадався телефонна розмова з Левіном вдень. Він казав, що оточений.

Ким оточений?

Казав: я можу відчути їхній запах, особливо вночі.

Кого це стосувалося? Хто ці «вони»?

Все ще стривожена, Келлі попрямувала до задньої частини трейлера, де була затишна житлова зона зі смугастими фіранками на вікнах. Компактна кухня, вбиральня, чотири ліжка. Відсіки для речей над ліжками та під ліжками. Була навіть невеличка душова кабінка. Це було мило.

Звідти вона рушила через гофрування, що з’єднувало два трейлери. Це було схоже на «гармошку» між двома вагонами, маленький перехід. Вона опинилася всередині другого трейлера, що, схоже, в основному виконував роль комори: запасні шини, запчастини, інше лабораторне обладнання, стелажі та шафи. Усі ці запасні матеріали означали, що експедиція їде до якогось віддаленого місця. З задньої частини трейлера звисав навіть мотоцикл. Келлі посмикала двері деяких шаф, але ті були зачинені.

Але навіть тут були побудовані додаткові підсилювальні смуги. Ця секція також була особливо укріпленою.

«Навіщо? — думала дівчинка. — Навіщо аж так усе зміцнювати?».

— Глянь-но на це, — сказав Арбі, стоячи перед блоком у стіні. Це був комплекс рідкокристалічних дисплеїв та безлічі кнопок, що нагадував Келлі складний термостат.

— Що він робить? — сказала Келлі.

— Контролює увесь трейлер, — відповів він. — Звідси можна робити все. Всі системи, все обладнання. І глянь, тут є телевізор… — Він натиснув кнопку, і монітор засвітився. На ньому було видно Едді, який ішов до них крізь ангар.

— Овва, а це що? — сказав Арбі. Внизу дисплея була кнопка з захисним ковпачком. Він зняв його. Кнопка була сріблястою з написом «ЗАХ».

— О, та це стопудово захист від ведмедів, про який казав Торн.

За мить Едді відчинив двері трейлера і сказав:

— Краще припиніть, розрядите батареї. Давайте, давайте. Ви ж чули, що Док сказав. Час вам, діти, йти додому.

Келлі і Арбі обмінялися поглядами.

— Добре, — зітхнула Келлі.— Ми йдемо.

Вони неохоче залишили трейлер і рушили ангаром до офісу Торна, щоб попрощатися. Арбі сказав:

— Я хотів би, щоб він дозволив нам поїхати.

— Я теж.

— Я не хочу залишатися вдома усі канікули, — пхинькнув він. — Вони просто стирчатимуть увесь час на роботі.— Хлопчик мав на увазі батьків.

— Я знаю.

Келлі теж не хотіла йти додому. Ця ідея польових досліджень під час весняних канікул ідеально їй підходила, бо вона могла побути не вдома, а також через одну погану ситуацію, її мати увесь день вводила дані у страховій компанії, а вночі працювала офіціанткою у «Денні», тож постійно була зайнята на обох роботах, а її останній хлопець, Філ, часто вештався вночі навколо будинку. Все було добре, коли Емілі теж була вдома, але тепер Емілі вчилася у коледжі на медсестру, тому Келлі була у будинку сама. А від Філа їй робилося трохи моторошно. Але її матері він подобався, тож вона й чути не хотіла про нього нічого поганого від Келлі. Вона просто казала Келлі — будь дорослішою.

Тож тепер Келлі йшла до офісу Торна, всупереч усьому сподіваючись, що він таки передумає. Він стояв біля телефону, спиною до них. На екрані комп’ютера було видно супутникові зображення, взяті з квартири Левіна. Торн послідовно збільшував картинки. Вони постукали в двері і трохи прочинили їх.

— Бувайте, докторе Торн.

— Па, докторе Торн.

Торн повернувся, тримаючи біля вуха слухавку.

— До побачення, діти. — І коротко видихнув.

Келлі завагалася.

— Слухайте, чи не можна поговорити з вами хвилиночку?..

Торн похитав головою.

— Ні.

— Але…

— Ні, Келлі. Я мушу зараз зателефонувати. В Африці вже 4-та ранку і вона скоро піде спати.

— Хто?

— Сара Гардінг.

— Сара Гардінг теж їде?! — Келлі зупинилася біля дверей.

— Не знаю, — знизав плечима Торн. — Гарних вам канікул, діти. Побачимося за тиждень. Дякую за допомогу. А тепер ідіть. — Він озирнувся навкруги. — Едді, діти вже йдуть. Проведи їх і зачини за ними двері! Дай мені ті папери! І пакуй сумку, ти поїдеш зі мною! — Потім вже іншим голосом сказав: — Так, операторе, я ще чекаю.

І відвернувся.

Гардінг

Крізь окуляри нічного бачення світ грав відтінками зеленого. Сара Гардінг пильно вдивлялася у африканську савану. Попереду, над високою травою, вона бачила скелястий горбок. З-за валунів зблискували яскраво-зелені крапки. Мабуть, гірські дамани, подумала вона, або якісь інші дрібні гризуни.

Стоячи у своєму «Ленд Ровері», одягнена у бавовняну кофтину на прохолодному нічному повітрі й відчуваючи вагу окулярів, вона повільно повернула голову. Серед ночі розлігся гавкіт, і вона намагалася визначити джерело.

Дослідниця розуміла, що навіть із її високої позиції, стоячи в автомобілі, вона може не помітити тварин, бо ті приховані від прямого погляду. Вона повільно повернулася на північ, шукаючи руху в траві. Нічого не було видно. Вона швидко озирнулася назад, зелений світ на хвильку закрутився. Тепер вона дивилася на південь.

І побачила їх.

Трава вкрилася брижами, що утворили складний візерунок, коли зграя з вереском і гавкотом рвонулася вперед, готова атакувати. Краєчком ока вона помітила самицю, яку називала Писок № 1, або П1. П1 вирізнялася білою смугою між очима. Вона бігла підстрибуючи, як це роблять гієни, вишкіривши зуби; П1 озирнулася на решту зграї, визначаючи їхню позицію.

Сара Гардінг вдивлялася у темряву крізь окуляри, намагаючись побачити, що відбувається попереду зграї. Вона помітила здобич: стадо африканських буйволів, які схвильовано стояли по черево в траві. Вони ревли і тупотіли ногами.

Гієни заверещали голосніше, щоб збити буйволів із пантелику. Вони кинулися через стадо, намагаючись розбити його, відокремити телят від матерів. Африканські буйволи мали неповороткий та тупуватий вигляд, але насправді були одними з найнебезпечніших великих африканських ссавців, — масивні, могутні істоти з гострими рогами і, як відомо, паскудним характером. Гієни не сподівалися збити з ніг дорослу тварину, хіба що та була поранена або хвора.

Але вони намагатимуться схопити телят.

Сидячи за кермом «Ленд Ровера» Макена, її помічник, сказав:

— Не хочеш під’їхати ближче?

— Ні, так добре.

Насправді все було більш, ніж добре. Їхній автомобіль стояв на невеликому підйомі і вони мали кращу точку огляду, ніж завжди. Якщо пощастить, Сара запише всю картину атаки. Вона увімкнула відеокамеру, встановила її на штатив, що був у п’яти футах над її головою, і швидко почала говорити у диктофон:

— П1 з півдня, П2 та П5 — з флангів, двадцять ярдів. ПЗ у центрі. П6 робить широке коло зі сходу. Не бачу П7. П1 біжить прямо через стадо. Стадо рухається, тупає ногами. Ось і П7. Проривається прямо. П8 заходить із півночі, відступає, знову кружляє.

Це була класична поведінка гієн. Ватажок біжить крізь стадо, тоді як решта оточує його, а потім нападає з боків. Буйволи не могли стежити за своїми нападниками. Сара почула, як заревіло стадо, запанікувавши і розбивши своє тісне кільце. Великі тварини рухалися в різні боки, обертаючись, дивлячись навколо. Гардінг не бачила телят, їх ховала трава. Але чула їхні жалібні крики.

Тепер гієни поверталися. Буйволи затупотіли ногами, загрозливо опустивши голови. Трава знову пішла брижами, гієни закружляли з вереском і гавкотом, звуки стали чіткішими. Гардінг встигла помітити самицю П8, її щелепи вже були червоні. Але вона не побачила справжньої атаки.

Буйволи трохи відбігли на схід, де знову зібралися у групу. Одна самиця стояла осторонь від стада і безперервно ревла на гієн. Мабуть, вони забрали її теля.

Гардінг була розчарована. Це сталося так швидко — дуже швидко — що могло означати лише одне: або гієнам пощастило, або теля було травмоване. Або, можливо, дуже молоде, навіть новонароджене; кілька буйволиць ще телилися. Їй доведеться переглянути відеокасету, щоб спробувати відновити те, що трапилося. Ризиковано вивчати цих рухливих нічних тварин, подумала вона.

Але без сумніву, вони таки схопили якусь тварину. Усі гієни скупчилися навколо невеличкого місця у траві; вони верещали й підстрибували. Вона побачила ПЗ, потім П5, — їхні писки були у крові. Тепер нахабно підійшли цуценята, які скавучали, просячи і їм дати якийсь шматочок від здобичі. Дорослі відразу ж звільнили для них місце, допомагаючи їм їсти. Іноді вони відривали м’ясо від туші і тримали його так, щоб малюки могли з’їсти.

Їхня поведінка була знайома Сарі Гардінг. За останні роки вона стала головним фахівцем із гієн у світі. Коли вона вперше повідомила свої висновки, то зустріла недовіру і навіть обурення колег, які полемізували з її результатів навіть у дуже особистих виразах. Її критикували за те, що вона жінка, приваблива, і в ній «переважає феміністична точка зору». Університет нагадав їй, що вона на контрактній посаді. Колеги хитали головами. Але Гардінг не здавалася і повільно, з плином часу, у міру накопичення більшої кількості відомостей її погляд на гієн був прийнятий.

І все ж гієни ніколи не були привабливими істотами, подумала вона, спостерігаючи за тим, як вони їдять. Вони були незграбні, мали великі голови і похилі тулуби, рвану та строкату шерсть, неоковирно пересувалися, а їхні голоси були занадто схожі на неприємний сміх.

У дедалі урбанізованішому світі бетонних хмарочосів диких тварин романтизували, ділячи на благородних або неблагородних, героїв або лиходіїв. У цьому світі, яким рухали ЗМІ, гієни були просто недостатньо фотогенічними, щоб ними захоплюватися. Їх здавна відкидали як реготливих лиходіїв африканської рівнини і мало хто думав про те, що їх варто систематично вивчати, аж доки за справу не взялася Сара Гардінг.

Те, що вона виявила, представляло гієн у зовсім іншому світлі. Відважні мисливці і уважні батьки, вони жили у дивовижно складній соціальній структурі — до того ж матріархальній. Що ж стосується їхнього сумнозвісного гавкоту, то насправді це була надзвичайно складна форма спілкування.

Вона почула рев і крізь окуляри нічного бачення побачила першого з левів, що наближалися до жертви. Це була велика самиця, яка, кружляючи, підходила все ближче. Гієни гавкали та огризалися на левицю, відтіснюючи своїх цуценят подалі у траву. Невдовзі з’явилися й інші леви і всілися поласувати чужою здобиччю.

Тепер леви, подумала вона. Оце вже насправді мерзенні звірі. Хоча леви й називалися царями тварин, насправді вони були підлими і…

Задзвонив телефон.

— Макено, — сказала вона.

Телефон задзвонив знову. Кому вона могла зараз знадобитися?

Вона нахмурилася. Крізь окуляри було видно, як леви підняли голови, оглядаючись у нічній савані.

Макена порпався під панеллю приладів, шукаючи телефон, і той задзвонив ще тричі, поки він його побачив. Вона чула, як він сказав:

— Джамбо, мзі. Так, доктор Гардінг тут. — Він передав телефон їй. — Це доктор Торн.

Вона неохоче зняла окуляри нічного бачення і взяла слухавку. Вона добре знала Торна: той розробив більшу частину устаткування для її «Ленд Ровера».

— Доку, сподіваюся, це щось важливе?

— Так, — відповів Торн, — я телефоную з приводу Ричарда.

— Що з ним? — Вона відчула його тривогу, але не зрозуміла, чому. Останнім часом Левін перетворився для неї на головний біль, бо майже щодня телефонував з Каліфорнії, діймаючи її щодо польових досліджень тварин. Він мав безліч питань щодо схованок, протоколів передачі даних, зберігання записів і ще, ще, ще…

— Чи він коли-небудь казав тобі, що збирається досліджувати? — спитав Торн.

— Ні,— відповіла вона. — А що?

— Зовсім нічого?

— Ні,— відповіла Гардінг. — Він дуже потайливий. Але я зробила висновок, що він знайшов популяцію тварин, яких міг би використати, щоб переконливо донести свою точку зору щодо біологічних систем. Ви ж знаєте, який він одержимий. А чому ви питаєте?

— Він пропав, Capo. Ми з Малкольмом гадаємо, що він вскочив у якусь халепу. Ми визначили, що він на одному з островів біля Коста-Рики і тепер летимо до нього.

— Зараз? — спитала вона.

— Цієї ночі. Ми долетимо до Сан-Хосе за кілька годин. Іян летить зі мною. Ми хотіли б, щоб і ти до нас приєдналася.

— Доку, — зітхнула вона. — Навіть якщо я потраплю на ранковий рейс з Саронери у Найробі, мені потрібен майже день, щоб туди дістатися. І це якщо пощастить. Я маю на увазі…

— Тобі вирішувати, — перервав її Торн. — Я дам тобі координати, а ти вже сама вирішуй, що хочеш робити.

Він дав їй інформацію, і вона занотувала все у блокнот, що був прив’язаний до її зап’ястя. Потім Торн поклав слухавку.

Вона стояла, вдивляючись в африканську ніч і відчуваючи холодний вітерець на обличчі. З темряви долинало гарчання левів, які ходили біля жертви. Її робота була тут. Її життя було тут.

— Докторе Гардінг, — спитав Макена, — що ми робимо?

— Повертаємося, — відповіла вона. — Мені треба зібратися.

— Ви від’їжджаєте?

— Так, — зітхнула вона, — від’їжджаю.

Повідомлення

Торн їхав в аеропорт, вогні Сан-Франциско вже лишилися позаду. Малкольм сидів на пасажирському сидінні. Він озирнувся на «Експлорер», що їхав за ними, і спитав:

— Чи знає Едді, що все це означає?

— Так, — відповів Торн. — Але я не певен, що він у це вірить.

— І діти не знають?

— Ні,— відповів Торн.

Збоку від нього щось писнуло. Торн витягнув маленький чорний «Енвой», радіопейджер. Він блимав. Він перевернув екран і передав його Малкольмові.

— Прочитай мені.

— Це від Арбі,— відповів Малкольм. — Пише: «Вдалої подорожі. Якщо ми вам будемо потрібні, телефонуйте. Ми чекатимемо, якщо раптом знадобиться допомога». І далі його номер телефону.

Торн засміявся.

— Ну як не любити цих дітей. Вони ніколи не здаються. — Потім він насупився, ніби щось спало йому на думку. — Коли надійшло повідомлення?

— Чотири хвилини тому, — відповів Малкольм. — Через «Нетком».

— Добре. Я просто перевіряю.

Вони звернули праворуч, у бік аеропорту. Вдалині миготіли вогні. Малкольм похмуро втупився вперед.

— Дуже нерозумно з нашого боку так поспішати. Це неправильно.

Торн сказав:

— Все має бути гаразд. За умови, що ми правильно визначили острів.

— Ми визначили правильно, — відповів Малкольм.

— Звідки ти знаєш?

— Була дуже важлива підказка, я не хотів, щоб діти про неї знали. Кілька днів тому Левін бачив тушу однієї з цих тварин.

— Справді?

— Так. У нього була можливість на неї глянути перед тим, як урядовці її спалили. І він побачив, що вона промаркована. Він відрізав етикетку і надіслав мені.

— Промаркована? Ти маєш на увазі…

— Так. Як біологічний зразок. Етикетка була стара і поїдена сірчаною кислотою.

— Це з вулканічного місця, — сказав Торн.

— Саме так.

— Кажеш, вона була стара?

— Кілька років, — відповів Малкольм. — Але найцікавіше — це те, як загинула тварина. Левін зробив висновок, що тварину було поранено, ще коли вона була жива — на нозі була глибока різана рана аж до кістки.

Торн кивнув:

— Ти хочеш сказати, що її поранив інший динозавр.

— Саме так.

Якусь мить вони їхали мовчки.

— Хтось іще знає про цей острів?

— Важко сказати, — відповів Малкольм. — Але хтось намагається дізнатися. Сьогодні вломилися у мій кабінет і все перефотографували.

— Чудово, — гмикнув Торн. — Але ти не знав, де острів, так?

— Ні. Я тоді ще не зібрав усе докупи.

— Як гадаєш, хтось іще міг встигнути?

— Ні,— відповів Малкольм. — Ми самі.

Експлуатація

Льюїс Доджсон відчинив двері із написом «ВІВАРІЙ». Усі собаки відразу ж почали гавкати. Доджсон йшов по коридору між рядами вольєрів, що піднімалися з обох сторін у кілька ярусів на висоту 10 футів. Будівля була великою; корпорація «Біосин» у Купертіно, штат Каліфорнія, потребувала чималої кількості тварин для тестування.

Поруч із ним ішов Россітер, очільник компанії, який похмуро витирав лацкани італійського піджака.

— Ненавиджу це довбане місце, — сказав він. — Нащо ви мене сюди притягли?

— Тому що нам потрібно поговорити про майбутнє,— відповів Доджсон.

— Тут смердить, — скривився Россітер і глянув на годинник. — Не тягніть, Лью.

— Ми можемо поговорити тут. — Доджсон підвів його до будки наглядача зі скляними стінами, що стояла в центрі будівлі. Скло приглушувало гавкіт, але крізь стіни можна було спостерігати за вольєрами з тваринами. — Все дуже просто, — сказав Доджсон, почавши міряти кімнату кроками, — але важливо.

Льюїсові Доджсону було сорок п’ять. Він мав прісне обличчя і лисину. Риси його обличчя були молодими, він відрізнявся спокійними манерами. Але зовнішність була оманливою — зі своїм дитячим обличчям Доджсон був одним з найбільш безжалісних та агресивних генетиків свого покоління. Усю кар’єру його переслідували конфлікти: ще під час аспірантури в університеті Гопкінса він був звільнений за планування генної терапії людини без дозволу Управління з контролю за продуктами та ліками. Пізніше, почавши працювати у «Біосин», він провів спірне випробування вакцини від сказу в Чилі, використавши неписьменних селян, яких навіть не проінформували, що з ними робитимуть. У кожному конкретному випадку Доджсон пояснював, що він пристрасний вчений і не може стримувати себе правилами, що написані для слабкодухих. Він називав себе «орієнтованим на конкретні результати», що насправді означало, що він робив усе, що вважав за необхідне, щоб досягти своєї мети. Крім того, він не втомлювався себе рекламувати. У компанії Доджсон представляв себе як дослідника, незважаючи на те, що був не здатен займатися справжніми дослідженнями і ніколи нічого не дослідив. Його інтелект був здебільшого вторинним; він ніколи не вигадував нічого такого, що не придумали б до нього.

Він добре тямив у «розвивальних» дослідженнях, що зазвичай означало, що він вкрав чужу роботу на ранній стадії. У цьому він не вагався і не мав собі рівних. Протягом багатьох років він керував відділом зворотної розробки у «Біосин», який теоретично мав вивчати продукти конкурентів і визначати, як вони зроблені. Але на практиці «зворотна розробка» включала в себе значну частину промислового шпигунства.

Звичайно, Россітер не мав жодних ілюзій щодо Доджсона. Він не любив його і уникав, наскільки це було можливо. Доджсон завжди ризикував, ішов в обхід правил; це ставило Россітера у незручне становище. Але Россітер також розумів, що у галузі сучасних біотехнологій висока конкуренція. Щоб залишатися на плаву, компанія потребувала таких як Доджсон. А Доджсон був фахівцем у своїй справі.

— Перейду до справи, — сказав Доджсон, повернувшись до Россітера. — Якщо ми діятимемо швидко, то, гадаю, зможемо здобути технологію «ІнДжен».

Россітер зітхнув.

— Тільки не це…

— Я знаю, Джеффе. Я розумію, як ви почуваєтеся. Визнаю, тут є певна нехороша історія.

— Історія? Єдина історія — це те, що ти облажався — знову і знову. Ми спробували підійти до цього і через парадний вхід, і крізь задні двері. Дідько, ми навіть компанію намагалися купити, коли її оголосили банкрутом, бо ти сказав нам, що це буде можливо. Але виявилося, що ні. Японці її не продали.

— Розумію, Джеффе. Але не забувайте…

— Що я не можу забути, — продовжував Россітер, — то це те, що ми віддали 750 тисяч доларів твоєму приятелю Недрі і нічого не отримали взамін.

— Але, Джеффе…

— Потім ми заплатили 500 тисяч цій свасі Даі-Ічл. І знову нічого. Наші спроби придбати технології «ІнДжен» обернулися, трясця, повним провалом. І це те, чого я не можу забути.

— Але справа в тому, — продовжував Доджсон, — що всі ці спроби ми робили з поважної причини. Ця технологія має життєво важливе значення для майбутнього компанії.

— Це ти так кажеш.

— Світ змінюється, Джеффе. Я кажу про вирішення однієї з головних проблем, з якими компанія зіткнеться у XXI столітті.

— Якої?

Доджсон вказав на собак, які гавкали.

— Випробування на тваринах. Погляньмо правді у вічі, Джеффе. Щороку ми стикаємося з дедалі більшим тиском — від нас вимагають не використовувати тварин при проведенні досліджень. З кожним роком усе більше демонстрацій, більше вторгнень зі зламом, більше поганих статей у пресі. Спочатку це були простодушні ентузіасти та голлівудські знаменитості. Але тепер вони перемогли: навіть університетські філософи починають стверджувати, що це неетично, коли мавпи, собаки і навіть щури зазнають приниження під час лабораторних досліджень. Мені навіть доводилося вислуховувати протести через те, що ми «експлуатуємо» кальмарів, незважаючи на те, що їх подають на вечерю в усьому світі. Зрештою, хтось скаже, що ми не можемо навіть використовувати бактерій для виробництва наших генетичних продуктів.

— Припини…

— Почекайте трішки і це станеться. І призведе до нашого краху. Якщо не матимемо по-справжньому створеної тварини. Подумайте самі — тварина, яка вимерла, повертається до життя і взагалі не є твариною з усіх практичних точок зору. Вона не має жодних прав. Вона вже вимерла. Тож якщо вона існує, вона може бути лише результатом нашої діяльності. Ми її зробили, запатентували і це наша власність. І це ідеальний зразок для випробувань. Ми вважаємо, що ферментна та гормональна системи динозаврів ідентичні системам ссавців. У майбутньому препарати можна буде випробовувати на маленьких динозаврах так само успішно, як сьогодні ми робимо це на собаках і щурах. І з меншим правовим ризиком.

Россітер похитав головою.

— Ти думаєш…

— Я знаю. По суті, це великі ящірки, Джеффе. А ящірок ніхто не любить. Вони не схожі на цих милих собачок, які можуть лизнути вам руку і розтопити серце. У ящірок немає особистості. Це змії з ногами.

Россітер зітхнув.

— Джеффе. Ми говоримо про справжню свободу. Бо працюючи зараз з тваринами, ми зв’язані юридичними і моральними путами. Мисливці, що полюють на велику африканську п’ятірку, не можуть пристрелити лева чи слона — тих самих тварин, яких відстрілювали їхні батьки й прадіди, а потім гордо позували на фото. Тепер їх за це чекає купа паперів, ліцензій, витрат — і море провини. Сьогодні не можна застрелити тигра і потім у цьому зізнатися. У сучасному світі застрелити тигра — це набагато серйозніший злочин, ніж вбивство власних батьків. Тигри мають прихильників. А тепер уявіть: спеціально укомплектований мисливський заповідник, можливо, десь в Азії, де багаті й визначні люди могли б полювати на тиранозаврів чи трицератопсів у природних умовах. Це був би неймовірно спокусливий атракціон. У скількох мисливців сьогодні висить опудало лося на стіні? Та у світі їх повно. А хто може похвалитися, що в нього над барною стійкою висить голова тиранозавра з вишкіреними зубами?

— Ти ж несерйозно.

— Я просто намагаюся пояснити, Джеффе: ці тварини повністю придатні для використання. Ми можемо робити з ними все, що захочемо.

Россітер підвівся з-за столу, засунувши руки в кишені. Він зітхнув, потім подивився на Доджсона.

— Ці тварини досі існують?

Доджсон повільно кивнув.

— І ти знаєш, де їх знайти?

Доджсон кивнув.

— Добре, — сказав Россітер. — Зроби це.

Він підійшов до дверей, потім зупинився і озирнувся.

— Але, Лью, — мовив він. — Будьмо відверті. Скажу просто — це востаннє. Або ти дістанеш цих тварин, або все. Останній раз. Зрозумів?

— Не турбуйтеся, — відповів Доджсон. — Цього разу я їх дістану.

Третя конфігурація

У проміжній фазі стрімкий розвиток складностей у рамках системи приховує ризик неминучого хаосу. Але ризик є.

Іян Малкольм

Коста-Рика

У Пуерто-Кортес була злива. Дощ стукотів по даху маленького металевого сараю поруч із аеродромом. Змоклий до нитки Торн чекав, доки коста-риканський урядовець перечитає папери, знову і знову. Його звали Родрігес, і на свої двадцять він мав вигляд дитини. Уніформа сиділа на ньому кепсько й він боявся припуститися якоїсь помилки.

Торн глянув на злітно-посадкову смугу, де у ранковому світлі було видно вантажні контейнери, щільно притиснуті до днища двох великих гвинтокрилів «Г’юї». Едді Карр стояв там під дощем разом з Малкольмом, покрикуючи на робітників, які закріплювали затискачі.

Родрігес копирсався в паперах.

— Отже, згідно документів, сеньйоре Торн, ви прямуєте до острова Сорна…

— Правильно.

— І у ваших контейнерах лише транспортні засоби?

— Саме так. Дослідницький транспорт.

— Сорна — примітивне місце. Там немає бензину, жодних поставок, навіть якихось доріг, не кажучи вже про…

— Ви були там?

— Особисто я — ні. Місцевих людей цей острів не цікавить. Це дике місце, самі скелі та джунглі. Там немає жодного місця, де можна було б причалити човном, хіба що за дуже особливих погодних умов. Наприклад, сьогодні туди ніхто не попливе.

— Розумію, — відповів Тори.

— Я просто хочу, щоб ви були підготовлені,— сказав Родрігес, — до труднощів, які на вас там чекають.

— Я думаю, ми підготувалися.

— Ви взяли достатньо бензину для ваших машин?

Торн зітхнув. Нащо пояснювати йому це?

— Так, узяли.

— І вас їде туди лише троє: сеньйор Малкольм, ви і ваш помічник сеньйор Карр?

— Правильно.

Родрігес знову перетасував папери, ніби шукав якийсь прихований обман.

— У нас якісь проблеми? — спитав Торн, дивлячись на годинник.

— Ніяких проблем, сеньйоре. Ваші дозволи підписані генеральним директором департаменту біологічних заповідників. Вони в порядку… — Родрігес завагався. — Але це дуже дивно, що вам взагалі дали такі дозволи.

— Чому це?

— Я не знаю подробиць, але кілька років тому на одному з островів були якісь неприємності, і з того часу департамент біологічних заповідників узагалі закрив для туристів усі острови на тихоокеанському узбережжі.

— Ми не туристи, — сказав Торн.

— Я розумію, сеньйоре Торн. — Знову шурхотіння паперами.

Торн чекав.

На злітно-посадковій смузі робітники нарешті прикріпили контейнери.

— Дуже добре, сеньйоре Торн, — сказав нарешті Родрігес, поставивши штамп на паперах. — Зичу вам успіхів.

— Дякую, — відповів Торн. Він засунув папери в кишеню, і нахиливши голову під дощем, побіг на злітну смугу.

За три милі від берега вертольоти пробили шар хмар прибережних районів, вилетівши в ранкове сонячне світло. З кабіни «Г’юї», що летів першим, Торн міг роздивитися узбережжя. Він побачив п’ять островів на різних відстанях від берега — суворі шпилясті скелі, що підносилися над бурхливим синім морем. Острови знаходилися в кількох милях один від одного — без сумніву, це була частина старого вулканічного ланцюга.

Він натиснув кнопку зв’язку.

— Який з них Сорна?

Пілот вказав вперед.

— Ми називаємо їх П’ять Смертей, — сказав він. — Муерте, Матанцерос, Пена, Такано і Сорна, це он той великий острів, що далі на півночі.

— Ви бували там?

— Ніколи, сеньйоре. Але я думаю, там є місце для посадки.

— Звідки ви знаєте?

— Кілька років тому там були якісь польоти. Я чув, що з’явилися американці, які іноді літали туди.

— Не німці?

— Ні, ні. Німців тут не було з часів… не знаю, Другої світової. Це були американці.

— Коли це було?

— Точно не скажу. Можливо, років із десять тому.

Вертоліт повернув на північ, пролетівши над найближчим островом. Торн побачив нерівну вулканічну місцевість, що заросла густими джунглями. Там не було жодних ознак життя або перебування людей.

— Місцеві люди вважають ці острови нещасливими місцями, — сказав пілот. — Вони кажуть, звідти не приходить нічого доброго. — Він посміхнувся. — Але вони нічого не розуміють. Забобонні плебеї.

Тепер вони летіли над водою, Сорна була просто перед ними. Було зрозуміло, що це старий вулканічний кратер: червонувато-сірі кам’яні стіни, розмитий конус.

— Де причалюють човни?

Пілот показав у той бік, де море розбивалося об скелі.

— На східній стороні острова є багато печер, виточених хвилями. Дехто з місцевих називає цей острів «Ґемідо», що означає «стогін» — від звуку хвиль, що потрапляють усередину печер. Деякі з них простягаються під усім островом і у певні моменти крізь них можна проплисти човном. Але не за такої погоди.

Торн подумав про Сару Гардінг. Якщо вона прилетить, то приземлиться пізніше.

— В мене є колега, яка може прибути опівдні,— сказав він. — Ви б не могли її сюди доправити?

— Вибачте, — відповів пілот, — але в нас є робота у Ґольфо-Хуан. До вечора ми не повернемося.

— Що вона може зробити?

Пілот примружився, глянувши на море.

— Можливо, вона зможе дістатися сюди човном, — сказав він. — За годину море зміниться. Їй може пощастити.

— Ви повернетеся по нас завтра?

— Так, сеньйоре Торн. Ми прилетимо рано вранці. Це найкращий час, з огляду на вітер.

Вертоліт підійшов із заходу, піднімаючись на кілька сотень футів і переміщаючись уздовж скель, щоб було видно увесь острів Ґемідо. Він виявився таким, як і решта: вулканічні хребти і яри, густо порослі джунглями. З повітря це виглядало гарно, але Торн знав, як важко пересуватися такою місцевістю. Він дивився вниз, шукаючи дороги.

Гвинтокрил спустився нижче, кружляючи над центром острова. Торн не бачив жодних будівель та доріг. Гвинтокрил знижувався над джунглями. Пілот сказав:

— Через скелі тут дуже погані вітри. Багато повітряних ям. Це єдине місце на острові, де можна безпечно приземлитися. — Він глянув у вікно. — Так, саме там.

Торн побачив відкриту галявину, порослу високою травою.

— Ми сядемо там, — повторив пілот.

Острів Сорна

Едді Карр стояв у високій траві галявини, відвернувшись від хмари пилу, що її підняли два гвинтокрили, піднімаючись у небо. За кілька хвилин вони перетворилися на маленькі цятки, а звук їхніх двигунів стих. Едді примружив очі, глянувши вгору і сказав із відчаєм у голосі:

— Коли вони повернуться?

— Завтра вранці,— відповів Торн. — До того часу ми маємо знайти Левіна.

— Або принаймні зробити все можливе, — додав Малкольм.

А потім вертольоти зникли, сховавшись за високими обрисами кратера. Карр стояв із Торном і Малкольмом на галявині, оповитій ранковою спекою та глибокою тишею, що огорнула острів.

— Моторошно тут, — сказав Едді, натягнувши кепку на очі.

Едді було двадцять чотири роки, він виріс у Делі Сіті. На вигляд він був темноволосий, невисокий і міцний, мав м’язисте тіло, але руки були елегантні, пальці довгі та витончені. Едді мав талант (Торн назвав би його навіть генієм) щодо всіляких механічних речей. Він міг що завгодно сконструювати і полагодити. Щоб зрозуміти, як працює механізм, йому достатньо було лише подивитися на нього. Торн найняв його три роки тому, — це була його перша робота після місцевого коледжу. Він розглядав це як тимчасовий підробіток, щоб отримати гроші, повернутися до навчання і отримати вчений ступінь. Але Торн вже давно залежав від Едді. А Едді, в свою чергу, вже не дуже й хотілося повертатися назад до книжок.

У той же час він не розраховував на що-небудь подібне, подумав він, роздивляючись галявину. Едді був міським хлопцем, який звик до міської метушні, звуків клаксонів та шуму автомобілів. Ця пустельна тиша навіювала йому тривогу.

— Ну що ж, — сказав Торн, поклавши йому на плече руку, — почнемо. — Вони повернулися до вантажних контейнерів, залишених вертольотами у високій траві в кількох ярдах від них.

— Я можу вам допомогти? — спитав Малкольм.

— Якщо не заперечуєте, то ні,— відповів Едді.— Ми краще самі все це розпакуємо.

Вони витратили півгодини, знімаючи болти з задніх панелей, потім опустили їх на землю і залізли у контейнери. Щоб витягнути звідти машини, їм знадобилося лише кілька хвилин. Едді сів за кермо «Експлорера» і повернув ключ у замку запалювання. Жодного звуку не пролунало, — лише м’яке дзижчання вакуумного насоса, що запустився. Торн запитав:

— Що з зарядом?

— Повний, — відповів Едді.

— Батареї в нормі?

— Авжеж. Схоже, все добре.

Едді видихнув з полегшенням. Він керував переведенням цих машин на електричний привід, але все робилося поспіхом, не було часу на ретельну перевірку. І хоча це правда, що електромобілі використовують менш складну технологію, ніж машини з двигунами внутрішнього згоряння — цією буркотливою реліквією XIX століття — Едді розумів, що брати з собою неперевірене обладнання — це завжди ризик.

Особливо коли у цьому обладнанні використовувалися останні технології. Цей факт турбував Едді більше, ніж він сам був готовий собі зізнатися. Як і більшість природжених механіків, він був глибоко консервативною людиною. Він любив речі, що працювали — працювали за будь-яких обставин — а це, на його думку, означало, що треба користуватися випробуваними і перевіреними технологіями. На жаль, цього разу до його думки не дослухалися.

Едді мав дві причини для тривоги. Однією були чорні фотоелектричні панелі — ряди восьмикутних кремнієвих пластин, встановлені на даху й капоті автомобіля. Ці панелі були ефективними і менш крихкими, ніж старі фотоелементи. Едді монтував їх за допомогою спеціальних з’єднань власної конструкції, що гасили вібрацію. Але факт залишався фактом: якщо панелі якось пошкодять, вони вже не зможуть ані зарядити машину, ані запустити електроніку. Усі системи просто вимкнуться.

Іншою причиною були самі батареї. Торн обрав нові літій-іонні батареї від «Ніссан», що були надзвичайно ефективними з розрахунку на масу. Але вони все ще були експериментальними, що для Едді означало коректний синонім до слова «ненадійний».

Едді переконував, що потрібен резервний варіант; він виступав за маленький бензиновий генератор, про всяк випадок; він багато за що виступав. І його думку завжди відкидали. За таких обставин Едді зробив єдину розумну річ: він вмонтував кілька запасних батарей і нікому про це не сказав.

Він був упевнений, що Торн про це знає. Але Торн нічого не казав. А Едді ніколи це не обговорював. Але тепер, коли вони були тут, на цьому острові в невідомості, він був радий, що зробив це. Бо ніхто не знав, що їх чекає попереду.

Торн спостерігав, як Едді виїхав на «Експлорері» з контейнера заднім ходом у високу траву. Едді залишив машину посеред галявини, де сонячне світло потрапило б на панелі і додало б заряду.

Торн сів за кермо першого трейлера і вивів його. Було дивно керувати такою тихою машиною; найгучніший звук був від шин, що їхали по підлозі металевого контейнера. А щойно він виїхав на траву, жодних звуків взагалі не було чутно. Торн виліз і з’єднав два трейлери, зімкнувши їх разом гнучким сталевим з’єднанням типу «гармошки».

Нарешті, він повернувся до мотоцикла. Він теж був електричним; Торн підкотив його до задньої частини «Експлорера», підняв його на опору, підключив кабель живлення до тієї ж системи, що керувала машиною, і зарядив батарею. Потім зробив крок назад.

— Ось і все, — сказав він.

Стоячи на заповненій спекою тихій галявині, Едді не відривав погляду від круглого краю кратера, що піднімався високо над джунглями. Гола скеля переливалася в променях ранкового сонця, грізна та сувора. Хлопця охопило відчуття самотності, ніби він опинився у якійсь пастці.

— Нащо взагалі сюди приходити? — сказав він.

Малкольм, спираючись на ціпок, посміхнувся.

— Щоб змінити обстановку, Едді,— сказав він. — Тобі ніколи не хотілося зробити це?

— Ні, якщо я можу дати собі раду, — сказав Едді.— Я люблю, коли поруч можна придбати піцу. Ви розумієте, про що я.

— Ну, зараз ти далеко від піци.

Торн повернувся до задньої панелі трейлера і витягнув звідти пару важких гвинтівок. Під стволом кожної висіли два алюмінієві циліндри. Він передав одну гвинтівку Едді, іншу — Малкольму.

— Бачив коли-небудь такі?

— Читав про них, — відповів Малкольм, — це шведська зброя?

— Так. Пневматична гвинтівка «Ліндстрадт». Найдорожча в світі. Міцна, проста, точна і надійна. Стріляє дротиками «Флюгер», що містять будь-які наповнювачі, які тобі потрібні, і летять з дозвуковою швидкістю.

Торн відкрив упаковку з картриджами. Всередині був ряд пластикових контейнерів, заповнених рідиною солом’яного кольору. Кожен контейнер мав на верхівці тридюймову голку.

— Ми залили туди сильну отруту Conus purpurascens, конічного молюска південних морів. Це найпотужніший нейротоксин у світі. Діє протягом двохтисячної частки секунди. Це швидше, ніж провідність нерва. Тварина падає ще до того, як відчує укол дротика.

— Вона смертельна?

Торн кивнув.

— Не бавтеся з нею. Просто запам’ятайте, якщо не хочете собі прострелити ногу. Бо помрете, перш ніж відчуєте, що натиснули на спусковий гачок.

Малкольм кивнув.

— А є якась протиотрута?

— Ні, а який у ній сенс? Якщо б вона й існувала, її не встигнеш ввести.

— Так, це спрощує справу, — сказав Малкольм, узявши гвинтівку.

— Просто подумав, що ви маєте знати, — сказав Торн. — Едді? Рушаймо.

Струмок

Едді заліз у «Експлорер», Торн та Малкольм — у кабіну трейлера. За мить писнуло радіо.

— Ви ввели дані, Доку? — спитав Едді.

— Зараз, — відповів Торн.

Він вставив оптичний диск у слот на приладовій панелі. На маленькому моніторі він побачив острів, але через хмари зображення було затемненим.

— Для чого це? — спитав Малкольм.

— Почекай, — відповів Торн. — Це система. Вона збирає дані.

— Звідки збирає?

— З радара. — За мить на фото наклалося зображення супутникового радара, що проник крізь хмари. Торн натиснув кнопку, і комп’ютер показав гірські хребти, збільшуючи деталі, виділяючи слабке павутиння, що показувало систему шляхів.

— Непогано, — сказав Малкольм. Але Торн ще залишався напруженим.

— Готово, — сказав Едді по радіо.

— Він бачить те саме? — сказав Малкольм.

— Так. На своїй панелі приладів.

— Але в мене немає ГС, — стривожено сказав Едді.— Він не працює?

— Зачекай, хлопче, — відповів Торн. — Він ще зчитує дані, проміжні станції вмикаються.

На даху трейлера був змонтований конусоподібний «глобальний сенсор». Він приймав радіохвилі від навігаційних супутників на орбіті, що знаходилися за тисячі миль над головою, і міг розрахувати місце розташування машин із точністю до кількох ярдів. За мить на карті острова заблимав червоний хрестик.

— Добре, — сказав Едді по радіо. — Я отримав сигнал. Схоже, дорога іде з галявини на північ. Ми туди поїдемо?

— Мабуть, так, — відповів Торн. Згідно з картою, дорога вела вглиб острова кілька миль, перш ніж досягала того місця, де, здається, перетиналася з іншими дорогами. Там був якийсь натяк на будівлі, але важко було сказати напевно.

— Добре, Доку. Їдьмо.

Едді проїхав повз нього, взявши на себе ініціативу. Торн натиснув на акселератор, і трейлер з дзижчанням рушив за «Експлорером». Поруч із ним сидів Малкольм, який заглибився в ноутбук, що був у нього на колінах. Він так і не виглянув у вікно.

За кілька секунд галявина залишилася позаду і вони в’їхали в гущавину джунглів. На панелі приладів у Торна зблиснули вогники: автомобіль перемкнувся на свої батареї. Сонячного світла, що проходило крізь листя дерев, було мало, щоб зарядити трейлер. Вони рухалися далі.

— Як ви там, Доку? — спитав Едді.— Заряду вистачає?

— Все добре, Едді.

— Він нервується, — сказав Малкольм.

— Просто переживає через обладнання.

— Дідько, — відгукнувся Едді,— та я через себе переживаю.

Хоча дорога заросла і була у поганому стані, вони чимало проїхали. Хвилин за десять вони дісталися невеличкого струмка з багнистими берегами. «Експлорер» почав перетинати його, потім зупинився. Едді вийшов, потинявся, переступаючи через каміння у воді, й повернувся назад.

— Що там?

— Я щось бачу, Доку.

Торн та Малкольм вийшли з трейлера, ставши на береги струмка. Вони чули далекі крики, схожі на пташині. Малкольм підняв голову і насупився.

— Птахи? — спитав Торн.

Малкольм похитав головою.

Едді нахилився і витягнув з багнюки смужку тканини. Це був темно-зелений гортекс, зі смужкою шкіри, що була пришита вздовж одного краю.

— Один з цих польових рюкзаків, — сказав він.

— Той, що ми зробили для Левіна?

— Так, Доку.

— Ти вставив туди датчик? — спитав Торн. Вони зазвичай вшивали датчики всередину таких рюкзаків.

— Так.

— Можна мені подивитися? — спитав Малкольм. Він взяв смужку тканини і підніс її до світла, задумливо роздивляючись рвані краї.

Торн витягнув з-за пояса невеликий приймач, що нагадував величезний пейджер, і подивився на рідкокристалічний дисплей.

— Я не приймаю жодного сигналу…

Едді дивився на багнистий берег. Він знову нахилився.

— Ось ще один шматок тканини, і ще. Схоже, що рюкзак був розірваний на шматки, Доку.

До них знову долинув пташиний крик, далекий, ніби не з цього світу. Малкольм подивився вдалину, намагаючись вловити його джерело. А потім почув голос Едді:

— Овва. У нас тут компанія.

Поряд із трейлером за ними спостерігало півдюжини яскраво-зелених тварин, схожих на ящірок. Вони стояли вертикально на задніх ногах, балансуючи на своїх хвостах. Коли вони йшли, їхні голови погойдувалися вгору і вниз нервовими маленькими ривками, як у курчат. Їхній писк так само дуже нагадував пташиний. Але схожі вони були на ящірок зі жвавими комічними писками. Коли вони дивилися на чоловіків, то піднімали голови.

— Це що, якийсь зліт саламандр? — сказав Едді.

Зелені ящірки стояли, стежачи за ними. Ще кілька вилізло з-під трейлера та заростей, що були поблизу. Невдовзі біля чоловіків було вже близько дюжини ящірок, які спостерігали за ними і щось щебетали.

— Компі,— сказав Малкольм. — Справжнє ім’я — прокомпсогнати.

— Ти маєш на увазі, що вони…

— Так, це динозаври.

Едді нахмурився, зиркаючи на них.

— Я не знав, що вони були такі малі,— заявив він нарешті.

— Динозаври були здебільшого невеликі,— відказав Малкольм. — Люди завжди думають, що вони були величезними, але середній динозавр був завбільшки з вівцю або невеличкого поні.

— Вони схожі на курчат, — мовив Едді.

— Так, вони дуже нагадують птахів.

— Вони небезпечні? — спитав Торн.

— Не зовсім, — відповів Малкольм. — Це маленькі тваринки, які харчуються падлом, як шакали. Вони їдять мертвих тварин. Але я б не наближався до них. У них дещо отруйні укуси.

— Я не наближаюся, — сказав Едді.— Але в мене від них мурашки по шкірі. І вони, схоже, не бояться нас.

Малкольм теж це помітив.

— Гадаю, це тому, що на острові не було людських істот. У цих тварин немає жодних підстав боятися людини.

— Ну то я їм надам таку причину, — сказав Едді і жбурнув у них камінь.

— Агов! — крикнув Малкольм. — Не роби цього. Справа в тому…

Але Едді вже жбурнув каменюку. Вона впала біля однієї з груп компі і ящірки чкурнули геть. Але інші залишилися на місці. Деякі з них підстрибували, показуючи хвилювання, і щебетали, піднімаючи голови.

— Дивно, — сказав Едді. Він понюхав повітря. — Ви відчуваєте цей запах?

— Так, — відповів Малкольм. — Вони мають характерний запах.

— Більше схоже на якусь гниль, — провадив Едді.— Вони пахнуть гниллю. Ніби щось мертве. Якось це ненормально, коли вони таким чином висловлюють свій страх. Що як у них сказ або ще щось?

— Немає в них сказу, — сказав Малкольм.

— Звідки ви знаєте?

— Тому що сказ переносять лише ссавці.— Але щойно сказавши це, засумнівався у своїй правоті. Сказ переносять теплокровні тварини. А чи можуть бути компі теплокровними? Він не знав цього напевно.

Вгорі щось зашурхотіло. Малкольм подивився на листя над головою. Він побачив там якийсь рух: дрібні тварини стрибали з гілки на гілку. Почувся писк і щебетання, явно тваринні звуки.

— Це не птахи, — сказав Торн. — Може, мавпи?

— Можливо, — відповів Малкольм. — Але я сумніваюся.

Едді затремтів.

— Давайте забиратися звідси, — сказав він.

Він повернувся до струмка і заліз у «Експлорер». Малкольм обережно підійшов разом з Торном до входу у трейлер. Компі розійшлися навколо них, але все ще не тікали. Вони стояли на задніх ногах, схвильовано щебечучи. Малкольм і Торн залізли у трейлер і обережно зачинили двері, щоб не розчавити одну з цих маленьких істот.

Торн сів за кермо і завів двигун. Попереду вони побачили, що Едді вже переїхав струмок і прямує до похилого гребеня на протилежному боці.

— А ці прокомпсо… як їх там, — сказав Едді по радіо, — вони справжні?

— Так, — тихо відповів Малкольм. — Вони справжні.

Дорога

В Торна було тривожно на душі. Він почав розуміти, що відчуває Едді. Він збудував ці машини і його охоплювало неприємне відчуття ізольованості від перебування у цьому віддаленому місці з неперевіреним обладнанням. Протягом наступних п'ятнадцяти хвилин дорога продовжувала круто підніматися вгору, ведучи крізь темні джунглі. Всередині трейлера зростала задуха. Малкольм, який сидів поряд, сказав:

— Може, ввімкнути кондиціонер?

— Я не хочу розряджати батарею.

— Тоді нічого, якщо я відчиню вікно?

— Якщо ти вважаєш, що все буде гаразд, — відповів Торн.

Малкольм знизав плечима.

— Чому ні? — Він натиснув кнопку і електричний склопідйомник опустив вікно. У кабіну увірвався струмінь теплого повітря. Він озирнувся на Торна. — Нервуєш, Доку?

— Звичайно, — відповів той. — Так, чорт забирай. — Навіть із відчиненим вікном він відчував, як піт стікає по його грудях, коли він веде машину.

По радіо пролунав голос Едді:

— Кажу вам, нам спочатку треба було все протестувати. Зробити все за правилами. Не треба приїздити у місця з отруйними курчатами, якщо ви не впевнені, що ваш транспорт тут витримає.

— З машинами все добре, — відповів Торн. — Як батареї?

— Все в порядку, — сказав Едді.— Чудово. Звичайно, ми проїхали лише п'ять миль. Зараз дев’ята ранку, Доку.

Дорога хиталася то вліво, то вправо, а потім пішла вгору серпантином. Тягнучи великі трейлери, Торну довелося зосередитися на дорозі; йому навіть полегшало, коли він перемкнув свою увагу.

«Експлорер», що їхав попереду, повернув ліворуч, продовжуючи рух угору по дорозі.

— Я більше не бачу ніяких тварин, — сказав Едді. У його голосі відчувалося полегшення.

Нарешті дорога вирівнялася, — як виявилося, вони подолали гребінь хребта. Відповідно до дисплея сенсора, тепер вони рухалися на північний захід, вглиб острова. Але джунглі все ще оточували їх з обох боків; за межами щільних заростей небагато можна було побачити.

Вони під’їхали до роздоріжжя і Едді зупинився на узбіччі. Торн побачив, що в центрі розвилки валявся дерев’яний знак зі стрілками, що вказували в обидва напрямки. На лівій стрілці був напис «Болото», на правій — «До об’єкта Б».

— То куди їдемо? — спитав Едді.

— До об’єкта Б, — відповів Торн.

— Слухаюся. — «Експлорер» повернув праворуч, Торн рушив за ним. Справа було видно, як з-під землі піднімається жовта сірчиста пара, що відбілила листя навколишніх рослин. Відчувався сильний запах.

— Вулканічне походження, — сказав Торн Малкольму, — як ти й передбачав.

Проїжджаючи повз, вони побачили киплячий басейн із жовтою кіркою по краях.

— Так, — сказав Едді,— але воно діє. Я б сказав… Здуріти можна! — На машині Едді блимнули гальмівні сигнали і він різко зупинився.

Торну довелося звернути вбік, у зарості папороті, щоб не врізатися в нього. Він зупинився поряд з «Експлорером» і сердито глянув на Едді.

— Едді, заради Бога, чи ти…

Але Едді не слухав його.

Він стояв з роззявленим ротом і дивився вперед.

Торн підійшов до нього.

Просто перед ними вздовж дороги лежали повалені дерева, створюючи розрив у заростях. Вони могли бачити весь шлях від хребта дороги через весь острів на захід. Але Торн звернув мало уваги на цю панораму. Бо перед очима в нього була велика тварина завбільшки з бегемота, яка неквапливо переходила дорогу. От тільки це був не бегемот. Блідо-коричнева шкіра тварини була вкрита великими пластинчастими лусочками. Навколо голови був кістяний гребінь, з якого стирчали два притуплені роги. Третій ріг виступав над її мордою.

По радіо він почув, як важко дихає Едді:

— Ви знаєте, хто це?

— Трицератопс, — відповів Малкольм. — Судячи з вигляду, молодий.

— Мабуть, так, — сказав Едді. Тепер перед ними перетнула дорогу ще одна тварина, що була вдвічі більша за першу, а її роги були довгими, вигнутими і гострими. — Бо це його мама.

З'явився третій трицератопс, потім четвертий. Через дорогу неквапливо переходило ціле стадо цих істот. Вони не звертали на машини жодної уваги, проходили крізь прогалину між деревами і зникали з поля зору.

Тільки коли вони пройшли, люди змогли самі глянути у прогалину. Торн побачив велику болотисту рівнину, яку по центру перетинала широка річка. По обидва боки від неї паслися тварини. На півдні було стадо, що складалося приблизно з двадцяти темно-зелених динозаврів середнього розміру, чиї великі голови періодично виринали з трави вздовж річки. Поруч Торн побачив вісім качконосих динозаврів з величезними трубоподібними гребенями, що підносилися над їхніми головами; вони пили воду, піднімали свої голови і жалібно ґелґотіли. Просто перед собою він помітив самотнього стегозавра з вигнутою спиною та вертикальними рядами пластин. Стадо трицератопсів повільно пройшло повз стегозавра, той не звернув на них жодної уваги. А на заході, над скупченням дерев, було видно дюжину довгих, граціозних ший апатозаврів, тіла котрих приховувало листя, яке вони ліниво їли. Це була спокійна сцена, але з іншого світу.

— Доку, — вихопилося в Едді.— Що це за місце?

Об'єкт Б

Сидячи в автомобілях, вони дивилися на рівнину і спостерігали, як динозаври повільно рухалися по густій траві. Почувся тихий крик качконосів. Окремі стада мирно паслися вздовж річки.

Едді сказав:

— То ось що ви мали на увазі, коли казали про місця, які обійшла еволюція? Одне з тих місць, де час стоїть на місці?

— Не зовсім, — відповів Малкольм. — Є цілком раціональне пояснення того, що ви бачите. І ми будемо…

З панелі приладів пролунав пронизливий писк. Електронну карту перекрила блакитна сітка з миготливим трикутником, біля якого був напис «ЛЕВІН».

— Це він! — вигукнув Едді.— Ми знайшли цього сучого сина!

— Ти це бачиш? — сказав Торн. — Сигнал надто слабкий…

— Нормальний — його вистачило навіть на ідентифікацію. Це точно Левін. Схоже, ніби він виходить з долини, он там…

Він завів «Експлорер» і той, похитуючись, рушив дорогою.

— Поїхали, — сказав Едді.— Я хочу забратися звідси.

Клацнувши вимикачем, Торн увімкнув електричний двигун трейлера і почув пихкання вакуумного насоса та низьке виття автоматичної трансмісії. Торн перевів важіль у положення «швидкість» і поїхав за Едді.

Їх знову оточили непрохідні джунглі, близькі й задушливі. Дерева над головою затуляли майже все сонячне світло. Їдучи, Торн почув, що сигнал стає нерегулярним. Він подивився на монітор і побачив, як миготливий трикутник то зникає, то знову з’являється.

— Ми його втрачаємо, Едді? — запитав Торн.

— Це не важливо, — відповів Едді.— Ми вже знаємо, де він, і можемо їхати просто туди. Якраз повз цей пост чи що воно таке, вперед і все.

Торн подивився повз «Експлорер» і побачив бетонну конструкцію і металевий шлагбаум. Це справді було схоже на якийсь пост. Він був у поганому стані та заріс ліанами. Вони рушили далі і потрапили на асфальтовану дорогу. Було видно, що колись дерева по обидва боки дороги зрубали смугою футів на 50 завширшки. Дуже скоро вони під’їхали до другого посту і другого пропускного пункту.

Вони проїхали ще сто ярдів. Дорога, як і раніше, повільно огинала хребет. Навколишні зарості рідшали; через прогалини у папороті Торн міг роздивитися дерев’яні господарські споруди, всі пофарбовані у однаковий зелений колір. Схоже, це були якісь допоміжні будівлі,— можливо, ангари для обладнання. Він відчував, що це вхід до якогось значного комплексу.

Потім дорога раптом обірвалася і він побачив увесь комплекс, що розташувався внизу. До нього було приблизно півмилі.

— Що це в біса таке? — вихопилося в Едді.

Торн вражено дивився вперед. У центрі галявини було видно плаский дах величезної будівлі. Вона займала кілька акрів і тягнулася вдалину. Будівля була завбільшки з два футбольних поля. За нею було видно великий блочний будинок з металевим дахом, зовні схожий на електростанцію. Якщо це справді електростанція, то її потужності могло вистачити для невеликого містечка.

У дальньому кінці головної будівлі Торн побачив вантажні платформи та майданчики для розвороту вантажівок. Справа було видно ряд маленьких будиночків, частково схованих у заростях, що були схожі на котеджі. Але з відстані важко було сказати напевно.

Увесь цей комплекс мав якесь практичне призначення і нагадував Торну промисловий об’єкт.

— Ти знаєш, що це? — спитав Торн у Малкольма.

— Так, — повільно кивнув той. — Це те, що я підозрював.

— Справді?

— Це якесь виробництво, — відповів Малкольм. — Щось на кшталт фабрики.

— Таке велике?

— Так, — сказав Малкольм. — Мало бути велике.

По радіо почувся голос Едді:

— Я все ще отримую сигнал від Левіна. І знаєте що? Схоже, він іде з цієї будівлі.

Вони проїхали повз головний вхід до будівлі, з провислим навісом. Будівля мала сучасний дизайн, зроблена з бетону й скла, але вже давно обросла джунглями. З розбитого скляного даху звисали ліани, між тріщинами у бетоні проросла папороть.

Торн сказав:

— Едді, ти ще бачиш сигнал?

— Так, всередині. Що ви хочете робити? — спитав Едді.

— Поставимо он там базовий табір, — сказав Торн, показуючи на півмилі вліво, де колись, схоже, була велика галявина. Це все ще був відкритий простір посеред джунглів і там мало вистачити сонячного світла для фотоелементів. — А потім роздивимося навколо.

Едді припаркував свій «Експлорер», розвернувши його передом до того місця, звідки вони приїхали. Торн поставив поряд з ним трейлери і заглушив двигун. Він вибрався на все ще спекотне ранкове повітря. Малкольм виліз і став поряд з ним. Тут, у центрі острова, панувала абсолютна тиша, — за винятком хіба дзижчання комах.

Едді підійшов, ляскаючи себе по боках.

— Гарне місце, еге ж? Комарів не бракує. Хочете забрати зараз того сучого сина? — Едді витягнув з-за пояса приймач, намагаючись роздивитися щось на дисплеї у сонячному світлі.— Він усе ще там. — Він вказав на головну будівлю. — Що скажете?

— Пішли витягнемо його, — сказав Торн.

Троє чоловіків повернулися, залізли у «Експлорер» і, залишивши позаду трейлери, рушили під гарячим сонцем до велетенської зруйнованої будівлі.

Трейлер

Усередині трейлера звук двигуна заглушився і запала тиша. Світилася панель приладів, на моніторі було видно електронну карту, на якій миготів хрестик, позначаючи місце їхнього розташування. Маленьке вікно на моніторі під назвою «Активні системи» показувало заряд батареї, ефективність фотоелементів та використання енергії за останні дванадцять годин. Усі індикатори горіли зеленими вогниками.

У житловій ділянці, де розташовувалися кухня й ліжка, у раковині тихо гуркотіло оборотне водопостачання. Раптом у верхньому багажному відсіку, що був розташований біля стелі, щось гупнуло. Потім гупнуло ще раз і настала тиша.

За якусь мить у щілині між дверцятами та стінкою відсіку з’явилася кредитна картка. Вона ковзнула вгору, піднявши засувку. Дверцята відчинилися і на підлогу глухо гепнувся згорток білої оббивної тканини. Він розгорнувся і звідти зі стогоном виліз Арбі Бентон, розправляючи своє заклякле маленьке тіло.

— Якщо я зараз не попісяю, то закричу на всю горлянку, — сказав він і рушив на тремтячих ногах до крихітної ванної кімнати.

Він зітхнув з полегшенням. Це Келлі напоумила їх їхати, але розробляти план у деталях довелося йому. І він все відмінно продумав, — або майже все. Арбі правильно очікував, що у вантажному літаку буде дуже холодно і їм треба буде кутатися; він набив їхні відсіки усіма ковдрами та простирадлами. Він очікував, що вони будуть всередині щонайменше дванадцять годин і поклав печиво та пляшки з водою. Фактично, він передбачив усе, крім того, що в останню хвилину Едді Карр зайде всередину трейлера і позачиняє усі відсіки ззовні. Він замкнув їх там, тож наступні дванадцять годин вони були не в змозі піти до ванної. Дванадцять годин!

Він знову зітхнув, його тіло розслабилося. Сеча все ще продовжувала текти сильним струменем. Ще б пак! Які муки! Він подумав, що й далі сидів би там, якби не додумався, як вилізти…

Позаду нього почулися приглушені крики. Він покинув туалет і повернувся до кімнати, присівши біля відсіку під ліжком. Він швидко відчинив дверцята, і звідти викотився інший згорток, з якого вилізла Келлі.

— Гей, Кел, — сказав він. — Ми це зробили.

— Мені треба вийти, — сказала вона і кинулася до дверей, причинивши їх за собою.

— Ми це зробили! Ми тут! — не вгамовувався Арбі.

— Хвилиночку, Арбі. Добре?

Він вперше визирнув у вікно трейлера. Їх оточувала поросла травою галявина, а за нею виднілися папороть та високі тропічні дерева. Над верхівками дерев майоріла вигнута чорна скеля, що була частиною вулканічного кратера.

То це острів Сорна, все добре.

Добре!

Келлі вийшла з ванної.

— О-о-о. Я думала, що здохну! — Вона дала йому «п’ять». — До речі, а як ти свої двері відчинив?

— Кредиткою, — відповів він.

— В тебе є кредитка? — нахмурилася вона.

— Батьки дали на випадок на випадок надзвичайних ситуацій, — відповів він. — І я подумав, що це саме така ситуація. — Він намагався жартувати, щоб вона не заморочувалася над цим. Арбі знав, наскільки чутлива Келлі до всього, що пов’язане з грошима. Вона завжди робить зауваження з приводу його одягу або на кшталт цього. Як він завжди має гроші на таксі або колу у «Ларсон Делі» після школи. Одного разу він сказав їй, що не думав, ніби гроші настільки важливі, а вона відповіла насмішкувато:

— Нащо б тобі про це думати?

Відтоді він намагався уникати цієї теми.

Арбі не завжди розумів, як правильно поводитися з людьми. Звичайно, через те, що ще був молодий. І тому, що чорний. І через те, що він той, кого інші називають розумакою. Він відчував, що постійно намагається зробити все, щоб його приймали за свого, злитися з іншими. Але не міг. Він не був білим, великим, крутим у спорті і дурнуватим. На більшості занять у школі Арбі було настільки нудно, що він ледь не засинав там. Іноді це дратувало його вчителів, але що він міг зробити? Школа була для нього наче відео, що прокручується на наднизькій швидкості. Ти можеш глянути на нього раз за годину і нічого не пропустиш. А коли він був у компанії інших дітей, як можна було від нього очікувати, що його цікавитимуть серіали на кшталт «Район Мелроуз» або «Сан-Франциско Форті Найнерс», або нова реклама Шакіла О’Ніла? Він ніяк не міг цього робити. Для нього це було нецікаво.

Але Арбі вже давно зрозумів, що це, так би мовити, непопулярно. Краще було стулити пельку, бо ніхто крім Келлі його не розумів. Вона, здається, розуміла все, про що він говорив.

І доктор Левін. Принаймні, у школі з’явилася поглиблена програма, яка хоч якось цікавила Арбі. Не дуже цікаво, звісно, але краще, ніж інші уроки. І коли доктор Левін вирішив викладати у класі, Арбі вперше в своєму житті відчув задоволення від школи. Насправді…

— То це Сорна, га? — сказала Келлі, дивлячись на джунглі за вікном.

— Ага, — сказав Арбі.— Я думаю, що так.

— Слухай, а коли вони зупинялися раніше, — сказала Келлі,— ти не чув, про що вони говорили?

— Не дуже. Через оббивку.

— І я теж, — сказала Келлі.— Але було схоже, що вони через щось хвилюються.

— Ага.

— Здається, вони про динозаврів говорили, — продовжувала Келлі.— Ти щось таке чув?

Арбі засміявся, похитавши головою.

— Ні, Кел, — відповів він.

— Бо я думала, що говорили.

— Та ну, Кел.

— Я подумала, що Торн сказав «трицератопс».

— Кел, — мовив хлопець, — динозаври вимерли 65 мільйонів років тому.

— Я знаю…

Він махнув рукою в бік вікна:

— Бачиш там якихось динозаврів?

Келлі не відповіла. Вона перейшла на інший бік трейлера, визирнула у протилежне вікно і побачила, як Торн, Малкольм і Едді зникли в якійсь будівлі.

— Вони дуже розсердяться, коли нас знайдуть, — зауважив Арбі.— Як ти думаєш, що нам краще сказати?

— Ми можемо з’явитися зненацька.

— Вони здуріють, — сказав він.

— Та ну? І що вони можуть нам зробити? — хихотнула Келлі.

— Можливо, назад відправлять.

— Як? Це неможливо.

— Так. Я здогадуюся. — Арбі недбало знизав плечима. Насправді цей варіант розвитку подій турбував його більше, ніж він хотів би визнати. Це була ідея Келлі. Арбі ніколи не любив порушувати правила або влазити у якісь неприємності. Щоразу, коли він отримував навіть м’яке зауваження від учителя, він червонів і його кидало в піт. А за останні дванадцять годин від достатньо подумав про те, як відреагують на них Торн та інші.

— Послухай, — сказала Келлі.— Ми тут, щоб допомогти знайти нашого друга доктора Левіна, от і все. Ми вже допомогли доктору Торну.

— Так.

— І ми знову зможемо їм допомогти.

— Можливо…

— Їм потрібна наша допомога.

— Можливо, — відповів Арбі. Це для нього звучало непереконливо.

Келлі сказала:

— Цікаво, що в них тут є поїсти? — Вона відчинила холодильник. — Ти голодний?

— Ще б пак, — відповів Арбі, раптом відчувши, що й справді зголоднів.

— То що ти будеш?

— А що там є? — Він сидів на м’якій сірій канапі, розминаючись, і дивився, як Келлі риється у холодильнику.

— Підійди й глянь, — сказала вона сердито. — Я тобі не прислуга.

— Добре, добре, заспокойся.

— Ти все чекаєш, щоб тебе обслуговували, — пробурчала дівчинка.

— Ні,— він швидко піднявся з канапи.

— Паршивець ти, Арбі.

— Агов, — сказав він, — в чому справа? Заспокойся. Ти через щось нервуєш?

— Ні,— відповіла вона. Вона витягла запакований сандвіч із холодильника. Ставши поруч із нею, хлопчина якийсь час дивився всередину, а потім схопив перший бутерброд, що трапився йому на очі.

— Ти ж це не їстимеш.

— Їстиму.

— Це салат з тунця.

Арбі ненавидів салат з тунця. Він швидко поклав бутерброд назад, подивився навколо.

— Он з індичкою зліва, — сказала вона. — У булочці.

Він дістав бутерброд з індичкою.

— Дякую.

— Нема за що. — Сидячи на дивані, вона відкрила свій бутерброд і жадібно вп’ялася у нього зубами.

— Слухай, завдяки мені ми ж принаймні сюди дісталися, — мовив хлопець, акуратно розгортаючи свій. Він обережно склав пластикову обгортку і відсунув її вбік.

— Авжеж. Ти це зробив, визнаю. Ти свою частину роботи виконав добре.

Арбі їв свій бутерброд. Він подумав, що нічого в житті ще так йому не смакувало. Це було навіть краще, ніж сандвічі з індичкою, що їх робила його мама.

Від думки про маму йому стало боляче. Його мати була гінекологом і дуже гарною жінкою. У неї було насичене життя, вона нечасто бувала вдома, але завжди, коли він її бачив, вона здавалася такою спокійною. І Арбі теж ставало спокійно поряд із нею. Між ними двома були особливі стосунки. Незважаючи навіть на те, що останнім часом їй іноді ставало незручно від того, скільки він знав. Одного разу вночі він зайшов до її кабінету; вона перечитувала якісь журнальні статті про рівень прогестерону та фолікулостимулюючого гормону. Він подивився через плече на колонки цифр і запропонував їй спробувати розв’язати нелінійне рівняння, щоб проаналізувати дані. Вона кинула на нього кумедний погляд, якийсь відчужений і далекий, і у цю мить він відчув…

— Я візьму ще, — мовила Келлі, повертаючись від холодильника. В кожній руці в неї було по сандвічу.

— Думаєш, там достатньо?

— Яка різниця? Я зголодніла, — сказала вона, розриваючи упаковку першого сандвіча.

— Можливо, нам не варто їсти…

— Арбі, якщо ти й далі так перейматимешся, то краще б нам було вже лишитися вдома.

Він був переконаний, що має рацію і здивувався, раптом побачивши, що якимось чином вже доїдає свій бутерброд. Тож він узяв інший, який йому дала Келлі.

Келлі їла і дивилася у вікно.

— Цікаво, що це за будівля, куди вони зайшли? Схоже, що вона покинута.

— Ага. І давно.

— Нащо комусь будувати такий великий будинок на якомусь закинутому острові у Коста-Риці? — спитала вона.

— Може, вони робили щось таємне.

— Або небезпечне, — додала вона.

— Так. Або це. — Думка про небезпеку і приємно хвилювала, і нервувала водночас. Хлопець знову відчув себе далеко від дому.

— Цікаво, що ж вони робили? — все ще жуючи, Келлі встала з канапи і підійшла до вікна. — Так, це велике місце. Ха, — сказала вона. — Це дивно.

— Глянь-но сюди. Ця будівля вся заросла, ніби тут вже сто років ніхто не бував. І поле це заросло. Трава досить висока.

— Так…

— А он там, — мовила вона, вказуючи біля трейлера, — чиста стежка.

Жуючи сандвіч, Арбі підійшов і подивився. Це була правда. Всього в декількох ярдах від їхнього трейлера трава була розтоптана і пожовкла. У багатьох місцях прозирала гола земля. Це була вузька, але виразна стежка, що зліва направо перетинала усю відкриту галявину.

— Тож, — сказала Келлі,— якщо тут нікого не було багато років, звідки взялася ця стежка?

— Це мають бути тварини, — припустив Арбі. Це все, що спало йому на думку. — Звірина стежка.

— Які тварини?

— Не знаю. Якісь, які тут водяться. Олень або щось інше.

— Я не бачу ніяких оленів.

Він знизав плечима.

— Можливо, кози. Знаєш, дикі кози, як на Гаваях.

— Стежка заширока для кіз.

— Може, це було ціле стадо диких кіз.

— Надто широка, — повторила Келлі. Вона знизала плечима і відвернулася від вікна, а тоді підійшла до холодильника. — Цікаво, чи є тут щось на десерт.

Згадка про десерт наштовхнула Арбі на несподівану думку. Він підійшов до відсіку над ліжком, піднявся і понишпорив там.

— Що ти робиш?

— Перевіряю свій рюкзак.

— Навіщо?

— Гадаю, я забув свою зубну щітку.

— То й що?

— Я не зможу почистити зуби.

— Арбі,— закотила очі дівчинка. — Чи не все одно?

— Але я завжди чищу зуби…

— Тримайся, — сказала Келлі.— Поживи трохи нормальним життям.

Арбі зітхнув.

— Може, доктор Торн узяв з собою ще одну. — Він повернувся і сів на диван поруч з Келлі. Вона схрестила руки на грудях і похитала головою.

— Немає десертів?

— Жодного. Навіть замороженого йогурта. От вже ці дорослі, ніколи як слід нічого не спланують.

— Ага.

Арбі позіхнув. У трейлері було тепло. Він почувався сонно. Останні дванадцять годин він лежав скоцюрбленим у вузькому відсіку і тремтів, тож не спав узагалі. Тепер він відчув раптову втому.

Він глянув на Келлі; та теж позіхнула.

— Хочеш, надвір вийдемо? Може, збадьоримося.

— Нам, мабуть, слід тут чекати, — відповів він.

— Я боюся, що як залишуся тут, то засну, — сказала Келлі.

Арбі знизав плечима. Сон швидко його перемагав. Він повернувся до житлової зони і вмостився на матраці поруч із вікном. Келлі зробила те саме.

— Я не спатиму, — сказала вона.

— Чудово, Кел. — Його повіки стали важкими. Він зрозумів, що вже не зможе тримати очі розплющеними.

— Але, — вона знову позіхнула, — я, мабуть, приляжу на хвилинку.

Він побачив, як вона розтягнулася на ліжку навпроти нього, а потім заплющив очі і відразу ж заснув. Йому снилося, що він повертається додому літаком, відчуває м’яке гойдання, чує, як гудуть двигуни. Він спав не надто міцно, і якоїсь миті прокинувся, переконавшись, що трейлер справді розгойдується, а праворуч за вікном чути якийсь звук, схожий на гудіння. Але майже відразу ж він заснув знову, і тепер йому снилися динозаври, і у його легкому сні було дві тварини настільки великі, що у вікно не видно було їхніх голів, лише товсті лускаті ноги, які з гупанням пройшли повз трейлер. Але уві сні одна з тварин зупинилася і з цікавістю зазирнула у вікно. Арбі зрозумів, що бачить здоровецьку голову тиранозавра: його великі щелепи працювали, білі зуби виблискували в сонячному світлі, і уві сні він спокійно спостерігав за усім цим, і спав далі.

Всередині

На фасаді головної будівлі було двоє скляних дверей, що оберталися і вели до темного вестибюлю. Скло було подряпане і брудне, хромовані дверні ручки поїдені іржею. Але було ясно, що по пилу, сміттю та сухому листю перед входом хтось вже ходив.

— Ці двері нещодавно вже відчиняли, — мовив Едді.

— Так, — відказав Торн, — хтось у черевиках «Асоло». — Він відчинив двері.— Ходімо?

Вони зайшли всередину. Повітря тут було гарячим, застояним і смердючим. Вестибюль був невеличким і особливого враження не справляв. Стійка рецепції просто перед входом, що колись була вкрита сірою тканиною, тепер заросла чимось темним, схожим на лишайник. На стіні позаду хромованими літерами було написано «Ми творимо майбутнє», але слова затуляв клубок ліан. З килима проросли гриби та грибки. Праворуч вони побачили зону очікування з журнальним столиком та двома диванами. Одна з кушеток була поцяткована хрусткою коричневою пліснявою, іншу вкрили пластиковим ковпаком. Поряд із цією кушеткою лежало те, що лишилося від зеленого рюкзака Левіна, порваного на довгі клапті. На журнальному столику вони побачили дві порожні пластикові пляшки мінералки «Евіан», супутниковий телефон і кілька зім’ятих обгорток від шоколадних батончиків. Коли вони наблизилися, повз них швидко промайнула яскраво-зелена змія.

— То це будівля «ІнДжен»? — сказав Торн, дивлячись на напис на стіні.

— Саме так, — відповів Малкольм.

Едді нахилився над рюкзаком Левіна, провів пальцями по дірках. Звідти вискочив чималенький щур.

— Господи!

Щур втік, писнувши на прощання. Едді обережно заглянув у рюкзак.

— Не думаю, що хтось захоче доїсти ці цукерки, — сказав він. Він повернувся до купи одягу. — Це звідси йде сигнал? — Частина польового одягу мала вшиті мікродатчики.

— Ні,— сказав Торн, дивлячись на дисплей. — Сигнал є, але він, здається… віддаляється.

Він вказав на ряд металевих дверей за рецепцією, що вели вглиб будівлі. Колись вони зачинялися на іржаві навісні замки, але тепер вони були зламані і лежали на підлозі.

— Давайте заберемо його звідти, — сказав Едді, прямуючи до дверей. — Як ви думаєте, що це була за змія?

— Не знаю.

— Отруйна?

— Уявлення не маю.

Двері відчинилися з гучним скрипом. Троє чоловіків опинилися у порожньому коридорі, де вздовж однієї стіни були розбиті вікна, а на підлозі валялося сухе листя. Стіни були брудними і у кількох місцях мали темні плями, схожі на кров. Вони побачили кілька дверей уздовж іншої стіни. Здається, усі незачинені.

Крізь дірки у килимі, що лежав на підлозі, проросли рослини. Біля вікон, де було світло, сильно розрослися ліани і вкрили потріскані стіни. Ще більше ліан звисало зі стелі.

Торн та інші попрямували далі по коридору. Було тихо, жодного звуку, крім шурхоту листя в них під ногами.

— Сигнал сильнішає,— сказав Торн, глянувши на монітор. — Він має бути десь у цій будівлі.

Торн відкрив перші двері і побачив простий офіс: письмовий стіл та стілець, на стіні — карта острова. Настільна лампа, обплетена ліанами, що перекинулася від їхньої ваги. Комп’ютерний монітор, вкритий плівкою цвілі. У дальньому кінці кімнати світло просочувалося крізь брудне вікно.

Вони рушили коридором до других дверей і побачили майже ідентичний офіс — стіл, стілець і вікно в дальньому кутку кімнати.

Едді гмикнув.

— Схоже, ніби ми у офісній будівлі,— сказав він.

Торн продовжував. Він відчинив треті двері, потім четверті. Знову офіси.

Торн відчинив п’яті двері і зупинився.

Він був в конференц-залі, захаращеній листям та сміттям. Довгий дерев’яний стіл посеред кімнати був вкритий тваринним послідом. Вікно у дальньому кутку було брудне. Увагу Торна привернула велика мапа, що займала цілу стіну. В неї були встромлені різнокольорові канцелярські кнопки. Едді підійшов і спохмурнів.

Під картою був комод. Торн спробував відчинити його, але той виявився замкненим. Малкольм повільно увійшов до кімнати, роззираючись на всі боки.

— Що означає ця мапа? — спитав Едді.— У вас є якісь думки, що це за кнопки?

Малкольм глянув на неї.

— Двадцять кнопок у чотирьох різних кольорах — по п’ять кнопок кожного. Розташовані у формі п’ятикутника або якогось малюнка з п’ятьма зубцями, що розходяться в усі частини острова. Я б сказав, що це схоже на мережу.

— Арбі казав, що на цьому острові є комп’ютерна мережа?

— Так, казав. Цікаво…

— Ну, тепер це вже не має значення, — мовив Торн. Він повернувся у коридор і рушив за сигналом. Малкольм зачинив за ними двері і вони рушили далі. Вони побачили ще офіси, але вже не відчиняли дверей, а просто йшли за сигналом від Левіна.

В кінці коридору була пара розсувних скляних дверей з написом «СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО! ЛИШЕ ДЛЯ ПЕРСОНАЛУ, ЯКИЙ МАЄ ДОЗВІЛ». Торн подивився крізь скло, але не зміг багато побачити. Він відчував, що там багато простору та складні механізми, але скло було вкрите пилюкою й кіптявою. Крізь нього було важко щось розгледіти.

Торн сказав Малкольму:

— Ти впевнений, що знаєш, що було в цій будівлі?

— Я точно знаю, що це було, — відповів Малкольм. — Це був завод з виробництва динозаврів.

— Навіщо? — здивувався Едді.— Кому це було потрібно?

— Нікому, — відповів Малкольм. — Тому це й тримали у таємниці.

— Не розумію, — сказав Едді.

— Це довга історія, — усміхнувся Малкольм.

Він засунув руки між дверима і спробував їх відчинити, але вони швидко зімкнулися знову. Він гмикнув і натиснув сильніше. І раптом двері розійшлися в сторони з металевим скреготом.

Вони увійшли в темряву.

Їхні ліхтарики освітлювали темний, наче чорнило, коридор, коли вони просувалися вперед.

— Щоб зрозуміти це місце, ви повинні повернутися на десять років, до людини на ім’я Джон Геммонд та тварини, яку називали квагга.

— Як?

— Квагга, — повторив Малкольм, — це африканська тварина, схожа на зебру. Вона вимерла у минулому столітті. Але в 1980-тих роках хтось використав новітні методи ДНК-екстракції і шматок шкури квагги і відновив багато фрагментів ДНК. ДНК було так багато, що люди почали говорити про те, що можна воскресити кваггу. А якщо ви можете повернути до життя кваггу, то чому б не зробити це і з іншими зниклими тваринами? Додо? Шаблезубий тигр? Або навіть динозавр?

— І де могли дістати ДНК динозаврів? — спитав Торн.

— Взагалі-то, — сказав Малкольм, — палеонтологи вже багато років знаходять фрагменти ДНК. Вони ніколи про це багато не говорили, бо матеріалу було недостатньо, щоб використовувати його як інструмент класифікації. Тож, схоже, він не мав для них жодної цінності; звичайна цікавість.

— Але ж щоб відновити тварину, потрібно більше, ніж фрагменти ДНК, — зауважив Торн, — потрібен увесь ланцюг.

— Саме так, — погодився Малкольм, — і людиною, яка зрозуміла, як це зробити, був венчурний капіталіст на ім’я Джон Геммонд. Він припустив, що коли динозаври були ще живі, то їх, імовірно, кусали комарі, висмоктуючи їхню кров так само, як це роблять сучасні комахи. Деякі з цих комах потім сідали на гілку і потрапляли у пастку з липкого соку. І частина цього соку могла затверднути, перетворившись на бурштин. Геммонд вирішив, що, якщо просвердлити комах, які застигли у бурштині, і витягнути вміст їхніх черев, то зрештою можна отримати ДНК динозаврів.

— І він це зробив?

— Так. І заснував «ІнДжен», щоб розвинути своє відкриття. Геммонд був пробивним ділком, і в нього був справжній талант збирати гроші. Він зрозумів, як отримати достатньо грошей, щоб провести дослідження і перейти від нитки ДНК до живої тварини. Джерела фінансування з’являтися не поспішали. Бо хоч відродити динозаврів — це й захопливо, але це не те саме, що створити ліки від раку. Тому він вирішив зробити атракціон для туристів. Він планував відшкодувати вартість динозаврів, помістивши їх у своєрідний зоопарк, де він стягував би з відвідувачів вхідну плату.

— Жартуєш? — сказав Торн.

— Ні. Геммонд справді це зробив. Він збудував свій парк на острові Нублар, що знаходиться на північ звідси, і планував відкрити його для публіки наприкінці 1989 року. Я сам їздив подивитися на це місце незадовго до його запланованого відкриття. Але виявилося, що в Геммонда проблеми, — сказав Малкольм. — Системи парку вийшли з ладу, динозаври вирвалися на волю. Деякі відвідувачі були вбиті. Після цього парк та усіх динозаврів знищили.

Вони пройшли повз вікна, крізь які виднілася рівнина, де стада динозаврів паслися вздовж річки. Торн сказав:

— Якщо усіх динозаврів знищили, то що ж тоді на цьому острові?

— Цей острів, — мовив Малкольм, — це маленька брудна таємниця Геммонда. Темний бік парку.

Вони далі йшли коридором.

— Розумієте, — вів далі Малкольм, — відвідувачам парку Геммонда на острові Нублар показували дуже вражаючу генетичну лабораторію з комп’ютерами та генними секвенсорами, усіма видами обладнання для виведення та вирощування молодих динозаврів. Відвідувачам говорили, що динозаври були створені прямо в парку. І лабораторний тур був дуже переконливим.

Але насправді під час туру Геммонд пропускав кілька етапів у процесі. У одній кімнаті він показував, як вилучається ДНК динозаврів, а у наступній відвідувачі вже бачили яйця, з яких вони готові вилупитися. Це було дуже ефектно, але як йому вдалося перейти від ДНК до життєздатного ембріона? Ніхто ніколи не бачив цього важливого кроку. Все просто представлялося як таке, що сталося десь між кімнатами.

Насправді вистава Геммонда була надто гарною, щоб бути правдою. Наприклад, у нього був інкубатор, де маленькі динозаврики розчищували своїми писочками шлях назовні, а люди з замилуванням спостерігали за цим процесом. Але в інкубаторі ніколи не було жодних проблем. Ні мертвонароджених, ні каліцтв, ні жодних інших труднощів. У презентації Геммонда вся ця блискуча технологія проходила як по маслу.

Але це була неправда. Геммонд заявляв про вирощування вимерлих тварин із використанням передових технологій, та будь-яка нова технологія виробництва спочатку дає дуже низькі позитивні результати — десь із 1 % або й нижче. Тож насправді Геммонд мав виростити тисячі ембріонів, щоб отримати одного живого динозавра. Це означає велетенську промислову експлуатацію, а не маленьку бездоганну лабораторію, яку нам демонстрували.

— Ти маєш на увазі це місце, — сказав Торн.

— Так. Тут, на іншому острові, далеко від суспільної уваги Геммонд міг вільно проводити свої дослідження і давати собі раду з неприємною правдою за межами свого чудового парку. Маленький генетичний зоопарк Геммонда був вітриною. А от цей острів — справжній. Це місце, де насправді створювали динозаврів.

— Якщо тварин знищили у зоопарку, — сказав Торн, — то як сталося, що тут вони вціліли?

— Хороше питання, — сказав Малкольм. — Ми маємо дізнатися відповідь за кілька хвилин. — Він посвітив ліхтариком у тунель. — Бо, якщо я не помиляюся, то попереду перший із виробничих відсіків.

Арбі

Арбі прокинувся і присів на ліжку, мружачись від ранкового сонця, що світило у вікна трейлера. На сусідньому ліжку все ще голосно хропіла Келлі.

Він подивився у вікно на вхід до великої будівлі і побачив, що дорослих немає. «Експлорер» ще стояв біля входу, але у машині нікого не було. Їхній трейлер стояв на галявині серед високої трави. Арбі відчув себе абсолютно самотнім — жахливо самотнім і на нього навалилося раптове відчуття паніки, що змусило закалатати його серце. Йому не слід було сюди приїздити, подумав він. Уся ця ідея була дурницею. І що найгірше, це був його план. Вони посиділи у трейлері, домовилися між собою, повернулися до офісу Торна. Келлі розмовляла з Торном, тож Арбі зміг вкрасти ключ від трейлера. Потім він надіслав підготовлене повідомлення Торну, щоб той думав, ніби вони залишилися у Вудсайді. Тоді Арбі здавалося, що він дуже розумний, але тепер він про це шкодував. Він вирішив, що має негайно викликати Торна. Він мав дати знати про себе. Його охопило непереборне бажання в усьому зізнатися.

Йому хотілося почути чийсь голос. Це була правда.

Він перейшов від задньої частини трейлера, де спала Келлі, до передньої, повернувши ключ запалювання на приладовій панелі. Взяв радіопередавач і сказав:

— Це Арбі. Тут хтось є? Прийом. Це Арбі.

Але ніхто не відповідав. За хвилину він глянув на монітор на панелі, де фіксувалися всі активні системи. Про зв’язок там нічого не було. Йому спало на думку, що система зв'язку, ймовірно, приєднана до комп’ютера. Він вирішив увімкнути його.

Тож він повернувся до середини трейлера, відстібнув клавіатуру, під’єднав її і увімкнув комп’ютер. На екрані з’явилося меню з написом «Торн філд сістемс» та переліком підсистем усередині трейлера. Однією з них був радіозв’язок. Він навів курсор і увімкнув.

На екрані комп’ютера з’явилися якісь шифри. Внизу був командний рядок зі словами: «Знайдено кілька частот. Увімкнути автоматичне налаштування?»

Арбі не знав, що це означає, але комп’ютерів він не боявся. «Автоматичне налаштування» — це звучало цікаво. Без сумнівів він вибрав: «Так».

Купа шифрів залишалася на екрані, лише внизу крутилися якісь цифри. Він здогадався, що бачить частоти у мегагерцах, але повністю не був упевнений.

А потім екран став порожнім, лише у верхньому лівому кутку блимало слово:

ЛОГІН:

Він зупинився, насупившись. Це було дивно. Очевидно, спочатку потрібно увійти в комп’ютерну систему трейлера. Значить, йому буде потрібен пароль. Він спробував: ТОРН.

Нічого не сталося.

Він трохи почекав. Потім знову набрав: ДЖТ.

Нічого.

ЛЕВІН.

Нічого.

ТОРН ФІЛД СІСТЕМС.

Нічого.

ТФС.

Нічого.

ФІЛД.

Нічого.

КОРИСТУВАЧ.

Нічого.

Що ж, подумав він, принаймні, система не заблокувала йому доступ. Більшість комп’ютерних мереж блокують доступ після трьох неправильних спроб. Але, мабуть, Торн не вносив сюди ніяких функцій безпеки. Арбі ніколи б такого не зробив. Система була занадто терплячою і послужливою.

Він спробував ще раз: ДОПОМОГА.

Курсор пересунувся на інший рядок. Утворилася пауза. Задзижчали приводи.

— Працює,— сказав він, задоволено потираючи руки.

Лабораторія

Коли очі Торна звикли до поганого освітлення, він побачив величезний простір, заповнений рядами прямокутних ящиків із неіржавіючої сталі, кожен з яких був оснащений лабіринтом пластикових труб. Все було в пилюці, багато ящиків були перекинуті.

— У перших рядах, — сказав Малкольм, — генні секвенсори «Нішіхара». А за ними — автоматичні синтезатори ДНК.

— Це фабрика, — сказав Едді,— схоже на агробізнес або щось таке.

— Так.

У кутку кімнати був принтер, поруч лежали аркуші паперу. Малкольм підняв один із них і швидко пробігся поглядом по написаному на аркуші:

«[GALRERYFl] Gailimimus еритроїд — специфічний фактор транскрипції eryfl

мРНК, повна послідовність [GALRERYFl 1068 bp ss-mRNA VRT 15-DEC-1989]

ДЖЕРЕЛО [ДЖР]

Gailimimus bullatus (самець) кров 9-денного ембріона, від кДНК до мРНК, клон Е120-1.

ОРГАНІЗМ Gailimimus bullatus

Animalia; Chordata; Vertebrata; Archosauria; Dinosauna; Ornithomimisauria.

ПОСИЛАННЯ [ПОС]

1 (bases 1 to 1418) T.R.Evans, 17-JUL-1989.

ОСОБЛИВОСТІ [ОС]

Розташування / Ключі /note='Eryfl protein gi: 212629»

/codon_start=l

/translation=«MEFVALGGPDAGSPTPFPDEAGAFLGLGGGPRTEAGGLLASYPP

SGRVSLVPWADTOTLGTPQWVPPATQMEPPHYLELLQPPRGSPPHPSSGPLLPLSSGP

PPCEARECVNCGATATPLWRRDGTGHYLCNACGLYHRLNGQNRPLIRPKKRLLVSKRA

GTVCSNCQTSTTTLWRRSPMGDPVCNACGLYYKLHQVNRPLTMRKDGIQTRNRKVSSK

GKKRRPPGGONPSATAGGGAPMGGGGDPSMPPPPPPPAAAPPQSDALYALGPVVLSGH

FLPFGNSGGFFGGGAGGYTAPPGLSPQI»

BASE COUNT [BAS]

206 a 371 c 342 g 149 t.

— Це посилання на комп’ютерну базу даних, — сказав Малкольм, — для якогось фактора крові динозаврів.

— І це послідовність ДНК?

— Ні,— відповів Малкольм і зашарудів паперами. — Ні, послідовність — це серія нуклеотидів. Ось…

Він підняв інший аркуш.

— Це якось стосується того, чому тварини вижили? — спитав Торн.

— Не впевнений, — відповів Малкольм. Чи був цей лист якось пов’язаний з останніми днями цього виробничого об’єкта? Або це просто те, що колись роздрукував один із працівників і залишив лежати на столі?

Він озирнувся біля принтера і побачив відкладений стосик аркушів; це були короткі службові записки, роздруковані на синьому папері

«Від кого: Гол. упр./ Від. Дженкінса

Кому: Г.Ву

Надлишок дофаміну в Альфа 5 означає, що рецептори динозаврів досі не працюють з бажаною силою. Щоб звести до мінімуму агресивну поведінку в готових організмах, ви повинні застосувати альтернативні генетичні варіанти. Потрібно почати це вже сьогодні».

І знову:

«Від кого: Гол. упр./ Від.

Кому: Г.Ву

Ізольовані глікоген-синтази-кінази-3 від шпоркової жаби можуть працювати краще, ніж ГСК-3 від ссавців, що використовуються у даний момент. Це попередить більш ранню дорсовентральну полярність та більш ранню втрату ембріона. Згодні?».

Малкольм глянув на наступний аркуш:

«Від кого: Бейке

Кому: Г.Ву

Короткі фрагменти білка можуть діяти як пріони. Джерело інфекції точно не встановлене, але припускаю, що треба припинити вводити усі екзогенні білки хижакам, доки все не з’ясується. Хвороба не повинна прогресувати!».

Торн подивився через плече.

— Схоже, у них були проблеми, — сказав він.

— Безсумнівно, були, — відповів Малкольм. — Їх неможливо було уникнути. Але питання в тому…

Він замовк, читаючи наступну записку, що була значно довша.

«ОНОВЛЕННЯ ПРОДУКЦІЇ „ІН-ДЖЕН“ 10/10/88

Від кого: Лорі Руссо

Кому: Усім співробітникам

Як виявило обстеження, останні смерті малюків у період 24–72 годин після народження викликані зараженням бактеріями кишкової палички. Вони скоротили виробництво на 60 %, і причиною є недотримання стерильності робочим персоналом, особливо під час процесу Г (фаза догляду за яйцями, збільшення гормонів 2G/H).

Механічні маніпулятори „Комера“ були замінені на роботів 5А та 7Д, але заміна голок повинна відбуватися, як і раніше, щодня у стерильних умовах (Загальний посібник, параграф 5–9). Протягом наступного виробничого циклу (10 / 12–10 / 26) ми будемо жертвувати кожним десятим яйцем на стадії Г, щоб перевірити його на інфекцію. При виявленні відразу ж відділяйте кладку від решти. Повідомляйте про усі помилки. Зупинить лінію, коли це необхідно, поки ситуація не прояснилася».

— У них були проблеми з інфекцією та забрудненнями на виробничій лінії,— сказав Малкольм. — І, можливо, були інші джерела зараження. Глянь на це.

Він подав Торну наступну записку.

«ОНОВЛЕННЯ ПРОДУКЦІЇ „ІН-ДЖЕН“ 12/18/88

Від кого: Г.Ву

Кому: Усім співробітникам

Тема: Етикетки

Живі новонароджені будуть оснащені новими польовими мітками „Грумбах“ на ранній стадії розвитку. Потрібно припинити годування їх молочними сумішами або іншою їжею у лабораторних умовах. Програма звільнення повністю функціонує і активована для відстежування у мережі.»

Торн сказав:

— Це означає те, що я думаю?

— Так, — відповів Малкольм, — у них були проблеми з утриманням новонароджених тварин, тож вони позначили їх і відпустили.

— І могли відстежувати їх за допомогою якоїсь мережі?

— Так.

— Вони відпустили динозаврів на цьому острові? — перепитав Едді.— Вони, мабуть, здуріли.

— Скоріше, просто втратили надію, — відповів Малкольм, — просто уяви собі: такий величезний, дорогий, високотехнологічний процес, а тварини у підсумку хворіють і вмирають. Геммонд, мабуть, лютував. Тож вони й вирішили випустити тварин з лабораторій у дику природу.

— Але чому вони не виявили причину захворювання, чому…

— Комерційний процес, — відповів Малкольм. — Все заради результатів. І я впевнений, що вони думали, ніби відстежуючи тварин, зможуть повернути їх назад, якщо захочуть. І не забувайте, що це таки спрацювало. Вони випустили усіх тварин на волю, потім за якийсь час зібрали, коли вони підросли, і перевезли їх до зоопарку Геммонда.

— Але ж не всіх…

— Ми ще не все знаємо, — сказав Малкольм. — Нам не відомо, що тут сталося.

Вони увійшли у наступні двері і опинилися у маленькій порожній кімнаті, де посередині стояла лавка, а на стінах висіли шафки з замками. І табличка: «ДОТРИМУЙТЕСЯ СТЕРИЛЬНОСТІ ТА СТАНДАРТІВ СК4». В кінці кімнати стояла шафа зі стосами пожовклих халатів та шапок.

— Це роздягальня, — сказав Едді.

— Схоже, що так, — погодився Малкольм. Він відчинив шафку; вона була порожня, якщо не рахувати пари чоловічих черевиків. Він відчинив кілька інших шафок. Усі були порожні. Всередині однієї лежав аркуш паперу, де було надруковано:

«Безпека — справа кожного!

Повідомляйте про генетичні аномалії!

Правильно утилізуйте біовідходи!

Спинімо поширення ДК зараз!»

— Що таке ДК? — спитав Едді.

— Думаю, — сказав Малкольм, — це назва цієї таємничої хвороби.

В дальньому кінці роздягальні було двоє дверей. Праві були пневматичними і керувалися за допомогою гумової ножної панелі, встановленої на підлозі, але були замкнені, тож вони пройшли у ліві двері, які відчинялися вільно, і опинилися в довгому коридорі. Праворуч від них були скляні панелі від стелі до підлоги. Скло було подряпане й брудне, але вони роздивилися крізь нього кімнату, що була несхожа на все, що Торну доводилося бачити до того.

Простір був величезний, завбільшки з футбольне поле. Конвеєрні стрічки перетинали кімнату на двох рівнях: одна дуже високо, інша — на рівні талії. У різних місцях по всій кімнаті поруч зі стрічками стояли групи величезних механізмів з хитромудрими трубами та маніпуляторами.

Торн посвітив ліхтариком на конвеєрні стрічки.

— Збиральна лінія, — сказав він.

— Але вона має такий вигляд, ніби її й не торкалися, і вона все ще готова до роботи, — сказав Малкольм. — На підлозі лише пара рослин, але в цілому тут напрочуд чисто.

— Занадто чисто, — додав Едді.

Торн знизав плечима.

— Якщо тут стежили за чистотою, то, мабуть, очищували повітря. — Я припускаю, що вона просто залишилася такою, як кілька років тому.

Едді похитав головою.

— Кілька років? Доку, я так не думаю.

— Тоді як ти це поясниш?

Малкольм нахмурився, вдивляючись крізь скло. Як могла кімната такого розміру стільки років залишатися чистою? Тут немає…

— Агов! — вигукнув Едді.

Малкольм теж це помітив. У дальньому кутку кімнати по центру стіни висіла маленька синя коробка, у яку заходили кабелі. Мабуть, це була якась електрична розподільча коробка. На ній був крихітний червоний індикатор.

Він світився.

— Тут є струм!

Торн підійшов до скла ближче, і подивився разом з ними.

— Це неможливо. Це якийсь накопичений заряд або батарея…

— Після п’яти років? Жодна батарея стільки не витримає,— сказав Едді.— Кажу вам, Доку, у цьому місці є струм.

Арбі дивився на монітор, коли на екрані з’явилися білі літери:

ВИ ВПЕРШЕ КОРИСТУЄТЕСЯ МЕРЕЖЕЮ?

Він набрав:

ТАК.

Знову пауза.

Він почекав.

На екрані повільно з’являлися нові літери:

ВАШЕ ПОВНЕ ІМ’Я?

Він набрав власне ім’я.

ЧИ СТВОРИТИ ДЛЯ ВАС ПАРОЛЬ?

Жартуєте, подумав він. Це буде нескладно. Це було майже розчарування. Він справді думав, що доктор Торн буде розумнішим. Він набрав:

ТАК.

За мить на екрані висвітилося:

ВАШ НОВИЙ ПАРОЛЬ VIG/ атр;*849/. БУДЬ ЛАСКА, ЗАПИШІТЬ ЙОГО.

Ясна річ, подумав Арбі. Зараз запишемо. На столі не було паперу; він поплескав себе по кишенях, знайшов клаптик паперу і записав.

БУДЬ ЛАСКА, ВВЕДІТЬ ВАШ ПАРОЛЬ.

Він набрав низку символів та цифр.

Знову пауза, потім на екрані почали з’являтися слова. Швидкість набору була на диво низькою, часом текст «зависав». Можливо, за довгі роки система…

ДЯКУЄМО. ПАРОЛЬ ПІДТВЕРДЖЕНО.

Екран заблимав і раптом став темно-синім. Пролунав електронний передзвін.

А потім в Арбі відвисла щелепа, коли він глянув на екран і прочитав:

ІНТЕРНЕШНЛ ДЖЕНЕТІК ТЕКНОЛОДЖІЗ

ОБ'ЄКТ Б

СЛУЖБА ЛОКАЛЬНОЇ МЕРЕЖІ

Це було якесь безглуздя. Звідки тут могла взятися мережа об’єкта Б? «ІнДжен» закрила об’єкт Б багато років тому. Арбі вже прочитав документи. І «ІнДжен» вже не працювала, відколи була оголошена банкрутом. «Яка мережа?» — подумав він. І як йому вдалося туди увійти? Трейлер ні до чого не підключений. Тут немає ні дротів, ні чогось іншого. Тож на острові мусить бути радіомережа. Йому якось вдалося до неї під єднатися. Але як вона може існувати? Для радіомережі потрібна енергія, а на острові немає електрики.

Арбі почекав.

Нічого не сталося. Слова і далі залишалися на екрані. Він чекав на меню, але воно не з являлося. Арбі почав думати — може, система зламалася? Або зависла. Можливо, йому просто дозволили увійти, а далі все.

Або, подумав він, можливо, він мав би щось зробити далі. Він зробив найпростіше — натиснув кнопку «ПОВЕРНУТИСЯ».

І побачив:

СЛУЖБА ВІДДАЛЕНИХ МЕРЕЖ ДОСТУПНА

ПОТОЧНІ РОБОЧІ ФАЙЛИ Останні модифіковані

Д/Дослідження 10/02/89

В/Виробництво 10/05/89

П/Польові записи 10/09/89

Т/Технічне обслуговування 11/12/89

А/Адміністрація 11/11/89

ЗБЕРЕЖЕНІ ФАЙЛИ ДАНИХ

Д1/Дослідження (AV-AD) 11/01/89

Д2/Дослідження (GD-99) 11/12/89

В/Виробництво (FD-FN) 11/09/89

ВІДЕОМЕРЕЖА

А, 1–2 °CCD NDC. 1.1

Отже, це була стара система: файли не змінювалися багато років. Цікаво, чи вона ще працює, подумав він і натиснув на напис «ВІДЕОМЕРЕЖА». На його подив, він побачив, як екран заповнюється крихітними відеозображеннями.

Загалом їх було п’ятнадцять, вони заповнили увесь екран, показуючи різні частини острова. Здається, більшість камер встановили високо, на деревах або десь там, і вони показували…

Хлопчик вирячився на екран.

Вони показували динозаврів.

Він закліпав очима. Це неможливо. Це, мабуть, фільми або щось таке. Бо в одному місці він побачив стадо трицератопсів. А у сусідньому квадраті — щось схоже на ящірок у високій траві, звідки визирали лише їхні голови. У іншому самотньо прогулювався стегозавр.

Це, мабуть, фільми, подумав він. Якийсь канал про динозаврів.

Але потім на іншому зображенні Арбі побачив два з’єднаних трейлери, що стояли на галявині. Він міг бачити чорні фотоелектричні панелі, що блищали на даху. Він майже уявив, що бачить себе у вікні трейлера.

О Боже, подумав він.

А на іншій картинці він побачив Торна, Малкольма і Едді, які швидко залізли у зелений «Експлорер» і поїхали до задньої частини лабораторії. Він шоковано усвідомив: зображення були справжніми.

Енергія

«Експлорер» їхав до задньої частини головної будівлі, прямуючи до електростанції. Дорогою вони проїхали повз невеличке село, що було справа. Торн побачив шість котеджів у плантаторському стилі і велику будівлю з написом «Резиденція керівника». Було видно, що колись котеджі були добре впорядковані, але тепер заросли і частково були знову зайняті джунглями. У центрі комплексу виднівся тенісний корт, висохлий басейн, невелика заправка перед тим, що нагадувало маленький універмаг.

Торн сказав:

— Цікаво, скільки людей тут мешкало?

Едді відповів:

— А чому ви думаєте, що вони пішли?

— Що ти маєш на увазі?

— Доку, в них є енергія. Після стількох років. Мусить бути якесь пояснення. — Едді об’їхав навколо вантажних платформ і рушив до електростанції, що була просто перед ними.

Електростанція являла собою будинок без вікон, складений з бетонних блоків, лише під дахом було видно вентиляційні отвори з заіржавілими решітками. Іржа була давньою і мала однорідний коричневий колір з вкрапленнями жовтого.

Едді вів машину навколо будівлі, шукаючи двері. Він побачив їх ззаду. Це були важкі сталеві двері з облупленим знаком: «ОБЕРЕЖНО! ВИСОКА НАПРУГА! НЕ ЗАХОДИТИ».

Едді вистрибнув з машини, інші рушили за ним. Торн понюхав повітря.

— Сірка, — сказав він.

— Дуже сильний запах, — кивнув Малкольм.

Едді смикнув двері.

— Народ, в мене відчуття…

Двері відчинилися з різким брязкотом, ударившись об бетонну стіну. Торн побачив щільний лабіринт труб, струмінь пари, що виходив з підлоги. В кімнаті було дуже спекотно. Було чути голосний звук, схожий на дзижчання.

— Хай мені грець, — вихопилося в Едді. Він рушив вперед, оглядаючи датчики, на більшості з них вже важко було щось прочитати, скло густо вкрилося чимось жовтим. Стики труб також були облямовані жовтою кіркою. Едді потер її пальцем. — Дивовижно, — сказав він.

— Сірка?

— Ага, сірка. Дивовижно. — Він рушив у напрямку джерела звуку і побачив величезний круглий отвір, всередині якого була турбіна. Її лопаті швидко оберталися і відблискували жовтим.

— І це сірка? — спитав Торн.

— Ні,— відповів Едді.— Це має бути золото. Лопаті вкриті золотим сплавом.

— Золотим?

— Ага. Воно мало б бути дуже інертним. — Він повернувся до Торна. — Ви розумієте, що це таке? Це неймовірно. Так компактно і ефективно. Ніхто не знав, як це зробити. Ця технологія…

— Ти хочеш сказати, що це геотермальна станція? — спитав Малкольм.

— Саме так, — сказав Едді.— Вони поставили тут кран на джерело тепла, мабуть, газ або пару, що передається по трубах через підлогу. Потім тепло використовується для кип’ятіння води в замкнутому циклі — он та мережа труб — і крутить турбіну, що виробляє електроенергію. Незалежно від джерела тепла, геотермальні станції майже завжди до біса корозійні. З обслуговуванням, як правило, багато мороки. Але ця станція досі працює. Дивовижно.

Уздовж однієї стіни була розташована головна панель, яка розподіляла енергію на увесь лабораторний комплекс. Панель була у цятках цвілі і пом’ята у кількох місцях.

— Не схоже, щоб тут хтось бував останнім часом, — сказав він. — І розподільча мережа здебільшого неробоча. Але сама станція все ще працює — неймовірно.

Торн кахикнув, вдихнувши наповненого сірчастими випарами повітря, і пішов до сонячного світла. Він подивився на двір лабораторії. Одна з вантажних платформ, здається, ще була у хорошому стані, решта були зруйновані. Шибки в задній частині будівлі були розбиті.

Малкольм підійшов і став поряд з ним.

— Цікаво, чи це не тварина врізалася в будівлю.

— Гадаєш, тварина може заподіяти стільки шкоди?

Малкольм кивнув.

— Деякі з цих динозаврів важать сорок-п’ятдесят тон. Одна тварина важить як стадо слонів. Тож це цілком можуть бути руйнування від якоїсь тварини. Ви помітили стежку, коли ми проїздили он там? Це звірина стежка, що проходить повз вантажну платформу і вниз по схилу. Це могли бути тварини, так.

Торн сказав:

— Хіба вони не мали про це в першу чергу подумати, коли випускали тварин на волю?

— Ну, я думаю, вони планували випустити їх на кілька тижнів або місяців, а потім зібрати їх знову, поки тварини ще молоді. Сумніваюся, що вони коли-небудь думали, що…

Їх перервало електричне шипіння, схоже на статичну електрику. Цей звук долинав з «Експлорера». Едді, який стояв позаду них, поспішив до машини зі стурбованим виглядом.

— Я так і знав, — сказав Едді,— наш модуль зв’язку підсмажився. Так і знав, що треба було запасний покласти. — Він відчинив двері «Експлорера», заліз всередину, взяв слухавку і натиснув на автоматичний тюнер. Крізь лобове скло він бачив, як до машини підходять Торн та Малкольм.

Раптом зв’язок запрацював.

— …в машину! — почувся рипучий голос.

— Хто це?

— Докторе Торн! Докторе Малкольм! Залізайте в машину!

Коли Торн підійшов, Едді сказав:

— Доку, це той клятий пацан.

— Що? — перепитав Торн.

— Це Арбі.

У динаміку було чути голос Арбі:

— Залізайте в машину! Я бачу, як вони наближаються!

— Про що він каже? — нахмурився Торн. — Хіба він тут? На цьому острові?

Радіо затріщало.

— Так, я тут! Докторе Торн!

— Але як він в біса…

— Докторе Торн! Залізайте в машину!

Торн почервонів від гніву. Він стиснув кулаки.

— Як цьому маленькому сучому сину вдалося це зробити? — Він забрав в Едді слухавку. — Арбі, чорт забирай…

— Воно наближається!

— Про що він торочить? — спитав Едді.— Він в істериці.

— Я бачу це по телевізору, докторе Торн!

Малкольм озирнувся навколо, вдивляючись в джунглі.

— Можливо, нам все-таки варто залізти в машину, — тихо сказав він.

— Що він має на увазі, який телевізор? — сказав Торн. Він був злий.

— Не знаю, Доку, — відповів Едді,— але якщо він це бачить у трейлері, то й ми теж маємо бачити. — Він увімкнув монітор на панелі приладів і спостерігав, як екран оживає.

— Чортів хлопчак, — бурчав Торн, — я йому шию скручу.

— Я думав, вам подобається ця дитина, — сказав Малкольм.

— Так, але…

— Хаос на роботі,— сказав Малкольм, похитавши головою. Едді дивився на монітор.

— От лайно, — вигукнув він.

На крихітному моніторі приладової панелі вони побачили могутнє тіло тиранозавра, який рухався звіриною стежкою у їхньому напрямку. Його шкіра була вкрита червонувато-коричневими плямами кольору висохлої крові. У плямах від сонячного світла вони могли бачити потужні м’язи на його стегнах. Тварина рухалася швидко, без жодного натяку на страх чи нерішучість.

Не відриваючи очей, Торн мовив:

— Всі в машину.

Чоловіки квапливо залізли всередину. На моніторі було видно, як тиранозавр зник з поля зору камери. Але сидячи в «Експлорері» вони могли його чути. Від його рухів тремтіла земля і автомобіль злегка похитувався.

Торн сказав:

— Іяне, як ти думаєш, що нам слід робити?

Малкольм не відповів. Він завмер, дивлячись вперед; його очі були порожніми.

— Іяне? — повторив Торн.

Радіо писнуло. Арбі сказав:

— Докторе Торн, я загубив його на моніторі. Ви ще можете його бачити?

— О Господи, — сказав Едді.

Тиранозавр з дивовижною легкістю увірвався у поле зору, з’явившись з хащів праворуч від «Експлорера». Звір був величезним, завбільшки з двоповерхову будівлю, а його голова піднімалася високо над ними, так, що вони не могли її бачити. Проте як на таку велику істоту, він рухався з неймовірною швидкістю і спритністю. Торн закляк в очікуванні. Він відчував, як вібрує машина з кожним кроком, що гуркотіли мов грім. Едді тихо застогнав.

Але тиранозавр не зважав на них. Продовжуючи рухатися в такому ж темпі, він швидко пройшов повз «Експлорер». Вони ледве встигли побачити його, перш ніж його велика голова й тулуб зникли у заростях зліва. Тепер вони бачили лише товстий хвіст близько семи футів завдовжки, що рухався у повітрі туди-сюди, врівноважуючи величезне тіло.

«Так швидко!», — подумав Торн. Швидко! Ця гігантська тварина з’явилася, затулила їм світло і потім зникла. Він не звик бачити, як щось таке велике рухається настільки спритно. Тепер було видно лише кінчик хвоста, що гойдався, коли тварина поспішала вперед.

Потім хвіст вдарився об передню частину «Експлорера» з гучним металевим брязкотом.

І тиранозавр зупинився.

З джунглів почулося низьке, невпевнене гарчання. Хвіст знову хитнувся в повітрі, цього разу більш невпевнено. І знову вдруге легко зачепив радіаторну решітку.

Тепер вони побачили, як зліва з шелестом вигинається листя, і хвіст зник.

Тому що тиранозавр, зрозумів Торн, повертається.

Знову вилізши з джунглів, він посунув на машину і зупинився перед нею. Він знову загарчав, і злегка покрутив головою з боку в бік, щоб роздивитися цей дивний новий об’єкт. Потім він нахилився, і Торн побачив, що в тиранозавра щось теліпається в пащі; з обох сторін щелеп звисали ноги якоїсь істоти. Навколо його голови густою хмарою кублилися мухи.

— О чорт, — простогнав Едді.

— Тихше, — прошепотів Торн.

Тиранозавр пирхнув і подивився на машину. Він нахилився нижче і кілька разів принюхався, рухаючи головою вліво-вправо під час кожного вдиху. Торн зрозумів, що він нюхає радіатор. Динозавр обійшов машину збоку і понюхав шини. Потім він повільно підійняв свою величезну голову, доки його очі не опинилися на рівні капота. Він подивився на них крізь лобове скло. Його очі кліпнули. Погляд був холодний, як у всіх рептилій.

У Торна виникло чітке відчуття, що тиранозавр дивиться на них: його очі рухалися від однієї людини до іншої. Своїм тупим писком він штовхнув автомобіль в бік, легко його погойдуючи, ніби перевіряючи його вагу як ймовірного супротивника. Торн міцно вчепився в кермо і затамував подих.

І тут динозавр раптово підійшов до передньої частини автомобіля, повернувся до них спиною, високо піднявши свій великий хвіст. Тиранозавр рушив до них задом. Вони почули, як хвіст шкрябає дах машини. Задні ноги стали ближче…

А потім тиранозавр присів на капот, вдавивши в землю бампер своєю величезною вагою. Спочатку він просто сидів, не рухаючись, а тоді почав рухати стегнами назад-вперед. Почувся металевий скрегіт.

— Що за чортівня? — сказав Едді.

Тиранозавр устав, автомобіль підскочив вгору і Торн побачив, що капот вимащений товстим шаром якоїсь білої пасти. Тиранозавр одразу відійшов, рушив звіриною стежкою і незабаром зник у джунглях. Потім вони побачили його ще раз, коли він вийшов на відкритий простір біля поселення. Він з гуркотом пройшов поза універмагом, потім між двома котеджами і знову зник з поля зору.

Торн подивився на Едді, який хитнув головою в бік Малкольма. Малкольм не розвертався, щоб глянути на те, як іде тиранозавр. Він все ще дивився вперед, його тіло було напруженим.

— Іяне, — сказав Торн, торкнувшись його плеча.

— Він пішов? — спитав Малкольм.

— Так, пішов.

Тіло Малкольма розслабилося, його плечі смикнулися. Він повільно видихнув. Голова Малкольма впала на груди. Він глибоко вдихнув і знову підняв голову.

— Мусите визнати, — сказав він. — Не щодня таке побачиш.

— З тобою все добре? — спитав Торн.

— Так, звичайно. Я в порядку. — Він поклав руку на груди, відчуваючи калатання серця. — Звісно, все добре. Зрештою, це лише невеликий ящер.

— Невеликий? — здивувався Едді.— Ви називаєте цю штуку невеликою?

— Так, для тиранозавра. Самиці дещо більші. У тиранозаврів є статевий диморфізм — самиці більші за самців. Прийнято вважати, що вони здебільшого й займалися полюванням. Але ми можемо перевірити це на власному досвіді.

— Хвилиночку, — сказав Едді.— А чому ви настільки впевнені, що це самець?

Малкольм вказав на капот автомобіля, звідки тепер йшов їдкий сморід від білої пасти.

— Він позначив територію.

— І що? Може, самиці також позначають…

— Цілком ймовірно, що можуть, — сказав Малкольм. — Але анальні ароматичні залози зустрічаються лише у самців. І ви бачили, як він це зробив.

Едді сумно глянув на капот.

— Сподіваюся, що ми зможемо прибрати звідти це лайно, — сказав він. — Я взяв деякі розчинники, але, самі розумієте, не очікував на… динозаврячий мускус.

Радіо писнуло.

— Докторе Торн, — сказав Арбі,— докторе Торн? Все добре?

— Так, Арбі, завдяки тобі,— відповів він.

— Тоді чого ви чекаєте, докторе Торн? Ви бачили доктора Левіна?

— Ні, поки що ні,— Торн потягнувся до свого сенсорного блоку, але той впав на підлогу. Він нахилився і підняв прилад. Координати Левіна змінилися. — Він рухається…

— Я знаю, що він рухається. Докторе Торн?

— Так, Арбі,— відгукнувся Торн. А потім додав: — Хвилиночку. А звідки ти знаєш, що він рухається?

— Бо я можу його бачити, — відповів Арбі,— він їде на велосипеді.

Келлі зайшла до передньої частини трейлера, позіхаючи та прибираючи волосся з обличчя.

— З ким ти розмовляєш, Арбі? — Вона глянула на монітор і сказала: — Ого, неслабо.

— Я зайшов у мережу об’єкта Б, — сказав він.

— Яку мережу?

— Це локальна радіомережа, Кел. З якогось дива вона досі працює.

— Правда? Але як…

— Діти, — сказав Торн по радіо. — Якщо ви не заперечуєте, ми шукатимемо Левіна.

Арбі взяв слухавку.

— Він їде на велосипеді стежкою в джунглях. Вона досить крута і вузька. Гадаю, він їде тим самим шляхом, яким пройшов тиранозавр.

— Хто? — перепитала Келлі.

Торн увімкнув передачу і повів машину подалі від електростанції, до робочого селища. Він проїхав повз заправку та між котеджами. Він їхав тією ж стежкою, що й тиранозавр. Вона була доволі широка, їхати було легко.

— Не дуже добре, що тут ці діти, — сказав Малкольм. — Це небезпечно.

— Що ми зараз з ними вдіємо? — зітхнув у відповідь Торн. Він натиснув на радіо. — Арбі, ти бачиш зараз Левіна?

Машина підстрибнула на тому, що колись було клумбою, і об’їхала резиденцію керівника ззаду. Це був великий двоповерховий будинок, побудований в тропічному колоніальному стилі, з дерев’яними балконами по всьому верхньому поверху. Як і інші будинки, резиденція заросла.

Писнуло радіо.

— Так, докторе Торн. Я його бачу.

— Де він?

— Їде за тиранозавром на своєму велосипеді.

— Їде за тиранозавром, — повторив Малкольм і зітхнув. — Не варто мені було з ним зв’язуватися…

— Ми всі з тобою згодні,— в’їдливо сказав Торн. Він піддав швидкості, проїхавши повз ділянку розбитої кам’яної стіни, що, схоже, позначала зовнішні межі селища. Машина занурилася в джунглі, їдучи звіриною стежкою.

По радіо почувся голос Арбі:

— Ви ще його не бачите?

— Ще ні.

Стежка ставала все вужчою й вужчою, і звиваючись, спускалася вниз по схилу. Вони пройшли один поворот, а потім побачили дерево, що впало, перекривши шлях. В центрі дерево було оголеним, гілки не мали листя і були зламані — мабуть, тому, що великі тварини часто наступали на нього.

Торн загальмував і зупинився перед деревом. Він підійшов до задньої частини «Експлорера».

— Доку, — сказав Едді,— давайте я це зроблю.

— Ні,— сказав Торн. — Якщо щось станеться, ти єдиний, хто зможе полагодити обладнання. Ти — більш важливий, особливо тепер, коли з нами діти.

Стоячи позаду автомобіля, Торн підняв мотоцикл, що висів на гаках. Він повернув його вниз, перевірив заряд батареї і підкотив його до капоту машини. Потім сказав Малкольму:

— Дай мені гвинтівку, — і повісив її на плече.

Торн узяв навушники з панелі приладів і вдягнув їх. Потім прикріпив до пояса акумулятор і розмістив мікрофон біля щоки.

— Ви двоє повертайтеся назад до трейлера, — сказав він. — Доглядайте за дітьми.

— Але, Доку… — почав Едді.

— Просто зробіть це, — сказав Торн, переставив мотоцикл через дерево, що впало. Потім переліз сам і побачив на стовбурі ті самі бліді виділення з різким запахом; ця гидота розмазалася в нього по руках. Він запитально глянув на Малкольма.

— Мітять територію, — сказав той.

— Чудово, — сказав Торн. — Просто чудово. — Він витер руки об штани. Потім сів на мотоцикл і поїхав.

Листя ляскало Торна по плечах та ногах, коли він їхав стежкою за тиранозавром. Тварина була десь попереду, але він не міг її бачити. Він їхав швидко.

У навушниках затріщав зв’язок. Арбі сказав:

— Докторе Торн? Я зараз вас бачу.

— Добре, — відповів Торн.

Знову тріскіт.

— Але я більше не бачу доктора Левіна, — мовив Арбі. У його голосі було чути тривогу.

Електричний мотоцикл їхав майже безшумно, особливо на спуску. Попереду звірина стежка розділялася на дві. Торн зупинився, нагнувся над мотоциклом, вдивляючись у багнисту стежку. Він побачив сліди тиранозавра, що вели вліво, і тонкий слід велосипедних шин, що теж звернули в той бік.

Він повернув ліворуч, але тепер поїхав повільніше.

За десять ярдів Торн побачив частково з’їдену ногу якоїсь істоти, що лежала на узбіччі. Вона лежала тут давно, по ній повзало чимало білих личинок та мух. У вранішньому теплі від неї йшов нудотний запах. Він рушив далі, але незабаром побачив череп великої тварини, на якому ще збереглася частина плоті і зелена шкіра. Він також був вкритий мухами.

Торн сказав у мікрофон:

— Я проїхав повз шматки якихось туш…

Радіо затріщало. Почувся голос Малкольма:

— Цього я й боявся.

— Чого?

— Це може бути гніздо, — відповів Малкольм. — Ти бачив тушу, яку тиранозавр тримав у зубах? Вона вже була очищена, але він її не їв. Бо таку їжу можна віднести додому, до гнізда.

— Гніздо тиранозавра…. — повторив Торн.

— Будь обережним, — відповів Малкольм.

Торн поставив мотоцикл на нейтральну швидкість і решту шляху вниз просто котився. Коли шлях вирівнявся, він устав з мотоцикла. Він відчував, як земля вібрує під ногами, а з кущів попереду лунав глибокий гуркотливий звук, схожий на муркотіння великого кота. Торн озирнувся навколо. Жодного натяку на велосипед Левіна.

Тоді він зняв гвинтівку з плеча і затиснув її у спітнілих руках. Знову почулося муркотіння, що ставало то голоснішим, то тихшим. Щось у цьому звуці було дивним. За мить Торн зрозумів, в чому справа.

Звук ішов не від одного джерела: за заростями була більш ніж одна велика тварина.

Торн нахилився, підібрав жменю трави і підкинув її в повітря. Трава впала до його ніг: він був з підвітряного боку. Торн прослизнув уперед крізь листя.

Навколо нього щільно росла папороть, але попереду можна було побачити сонячне світло, що пробивалося крізь неї з галявини. Тепер муркотіння стало дуже голосним. Був ще один звук, якийсь дивний писк. Він був пронизливим і спочатку звучав майже механічно, наче рипуче колесо.

Торн завагався. Потім дуже повільно опустив гілку папороті і закляк на місці.

Гніздо

У променях ранкового світла над ним бовваніли два тиранозаври — кожен футів зо двадцять заввишки. Їхні величезні голови мали лютий вигляд — важкі щелепи, великі гострі зуби. Але Торн чомусь не відчував у цих тваринах жодної загрози. Вони рухалися повільно, майже ніжно, час від часу нахиляючись за великий круглий вал, зроблений із засохлої багнюки, майже чотири фути заввишки. Два дорослих динозаври тримали у зубах червоні шматки м’яса і нахиляли свої голови за грязьовий вал. У відповідь чувся шалений, пронизливий писк, що майже одразу припинявся. Потім, коли дорослі піднімали свої голови, м’яса в них вже не було.

Жодних сумнівів не залишалося — це було гніздо. І Малкольм мав рацію: один тиранозавр був помітно більший за іншого.

За кілька хвилин писк почувся знову. Торну це нагадало пташенят. Дорослі й далі нахиляли голови, продовжуючи годувати невидимих йому малюків. Трохи м’яса впало на вершину грязьового насипу. Маленький тиранозавр піднявся над валом і почав видиратися на нього. Малюк був завбільшки з індичку, з величезною головою та очима. Його тільце було вкрите знизу червоним пухом, що надавало йому неохайного вигляду. Шию оточувало кільце блідо-білого пуху. Малюк запищав і незграбно поповз до м’яса, використовуючи слабкі передні лапи. Але коли зрештою дістався до здобичі, то відразу ж учепився в неї, рішуче кусаючи її маленькими гострими зубками.

Він діловито їв м’ясо, аж раптом тривожно заверещав і почав сповзати вниз по зовнішній стінці з висохлого бруду. Мама-тиранозавр відразу ж опустила голову і перехопила дитину, а потім обережно заштовхнула малюка назад у гніздо. Торна вразила делікатність її рухів, увага, з якою вона піклувалася про свою дитину. Батько тим часом продовжував відривати від м’яса маленькі шматочки. Обидві тварини продовжували безперервно муркотіти, ніби хотіли заспокоїти дітей.

Спостерігаючи за ними, Торн трохи перемістився, наступив ногою на гілку і та хруснула.

Обоє дорослих одразу ж підняли голови.

Торн завмер, затамувавши подих.

Тиранозаври обстежували територію навколо гнізда, пильно роздивляючись у кожному напрямку. Їхні тіла були напружені. Очі пильно обстежували зарості довкола, і ці рухи супроводжувалися маленькими кивками голови. За мить вони, схоже, знову розслабилися. Вони гойдали головами вниз-вгору, терлися одне об одного писками. Це було схоже на якісь ритуальні рухи, майже танок. Лише потім вони відновили годування малят.

Коли вони заспокоїлися, Торн вислизнув, тихо рухаючись назад до мотоцикла. У навушниках почувся шепіт Арбі:

— Докторе Торн, я вас не бачу.

Торн не відповів. Він постукав пальцем по мікрофону, даючи знати, що все почув.

Арбі продовжував:

— Мені здається, я знаю, де доктор Левін. Він зліва від Вас.

Торн знову постукав по мікрофону і розвернувся.

Ліворуч у заростях він побачив іржавий велосипед, притулений до дерева. На ньому був напис «Власність корпорації ІнДжен».

«Непогано», — подумав Арбі, сидячи у трейлері і роздивляючись віддалені відео, натискаючи на них. Тепер він поділив монітор на чотири частини; так було легше відслідковувати зображення з безлічі камер.

Одна з камер показувала двох тиранозаврів на ізольованій галявині. Була перша половина дня; яскраве сонце освітлювало брудну, потоптану траву. У центрі галявини він побачив кругле гніздо, виліплене з багнюки, з крутими стінами. Усередині нього лежали чотири плямисті білі яйця завбільшки з футбольний м’яч. Там була також яєчна шкаралупа і два маленьких тиранозаври, схожі на безперих писклявих птахів.

Вони сиділи у гнізді і крутили своїми голівками, наче пташенята, широко роззявляючи роти і чекаючи, доки їх нагодують.

Келлі глянула на екран і сказала:

— Дивись, які вони милі.— І додала: — Нам варто там побувати.

Арбі нічого їй не відповів. Він не був упевнений, що йому хочеться бути ближче до гнізда. Дорослі мали дуже спокійний вигляд, але сама думка про динозаврів викликала в Арбі таку глибоку тривогу, що він і сам не міг зрозуміти, чому. Арбі завжди почувався бадьоро, коли організовував або створював певний порядок у своєму житті — навіть акуратне розташування картинок на моніторі діяло на нього заспокійливо. Але цей острів був місцем, де все було невідомим і несподіваним. Місцем, де ніколи не знаєш, що станеться. І це його непокоїло.

А от Келлі була у захваті. Вона продовжувала робити зауваження з приводу тиранозаврів, які вони великі, які в них зуби. Вона здавалася абсолютно захопленою та сповненою ентузіазму і зовсім не боялася.

Арбі це дратувало.

— Хай там як, — мовила вона, — але з чого ти вирішив, що знаєш, де знаходиться доктор Левін?

Арбі вказав на зображення гнізда на моніторі.

— Дивись.

— Бачу.

— Ні, спостерігай, Кел.

Вони дивилися на екран і бачили, що зображення злегка рухається. Воно пересунулося вліво, потім знову по центру.

— Бачиш? — сказав Арбі.

— То й що? Може, це камера від вітру хитається або ще щось.

Арбі похитав головою.

— Ні, Кел. Він на дереві. Це Левін рухає камеру.

— Ого. — Пауза. Вона знову подивилася. — Ти, мабуть, правий.

Арбі усміхнувся. Це все, що він міг очікувати від Келлі.

— Так, я думаю.

— Але що доктор Левін робить на дереві?

— Можливо, налаштовує камеру.

По радіо чулося дихання Торна.

Келлі подивилася на чотири відеозображення, кожне з яких показувало іншу частину острова. Вона зітхнула.

— Я не можу дочекатися, щоб потрапити туди, — сказала вона.

— Так, я теж, — відповів Арбі, хоч це й була неправда. Він визирнув у вікно трейлера і побачив, як повертається «Експлорер» з Едді та Малкольмом. У глибині душі він був радий бачити, що вони повернулися.

Торн стояв біля стовбура дерева, дивлячись вгору. Він не бачив Левіна крізь листя, але знав, що той мусить бути десь нагорі, бо Торну здавалося, що там забагато шуму. Торн нервово озирнувся на галявину, сховану за листям. Він все ще чув муркотіння; воно залишалося стабільним, безперервним.

Торн чекав. Що в біса цей Левін робить на дереві? Він почув, як на висоті зашелестіли гілки, потім стало тихо. Бурчання. Знову шелест.

А потім Левін голосно сказав:

— Ой, чорт! — Потім гучний тріск, хрускіт гілок і виття від болю. І Левін впав з дерева перед Торном, приземлившись на спину. Він перекотився, тримаючись за плече.

— Дідько! — сказав він.

На Левіні були брудні штани кольору хакі, порвані у кількох місцях. Обличчя заросло триденною щетиною, було виснажене й забризкане багнюкою. Він підняв голову, коли Торн підійшов до нього і усміхнувся.

— Ви остання людина, яку я очікував тут зустріти, Доку. Але ви як завжди вчасно.

Торн простягнув руку, і Левін почав тягнутися до нього, аж тут з галявини позаду них оглушливо заревіли тиранозаври.

— О ні,— сказала Келлі. На моніторі було видно, що тиранозаври схвильовані, швидко бігають по колу, піднімають голови і ревуть.

— Докторе Торн, що сталося? — спитав Арбі.

Вони почули по радіо металевий і рипучий голос Левіна, але не могли розібрати слів. До трейлера зайшли Едді та Малкольм. Малкольм глянув на монітор і сказав:

— Скажи їм, щоб вони негайно забиралися звідти!

На моніторі було видно, як тиранозаври стали спинами одне до одного, зайнявши оборонну позицію. Малюки були під захистом, у центрі. Дорослі хитали своїми важкими хвостами туди-сюди над головами малюків. Але напруга була відчутною.

А потім один з дорослих заревів і вискочив з галявини.

— Докторе Торн! Докторе Левін! Тікайте звідти!

Торн перекинув ногу через мотоцикл і всівся, схопившись за гумові ручки керма. Левін сів позаду, обхопивши його руками. Торн почув рев, від якого похололо в жилах, і, озирнувшись, побачив одного з тиранозаврів, який проламувався крізь зарості, переслідуючи їх. Тварина мчала на повній швидкості — голова була низько опущена, щелепи відкриті, безпомилкова поза атаки…

Торн натиснув газ. Електродвигун задзижчав, заднє колесо закрутилося в багнюці, не рухаючись.

— Поїхали! — кричав Левін. — Поїхали!

Тиранозавр кинувся до них, ревучи. Торн відчував, як двигтить земля. Звір ревів так голосно, що в нього заболіли вуха. Тиранозавр був уже близько, велика голова рвалася вперед, широко розкривши щелепи. Торн уперся у землю п’ятами, штовхаючи мотоцикл вперед. Раптом заднє колесо таки зачепилося за землю, підкинувши вгору шлейф багнюки, і мотоцикл з ревом рвонув стежкою. Торн додав швидкості. Мотоцикл небезпечно загойдало з боку в бік.

За спиною в нього щось горлав Левін, але Торн його не слухав. Серце в нього калатало. Мотоцикл перестрибнув через колію на шляху, і вони майже втратили рівновагу, але потім знову відновили її і поїхали швидше. Торн не наважувався озирнутися. Він лише чув запах гнилої плоті та хрипле дихання гігантського звіра, який їх переслідував…

— Доку! Спокійніше! — кричав йому Левін.

Торн не звернув на нього уваги. Мотоцикл з ревом рвонувся вгору. Гілки ляскали по них листям; їхні обличчя та груди були забрьохані багнюкою. Вони потрапили у вибоїну, потім знову повернулися до стежки. Знову почулося ревіння, але вже трохи слабше…

— Доку! — кричав Левін йому в вухо. — Ви що робите, вбити нас хочете? Доку! Ми вже самі!

Торн виїхав на рівну частину дороги і ризикнув озирнутися через плече. Левін був правий. Вони були самі. Він не бачив жодних ознак тиранозавра, який їх переслідував, лише на віддалі лунало ревіння.

Він поїхав повільніше.

— Розслабтеся, Доку, — сказав Левін. Його обличчя було блідим, ніби в мерця, він був переляканим. — Ви жахливий водій, ви знаєте це? Мусите взяти кілька уроків. Ви нас ледь не вбили.

— Він атакував нас, — сердито буркнув Торн. Він знав Левінову звичку критикувати, але зараз…

— Це нісенітниця, — відмахнувся Левін. — Він взагалі не атакував.

— Дідько, але ж дуже схоже було! — вигукнув Торн.

— Ні, ні,— заперечив Левін. — Він не нападав на нас. Рекс захищав власне гніздо. Це велика різниця.

— Я не помітив жодної різниці,— сказав Торн. Він зупинив мотоцикл і люто глянув на Левіна.

— Насправді,— продовжував Левін, — якби рекс вирішив нас переслідувати, то ми б уже були мертві. Але він майже відразу зупинився.

— Зупинився? — перепитав Торн.

— Саме так, — мовив Левін у своїй педантичній манері.— Рекс лише хотів налякати нас і захистити свою територію. Він ніколи б не залишив гніздо без нагляду, якщо б ми тільки не взяли щось звідти або не розорили його. Я впевнений, що він там зараз сидить зі своєю самицею над яйцями і нікуди не рипається.

— Тоді я думаю, нам пощастило, що він хороший батько, — сказав Торн, заводячи мотор.

— Звичайно, хороший, — продовжував Левін. — Про це вам і дурень скаже. Бачили, який він був худий? Він про себе не думає, лише про те, щоб нащадків нагодувати. І, мабуть, робив це кілька тижнів. Тиранозаври — складні тварини, зі складною мисливською поведінкою. І виховання дітей у них теж складне. Я б не здивувався, якби дорослий тиранозавр продовжив свої батьківські обов’язки до кількох місяців. Він може, наприклад, вчити свого малюка полювати. Спочатку приноситиме дрібних поранених тварин і дозволятиме молодняку їх прикінчити. Щось таке. Цікаво було б дізнатися, що саме він робить. Чого ми чекаємо?

З навушника Торн почув тріскіт радіо, а потім голос Малкольма:

— Йому ніколи б не спало на думку подякувати тобі, що врятував йому життя.

— Очевидно, що ні,— буркнув Торн.

— Хто це там говорить? Малкольм? — сказав Левін.

— Так, — відповів Торн.

— Він погодився зі мною, чи не так? — спитав Левін.

— Не зовсім, — Торн похитав головою.

— Послухайте, Доку, — сказав Левін. — Вибачте, якщо я вас образив. Але вам немає на що ображатися. Справді, ніякої небезпеки для нас не було — крім хіба що вашого поганого стилю водіння.

— Чудово. Просто чудово. — В Торна все ще калатало серце. Він глибоко вдихнув, повернув вліво і вони поїхали ширшою стежкою назад до табору.

Сидячи позаду нього, Левін сказав:

— Я дуже радий вас бачити, Доку. Серйозно.

Торн не відповів. Він спускався вниз схилом крізь зарості. Вони спустилися в долину, набираючи швидкість, і невдовзі побачили трейлери на галявині. Левін сказав:

— Чудово. Ви все взяли. А обладнання працює? Все у хорошому стані?

— Здається, все добре.

— Чудово, — повторив Левін. — Тоді все просто чудово.

— Може, й ні,— відповів Торн.

У задньому вікні трейлера він побачив Келлі та Арбі, які весело махали руками.

— Що це за жарти? — насупився Левін.

Четверта конфігурація

На підході до межі хаосу елементи демонструють внутрішній конфлікт. Це нестабільна та потенційно небезпечна територія.

Іян Малкольм

Левін

Діти бігли через галявину з криками: «Докторе Левін! Докторе Левін! Ви в безпеці!». Потім кинулися до нього з обіймами. Левін усміхався, незважаючи на свій настрій. Він повернувся до Торна.

— Доку, — сказав Левін, — це було дуже нерозумно.

— Чому б тобі це їм не пояснити? — відповів Торн. — Це ж твої учні.

Келлі сказала:

— Не сердьтеся, докторе Левін.

— Це було наше рішення, — пояснив йому Арбі.— Ми самі сюди добралися.

— Самі? — перепитав Левін.

— Ми подумали, що вам буде потрібна допомога, — сказав Арбі.— І так і сталося. — Він повернувся до Торна.

Торн кивнув.

— Так, вони нам допомогли.

— І ми обіцяємо, що не будемо заважати, — мовила Келлі.— Ви йдете попереду і робите, все що маєте, а ми будемо просто…

— Діти переживали через тебе, — сказав Малкольм, підійшовши до Левіна. — Бо думали, що ти в біді.

— Хай там як, а нащо такий поспіх? — спитав Едді.— Я маю на увазі, ви будуєте всі ці машини, а потім їдете без них…

— У мене не було вибору, — відповів Левін. — Уряд зараз зіткнувся зі спалахом якогось нового енцефаліту. Вони вирішили, що це пов'язано з тушами динозаврів, які викидало на берег. Звичайно, це ідіотська ідея, але це не завадить їм знищити усіх тварин на цьому острові, щойно вони про них дізнаються. Я мав потрапити сюди першим. Часу було обмаль.

— Тому ти поїхав сюди сам, — сказав Малкольм.

— Що за дурниці, Іяне. Припини дутися. Я збирався зателефонувати вам, щойно перевірю, що це за острів. І я був не один. У мене був провідник, Дієго, місцевий, який божився, що бував на цьому острові дитиною. І він, здавалося, знав, що до чого. Дієго привів мене на скелю без жодних проблем. Все йшло просто чудово, поки на нас не напали у струмку, і Дієго…

— Напали? — перепитав Малкольм. — Хто?

— Я не бачив, що це було, — відповів Левін. — Все трапилося дуже швидко. Тварина збила мене з ніг, розірвала рюкзак, і я не знаю, що сталося після цього. Можливо, форма мого рюкзака заплутала її, бо коли я встав і почав тікати, мене ніхто не переслідував.

Малкольм подивився на нього.

— Ти чортів щасливчик, Ричарде.

— Так. Я довго біг. Коли я озирнувся, то був сам у джунглях. І загубився. Я не знав, що робити, тож видерся на дерево. Це здавалося гарною ідеєю, — а потім, із сутінками, з’явилися велоцираптори.

— Велоцираптори? — перепитав Арбі.

— Невеликі хижаки, — пояснив Левін. — В основному тераподова форма тіла, довгий писок, бінокулярний зір. Приблизно два метри заввишки, вагою, можливо, дев’яносто кілограмів. Дуже швидкі, розумні, небезпечні маленькі динозаври, що пересуваються зграями. Минулої ночі їх було вісім, вони всі стрибали навколо дерева, намагаючись до мене дотягнутися. Усю ніч стрибали й гарчали, стрибали й гарчали… Я взагалі не спав.

— Як прикро, — в’їдливо зауважив Едді.

— Послухайте, — невдоволено сказав Левін. — Це не моя проблема, якщо…

— Ти провів ніч на дереві? — спитав Торн.

— Так, а вранці раптори пішли. Тож я спустився і почав роздивлятися навколо. Я знайшов лабораторію, або що це таке було. Ясно, що її поспіхом покинули, залишивши деяких тварин. Я пройшов через будівлю і виявив, що тут ще є електрика — деякі системи і досі працюють, хоч вже минуло стільки років. І, що найбільш важливо, є мережа камер безпеки. Це велика удача. Тож я вирішив перевірити ці камери і важко працював, коли ви, народ, увірвалися…

— Хвилиночку, — перервав його Едді.— Ми тебе приїхали рятувати.

— Не розумію, навіщо, — сказав Левін. — Я вас точно про це не просив.

— А по телефону звучало так, ніби просив, — заперечив Торн.

— Це якесь непорозуміння, — сказав Левін. — Я на якусь мить засмутився, бо не міг розібратися з телефоном. Ви зробили його занадто складним, Доку. Ось в чому проблема. Ну то що, почнемо працювати?

Левін замовк. Він глянув на сердиті обличчя навколо. Малкольм повернувся до Торна.

— Видатний вчений, — сказав він. — І нікчемна людина.

— Послухайте, — мовив Левін. — Я не знаю, в чому ваша проблема. Експедиція рано чи пізно вибралася б на острів. В цьому випадку швидше було краще. Все вийшло досить добре, і, чесно кажучи, я не бачу ніяких причин, щоб обговорювати це далі. Немає часу сваритися через дрібниці. Ми маємо важливі справи — і гадаю, нам слід до них узятися. Бо цей острів — унікальна можливість, і це не буде тривати вічно.

Доджсон

Льюїс Доджсон сидів, згорбившись в темному кутку «Чесперіто Кантіна» у Пуерто-Кортес, і цмулив пиво. Поруч із ним був Джордж Базелтон — професор біології у Стенфорді, який з насолодою поїдав порцію хуевос ранчерос.[14] Яєчний жовток розтікався по зеленій сальсі.[15] Від одного погляду на все це Доджсона нудило. Він відвернувся, але все одно чув, як Базелтон голосно плямкає.

У барі не було нікого, крім кількох курей, які тинялися підлогою, квокчучи. Час від часу сюди забігав якийсь хлопчик, кидав у курей жменьку камінців і тікав, регочучи. З рипучих колонок, що висіли над барною стійкою, лунала стара пісня Елвіса Преслі. Доджсон наспівував «Закохуюся в тебе» і намагався тримати себе в руках. У цій дірі вони сиділи вже близько години.

Базелтон доїв яйця і відсунув тарілку. Він дістав маленький записничок, що його всюди тягав з собою.

— Що ж, Лью, — мовив він, — я подумав про те, як із цим впоратися.

— Із чим впоратися? — роздратовано відказав Доджсон. — Немає з чим поратися, доки ми не потрапимо на острів. — Говорячи, він стукав по краю барного столика маленькою світлиною Ричарда Левіна. Крутив її, перевертав фото. Знову дивився.

Він зітхнув і глянув на годинник.

— Лью, — терпляче сказав Базелтон. — Дістатися до острова — не так вже й важливо. Важливо подумати, як ми представимо світу наше відкриття.

Доджсон зупинився.

— Наше відкриття, — повторив він. — А мені це подобається, Джордже. Це дуже добре. Наше відкриття.

— Ну, це ж правда, хіба ні? — сказав Базелтон з улесливою посмішкою. — «ІнДжен» збанкрутувала, її технологія втрачена для людства. Трагічна, трагічна втрата, як я вже багато разів сказав по телевізору. Але за таких обставин будь-хто, хто знайде її знову, зробить відкриття. Я не знаю, як іще це можна назвати. Як висловився Анрі Пуанкаре[16]…

— Добре, — перервав його Доджсон. — Отже, ми робимо відкриття. І що далі? Скликаємо прес-конференцію?

— Звичайно, ні,— сказав Базелтон, перелякано глянувши на нього. — Прес-конференція — це абсолютно дурний варіант. Це відкрило б нас для всілякої критики. Ні, ні. Відкриття такого масштабу треба подати з усіма пристойностями. Про це треба повідомити, Лью.

— Повідомити?

— Так, написати у «Нейчер».[17]

Доджсон примружився.

— Ви хочете оголосити про це у науковому виданні?

— А хіба є кращий спосіб узаконити відкриття? — сказав Базелтон. — Буде цілком правильно представити наші висновки колегам-науковцям. Звичайно, це спричинить дебати — але що це будуть за дебати? Наукові суперечки, професори сваритимуться з професорами, заповнять своїми сварками наукові шпальти газет на три дні, доки все це не буде витіснене останніми новинами про грудні імпланти. І за ці три дні ми займемо свої позиції.

— Ви напишете цю статтю?

— Так, — сказав Базелтон. — А потім, я думаю, буде публікація у «Амерікен Сколар»[18] або, можливо, у «Нечрал гісторі».[19] Написати такі цікаві для людей моменти, що це відкриття означає для майбутнього, що воно каже нам про минуле, в такому дусі…

Доджсон кивнув. Він бачив, що Базелтон має рацію, і це ще раз нагадало йому, наскільки йому потрібен цей вчений і наскільки мудро було включити його в команду. Доджсон ніколи не думав про реакцію громадськості. Базелтон думав лише про це.

— Ну, це все чудово, — відповів він. — Але все це не матиме значення, доки ми не потрапимо на острів. — Він знову глянув на годинник.

За його спиною відчинилися двері і до бару зайшов помічник Доджсона Говард Кінг, підштовхуючи кремезного вусатого костариканця. В нього було похмуре обвітрене обличчя.

Доджсон повернувся на стільці.

— Це той самий хлопець?

— Так, Лью.

— Як його звуть?

— Ґандока.

— Сеньйоре Ґандока, — Доджсон підняв фотографію Левіна, — Ви знаєте цього чоловіка?

Ґандока ледь глянув на фотографію і кивнув.

— Сі. Сеньйор Левін.

— Правильно. Довбаний сеньйор Левін. Коли він тут був?

— Кілька днів тому. Він поїхав разом з Дієгіто, моїм двоюрідним братом. Вони ще не повернулися.

— А куди вони поїхали? — спитав Доджсон.

— На острів Сорна.

— Добре. — Доджсон допив пиво і відсунув пляшку. — У вас є човен? — Він повернувся до Кінга. — В нього є човен?

Кінг сказав:

— Він рибалка, тож човен має.

Ґандока кивнув.

— Рибальський човен. Сі.

— Добре. Я теж хочу вирушити на острів Сорна.

— Сі, сеньйоре, але сьогодні погода…

— Чхати я хотів на погоду, — сказав Доджсон, — погода налагодиться. Я хочу плисти зараз.

— Може, пізніше…

— Зараз.

Ґандока розвів руками.

— Мені дуже шкода, сеньйоре…

— Покажи йому гроші, Говарде, — сказав Доджсон.

Кінг відкрив валізку. У ній було повно банкнот по п'ять тисяч колонів.[20] Ґандока глянув, взяв одну з купюр, перевірив її. Потім обережно поклав її назад, переступаючи з ноги на ногу.

— Я хочу вирушати зараз, — повторив Доджсон.

— Сі, сеньйоре, — кивнув Ґандока, — ми відпливемо, щойно ви будете готові.

— Оце вже краще, — відповів Доджсон. — Чи довго добиратися до острова?

— Можливо, за дві години будемо там, сеньйоре.

— Чудово, — сказав Доджсон. — Це буде чудово.

Схованка на висоті

— Ось і ми!

Левін із клацанням приєднав трос до лебідки «Експлорера» і увімкнув її. Трос повільно повертався, виблискуючи на сонці.

Всі вони спустилися на широку трав’янисту рівнину біля підніжжя скелі. Полуденне сонце було високо над головою, його світло відбивалося від краю кратера. Нижче у полуденній спеці виблискувала долина.

Неподалік паслося стадо гіпсилофодонтів. Ці зелені схожі на газелей тварини піднімали свої голови над травою щоразу, коли чули дзенькіт металу, який лунав від алюмінієвої стійки, що її збирали Едді з дітьми. Через цю стійку було чимало клопоту у Каліфорнії. Тепер, коли вона лежала на траві, то нагадувала нагромадження тонких розпірок — дуже збільшену версію паличок для дитячої гри.

— От тепер побачимо, — сказав Левін, потираючи руки.

Двигун запрацював і конструкція почала рухатися, повільно піднімаючись у повітря. Те, що поставало перед їхніми очима, здавалося схожим на павутиння і якимось ламким, але Торн знав, що поперечні кріплення нададуть конструкції дивовижної міцності. Розпірки розгорталися, вежа піднялася на десять футів, потім на п'ятнадцять і нарешті зупинилася. Маленький будинок на вершині був тепер якраз під гілками найближчих дерев, що приховували його з поля зору. Але сама основа яскраво блищала і світилася на сонці.

— Це все? — спитав Арбі.

— Так, все. — Торн обійшов конструкцію з усіх сторін, всовуючи штифти, що мали зафіксувати її у вертикальному положенні.

— Але вона занадто блискуча, — сказав Левін. — Нам слід було зробити її матово-чорною.

Торн сказав:

— Едді, нам потрібно зробити цю штуку непомітною.

— Хочете її зафарбувати, Доку? Я взяв трохи чорної фарби.

Левін похитав головою.

— Ні, буде запах. А як щодо пальмового листя?

— Звичайно, зробимо. — Едді підійшов до найближчих пальм і почав рубати великі гілки своїм мачете.

Келлі дивилася на зібрану алюмінієву стійку.

— Круто, — сказала вона. — Але що це таке?

— Схованка на висоті,— пояснив Левін. — Вперед. — І поліз нагору.

Конструкція нагорі являла собою маленький будиночок, дах якого підтримувався алюмінієвими стрижнями, що були на відстані чотирьох футів один від одного. Підлога будиночка також була з алюмінієвих стрижнів, але вони були ближче один до одного, на відстані приблизно шести дюймів. Це було небезпечно, бо всередині можна було провалитися ногою, тож Левін узяв перший жмуток гілок, зрубаних Едді Карром, і накрив ними підлогу. Решту гілок він прив'язав ззовні, щоб приховати будиночок.

Арбі та Келлі не могли надивитися на тварин. З цієї позиції вони могли бачити усю долину. Вдалині, на іншому боці річки, було стадо апатозаврів. На півночі паслася група трицератопсів. Ближче до води якісь качконосі динозаври з довгими гребенями на головах ішли на водопій. Долиною розляглося їхнє низьке сурмління — глибокий, неземний звук. За мить з протилежного боку долини пролунав крик у відповідь.

— Що це було? — спитала Келлі.

— Паразауролофи, — сказав Левін. — Вони сурмлять крізь гребінь на потилиці. Низькочастотний звук поширюється на велику відстань.

На півдні паслося стадо темно-зелених тварин з великими опуклими лобами і вінцем з маленьких вузлуватих ріжок. Вони трохи нагадували буйволів.

— А цих як називають? — спитала Келлі.

— Хороше питання, — буркнув Левін. — Це або Gravitholus Alberta, або, скоріше, Pachycephalosaurus wyomingensis. Але напевно важко сказати, бо повних кістяків цих тварин ніколи не вдавалося знайти. Їх лоби мають дуже товсті кістки, тож ми знайшли багато куполоподібних фрагментів черепа. Але це вперше, коли я бачу цілу тварину.

— А ці ріжки? Для чого вони? — спитав Арбі.

— Ніхто не знає,— відповів Левін. — Всі припускають, що самці ними буцалися, борючись між собою. Таке собі змагання за жінок.

Малкольм піднявся у схованку.

— Так, буцалися лобами, — сказав він кисло. — Отакими ріжками, як ви бачите.

— Добре, — сказав Левін. — Але зараз вони не буцаються. Мабуть, тому що шлюбний сезон закінчився.

— Або тому, що вони взагалі цього не роблять, — сказав Малкольм, дивлячись на зелених тварин. — Як на мене, вони мають досить мирний вигляд.

— Так, — сказав Левін. — Але це, ясна річ, нічого не означає. Африканські буйволи здебільшого теж здаються мирними тваринами — але насправді, як правило, просто стоять не рухаючись. Тим не менш, це непередбачувані та небезпечні тварини. Ми маємо припустити, що ці куполи існують недарма — навіть якщо зараз ми й не знаємо, для чого.

Левін повернувся до дітей.

— Ось чому ми зробили цю конструкцію. Ми хочемо цілодобово спостерігати за тваринами, — сказав він. — Настільки повно зафіксувати їхнє життя, наскільки це можливо.

— Навіщо? — запитав Арбі.

— Тому що, — відповів Малкольм, — цей острів — це унікальна можливість вивчити найбільшу таємницю в історії нашої планети: вимирання видів.

— Ви бачите, — продовжував він, — що коли «ІнДжен» закрила свій об’єкт, вони зробили це поспіхом і залишили живими якусь кількість тварин. Це було п’ять чи шість років тому. Динозаври швидко дозрівають; більшість видів досягають зрілого віку в чотири або п’ять років. Тобто на даний момент перше покоління динозаврів «ІнДжен» — вирощених в лабораторії — досягло зрілості і почало виводити нове покоління, повністю в дикій природі. Нині на цьому острові існує повна екосистема, з десятком або близько того видів динозаврів, що живуть соціальними групами, вперше за 65 мільйонів років.

— Але в чому тут можливість? — спитав Арбі.

Малкольм вказав на рівнину.

— Ну от подумай. Вимирання — це дуже складна тема для дослідження. Є безліч конкуруючих теорій. Скам’янілі рештки збереглися не повністю. І експерименти поставити неможливо. Галілей міг залізти на Пізанську вежу і кидати звідти кулі, щоб перевірити силу тяжіння. Ньютон використовував призми, щоб перевірити свою теорію світла. Астрономи спостерігали затемнення, щоб перевірити теорію відносності Ейнштейна. Перевірки постійно відбуваються в усіх галузях науки. Але як можна перевірити теорію вимирання? Ніяк.

— Але ж тут… — почав Арбі.

— Так, — сказав Малкольм. — Те, що ми тут маємо — це популяція вимерлих тварин, штучно виведених у закритому середовищі, що дозволило їм знову розвиватися. В історії ніколи не було нічого подібного. Ми вже знаємо, що колись ці тварини вимерли. Але не знаємо, чому.

— І ви сподіваєтеся дізнатися? За кілька днів?

— Так, — відповів Малкольм. — Сподіваємося.

— Як? Ви ж не очікуєте, що вони знову вимруть?

— Хочеш сказати, просто в нас на очах? — засміявся Малкольм. — Ні, ні. Нічого подібного. Але річ у тім, що ми вперше вивчаємо не просто кістки. Ми бачимо живих тварин і спостерігаємо за їхньою поведінкою. В мене є теорія, і я думаю, що навіть протягом короткого часу ми побачимо її докази.

— Які докази? — спитала Келлі.

— Яка теорія? — запитав Арбі.

Малкольм усміхнувся.

— Зачекайте і все дізнаєтеся, — сказав він.

Червона королева

Апатозаври підійшли до річки у розпал денної спеки; їхні граціозні вигнуті шиї відбивалися у воді, коли вони нахилялися, щоб напитися. Їхні довгі хвости, що нагадували батоги, ліниво хиталися вліво-вправо. Кілька молодих тварин, значно менші за дорослих, гасали у центрі стада.

— Гарно, чи не так? — сказав Левін. — Те, як усе це поєднується. Просто гарно. — Він перехилився через борт і крикнув Торну: — Де мій штатив?

— Вже піднімається, — відповів Торн.

Тепер на мотузці підняли важкий широкий штатив із круглою підставкою на верхівці. На ній було змонтовано п’ять відеокамер, з яких звисали дроти, що вели до сонячних батарей. Левін і Малкольм почали його встановлювати.

— Що відбувається з відео? — спитав Арбі.

— Дані передаються в мультиплексному режимі супутниковим каналом до Каліфорнії. Також ми під’єднаємося до тутешньої мережі безпеки і таким чином матимемо багато точок спостереження.

— І нам не доведеться тут сидіти весь час?

— Саме так.

— І це і є та сама схованка на висоті?

— Так, принаймні, саме так її називають науковці на кшталт Сари Гардінг.

Торн приєднався до них. Тепер у маленькому притулку стало дещо багатолюдно, але Левін, схоже, не помічав цього. Його увага була повністю зосереджена на динозаврах; він повернув бінокль у бік тварин, які розбрелися по всій рівнині.

— Саме так, як ми й думали, — сказав він Малкольму. — Просторова організація. Діти та молодняк у центрі стада, дорослі на периферії. Апатозаври використовують свої хвости для захисту.

— Схоже, що так.

— О, жодних сумнівів, — мовив Левін і зітхнув. — Так приємно переконатися у своїй правоті.

Внизу на землі Левін розпакував круглу алюмінієву клітку — ту саму, що діти бачили у Каліфорнії. Вона була шість футів заввишки та чотири фути в діаметрі і мала однодюймові титанові прути.

— Що мені з нею зробити? — спитав Едді.

— Залиш її внизу, — сказав Левін. — Там її місце.

Едді поставив клітку вертикально біля вишки. Левін зліз униз.

— А це для чого? — спитав Арбі, глянувши вниз. — Щоб спіймати динозавра?

— Насправді якраз навпаки. — Левін прикріпив клітку до підніжжя схованки. Потім відчинив та зачинив дверцята, перевіряючи їх. У дверях був замок. Він перевірив і його, не виймаючи ключ, на якому теліпалася еластична петля. — Це клітка від хижаків, схожа на ті, що використовуються для спостереження за акулами, — сказав Левін. — Якщо ви ходитимете тут і щось станеться, то можна залізти всередину і ви будете в безпеці.

— Що станеться? — спитав Арбі зі стурбованим виглядом.

— Взагалі-то я не думаю, що щось станеться, — відповів Левін. — Бо я сумніваюся, що тварини звертатимуть увагу на нас або на цей маленький будиночок, щойно ми його приховаємо.

— Ви маєте на увазі, вони його не бачитимуть?

— О, вони будуть його бачити, — сказав Левін. — Але не зважатимуть на нього.

— Але якщо вони відчують наш запах…

Левін похитав головою.

— Ми розташували схованку так, що вітер переважно дме в наш бік. І ви, можливо, помітили, що ця папороть має яскраво виражений аромат. — Це був м’який, злегка гострий запах, майже як в евкаліпта.

Арбі все одно хвилювався.

— Але припустімо, що вони захочуть поїсти папороті…

— Не захочуть, — заперечив Левін. — Це Dicranopterus cyatheoides. Вона помірно токсична і викликає висипання в роті. Справді, є теорія, що її токсичність вперше з’явилася ще в юрському періоді як захист від динозаврів, які пасуться.

— Це не теорія, — сказав Малкольм. — Це просто вигадки.

— Але в них є певна логіка, — сказав Левін. — Рослинне життя в мезозої зіткнулося з серйозним викликом після того, як з’явилися дуже великі динозаври. Стада гігантських травоїдних, кожен з яких споживає сотні фунтів рослинної маси на день, просто знищили б будь-які рослини, що не мали якогось захисту — поганий смак, подразнення, як у кропиви, колючки або хімічна токсичність. Тож, можливо, що токсичність cyatheoides з’явилася саме тоді. І це дуже ефективний захист, бо сучасні тварини не їдять цю папороть ніде на планеті. Ось чому її так багато, як ви, можливо, помітили.

— Рослини мають захист? — спитала Келлі.

— Звісно, мають. Рослини еволюціонують, як і будь-яка інша форма життя, і виробили власні форми агресії, захисту тощо. У XIX столітті більшість теорій стосувалася тварин — природа в червоному, зуби й пазурі, все таке. Але зараз вчені думають про природу в зеленому — корені й стебла. Ми розуміємо, що рослини, невтомно борючись за виживання, виробили всі можливі засоби — від симбіозу з іншими тваринами до сигнальних механізмів попередження інших рослин і справжньої хімічної зброї.

Келлі нахмурилася.

— Сигнальні механізми? Це як?

— О, є багато прикладів, — сказав Левін. — В Африці акації розвинули дуже довгі гострі колючки — три дюйми або близько того — але це лише спровокувало тварин, таких як жирафи та антилопи, розвинути довгі язики, що могли пробратися крізь ці терни. Самі по собі шипи не спрацьовують. Тоді в еволюційній гонці озброєнь у акацій з’явилася токсичність. Вони почали виробляти велику кількість таніну в листі, що спричиняє смертельні метаболічні процеси у тварин, які їх їдять. Тобто просто вбивають їх. У той же час акації виробили між собою систему хімічного попередження. Якщо антилопа починає їсти одне дерево в гаю, це дерево випускає в повітря етилен, що служить для інших дерев сигналом для вироблення таніну. Протягом п’яти або десяти хвилин інші дерева виробляють більше таніну, роблячи себе отруйними.

— А що потім відбувається з антилопою? Вона помирає?

— Ну, вже ні,— сказав Левін. — Оскільки еволюційна гонка озброєнь тривала, то зрештою антилопи зрозуміли, що можуть пастися лише короткий проміжок часу. Після того, як дерева починали виробляти більше таніну, їм доводилося припиняти свою трапезу. І тоді тварини виробили нову стратегію. Наприклад, коли жираф їсть дерево акації, він потім уникає всіх дерев, що ростуть за вітром. Натомість він переходить до іншого дерева, що знаходиться подалі. Таким чином тварини теж пристосувалися до цього захисту.

— У теорії еволюції це називається гіпотезою Червоної Королеви, — сказав Малкольм. — Бо в книжці «Аліса в Країні Чудес» Чорна Королева каже Алісі бігти щодуху, щоб залишатися на тому самому місці. Це, здається, і є еволюційна спіраль. Всі організми розвиваються в шаленому темпі просто для того, щоб підтримувати рівновагу. Залишатися на тому ж місці.

Арбі сказав:

— І це поширені випадки? Навіть серед рослин?

— О, так, — сказав Левін. — Рослини по-своєму надзвичайно активні. Дуби, наприклад, виробляють танін та фенол, захищаючись від гусені. Щойно вони обсядуть одне дерево, як цілий гай вже попереджений. У такий спосіб захищається весь гай — можна сказати, така собі співпраця між деревами.

Арбі кивнув і виглянув зі схованки на апатозаврів, що й досі паслися біля річки.

— Отже, — мовив він, — саме через це динозаври не з'їли усі дерева на острові? Бо цим великим апатозаврам потрібно чимало рослин. У них довгі шиї і вони можуть дотягтися до листя на висоті. Але на деревах майже ніяких слідів.

— Дуже добре, — сказав Левін, киваючи. — Я й сам це помітив.

— І це через те, що рослини захищають себе?

— Ну, може й так, — погодився Левін. — Але я думаю, що є дуже просте пояснення, чому дерева збереглися.

— Яке?

— Просто подивися, — кивнув Левін. — Це просто в тебе перед очима.

Арбі взяв бінокль і подивився на стадо.

— Що це за просте пояснення?

— Серед палеонтологів, — сказав Левін, — тривають нескінченні дебати щодо того, чому завроподи мають довгі шиї. У цих тварин, яких ти бачиш, шия сягає двадцяти футів завдовжки. Традиційно вважається, що завроподи мають довгі шиї, щоб їсти листя на висоті, до якого не можуть дотягтися менші тварини.

— І що? — не зрозумів Арбі.— Через що дебати?

— Більшість тварин на планеті мають короткі шиї,— мовив Левін, — бо довга шия означає ще й біль. Через нього купа проблем. Структурні проблеми — як розташувати м’язи і зв’язки, щоб підтримати довгу шию. Поведінкові проблеми: нервові імпульси повинні пройти довгий шлях від мозку до тіла. Проблеми з ковтанням: їжа повинна пройти довгий шлях від рота до шлунка. Проблеми з диханням: повітря проходить крізь дуже довгу трахею. Проблеми з серцем: кров потрібно перекачувати до голови, інакше тварина знепритомніє. В еволюційному плані все це дуже важко зробити.

— Але ж жирафи це роблять, — заперечив Арбі.

— Так, роблять. Хоча жирафова шия і близько не стояла поряд з такою довжиною. Жирафи розвинули великі серця та дуже товсті оболонки зі з’єднувальної тканини навколо шиї. По суті, шия жирафа — це як манжет для вимірювання кров’яного тиску, що увесь час піднімається вгору.

— А в динозаврів є такий манжет?

— Ми не знаємо. Але припускаємо, що апатозаври мають величезні серця, можливо, триста фунтів або більше. Та є інше можливе рішення проблеми прокачування крові в довгій шиї.

— Правда?

— Ти бачиш це просто зараз, — сказав Левін.

Арбі сплеснув у долоні.

— Вони не піднімають шиї!

— Правильно, — посміхнувся Левін. — Принаймні, не роблять цього часто або на довгий проміжок часу. Звичайно, зараз тварини п’ють, тому вони опустили шиї, але гадаю, що якщо ми спостерігатимемо за ними довше, то виявимо, що вони не піднімають шиї надовго.

— Ось чому вони не з’їли листя на деревах!

— Так.

Келлі нахмурилася.

— Але якщо вони не використовують свої довгі шиї для того, щоб їсти, то навіщо вони їм взагалі?

Левін знову усміхнувся.

— Для цього мають бути серйозні підстави, — сказав він. — Я вважаю, що це пов’язано з захистом.

— Захищатися? Довгими шиями? — здивовано глянув на нього Арбі.— Не втямлю.

— Подивіться ще, — відповів Левін. — Це насправді дуже очевидно.

Арбі уважно глянув у бінокль і сказав Келлі:

— Ненавиджу, коли він каже нам, що це очевидно.

— Розумію, — зітхнула вона.

Арбі глянув на Торна і зловив його погляд. Торн зробив пальцями літеру V, а потім штовхнув один палець, нахиляючи його. Цей рух потягнув за собою і другий палець. Отже, два пальці пов’язані між собою…

Це була підказка, але він її не розумів. Не розумів. Він насупився.

Торн самими губами промовив:

— Міст.

Арбі глянув, як подібні до батогів хвости гойдаються над молодими тваринами.

— Зрозумів! — вигукнув він. — Вони використовують свої хвости для захисту. А довгі шиї їм потрібні, щоб врівноважити довгі хвости. Це як підвісний міст!

Левін скоса глянув на Арбі.

— Щось ти дуже швидко здогадався, — буркнув він.

Торн відвернувся, ховаючи посмішку.

— Але ж я правий… — сказав Арбі.

— Так, — погодився Левін. — Твоя думка по суті правильна. Довгі шиї існують тому, що існують довгі хвости. У тероподів, які стоять на двох ногах, ситуація інша. Але в чотириногих повинна існувати противага для довгого хвоста, інакше тварина просто перекинеться.

Малкольм сказав:

— Насправді у цьому стаді апатозаврів є щось, що збиває з пантелику значно більше.

— Справді? — здивувався Левін. — І що ж?

— Серед них немає справжніх дорослих, — сказав Малкольм. — За нашими мірками тварини, яких ми бачимо, дуже великі. Але насправді ніхто з них не досяг повного розміру дорослої особини. Я вважаю, це спантеличує.

— Справді? Мене це анітрохи не турбує,— мовив Левін. — Безумовно, це через те, що в них не було часу, щоб досягти повної зрілості. Я впевнений, що апатозаври ростуть повільніше за інших динозаврів. Зрештою, великі ссавці, такі як слони, ростуть повільніше, ніж маленькі.

Малкольм похитав головою:

— Це не пояснення.

— Та ну? Що ж тоді?

— Подивися ще, — сказав Малкольм, вказуючи на рівнину. — Насправді це дуже очевидно.

Діти загиготіли.

Левін аж затрусився спересердя.

— Для мене очевидним є те, — сказав він, — що жоден з видів не досяг повної зрілості. Трицератопси, апатозаври, навіть паразаври набагато менші, ніж можна було б очікувати. Це свідчить про постійний фактор — певний елемент дієти, ефект утримання на невеликому острові, можливо, навіть те, як вони були виведені. Але я не вважаю це особливо примітним або тривожним.

— Може, ти й правий, — сказав Малкольм. — А може й ні.

Пуерто-Кортес

— Немає рейсів? — перепитала Сара Гардінг. — Тобто як це — немає рейсів?

Була одинадцята ранку. Сара Гардінг була у польоті останні п’ятнадцять годин, більшу частину з них вона провела на військово-транспортному американському літаку, який летів з Найробі до Далласу. Вона була виснажена, замурзана і хотіла прийняти душ та перевдягнутися. Замість цього вона сперечалася з упертим чиновником у жалюгідному маленькому містечку на західному узбережжі Коста-Рики. За вікном вже перестав падати дощ, але небо все ще було сірим і над порожнім летовищем висіли хмари.

— Перепрошую, — сказав Родрігес. — Але неможливо організувати жодного рейсу.

— А як щодо гвинтокрила, який взяв людей раніше?

— Так, ми маємо гвинтокрил.

— Де він?

— Його тут немає.

— Це я бачу. Але де він?

Родрігес розвів руками.

— Він полетів до Сан-Крістобаля.

— Коли він повернеться?

— Не знаю. Гадаю, що завтра або й післязавтра.

— Сеньйоре Родрігес, — жорстко сказала вона. — Я мушу потрапити на цей острів сьогодні.

— Я розумію ваше бажання, — відповів той, — але нічим не можу зарадити.

— Що ви пропонуєте?

Родрігес знизав плечима.

— Я не можу робити ніяких пропозицій.

— Є тут якийсь човен, що може мене взяти?

— Я не в курсі щодо човнів.

— Тут є гавань, — сказала Гардінг і показала у вікно. — Я бачу там багато різних човнів.

— Знаю. Але я не вірю, що хтось із них попливе на острови. Сьогодні несприятлива погода.

— Але якщо мені потрібно потрапити…

— Так, звичайно. — Родрігес позіхнув. — Ви можете спитати.

Так вона й опинилася невдовзі після одинадцятої години дощового ранку на хиткій дерев’яній пристані з рюкзаком на плечах. До причалу були прив’язані чотири човни, від яких смерділо рибою. Але всі вони здавалися порожніми. Уся робота кипіла на дальньому кінці причалу, де стояв значно більший човен. Поруч із ним стояв червоний «Джип Вранглер», обв’язаний канатами для завантаження на борт, і кілька сталевих барабанів та дерев’яних ящиків. Вона мимохіть захопилася машиною: автівка була спеціально модифікована, розширена до розміру «Ленд Ровер Дефендер» — найпопулярнішого з усіх польових транспортних засобів. Переобладнати такий «Джип» — дороге задоволення, подумала вона. Це по кишені лише дослідникам з великими грошима.

Стоячи на причалі, двоє американців у крислатих капелюхах кричали, вказуючи на «Джип», що криво піднявся в повітря, і гойдався над палубою на стропах древнього крана. Вона почула, як один з чоловіків крикнув: «Обережно! Обережно!», — коли «Джип» важко гупнувся на дерев’яну палубу.

— Чорт забирай! Обережніше! — Кілька робітників стали заносити ящики на корабель. Кран хитнувся назад, щоб підняти сталеві барабани.

Гардінг підійшла до найближчого чоловіка і ввічливо спитала:

— Вибачте, чи не могли б ви мені допомогти?

Чоловік подивився на неї. Він був середнього зросту, з червонуватою шкірою і м’якими рисами обличчя; у новому одязі для сафарі кольору хакі він мав дещо незграбний вигляд. Було видно, що він оповитий думками і напружений.

— Я зараз зайнятий, — сказав він і відвернувся. — Мануелю! Уважніше, це чутливе обладнання!

— Я перепрошую, що турбую Вас, — продовжувала вона, — але мене звуть Сара Гардінг і я намагаюся…

— Мені все одно, хоч би ви були Сарою Бернар.[21] Мануелю, чорт забирай! — Чоловік замахав руками. — Гей, ти! Так, ти! Тримай цю коробку вертикально!

— Я намагаюся потрапити на острів Сорна, — завершила свою фразу Сара.

Після цих слів поведінка чоловіка кардинально змінилася. Він повільно повернувся до неї.

— На Сорну? — перепитав він. — Ви часом не маєте стосунку до доктора Левіна?

— Так, маю.

— Ну, хай мені грець! — сказав він і раптом тепло усміхнувся. — Це ж треба! — Він простягнув руку. — Я Лью Доджсон із корпорації «Біосин», що у Купертіно. Це мій помічник, Говард Кінг.

— Привіт, — сказав інший чоловік, кивнувши їй. Говард Кінг був молодший, вищий і привабливіший за Доджсона. Сара знала цей тип: класичний бета-самець, який підпорядковується господарю. У його поведінці щодо неї було щось дивне: він трохи відсунувся вбік і, схоже, почувався незручно, тоді як Доджсон просто світився дружністю.

— А он там, — продовжував Доджсон, показуючи на палубу, — наш третій колега — Джордж Базелтон.

Гардінг побачила кремезного чоловіка, який схилився над ящиками, що вже стояли на борту. Рукава його сорочки були мокрі від поту. Вона сказала:

— То ви всі друзі Ричарда?

— Ми просто зараз прямуємо до нього, — сказав Доджсон, — на допомогу. — Він завагався, насуплено глянувши на неї.— Але він нам про вас не говорив…

Вона раптом зрозуміла, який вигляд має у його очах: низенька жінка років тридцяти, у зім’ятій сорочці, шортах кольору хакі і важких черевиках. Брудний одяг, розпатлане волосся після усіх цих перельотів. Вона сказала:

— Я знаю Ричарда через Іяна Малкольма. Ми з Іяном — старі друзі.

— Я розумію… — Він продовжував дивитися на неї, ніби трохи їй не довіряв.

Вона була змушена пояснити.

— Я була в Африці. Вирішила приїхати сюди в останню хвилину, — сказала вона. — Док Торн мені зателефонував.

— О, звичайно. Док. — Чоловік кивнув, і, здавалося, розслабився, ніби тепер все це мало для нього сенс.

— З Ричардом усе гаразд? — спитала вона.

— Ну, я, звичайно, сподіваюся, що так. Тому що ми беремо все це обладнання для нього.

— Ви збираєтеся на Сорну зараз?

— Так, якщо протримається така погода, — сказав Доджсон, дивлячись на небо. — Ми маємо бути готові за п’ять-десять хвилин. Знаєте, можете приєднатися до нас, якщо вам потрібно туди, — бадьоро сказав він. — Ми могли б скласти вам компанію. Де ваші речі?

— В мене тільки це, — сказала вона, вказуючи на свій маленький рюкзак.

— Порожняком мандруєте? Ну, добре, міс Гардінг. Ласкаво просимо.

Тепер він здавався абсолютно відкритим і доброзичливим. Це була дуже помітна зміна порівняно з його попередньою поведінкою. Але вона помітила, що цей красень, Кінг, явно почувався неспокійно. Він повернувся до неї спиною і працював дуже активно, покрикуючи на робітників, щоб ті були обережними з останнім дерев’яним ящиком, на якому був напис «Корпорація Біосин». В неї було враження, що він уникає дивитися на неї. І вона досі не розгледіла третього чоловіка на палубі. Це змушувало її вагатися.

— Ви впевнені, що все в порядку?

— Звичайно, все в порядку! Ми будемо раді! — сказав Доджсон. — До того ж як ще ви збираєтеся туди дістатися? Літаки туди не літають, вертоліт вже полетів.

— Знаю, я перевіряла…

— Ну от, знаєте. Якщо хочете дістатися до острова, то краще вам вирушити з нами.

Вона глянула на «Джип» на човні і сказала:

— Думаю, Док уже має бути там зі своїм обладнанням.

При згадці про це інший чоловік, Кінг, різко й тривожно повернув голову. Але Доджсон просто спокійно кивнув і сказав:

— Гадаю, що так. Він, мабуть, прибув минулого вечора.

— Саме так він мені і сказав.

— Правильно, — кивнув Доджсон. — Тож він вже там. Принаймні, я на це сподіваюся.

З палуби лунали крики іспанською, і капітан в засмальцьованих робочих штанах підійшов і глянув в їхню сторону.

— Сеньйоре Доджсон, ми готові.

— Чудово! — сказав Доджсон. — Прекрасно. Піднімайтеся на борт, міс Гардінг. Відпливаємо!

Кінг

Вивергаючи чорний дим, рибальський човен з пихканням вийшов з гавані, прямуючи в бік відкритого моря. Говард Кінг відчував, як в нього під ногами гудуть корабельні двигуни, чув, як рипить дерево. Він слухав, як між собою іспанською перегукувалися члени команди. Кінг подивився на маленьке містечко Пуерто-Кортес — нагромадження будиночків, що скупчилися аж до краю води. Він сподівався, що це кляте суденце придатне для плавання — бо вони були сповнені невідомості.

І Доджсон знову хитрував. Знову ризикував.

Це була ситуація, якої Кінг боявся більше за все.

Говард Кінг знав Льюїса Доджсона вже майже десять років, — відтоді, як він прийшов до компанії, молодий доктор філософії з університету Берклі, перспективний дослідник, сповнений прагнення підкорити світ. Кінг захистив докторську дисертацію на тему факторів згортання крові. Він приєднався до «Біосин» у той період, коли до цих факторів був значний інтерес, — здавалося, що саме у них міститься ключ до розчинення тромбів у пацієнтів з серцевими нападами. Біотехнологічні компанії змагалися між собою, прагнучи розробити новий препарат, який допоміг би врятувати життя людей і заодно заробити собі якісь статки.

Спочатку Кінг працював над перспективною речовиною під назвою «Гемаглютин V-5» або просто «Ейч-Джі-Ві-5». Під час перших тестів вона розчиняла агрегації тромбоцитів до приголомшливого ступеня. Кінг став найперспективнішим молодим дослідником в «Біосин». Його фотографія займала чільне місце в щорічному звіті. У нього була своя лабораторія і операційний бюджет майже в півмільйона доларів.

А потім все різко пішло шкереберть. В ході попередніх випробувань на людях «Ейч-Джі-Ві-5» не вдалося розчинити тромби, що виникли внаслідок інфаркту міокарда і легеневої емболії. Ба навіть гірше, вона спричиняла серйозні побічні ефекти: шлунково-кишкові кровотечі, висип, неврологічні проблеми. Після того, як один пацієнт помер від конвульсій, компанія припинила подальші випробування. За лічені тижні Кінг втратив свою лабораторію. Її отримав новоприбулий данський дослідник; він розробив екстракт зі слини суматранської жовтої п’явки, що показувала серйозні перспективи.

Кінг перебрався до меншої лабораторії, вирішив, що стомився від факторів крові і звернув увагу на знеболювальні препарати. У нього була цікава сполука, L-ізомер білка з африканської рогової жаби, яка, здавалося, мала наркотичну дію. Але він втратив колишню впевненість, і коли компанія розглянула його роботу, вони прийшли до висновку, що його дослідження було недостатньо аргументоване, щоб гарантувати схвалення Управлінням США з контролю за харчовими продуктами та ліками. В підсумку його «жаб’ячий проект» був відхилений.

Кінгові було тоді тридцять п’ять, і він двічі зазнав невдачі. Його фото більше не прикрашало річного звіту. Ходили чутки, що наступного року його можуть звільнити. Коли він запропонував новий дослідницький проект, йому відразу відмовили. Це була чорна смуга у його житті.

А потім Льюїс Доджсон запропонував йому пообідати разом. Доджсон мав сумнівну репутацію серед дослідників; він був відомий як «перехоплювач», — через те, що крав роботи інших і видавав їх за свої. Раніше Кінг з ним ніколи б не побачився. Але тепер він дозволив Доджсонові взяти його до дорогого ресторану морепродуктів у Сан-Франциско.

— Дослідження — важка справа, — почав Доджсон зі співчуттям.

— Можеш сказати це знову, — відповів Кінг.

— Важка й ризикована, — вів далі Доджсон. — Насправді інноваційні дослідження нечасто приносять успіх. Але хіба керівництво це розуміє? Ні. Якщо дослідження провалилося, ти винен. Це несправедливо.

— І не кажи, — погодився Кінг.

— Але такі вже справи. — Доджсон знизав плечима і проштрикнув ніжку м’якого краба.

Кінг нічого не сказав.

— Особисто я не люблю ризикувати, — вів далі Доджсон. — А справжні дослідження завжди ризиковані. Більшість нових ідей погані, і більшість нових розробок провалюються. Якщо ти змушений займатися справжніми дослідженнями, то очікуй невдач. Добре, якщо ти працюєш в університеті, де вихваляються невдачами, а успіхи призводять до остракізму. Але в промисловості… ні, ні. Займатися власними дослідженнями у промисловості — це не дуже мудрий кар’єрний вибір. Це лише шлях до створення проблем. Тих самих проблем, з якими ти зараз зіткнувся, мій друже.

— І що ж мені робити? — спитав Кінг.

— Ну, — сказав Доджсон. — У мене є власний науковий метод. Я називаю це «цілеспрямованим розвитком досліджень». Якщо лише деякі ідеї є непоганими, то навіщо намагатися знайти їх самостійно? Це надто важко. Хай їх знаходять інші люди — нехай вони беруть на себе ризик, рухаючись до так званої слави. А я краще почекаю і займуся розвитком ідей, що вже показують певні перспективи. Візьму щось добре, і зроблю його ще кращим. Або, принаймні, зроблю це трошки іншим, щоб можна було запатентувати. А потім стану власником і це буде моє.

Кінг був вражений тим, як відверто Доджсон визнав себе злодієм. Схоже, це його аніскільки не бентежило. Кінг трохи покопався у салаті.

— Навіщо ти мені це розказуєш?

— Бо я дещо в тобі бачу, — відповів Доджсон. — Я бачу амбіції. І розчарування у цих амбіціях. І скажу тобі, Говарде, тобі немає через що розчаровуватися. І зовсім не обов’язково, що тебе звільнять наступного року. Хоча саме до цього все йде. Скільки твоїй дитині?

— Чотири, — відповів Кінг.

— Це жахливо, залишитися без роботи, з молодою сім’єю А знайти іншу роботу буде нелегко. Хто тепер дасть тобі шанс? До 35 років вчений-дослідник вже або заробляє якусь репутацію або, швидше за все, ні. Я не вважаю, що це правильно, але така вже існує думка.

Кінг знав про таку думку. Вона існувала у кожній біотехнологічній компанії Каліфорнії.

— Але, Говарде, — сказав Доджсон, нахилившись через стіл і стишивши голос, — який прекрасний світ очікує тебе, якщо ти вирішиш по-іншому глянути на речі. Ти проживеш своє життя зовсім по-іншому. Я дійсно думаю, що тобі варто подумати над тим, що я кажу.

Через два тижні Кінг став особистим помічником Доджсона у Відділі біогенних тенденцій майбутнього — так «Біосин» називала свою роботу із промислового шпигунства. І в наступні роки він знову піднявся по службі в «Біосин» — цього разу через те, що подобався Доджсону.

Тепер Кінг мав усі атрибути успіху: «Порше», іпотека, розлучення, дитина, яку він бачив на вихідних. Все тому, що Кінг довів, що здатен досконало виконувати роль другої людини в команді, працюючи довгі години, відточуючи деталі, вберігаючи свого балакучого боса від неприємностей. За цей час Кінг побачив всі сторони Доджсона — і його харизматичність, і далекоглядність, і його темну, безжальну сторону. Кінг казав собі, що може впоратися з його жорстокістю, тримати її під контролем, що за багато років навчився це робити.

Але іноді він не був настільки впевнений.

Як зараз.

Тому що вони були тут, на хиткому смердючому рибальському човні, що прямував у океан від якогось самотнього сільця у Коста-Риці, і в цей напружений момент Доджсон раптом вирішив зіграти якусь свою гру, познайомившись з цією жінкою і вирішивши взяти її з собою.

Кінг не розумів, що задумав Доджсон, але він побачив яскравий блиск у його очах, який бачив до того лише кілька разів, і цей погляд його завжди тривожив.

Ця жінка, Гардінг, тепер була на палубі, стоячи біля носу човна. Вона дивилася на океан. Кінг побачив, як Доджсон ходить біля «Джипа», і нервово покликав його.

— Слухай, — сказав Кінг, — нам треба поговорити.

— Звичайно, — легко погодився Доджсон. — Що в тебе на думці?

І усміхнувся своєю чарівною посмішкою.

Гарлінг

Сара Гардінг дивилася на сіре грозове небо. На човен накочувалися важкі морські хвилі. Команда кинулася прив’язувати до палуби «Джип», що кілька разів ледь не покотився за борт. Вона стояла в носовій частині, борючись із морською хворобою. На далекому обрії, прямо по курсу, наразі можна було побачити ледь помітну темну лінію, що була островом Сорна.

Вона озирнулася назад і побачила Доджсона й Кінга, які стояли разом біля поручнів у середній частині корабля і про щось напружено розмовляли. Кінг, здавалося, був невдоволений і швидко жестикулював. Доджсон слухав і хитав головою. За якусь мить він поклав Кінгові руку на плече. Здавалося, він намагається заспокоїти парубка. Обидва чоловіки не звертали увагу на метушню навколо «Джипа». Дивно, подумала вона, якщо згадати, як вони перед цим переживали за обладнання. А тепер їм, здається, було все одно.

Третього чоловіка, Базелтона, вона, звісно ж, упізнала і була здивована, побачивши його тут, на маленькому рибальському суденці. Базелтон байдуже потиснув їй руку і зник під палубою, щойно корабель відійшов від причалу. Він не з’являвся нагорі. Можливо, його теж мучила морська хвороба.

Продовжуючи спостерігати, вона побачила, як Доджсон відірвався від Кінга і побіг наглядати за матросами. Залишившись сам, Кінг пішов перевірити ремені, що ними прив’язали до палуби коробки й бочки на кормі. Коробки з маркуванням «Біосин».

Гардінг ніколи не чула про корпорацію «Біосин». Вона запитувала себе, який стосунок до неї мають Іян та Ричард. Щоразу, коли Іян був поруч із нею, він завжди критично, навіть зневажливо відгукувався про біотехнологічні компанії. І ці люди навряд чи його друзі. Вони були занадто жорсткими, занадто… дивакуватими.

Але тоді їй подумалося, що в Іяна бувають-таки досить дивні друзі. Вони завжди зненацька з’являлися в його квартирі — японський каліграф, індонезійський оркестр ґамелан, жонглер з Лас-Вегаса у блискучій куртці болеро, цей дивний французький астролог, який вважав, що Земля порожня… А потім були його друзі-математики. Вони були справді божевільні. Або такими здавалися Сарі. У них були такі дикі очі, вони настільки були схиблені на своїх доказах… Кілька сторінок доказів, а іноді й сотні сторінок. Це для неї було занадто абстрактним. Сарі Гардінг подобалося торкатися грунту, бачити тварин, відчувати звуки й запахи. Це було для неї реальним. Все інше було просто купою теорій: можливо, правильних, а можливо й ні.

Хвилі почали перехлюпуватися через ніс судна, тож вона відійшла трохи назад, щоб залишитися сухою. Сара позіхнула — небагато їй вдалося поспати за останні двадцять чотири години. Доджсон закінчив роботу з «Джипом» і підійшов до неї.

Вона спитала:

— У вас все добре?

— О, так, — сказав він, бадьоро посміхнувшись.

— Ваш друг Кінг здається засмученим.

— Він не любить човнів, — відповів Доджсон і кивнув на хвилі.— Але ми вчасно встигли. За годину або близько того будемо на острові.

— Розкажіть мені, що це за корпорація «Біосин», — попросила вона, — я ніколи про неї не чула.

— Це невелика компанія, — відповів Доджсон. — Ми робимо те, що називають споживчими біопрепаратами. Ми спеціалізуємося на організмах, які вирощуємо для сфери розваг та спорту. Наприклад, ми розробили нові види форелі та інших риб для спортивної ловлі. Ми створюємо нові види собак — маленьких тварин для тих, хто живе у квартирі. Все в такому дусі.

Саме те, що Іян ненавидить, подумала вона.

— Звідки ви знаєте Іяна?

— О, ми давно знайомі,— відповів Доджсон.

Вона помітила розпливчастість у його словах.

— Як давно?

— Ще з часів парку.

— Парку, — повторила вона.

Він кивнув.

— Хіба він ніколи не розповідав Вам, як покалічив ногу?

— Ні,— відповіла вона. — Він ніколи не хотів про це говорити. Просто сказав, що це сталося під час консультації, яку він надавав… не знаю де. Якась неприємність. Це було у парку?

— Так, в деякому сенсі,— сказав Доджсон, вдивляючись у океан. За якусь мить він знизав плечима. — А як щодо Вас? Звідки ви його знаєте?

— Він був одним із рецензентів моєї дисертації. Я етолог. Вивчаю поведінку великих ссавців в екосистемах африканських пасовищ. Східна Африка. Зокрема, хижаки.

— Хижаки?

— Я вивчаю гієн, — сказала вона. — До того вивчала левів.

— Довго?

— Вже майже десять років. Шість із них — постійно, з моменту захисту докторської.

— Цікаво, — кивнув Доджсон. — І ви приїхали сюди просто з Африки?

— Так, з Серонери. Це у Танзанії.

Доджсон невизначено кивнув. Він дивився повз її плече в бік острова.

— Хто б міг подумати. Схоже, погода врешті-решт може налагодитися.

Вона обернулася і побачила над головою сині смуги між рідкими хмарами. Крізь них намагалося прорватися сонячне світло. Море було спокійнішим. Вона здивувалася, побачивши, що острів став набагато ближче. Вона могла ясно бачити скелі, що височіли над морем. Вони були з червонувато-сірої вулканічної породи, дуже прямовисні.

— У Танзанії,— сказав Доджсон. — То ви керуєте великою дослідницькою групою?

— Ні. Я працюю сама.

— Без студентів? — сказав він.

— Боюся, що так. Просто моя робота не дуже приваблива. Великі саванні хижаки в Африці — це здебільшого нічні тварини. Тож мої дослідження проводяться в основному вночі.

— Важкувато, мабуть, Вашому чоловікові.

— О, я незаміжня, — вона злегка знизала плечима.

— Я здивований, — сказав він, — така гарна жінка, як Ви…

— В мене ніколи не було на це часу, — швидко відповіла вона. І, щоб змінити тему, додала: — Де ви збираєтеся причалити на цьому острові?

Доджсон повернувся, щоб подивитися. Тепер вони були досить близько до острова, щоб побачити, як високі білі хвилі розбиваються об підніжжя скель. Вони були лише в одній або двох милях.

— Це незвичайний острів, — сказав Доджсон. — Весь регіон Центральної Америки вулканічний. Між Мексикою та Колумбією знаходиться близько тридцяти діючих вулканів. Всі ці прибережні острови були свого часу діючими вулканами, — частиною центрального ланцюга. Але, на відміну від материка, острови зараз перебувають у стані спокою. Вивержень не було вже близько тисячі років.

— Тож ми зараз бачимо зовнішній бік кратера?

— Саме так. Скелі є результатом ерозії від опадів, але море розмиває і їхню основу. Ці пласкі ділянки на скелі, які ви бачите, — це місця, де океан підмив основу і величезні шматки скелі просто розвалилися і впали в море. Це все м’які вулканічні породи.

— Тож ви станете…

— Є кілька місць з вітряного боку, де океан вирізав печери в скелях. І в двох із цих місць печери стикаються з річками, що витікають з острова. Тож вони прохідні.— Він показав уперед. — Он там, бачите, одна з таких печер.

Сара Гардінг побачила темний отвір неправильної форми, вирізаний у підніжжі скелі. Навколо нього розбивалися хвилі, шлейфи білої піни піднімалися у повітря на п’ятдесят футів.

— Ви збираєтеся завести човен у цю печеру?

— Якщо протримається нормальна погода, то так. — Доджсон відвернувся. — Не хвилюйтеся, все не так страшно, як здається на перший погляд. Хай там як, ви говорили про Африку. Коли ви звідти поїхали?

— Відразу ж, як мені зателефонував Док Торн. Він сказав, що збирається їхати з Іяном, щоб урятувати Ричарда, і запитав, чи хочу я приїхати.

— І що ви сказали?

— Сказала, що подумаю.

Доджсон насупився.

— Ви не сказали йому, що приїжджаєте?

— Ні, тому що не була впевнена, що цього хочу. Я маю на увазі, в мене справи, робота. Це довгий шлях.

— Для колишньої коханої,— співчутливо кивнув Доджсон.

Вона зітхнула.

— Так. Самі розумієте. Іян…

— Так, я знаю Іяна, — сказав Доджсон. — Ще той характер.

— Тільки так можна дати йому все зрозуміти, — мовила вона.

Запала незручна мовчанка. Доджсон відкашлявся.

— Ви мене збили з пантелику, — сказав він. — То ви комусь сказали, що сюди приїдете?

— Нікому, — відповіла вона. — Я просто стрибнула у перший літак і прилетіла.

— А як же ваш університет, колеги?

Вона знизала плечима.

— На це не було часу. І, як я вже сказала, я працюю сама. — Вона знову глянула на острів. Скелі височіли над судном. До острова залишалося усього кілька сотень ярдів. Тепер печера здавалася значно більшою, але хвилі розбивалися з обох боків. Вона похитала головою. — Дещо бурхливо.

— Не хвилюйтеся, — мовив Доджсон. — Бачите? Капітан вже готується до переходу. Ми будемо в повній безпеці, щойно пройдемо крізь печеру. А потім… Це має бути дуже захопливо.

Човен крутнувся і трохи занурився в море. Вона схопилася за поручні. Доджсон, який стояв поруч, посміхнувся.

— Розумієте, що я кажу? Захопливо, чи не так? — Він здавався якимось збудженим. Його тіло стало напруженим, він потер руки. — Не турбуйтеся, міс Гардінг, я не дозволю, щоб щось сталося…

Вона не знала, про що він говорить, але перш ніж встигла відповісти, ніс човна знову занурився у воду, здіймаючи бризки, і вона трохи спіткнулася. Доджсон швидко нагнувся — мабуть, щоб утримати її — але щось, здається, пішло не так і він упав їй під ноги, а потім піднявся — і ще одна хвиля перекотилася через них. Вона відчула, як повертається її тіло, скрикнула і схопилася за поручні. Але все відбувалося занадто швидко, світ навколо неї перевернувся і закрутився, вона вдарилася головою об поручні і перекинулася за борт. Перед її очима промайнув корпус човна з облупленою фарбою, потім зелений океан, її різко обпекло холодною водою і вона занурилася в темряву.

Долина

— Все йде надзвичайно добре, — мовив Левін, потираючи руки. — Мушу зазначити, набагато краще, ніж я очікував. Важко бути більш задоволеним.

Він стояв у схованці разом з Торном, Едді, Малкольмом та дітлахами, дивлячись униз. Усередині маленького спостережного будиночка кожен спітнів; полуденне повітря було нерухомим і задушливим. Трав’янистий луг навколо них спорожнів; більшість динозаврів пішли у затінок, під дерева.

Винятком було стадо апатозаврів, які вийшли з-під дерев, щоб іще раз напитися води. Величезні тварини скупчилися навколо води. У тому ж районі, але не так тісно, стояли паразауролофи з високими гребенями; ці дещо менші динозаври розмістилися неподалік від стада апатозаврів.

Торн витер піт з очей і запитав:

— А чому, власне, ти такий задоволений?

— Через те, що ми тут бачимо, — відповів Малкольм. Він глянув на годинник і щось занотував до записника. — Ми отримуємо дані, на які я сподівався. Це дуже цікаво.

Торн позіхнув. На нього напала сонливість через спеку.

— Що тут цікавого? Динозаври просто п’ють.

— Знову п’ють, — виправив його Левін. — Вдруге за годину. Опівдні. Таке споживання рідини вказує на певну стратегію терморегуляції, що її використовують ці великі істоти.

— Ти хочеш сказати, вони п’ють, щоб не перегрітися, — мовив Торн, який ніколи не любив наукового жаргону.

— Так. Саме це вони й роблять. Багато п’ють. Але, на мій погляд, їхнє повернення до річки може мати зовсім інше значення.

— Яке?

— Ну, ну, Доку, — сказав Левін, показуючи рукою. — Подивіться на стада. Подивіться, як вони розташовані в просторі. Ми бачимо те, що ніхто не бачив раніше, або навіть не підозрював щодо динозаврів. Ми бачимо ніщо інше, як міжвидовий симбіоз.

— Справді?

— Так, — відповів Левін. — Апатозаври і паразаври разом. Вчора я теж бачив їх разом. Закладаюся, що вони завжди разом, коли перебувають на відкритій рівнині. Безсумнівно, вам цікаво, чому.

— Авжеж, — сказав Торн.

— Причина в тому, — продовжував Левін, — що апатозаври дуже сильні, але в них слабкий зір, тоді як паразаври менші, але зір в них дуже гострий. Таким чином, ці два види залишаються разом, тому що забезпечують один одному взаємний захист. Так само, як зебри й бабуїни на африканській рівнині. Зебри мають гарний нюх, а бабуїни — хороший зір. Разом вони більш ефективно протистоять хижакам, ніж окремо.

— Іти думаєш, що так само і з динозаврами, бо…

— Це досить очевидно, — сказав Левін. — Досить поглянути на їхню поведінку. Коли два стада були поодинці, кожне з них було щільно згруповане. Але коли вони разом, паразаври розсіюються, кидаючи своє колишнє місце розташування, щоб сформувати зовнішнє кільце навколо апатозаврів. Так само, як ви бачите зараз. Це може означати тільки те, що окремі паразаври будуть захищені стадом апатозаврів. І навпаки. Це може бути тільки взаємна оборона від хижаків.

Вони побачили, як один з паразаврів підняв голову і подивився через річку. Він подав довгий жалібний сигнал. Усі паразаври теж підняли голови і глянули у той бік. Апатозаври продовжували пити воду з річки, хоча один або два дорослих підняли свої довгі шиї.

У полуденному сонці над ними кружляли комахи. Торн запитав:

— То де ж ці хижаки?

— Он там, — відказав Малкольм, вказуючи на ряд дерев на іншому березі річки, недалеко від води.

Торн дивився і нічого не міг побачити.

— Не бачите їх?

— Ні.

— Придивіться уважніше. Це маленькі тварини, схожі на ящірок. Темно-коричневі. Раптори, — сказав він.

Торн знизав плечима. Він все одно нічого не бачив. Стоячи в нього за спиною, Левін почав їсти енергетичний батончик.[22] Зайнятий біноклем, він кинув обгортку на підлогу. Шматочки паперу полетіли на землю.

— Яке воно на смак? — спитав Арбі.

— Непогане. Трохи солодке.

— А ще одного у вас немає? — спитав він.

Левін порився в кишенях і дав йому. Арбі розламав батончик навпіл і віддав половину Келлі. Потім почав розгортати свою половину, акуратно складаючи папір у кишеню.

— Розумієте, все вкрай важливо, — сказав Малкольм. — Для питання вимирання. Вже очевидно, що вимирання динозаврів є набагато складнішою проблемою, ніж будь-хто усвідомлював.

— Справді? — спитав Арбі.

— Дивись, — продовжив Малкольм. — Усі теорії вимирання видів базувалися на вивченні скам’янілостей. Але скам’янілості не показують ті види поведінки, що їх ми тут бачимо. Вони не фіксують усієї складності групової взаємодії.

— Тому що скам’янілості — це просто кістки, — сказав Арбі.

— Правильно. А кістки — це не поведінка. Якщо подумати, то палеонтологічні дані більше схожі на серію фотознімків: застиглі моменти того, що насправді є рухливою реальністю. Роздивлятися скам’янілості — це все одно що гортати сімейний фотоальбом. Ти розумієш, що альбом — це не все. Розумієш, що між цими картинками теж є життя. Але в тебе немає жодних записів того, що відбувається між цими картинками, ти маєш лише ці фото, тому вивчаєш і вивчаєш їх. І дуже скоро починаєш хибно думати, що цей альбом — не серія моментів, а сама реальність. І пояснюєш усе, керуючись альбомом, забуваючи, що за ним стоїть справжнє життя. А ще є тенденція, — продовжував Малкольм, — думати у категоріях фізичних подій. Припускати, що вимирання викликане певними фізичними подіями. Метеорит падає на Землю і міняє погоду. Або вивергається вулкан, і погода міняється. Або міняється рослинність, і види починають голодувати і вмирати. Або з’являється нова рослина, яка отруює всіх динозаврів. У кожному випадку уявляється якась зовнішня подія. Але ніхто не уявляє, що змінитися могли самі тварини — не їхні кістки, а їхня поведінка. Проте коли ви дивитеся на тварин, подібних до цих, і бачите, наскільки складно пов’язана між собою їхня поведінка, то розумієте, що зміна групової поведінки може легко призвести до зникнення цілого виду.

— Але чому може змінитися групова поведінка? — спитав Торн. — Якщо не було ніякої катастрофи, що силоміць її змінила, то що тоді?

— Насправді,— відповів Малкольм, — поведінка змінюється завжди, постійно. Наша планета — динамічне, активне середовище. Погода міняється. Суходіл міняється. Континенти рухаються. Океани наповнюються й висихають. Гори здіймаються вгору і руйнуються від ерозії. Всі організми на планеті постійно пристосовуються до цих змін. Кращими є ті, які можуть адаптуватися якнайшвидше. Ось чому важко зрозуміти, як катастрофа, що спричиняє таку велику зміну, може призвести до зникнення в той час, як на Землі весь час все одно відбувається стільки змін.

— То що ж, у такому випадку, є причиною вимирання? — спитав Торн.

— Безумовно, не лише швидкі зміни, — сказав Малкольм. — Факти чітко це підтверджують.

— Які факти?

— Після кожної великої зміни стану довкілля йшла хвиля вимирання видів, але не відразу. Саме по собі вимирання відбувається за тисячі, а то й мільйони років після цього. Візьміть останнє заледеніння у Північній Америці. Льодовик спустився, клімат сильно змінився, але тварини не загинули. Лише після того, як льодовик відступив, коли можна подумати, що все повернеться до нормального життя, безліч видів вимерла. Саме тоді на цьому континенті зникли жирафи, тигри та мамонти. І це звичайна картина. Ніби види ослаблені серйозними змінами, але вимирають пізніше. Це широковідоме явище.

— Це називається «підготовка плацдарму», — сказав Левін.

— І як це пояснити?

Левін промовчав.

— А ніяк, — відповів Малкольм. — Це палеонтологічна загадка. Але я вважаю, що теорія складності може багато нам про це розповісти. Бо якщо поняття життя на межі хаосу є вірним, тоді серйозні зміни штовхають тварин ближче до краю. Це дестабілізує всі види поведінки. І коли середовище повертається в нормальне русло, це насправді не повернення до нормального життя. З точки зору еволюції, це ще одна велика зміна, і вона занадто велика, щоб її витримати. Я вважаю, що нова поведінка в популяціях може виникати у несподіваний спосіб і думаю, що знаю, чому динозаври…

— Що це? — раптом перебив його Торн.

Він дивився на дерева, і побачив, як у полі зору з’явився один динозавр. Він був досить стрункий, жваво тримався на задніх лапах, підтримуючи рівновагу за допомогою сильного хвоста. Він був шість футів заввишки, зелено-коричневий, з червоними та чорними смугами, мов у тигра.

— Це велоцираптор, — сказав Малкольм.

Торн повернувся до Левіна.

— Це він загнав тебе на дерево? Гидкий у нього вигляд.

— Зате ефектний, — сказав Левін. — Ці тварини — блискуче сконструйовані машини для вбивства. Можна стверджувати, що це найбільш вправні хижаки в історії планети. Той, який вискочив уперед — це альфа. Він веде зграю.

Торн побачив інший рух під деревами.

— Їх там кілька.

— О так, — сказав Левін. — Ця зграя особливо велика. — Він підніс бінокль і глянув крізь нього. — Хотів би я знати, де їхнє гніздо, — сказав він. — Я ніде не зміг знайти його на острові. Звичайно, вони потайливі, але ж не настільки…

Усі паразаври голосно закричали, рухаючись до стада апатозаврів. Але великі апатозаври, здавалося, байдужі; дорослі, які стояли найближче до води, фактично повернулися спинами до раптора, який наближався.

— Вони його не помітили? — спитав Арбі.— Вони навіть не дивляться на нього.

— Не обманюй себе, — відповів Левін. — Апатозаври — дуже уважні тварини. Може, вони і схожі на гігантських корів, але насправді не такі. Їхні хвости-батоги мають довжину тридцять або сорок футів і важать кілька тон. Глянь, як швидко вони ними гойдають. Одного удару досить, щоб нападник відлетів назад.

— Тож вони відвернулися, щоб захиститися?

— Безумовно, так, — сказав Левін. — І тепер ти можеш бачити, як довгі шиї врівноважують їхні хвости.

Хвости дорослих були настільки довгими, що дотягувалися до іншого берега річки. Коли вони почали хитати ними і паразаври закричали, вожак-раптор відійшов. За кілька хвилин уся зграя, крадучись, рушила вздовж дерев і попрямувала в гори.

— Схоже, ти правий, — сказав Торн. — Хвости їх налякали.

— Скільки ти їх нарахував? — спитав Левін.

— Не знаю. Десять. Ні, зачекай — чотирнадцять. Може, й більше. Я міг пропустити кілька.

— Чотирнадцять, — занотував Малкольм до записника.

— Ти простежиш за ними? — сказав Левін.

— Не зараз.

— Ми могли б узяти «Експлорер».

— Можливо, пізніше, — сказав Малкольм.

— Я думаю, що ми повинні знати, де їхнє гніздо, — сказав Левін. — Це дуже важливо, Іяне, якщо ми збираємося вивчити відносини «хижак-жертва». Немає нічого важливішого за це. І зараз чудова можливість простежити за ними…

— Можливо, але пізніше, — повторив Малкольм і глянув на годинник.

— Ти вже всоте дивишся на свій годинник, — сказав Торн.

Малкольм знизав плечима.

— Час обідати, — сказав він. — До речі, як щодо Сари? Вона не має прибути найближчим часом?

— Так. Думаю, вона от-от має з’явитися, — сказав Торн.

Малкольм витер лоба.

— Спекотно тут.

— Так, спекотно.

Вони слухали, як дзижчать комахи у полуденній спеці, і спостерігали за відходом рапторів.

— Знаєте, що я думаю? — сказав Малкольм. — Можливо, нам варто повернутися.

— Повернутися? — перепитав Левін. — Зараз? А як же твої спостереження? Як бути з камерами, що ми їх хотіли розмістити?…

— Не знаю, можливо, було б добре зробити перерву.

Левін подивився на нього з недовірою і нічого не сказав.

— Ну, мені здається, — вів далі Малкольм, — що якщо Сара проїхала весь шлях з Африки, то нам варто було б повернутися і зустріти її.— Він знизав плечима. — Я думаю, це звичайна ввічливість.

— Я й не думав, що… — почав Торн.

— Ні, ні,— сказав Малкольм. — Нічого подібного. Просто… Знаєте, може, вона ще й не приїде. — В нього був дуже невпевнений вигляд. — Вона сказала, що приїде?

— Вона сказала, що подумає.

Малкольм нахмурився.

— Тоді приїде. Раз Сара так сказала, отже, приїде. Я її знаю. Отже, що ви скажете про те, щоб повернутися?

— Однозначно ні,— сказав Левін, дивлячись у бінокль. — Я б і не мріяв про те, щоб звідси піти.

Малкольм повернувся.

— Доку? Хочете повернутися?

— Звичайно, — сказав Торн, витерши піт із лоба. — Тут спекотно.

— Наскільки я знаю Сару, — сказав Малкольм, спускаючись вниз, — вона з’явиться на цьому острові при повному параді.

Печера

Вона з усіх сил рвалася вгору і виринула на поверхню, але навколо була тільки вода — з усіх боків над нею піднімалися великі хвилі заввишки п’ятнадцять футів. Сила океану була колосальною. Хвилі штовхали її то вперед, то назад, і в неї бракувало сил, щоб чинити їм опір. Човна ніде не було видно, лише море пінилося з усіх боків. Не бачила вона й острова, лише воду. Саму воду. Вона боролася з почуттям паніки, що охоплювало її.

Вона спробувала плисти проти течії, але черевики були наче свинцеві. Вона знову занурилася в воду, а тоді виринула, хапаючи ротом повітря. Їй потрібно було якось зняти черевики. Вона ковтнула повітря і пірнула, намагаючись розшнурувати черевики. Легені пекло, наче вогнем, поки вона поралася з вузлами. Океан безперестанно жбурляв її туди-сюди.

Вона зняла один черевик, ковтнула повітря і нахилилася знову. Пальці задубіли від холоду й переляку, коли вона возилася з іншим черевиком. Здавалося, ніби на це пішли години. Нарешті її ноги були вільними, легкими, і вона по-собачому попливла, хапаючи повітря. Хвилі то піднімали, то знову кидали її. Вона не бачила острова. Її знову охопила паніка. Вона повернулася і відчула, як хвиля знову піднімає її. А потім побачила острів.

Стрімкі скелі були близько, жахливо близько. Хвилі гупали, розбиваючись об них. Вона була не більш ніж в п’ятдесяти ярдах від берега, невблаганно наближаючись до місця, де шумів прибій. Піднявшись на наступному гребені хвилі, вона побачила печеру в ста ярдах справа. Спробувала плисти в цьому напрямку, але це було безнадійно. Вона була абсолютно безсила проти цього гігантського прибою. Вона відчувала лише силу моря, що несла її до скель.

Паніка змусила швидше битися її серце. Вона зрозуміла, що відразу ж загине. На неї накотилася хвиля; вона закашлялася, ковтнувши морської води. В очах потемніло. Вона відчувала нудоту і глибокий, глибокий жах.

Вона опустила голову і почала плисти, щосили луплячи по воді руками й ногами. Вона зовсім не відчувала руху, — лише бічне тяжіння хвиль, і боялася дивитися вгору. Почала бити по воді сильніше. Коли підняла голову за наступним подихом, то побачила, що зсунулася — небагато, зовсім трохи — в північному напрямку. Тепер вона була трохи ближче до печери.

Це підбадьорило її, але вона все ще боялася. В неї залишалося так мало сил! Руки й ноги боліли від рухів.

Легені палали. Вона дихала важко, короткими переривчастими ковтками. Знову закашлялася, ухопила ще повітря, опустила голову й попливла далі.

Навіть пливучи під водою, вона чула шум прибою, що розбивався об скелі. Вона щосили працювала ногами й руками. Течії й хвилі кидали її то вперед, то назад. Це було безнадійно. Але вона все одно намагалася.

Поступово біль у м’язах став тупим і постійним. Їй здавалося, ніби вона жила з цим болем усе життя, тож більше не помічала його. Гатила ногами по воді, не звертаючи уваги.

Коли приливна хвиля знову підняла її, жінка підняла голову, щоб вдихнути повітря. На її подив, печера була дуже близько. Ще кілька хвиль — і її занесе всередину. Сара думала, що навколо печери течія буде не такою сильною, але це було не так; з обох боків печери здіймалися хвилі, билися об скелі, а потім падали вниз. Човна ніде не було видно.

Вона знову опустила голову вниз і попливла з останніх сил. Вона відчувала слабкість в усьому тілі. Вона вже не могла триматися. Розуміла, що її несе на скелі. Гуркіт хвиль став голоснішим, вона знову забила ногами по воді і раптом величезна хвиля підняла її вгору, потім опустила і понесла до скель. В неї вже не було сил опиратися. Вона підняла голову, щоб глянути навколо і побачила темряву, чорнильну темряву.

Виснажена і змучена болем, вона зрозуміла, що знаходиться всередині печери. Її занесло до печери! Звук від хвиль був порожнистим, відбивався від стін. Але було надто темно, щоб стіни печери можна було роздивитися. Сильна течія несла її далі й далі. Гардінг задихалася і безрезультатно гребла. Її тіло дряпнулося об скелю; в якусь мить вона відчула пекучий біль, а потім її понесло далі, вглиб печери. Але тепер вже була якась відмінність. Вона побачила слабке світло на стелі, що, здавалося, теж світилася. Хвилі зменшилися.

Вона відчула, що тримати голову над водою стало значно легше. Попереду було видно сліпуче полуденне світло, яскраво-гаряче — це був кінець печери.

І раптом її винесло назовні — приголомшена, вона увірвалася під відкрите небо й побачила, що знаходиться посеред широкої каламутної річки, оточеної щільними зеленими заростями. Повітря було гарячим і нерухомим; вдалині було чути крики тропічних птахів.

Попереду, за поворотом річки, виднілася корма човна Доджсона, що вже був прив’язаний до берега. Сара не бачила на борту людей і не хотіла їх бачити.

Зібравши рештки сил, вона попливла до берега і схопилася за одне з мангрових дерев, що густо росли вздовж краю води. Занадто слабка, щоб втриматися, вона зачепилася рукою за корінь і лежала на спині у ніжній течії, дивлячись у небо і хапаючи повітря.

Вона не знала, скільки минуло часу, але зрештою відчула в собі достатньо сил, щоб підтягуватися далі, хапаючись руками за корені, доки не дісталася вузького розриву у заростях, що вивів її на багнистий берег. Коли вона виповзла з води на слизький ґрунт, то помітила кілька досить великих тваринних слідів у багнюці. Це були загадкові трипалі сліди, кожен з пальців закінчувався великим пазуром…

Нахилившись, щоб вивчити їх уважніше, Сара раптом відчула, як у неї під ногами вібрує, двигтить земля. На неї впала велика тінь і вона зі здивуванням побачила шкірясте, бліде черево величезної тварини. Вона була занадто слабка, щоб реагувати, навіть підняти голову.

Останнє, що вона побачила, була величезна шкіряста ступня, що стала на землю поруч з нею, тихо чвакнувши в багнюці. А потім її зненацька опанувало виснаження, і Сара Гардінг повалилася на спину, закотила очі і втратила свідомість.

Доджсон

У кількох ярдах вище за течією Льюїс Доджсон заліз до вдосконаленого на замовлення «Джипа Вранглера» та зачинив за собою двері. Поруч із ним на пасажирському сидінні заламував руки Говард Кінг. Він сказав:

— Як ти міг з нею таке зробити?

— Що зробити? — спитав Базелтон, який сидів ззаду.

Доджсон не відповів. Він повернув ключ у замку запалювання. Двигун забуркотів і завівся. Він увімкнув передачу у повнопривідному механізмі і попрямував вгору по схилу в джунглі, подалі від човна на березі.

— Як ти міг? — схвильовано повторив Кінг. — Господи.

— Те, що сталося — нещасний випадок, — відповів Доджсон.

— Нещасний випадок? Нещасний випадок?!

— Саме так, — спокійно сказав Доджсон. — Вона впала за борт.

— Я нічого не бачив, — відгукнувся Базелтон.

Кінг хитав головою.

— Господи, якщо хтось почне розслідувати…

— І що вони зроблять? — перервав його Доджсон. — Були хвилі, вона стояла на носі, на нас накотилася велика хвиля і її змило за борт. Ми кружляли і шукали її, але не було ніякої надії. Жахливий нещасний випадок. Тож навіщо так хвилюватися?

— Навіщо?..

— Так, Говарде. Якого біса ти хвилюєшся?

— Я це бачив. Господи!

— Не бачив, — заперечив йому Доджсон.

— Я нічого не бачив, — сказав Базелтон. — Я весь час був унизу.

— То краще для тебе, — сказав Говард Кінг. — Але що, як буде розслідування?

«Джип» підстрибнув на ґрунтовій дорозі, рухаючись далі в джунглі.

— Нічого не буде, — сказав Доджсон. — Вона поспіхом залишила Африку і нікому не сказала, куди поїхала.

— Звідки ти знаєш? — простогнав Кінг.

— Вона сама мені це сказала, от звідки. А тепер візьми мапу і припини стогнати. Ти знав, на що йдеш, коли до мене приєднався.

— Я не знав, що ти будеш когось вбивати, заради всього святого…

— Говарде, — повторив Доджсон, зітхнувши. — Нічого не станеться. Візьми мапу.

— Звідки ти знаєш? — не вгавав Кінг.

— Тому що я знаю, що роблю, — відповів Доджсон. — На відміну від Малкольма та Торна, які знаходяться десь на цьому острові і клеять дурня, роблячи казна-що у цих клятих джунглях.

Згадка про інших викликала нову тривогу. Кінг схвильовано сказав:

— Може, ми на них наштовхнемося…

— Ні, Говарде, не наштовхнемося. Вони навіть не знають, що ми тут. Ми пробудемо на цьому острові чотири години, пам’ятаєш? Прибули о першій годині, відпливемо о п’ятій. В порту будемо о сьомій. А до Сан-Франциско прибудемо опівночі. Гоп і все, зроблено! І нарешті після всіх цих років я матиму те, що мав би мати в себе вже давно.

— Ембріони динозаврів, — сказав Базелтон.

— Ембріони? — перепитав здивований Кінг.

— О ні, мене більше не цікавлять ембріони, — сказав Доджсон. — Кілька років тому я намагався дістати заморожені ембріони, але зараз немає сенсу через них турбуватися. Мені потрібні запліднені яйця. Я матиму їх від кожного виду на цьому острові.

— Як ти це зробиш за чотири години?

— Я вже знаю точне розташування кожного гнізда динозаврів на цьому острові. В мене є мапа, Говарде.

Кінг розгорнув мапу. Це була велика топографічна карта острова, два на три фути, це синім кольором було позначено висоту місцевості. У кількох місцях у низинних долинах, були густі червоні концентричні кола. У деяких місцях — скупчення кіл.

— Що це? — спитав Кінг.

— Чому б тобі не прочитати, що це означає? — сказав Доджсон.

Кінг перевернув мапу.

— «Сигма дані Супутник/Нордстат змішані спектри VSFR/FASLR/IFFVR». Колонка цифр. Ні, зачекай. Це дати.

— Вірно, — сказав Доджсон, — дати.

— Старі дати? Тобто це сумарна діаграма, що комбінує декілька супутникових проходів?

— Правильно.

Кінг нахмурився.

— І це схоже на… видимий спектр, апертурний радар і… який ще?

— Інфрачервоний широкодіапазонний тепловий. — Доджсон посміхнувся. — Я зробив все це за дві години. Завантажив усі дані з супутника, підсумував їх і отримав усі потрібні відповіді.

— Ясно, — сказав Кінг, — усі ці червоні кола — інфрачервоні сліди!

— Так, — сказав Доджсон. — Великі тварини залишають великі сліди. Я дістав усі записи з супутників за останні кілька років і наніс на мапу розташування джерел тепла. І місця, які виявляються кожним проходом супутника, утворюють на карті концентричні кола. Це означає, що тварини прагнуть бути у цих конкретних місцях. А чому? — Він повернувся до Кінга. — Тому, що там їхні гнізда.

— Так, мають бути, — підтвердив Базелтон.

— Можливо, це місця, де вони їдять, — сказав Кінг.

Доджсон роздратовано похитав головою.

— Це ж очевидно, що ці кола не можуть бути місцями годівлі.

— Чому?

— Тому що ці тварини важать в середньому двадцять тон кожна, ось чому. Якщо таких двадцятитонних динозаврів ціле стадо, то ми говоримо про сукупну біомасу у півмільйона фунтів, яка рухається лісом. Таке стадо їстиме багато рослин протягом дня. І робити вони це можуть лише рухаючись. Так?

— Припустимо…

— Припустимо? Подивись навколо, Говарде. Ти бачиш десь повністю з’їдену ділянку лісу? Ні. Вони поїдять трохи листя з дерева — і рухаються далі. Повір мені, ці тварини змушені пересуватися, щоб їсти. А от що не зсувається з місця — це їхні гнізда. Тож ці червоні кола мусять бути місцями гніздування. — Він подивився на карту. — І якщо я не помиляюся, перше з цих гнізд знаходиться відразу після цього підйому, з іншого боку пагорба.

«Джип» підстрибнув на грудці, приземлився і, погойдуючись, рушив вгору схилом.

Токування

Левін стояв у схованці, спостерігаючи у бінокль за стадами. Малкольм разом з іншими повернувся до трейлера, залишивши його у спокої. Левіну стало легше, коли вони пішли. Йому дуже подобалося спостерігати за цими тваринами, та він знав, що Малкольм не поділяє його безмежного ентузіазму. Справді, завжди здавалося, що в Малкольма є якісь інші міркування в голові. І особливо нетерплячим він був, коли доходило до спостереження — Малкольм любив аналізувати дані, але не хотів їх збирати.

Звичайно, це репрезентувало добре відому різницю, що існувала між вченими. Фізика була ідеальним прикладом. Експериментатори і теоретики жили в абсолютно різних світах, обмінюючись документами, але між ними було мало спільного. Це були ніби різні дисципліни.

Що ж до Левіна та Малкольма, то різниця між їхніми підходами стала помітною ще тоді, у дні Санта-Фе. Обидва чоловіки цікавилися вимиранням видів, але Малкольм підходив до предмета в широкому сенсі, з суто математичної точки зору. Його незалежні судження, непохитні формули зачарували Левіна і між ними почався неофіційний обмін за обідами: Левін вчив Малкольма палеонтології, а Малкольм навчав Левіна нелінійній математиці. Вони почали робити деякі попередні висновки, які обидва вважали захопливими. Але разом з тим між ними почалися і розбіжності. Їх не раз просили залишити ресторан; тоді вони виходили на спекотну Гуадалупе-стріт і йшли назад до річки, все ще горлаючи один на одного, а туристи, які йшли назустріч, квапливо переходили на інший бік вулиці.

Зрештою, через відмінності вони перейшли на особистості. Малкольм вважав Левіна педантичним та метушливим, заклопотаним дрібницями. Левін ніколи не бачив загальної картини й не думав про наслідки своїх дій. Зі свого боку, Левін без вагань називав Малкольма деспотичним і відособленим, байдужим до деталей.

— Бог в деталях! — якось нагадав йому Левін.

— Можливо, твій Бог, — відказав йому Малкольм. — Мій — у процесі.

Стоячи у схованці, Левін подумав, що саме такої відповіді й слід було очікувати від математика. Левіна цілком задовольняло, що деталі означали все, принаймні у біології, і що загальним недоліком його колег-біологів була недостатня увага до деталей.

Сам Левін жив заради деталей і ніколи їх не пропускав. Як у випадку з тою твариною, що напала на нього й Дієго. Левін часто думав про це, прокручуючи у голові цю подію знову і знову. Щось у ній було тривожним, якесь враження, яке він не міг описати.

Тварина напала швидко, і він відчував, що за формою це був теропод — задні ноги, жорсткий хвіст, великий череп, все як завжди — але щось у цій короткій миті було особливим, що змусило вченого визначити цю тварину як карнотавра. Крім цього, його шкіра була вкрай незвичайною, здавалася якоюсь строкато-зеленою, але щось у ній було…

Він знизав плечима. Тривожна ідея висіла в його голові, але він ніяк не міг її зрозуміти. Просто не міг, і все.

Левін неохоче перемкнув свою увагу на стадо паразаврів, що паслися вздовж річки, поруч з апатозаврами. Він прислухався до характерного сурмління паразаврів. Левін помітив, що найчастіше вони видавали короткі звуки, такий собі гудок. Іноді цей звук видавали відразу або майже відразу кілька тварин, перекриваючи одна одну, тому здавалося, що це виразний спосіб вказати, де знаходиться стадо. Потім лунало набагато довше, драматичніше сурмління. Цей звук був нечастим, і його видали лише два найбільші динозаври зі стада, які сурмили голосно й довго. Але що означав цей звук?

Стоячи там на сонці, Левін вирішив провести невеличкий експеримент. Він склав руки рупором навколо рота і зімітував трубний звук паразаврів. Імітація була не дуже добра, але лідер паразаврів одразу ж підняв голову і покрутив нею туди-сюди. І видав низький звук, відповідаючи Левінові.

Левін просурмив ще раз.

Паразавр знову відповів.

Левін був задоволений цією відповіддю і зробив запис у своєму блокноті. Але коли він знову підняв голову, то зі здивуванням побачив, що стадо відходить від апатозаврів.

Вони зібралися разом, утворили єдиний рядок і почали рухатися просто до схованки.

Левін спітнів.

Що він накоїв? Десь у закутках свого розуму він питав себе, чи, бува, не зімітував він заклик до спарювання. Це все, що потрібно, аби привабити хтивого динозавра. Хто знає, як ці тварини поводяться під час спарювання?

З дедалі більшою тривогою він спостерігав, як вони наближалися. Можливо, слід покликати Малкольма і порадитися з ним? Але, подумавши про це, він зрозумів, що імітуючи цей крик, він втрутився у навколишнє середовище, ввів нову змінну. Він зробив саме те, що, як він сам казав Торну, не має наміру робити. Звичайно, це було нерозумно. І, звичайно, не дуже важливо для ситуації в цілому. Але Малкольм напевно лаятиме його на всі заставки.

Левін опустив бінокль і дивився вперед. Глибокий трубний звук лунав у повітрі так голосно, що в нього боліли вуха. Земля почала трястися, аж схованка небезпечно захиталася з боку в бік.

О Боже, подумав він. Вони йдуть просто до мене. Він нахилився і неслухняними пальцями почав розв’язувати рюкзак, шукаючи рацію.

Проблеми еволюції

У трейлері Торн витягнув зневоднені продукти з мікрохвильовки і розклав їх на тарілки, що стояли на маленькому столику. Всі розгорнули їх і почали їсти. Малкольм тицьнув виделкою у свою страву.

— Що це таке?

— Куряча грудинка, запечена з травами, — сказав Торн.

Малкольм спробував шматочок і похитав головою.

— Хіба не чудова технологія? — сказав він. — Їм вдалося зробити її смак схожим на картон.

Малкольм глянув на двох дітлахів, які сиділи навпроти нього і енергійно їли. Келлі подивилася на нього і показала виделкою на книжки, прив’язані до полиці поруч зі столом.

— Є одна річ, якої я не розумію.

— Лише одна? — сказав Малкольм.

— Уся ця справа з еволюцією, — сказала вона. — Дарвін написав свою книжку давно, так?

— Дарвін видав «Походження видів» 1859 року, — відповів Малкольм.

— І тепер всі у це вірять, правда?

— Я думаю, буде справедливо сказати, що кожен науковець у світі згоден з тим, що еволюція є однією з характерних рис життя на Землі,— сказав Малкольм. — І що ми походимо від предків-тварин. Так.

— Добре, — сказала Келлі.— То в чому ж тоді проблема?

Малкольм посміхнувся.

— Проблема в тому, — сказав він, — що хоч всі й погоджуються з теорією еволюції, ніхто не розуміє, як вона працює. З теорією великі проблеми. І дедалі більше вчених це визнають.

Малкольм відсунув свою тарілку вбік.

— Доведеться відстежити шлях цієї теорії,— сказав він, — протягом пари століть. Почнемо з барона Жоржа Кюв’є — найвідомішого анатома того часу, який жив у інтелектуальному центрі світу, Парижі. Близько 1800 року люди почали викопувати старі кістки, і Кюв’є зрозумів, що вони належали тваринам, яких більше не існує. Це було проблемою, тому що в 1800 році вважалося, ніби всі види тварин, створені колись, живуть і досі. Ця ідея здавалася розумною, бо панувала думка, що вік Землі — лише кілька тисяч років. І тому що Бог, який створив усіх тварин, ніколи не дозволив би померти одному з його творінь. Тож вимирання вважалося неможливим. Кюв’є довго бився над цими викопними кістками, але зрештою дійшов висновку, що — з Божої чи не з Божої волі,— багато тварин вимерли — на його думку, внаслідок глобальних катастроф, на кшталт всесвітнього потопу.

— Добре…

— Так Кюв’є неохоче прийшов до того, що повірив у вимирання видів, — продовжував Малкольм, — але він ніколи не припускав існування еволюції. В уявленні Кюв’є еволюції ніколи не було. Одні тварини вмирали, інші виживали, але ніхто з них не еволюціонував, тварини не мінялися. Потім з’явився Дарвін, який сказав, що тварини справді розвиваються і що викопні кістки — це рештки вимерлих предків сучасних тварин. Висновки Дарвіна розчарували багатьох людей. Їм не подобалася думка про те, що Божі творіння змінюються, і нікому не хотілося бачити мавп у своєму родоводі. Це було соромно і прикро. Дискусія була запеклою. Але Дарвін накопичив величезну кількість фактичних даних — і зумів побороти опонентів. Так поступово його ідея еволюції була прийнята вченими по всьому світі. Але залишається питання: яким чином відбувається еволюція? Дарвін не мав на це хорошої відповіді.

— Природний відбір, — мовив Арбі.

— Так, це було пояснення Дарвіна. Навколишнє середовище чинить тиск, який є сприятливим для деяких тварин, і в наступних поколіннях вони розмножуються частіше, — так відбувається еволюція. Але як зрозуміли багато людей, природний відбір насправді не є поясненням. Це просто визначення — якщо тварина виживає, то вона пройшла відбір. Але за якими критеріями її відбирають? Як саме відбувається цей відбір? Дарвін не мав ані найменшого уявлення. Так само, як і будь-хто інший протягом наступних п’ятдесяти років.

— А як же гени? — спитала Келлі.

— Добре, — сказав Малкольм. — Чудово. Переходимо до XX століття. Роботи Менделя з рослинами знову відкриті.

Фішер і Райт займаються популяційними дослідженнями. Дуже скоро ми дізнаємося про те, що гени контролюють все, що пов’язане зі спадковістю. Згадайте, протягом всієї першої половини XX століття, під час Першої і Другої світових війн, ніхто не уявляв, що таке ген. Після відкриття Вотсона й Кріка 1953 року ми знаємо, що гени — це нуклеотиди, розташовані у подвійній спіралі. Чудово. А ще ми дізналися про мутацію. Тож наприкінці XX століття ми маємо теорію природного відбору, яка говорить, що мутації спонтанно виникають в генах, що навколишнє середовище сприяє корисним мутаціям, і з цього відбору відбувається еволюційний процес. Все просто й зрозуміло. Бог ні до чого. Ніякі вищі сили не беруть участі у роботі. Зрештою, еволюція — лише результат купи мутацій, внаслідок яких одні види виживають, інші вимирають. Так?

— Так, — сказав Арбі.

— А отут вже й виникають проблеми, — сказав Малкольм. — Перш за все, проблема часу. Одна-єдина бактерія — найдавніша форма життя — має дві тисячі ферментів. Вчені підрахували, скільки часу було потрібно, щоб випадковим чином зібрати ці ферменти з первинного бульйону. Вийшло, що на це мало піти від 40 до 100 мільярдів років. Але вік Землі — лише 4 мільярди років. Отже, шансів у неї було б мало. Особливо якщо згадати, що бактерії, як ми знаємо, з’явилися лише 400 мільйонів років тому. Життя з’явилося дуже швидко — і саме тому деякі вчені вирішили, що воно має позаземне походження. Хоча я думаю, що це просто ухилення від питання.

— Добре…

— По-друге, існує проблема координації. Якщо вірити сучасній теорії, то вся чудова складність життя — це не що інше, як накопичення випадкових подій — купа генетичних помилок, пов’язаних між собою. Проте коли ми уважно подивимося на тварин, здається, ніби багато елементів мали б розвиватися одночасно. Візьміть кажанів, які мають ехолокацію — вони пересуваються, орієнтуючись на звук. Щоб це стало можливим, повинні розвинутися багато чинників. Кажанам потрібен спеціальний голосовий апарат, щоб видавати ці звуки, особливі вуха, щоб чути ехо-сигнали, особливий мозок, щоб їх інтерпретувати, і особливе тіло, щоб падати вниз, налітати й ловити комах. Якщо всі ці речі не розвиваються одночасно, тоді немає переваг. І уявити собі, що ці речі відбуваються суто випадково — це все одно що думати, ніби торнадо може пронестися звалищем і випадково зібрати з деталей «Боїнг 747». В це дуже важко повірити.

— Добре, — сказав Торн. — Я згоден.

— Наступна проблема. Еволюція не завжди діє так, як мала б діяти сліпа сила. Деякі екологічні ніші не заповнюються. Певні рослини не з’їдають. А деякі тварини не дуже розвиваються. Акули за 160 мільйонів років майже не змінилися. Не змінилися й опосуми з того часу, як вимерли динозаври, тобто за 65 мільйонів років. Середовища, де живуть ці тварини, змінилися дуже сильно, а вони залишилися практично такі самі. Не точнісінько такі, але майже. Іншими словами, здається, що вони не відреагували на зміни у своєму навколишньому середовищі.

— Можливо, вони просто добре адаптувалися? — припустив Арбі.

— Можливо. Або, може, відбувається щось іще, чого ми не розуміємо.

— Наприклад?

— Наприклад, є інші правила, що впливають на результат.

— Ти хочеш сказати, що еволюція кимось спрямовується?

— Ні,— відповів Малкольм. — Це креаціонізм і це неправильно. Просто неправильно. Але я хочу сказати, що вплив природного відбору на гени — це ще не вся історія. Це занадто просто. Тут задіяні й інші сили. Молекула гемоглобіну являє собою білок, що ніби сандвіч обгортається навколо центрального атома заліза, який зв’язує кисень. Гемоглобін розширюється та стискається, коли поглинає та віддає кисень, ніби крихітні молекулярні легені. Тепер ми знаємо послідовність амінокислот, які складають гемоглобін. Але ми не знаємо, як їх скласти докупи. На щастя, нам не потрібно це знати, бо коли ти створюєш молекулу, вона складається сама. Самоорганізується. І знову й знову виявляється, що живі істоти мають здатність до самоорганізації. Протеїн складається. Ензими взаємодіють. Клітини вибудовуються, щоб сформувати органи, а органи вибудовуються, щоб сформувати цілісний організм. Організми об’єднуються у популяцію. А популяції організуються і стають частиною біосфери. З точки зору теорії складності, ми починаємо розуміти, як може відбутися ця самоорганізація і що вона означає. І це означає істотну зміну в тому, як ми розглядаємо еволюцію.

— Але, — сказав Арбі,— еволюція все одно мусить бути наслідком впливу навколишнього середовища на гени.

— Не думаю, що цього достатньо, Арбі,— відповів Малкольм. — Я думаю, що тут є більше чинників, — їх має бути більше, навіть для того, щоб пояснити, як виник наш власний вид. Близько трьох мільйонів років тому, — продовжив він, — деякі види африканських приматів, які жили на деревах, спустилися на землю. У цих приматах не було нічого особливого. Мозок в них був маленький і вони не були надто розумними. У них не було пазурів або гострих зубів для захисту. Вони не були сильними чи прудкими. У них, звичайно, не було жодних шансів поряд із леопардом. Але саме тому, що вони були низенькими, ці примати почали вставати на задні лапи, щоб піднятися над високою африканською травою. Так все й почалося — зі звичайних мавп, які намагалися щось побачити за травою. Минав час, мавпи все більше часу проводили у вертикальному положенні. Це залишало вільними їхні руки, тож вони могли робити різні речі. Як і всі мавпи, вони користувалися знаряддями. Шимпанзе, наприклад, використовують прутики, щоб ловити термітів тощо.

З часом наші мавпячі предки створили складніші інструменти. Це стимулювало їхній мозок розвиватися за своїми розмірами та складністю. Все почало відбуватися за спіраллю: складні мізки викликали створення більш складних інструментів. І в еволюційному плані наш мозок буквально вибухнув. Приблизно за мільйон років він збільшився вдвічі. І це створило для нас проблеми.

— Які?

— Наприклад, при народженні. Великий мозок не може пройти через пологовий канал — а це означає, що під час пологів помирають і мати, і дитина. Це не дуже добре. Якою була відповідь еволюції? Зробити так, щоб людські немовлята народжувалися на найбільш ранньому етапі розвитку, коли їхній мозок достатньо малий, щоб пройти через таз. Це схоже на сумчастих тварин — їхній розвиток відбувається здебільшого поза тілом матері. Мозок людського малюка збільшується вдвічі під час першого року життя. Це гарне рішення проблеми з народженням, але воно створює інші проблеми. Це означає, що людські діти будуть безпомічними довгий час після того, як народилися. Немовлята багатьох ссавців можуть ходити вже за кілька хвилин після народження. Інші починають ходити вже за кілька днів або тижнів. Але людські немовлята не можуть ходити протягом цілого року. Прогодувати себе вони не можуть ще довше. Тож першою платою за великий мозок стало те, що наші предки були змушені розвиватися далі, створювати стабільні суспільні організації, що дозволяли догляд за дітьми протягом років. Ці абсолютно безпорадні діти з великими мізками змінили суспільство. Але не це було найважливішим наслідком.

— Ні?

— Ні. Народитися в незрілому стані — це означає, що людські немовлята мають несформовані мізки. Вони не народжуються з великою кількістю інстинктів, вродженої поведінки. Новонароджений може інстинктивно смоктати і хапатися за щось, але це і все. Складна людська поведінка взагалі не є інстинктивною. Тож людським спільнотам довелося розвивати освіту, щоб тренувати мізки своїх дітей, вчити їх, як треба діяти. Кожне людське суспільство витрачає величезну кількість часу й енергії, навчаючи своїх дітей, як правильно поводитися. Погляньте на більш примітивне суспільство, десь у джунглях, і ви побачите, що кожна дитина там народжується серед мережі дорослих, які відповідальні за її дорослішання. Не лише батьки, а й тітки, дядьки, дідусь з бабусею та племінні старійшини. Одні вчать дитину полювати, збирати їжу або плести; інші — розповідають про секс та війну. Але обов’язки чітко визначені, і якщо в дитини немає, скажімо, брата матері, щоб здійснювати конкретну просвітницьку роботу, то люди збираються разом і призначають заміну. Тому що виховання дітей є, в деякому сенсі, причиною, з якої суспільство існує в першу чергу. Це найголовніше, що відбувається, і це кульмінація всіх інструментів, мови і соціальної структури, яка склалася. Тож нині, за кілька мільйонів років, у нас є діти, які користуються комп’ютерами.

Якщо ця картина справжня, то як діє природний відбір? Чи діє він на тіло, збільшуючи мозок? Чи діє він на послідовність розвитку, виштовхуючи на світ немовлят? Чи впливає на соціальну поведінку та догляд за дітьми? Чи, може, він впливає на все — на тіло, розвиток та соціальну поведінку?

— Скрізь і одночасно, — сказав Арбі.

— Я думаю, що так і є,— погодився Малкольм. — Але також можуть існувати якісь іще частини цієї історії, що виникли автоматично внаслідок самоорганізації. Наприклад, немовлята всіх видів мають характерний зовнішній вигляд. Великі очі, великі голови, маленькі личка, неузгоджені рухи. Це стосується дітей, цуценят і пташенят. І це, здається, спонукає дорослих всіх видів ставитися до них ніжно. У певному сенсі, можна сказати, що зовнішність немовляти, схоже, самоорганізує поведінку дорослих. І в нашому випадку теж.

— Який це має стосунок до вимирання динозаврів? — спитав Торн.

— Принципи самоорганізації можуть діяти на гірше або на краще. Подібно до того, як самоорганізація може координувати зміни, вона може привести популяцію до занепаду і спричинити втрату нею певних навичок. На цьому острові я сподіваюся побачити самоорганізовану адаптацію у поведінці справжніх динозаврів — і це розповість нам, чому вони вимерли. Насправді я впевнений, що ми вже знаємо, чому вимерли динозаври.

Писнуло радіо.

— Браво, — почувся у динаміку голос Левіна. — Я не зміг би краще сказати. Але, може, вам краще побачити, що тут коїться назовні? Паразаври роблять щось дуже цікаве, Іяне.

— Що?

— Вийди й подивися.

— Діти, — сказав Малкольм, — лишайтеся тут і дивіться на монітори. — Він натиснув на кнопку. — Ричарде, ми вже йдемо.

Паразаври

Ричард Левін схопився за поручні схованки і напружено спостерігав. Просто перед ним у полі зору з’явилася велична голова паразавра. Череп качконосого гадрозавра був три фути завдовжки, але за рахунок довгого рогатого гребеня, що розширювався назад, у повітрі він здавався більшим.

У міру того, як наближалася тварина, Левінові ставало дедалі краще видно зелені плями на голові. Він побачив довгу могутню шию, важкий тулуб зі світло-зеленим низом живота. Паразауролоф був дванадцять футів заввишки, майже як великий слон. Його голова була майже на одному рівні з підлогою схованки. Тварина невпинно йшла в його напрямку, від її кроків двигтіла земля. За кілька секунд він побачив, як з’явилася друга голова, потім третя, четверта. Тварини сурмили і, вишикувавшись у шеренгу, рухалися до нього.

За якусь мить вожак наблизився до схованки. Левін затамував подих, спостерігаючи за ним. Тварина дивилася на нього, її великі карі очі вивчали його. Динозавр облизав свої губи темно-багряним язиком. Вишка трусилася від його кроків. А потім він пройшов повз, рухаючись в напрямку джунглів, що були за нею. Невдовзі за ним пройшла і друга тварина.

Третій динозавр зачепив вишку, трохи її гойднувши. Здавалося, він і не помітив її і, як і раніше, невпинно йшов далі. Так само робили й інші. Один за одним, вони зникали у густих заростях, що були за схованкою. Земля перестала вібрувати. Саме тоді він побачив звірину стежку, що проходила повз схованку і зникала у джунглях.

Левін з полегшенням зітхнув.

Його тіло повільно розслабилося. Він підняв бінокль і глибоко вдихнув, заспокоюючись. Паніка зникла. Він почувався краще.

А потім він подумав: що вони роблять? Куди йдуть? Поведінка паразаврів здалася йому дуже дивною. Вони були в оборонній позиції, коли їли, але тепер, під час руху, вишикувалися в одну шеренгу, що зруйнувало звичайний згрупований стрій стада і зробило кожну тварину вразливою перед нападом хижаків. Однак ця поведінка явно була організованою. Такий рух у шерензі теж мав якусь мету.

Але яку?

Тепер, коли вони перебували в джунглях, тварини почали низько й коротко сурмити. У нього знову з’явилося відчуття, що це якийсь голосовий сигнал, який має свідчити про зміну позиції. Можливо, він потрібен для членів стада, які рухалися крізь джунглі, щоб відстежувати місце перебування кожного з них.

Але чому вони змінили своє місце?

Він, звичайно, не міг дізнатися про це тут, стоячи на вишці. Він завагався, прислухаючись до них, а потім рішуче перекинув ногу через поручні і швидко спустився вниз.

Період полювання

Вона відчула тепло й вологу. Щось шорстке, ніби наждачний папір, шкрябнуло її обличчя. Потім ще раз пройшлося по щоці. Сара Гардінг закашлялася. Щось крапало їй на шию. Запах був дивний — солодкуватий, ніби африканське пиво, що перебродило. Почулося якесь шипіння. Потім щось шкрябнуло її знову, пройшовшись від шиї до щоки.

Вона повільно розплющила очі і побачила морду коня. Великі тьмяні кінські очі з м’якими віями дивилися на неї. Кінь облизував її язиком. Це майже приємно, подумала вона, майже заспокійливо. Лежати на спині у багнюці, з конем…

Але це був не кінь.

Вона раптом побачила, що голова занадто вузька, писок надто конічний, і пропорції не ті. Вона повернулася, щоб подивитися і побачила, що голова маленька, і веде до дивовижно товстої шиї і важкого тулуба…

Вона схопилася, насилу піднявшись на коліна.

— Боже мій!

Її раптовий рух злякав велику тварину, яка стривожено форкнула і повільно рушила геть. Вона зробила кілька кроків багнистим берегом, а потім зупинилася, з докором дивлячись на Сару.

Тепер Гардінг вже могла її повністю роздивитися: маленька голова, товста шия, величезне незграбне тіло з двома рядами п’ятикутних пластин, що розташувалися вздовж гребеня на спині. Хвіст із шипами, що волочився по землі.

Жінка кліпнула.

Цього не може бути.

Її збентежений і приголомшений мозок підшукав ім’я цієї істоти, повернувши його з далекого дитинства.

Стегозавр.

Дідько, це був стегозавр.

На її подив, у пам’яті спливла біла й чистенька лікарняна палата, де вона навідувала Іяна Малкольма, який у своєму маренні бурмотів імена кількох динозаврів. Вона завжди щось підозрювала.

Але навіть зараз, зіткнувшись з живим стегозавром, вона відразу подумала, що це мабуть, якийсь фокус. Сара скоса глянула на тварину, шукаючи шов у костюмі, механічні суглоби під шкірою. Але шкіра була без швів і тварина рухалася злагоджено та органічно. Її очі знову повільно блимнули. Потім стегозавр відвернувся від неї, підійшов до води і почав плескати по ній своїм великим шорстким язиком.

Язик був темно-синім.

Як це могло бути? Темно-синій від венозної крові? Він холоднокровний? Ні. Ця тварина рухалася занадто гладко; в неї були впевненість та байдужість теплокровної істоти. Ящірки та рептилії, здавалося, завжди звертали увагу на температуру довкілля. Ця істота поводилася зовсім не так. Вона стояла в затінку, пила холодну воду, байдужа до таких речей.

Вона подивилася на свою сорочку, і помітила пінисту слину, що стікала з її шиї і розтікалася далі. Вона торкнулася її пальцями. Слина була теплою.

Так, він був теплокровним.

Вона втупилася в нього.

Шкіра стегозавра мала галькову текстуру, але не була лускатою, як у рептилії. Це більше було схоже на шкіру носорога, подумала вона. Або африканського кабана, хіба що шкіра була повністю голою, без щетини.

Стегозавр повільно рухався. Його морда мала мирний, навіть дурнуватий вираз. І, мабуть, він таки тупий, подумала вона, знову глянувши на його голову. Черепна коробка була значно менша, ніж у коня. Замала для тіла з такою масою.

Вона піднялася на ноги і застогнала. Боліло все тіло. Кожна кінцівка і м’яз. Тремтіли ноги. Сара зітхнула.

Пройшовши кілька ярдів, стегозавр зупинився і глянув на неї, сприймаючи її новий вигляд у вертикальному стані. Оскільки вона не рухалася, він знову збайдужів і повернувся до річки пити воду.

— Хай йому грець, — тільки й вимовила вона.

Гардінг глянула на годинник. Було вже о пів на другу, сонце ще знаходилося високо над головою. Вона не могла використовувати сонце для навігації, а в другій половині дня було дуже спекотно. Вона вирішила, що краще їй спробувати відшукати Малкольма й Торна. Босоніж і насилу рухаючись, відчуваючи біль у м’язах, вона попрямувала до джунглів, подалі від річки.

Пройшовши півгодини, вона відчувала сильну спрагу, але вже привчила себе довго обходитися без води під час перебування в африканській саванні. Вона продовжувала йти, байдужа до власного дискомфорту. Коли вона наблизилася до верхньої частини хребта, то вийшла на звірину стежку, — широку ґрунтову дорогу, що вела крізь джунглі. Стежкою йти було легше і, пройшовши хвилин із п’ятнадцять, вона почула збуджений гавкіт звідкись попереду. Це нагадало їй про собак, і вона обережно продовжила рух.

За кілька секунд щось затріщало у підліску, одночасно з кількох напрямків, і раптом темно-зелена тварина, схожа на ящірку, вирвалася з заростей з величезною швидкістю, скрикнула і перестрибнула через неї. Вона інстинктивно нагнулася і ледь встигла отямитися, як з’явилася друга тварина і промчала повз неї. За якісь хвилини повз неї пробігло ціле стадо тварин з усіх боків, виючи від страху, а потім одна з них зачепила її і збила з ніг. Вона впала на землю, а навколо неї стрибали й падали інші тварини.

За кілька футів від стежки вона помітила величезне дерево, в якого низько звисали гілки. Вона діяла не думаючи: схопилася на ноги, взялася за гілку і вилізла на неї, потім вище і вище. Щойно вона опинилася у безпеці, як під деревом пробіг новий динозавр, з гострими пазурами, який переслідував цих зелених істот. Коли він пробігав, вона помітила, що в нього темне тіло шість футів заввишки, з червонуватими смугами, наче в тигра. Незабаром з’явилася друга смугаста тварина, потім третя — ціла зграя хижаків, які сичали й гарчали, переслідуючи зелених динозаврів.

За роки польових досліджень Сара навчилася автоматично рахувати тварин, які пробігали повз неї. За її підрахунками, смугастих хижаків було десять, і це відразу ж її зацікавило. Це здалося їй нерозумним. Щойно зник останній хижак, вона зістрибнула на висушену землю і рушила за ними. Це був нерозумний вчинок, але цікавість була сильніша за Сару.

Вона гналася за ними, піднімаючись вгору, але ще не діставшись вершини. За гарчанням та ревом хижаків зрозуміла, що вони таки піймали якусь тварину. Згори вона побачила, як вони вбивають свою жертву.

Це було зовсім не схоже на те, що вона бачила в Африці. На рівнині Серонера цей процес мав власний порядок, був доволі передбачуваним і в певному сенсі майже урочистим.

Найбільші хижаки, леви або гієни, підходили до туші найближче, і їли м’ясо разом з дитинчатами. Далі своєї черги чекали грифи та африканські марабу, а ще далі насторожено кружляли шакали та інші дрібні падальники. Після того, як великі хижаки завершували свою трапезу, підходили менші тварини. Різні тварини ласували різними частинами тіла: гієни та грифи їли кістки; шакали обгризали скелет начисто. Такий порядок існував щодо будь-якої жертви, і тому навколо здобичі було дуже мало чвар або бійок за їжу.

Але тут вона побачила натовп і несамовите пожирання здобичі. На тварину відразу ж накинулися смугасті хижаки, люто відриваючи шматки від туші, час від часу зупиняючись і з гарчанням відбиваючись один від одного. Їхня боротьба була неймовірно жорстокою — один хижак вкусив сусіда, завдавши йому глибоку рану в боці. Кілька інших хижаків відразу заклацали зубами біля тієї ж тварини, яка з сичанням покульгала геть, стікаючи кров’ю. Відійшовши, поранений хижак відігрався на іншому, вкусивши його за хвіст і серйозно поранивши.

Молодий динозавр, приблизно вдвічі менший за інших, проштовхувався вперед, намагаючись і собі вхопити шматок туші, але дорослі не хотіли звільняти для нього місце. Натомість вони гарчали і люто огризалися. Молодик змушений був швидко відстрибнути назад, щоб ухилитися від гострих, мов бритва, ікол дорослих. Малят Гардінг взагалі не помітила. Це була спільнота жорстоких дорослих.

Поки вона спостерігала за великими хижаками, їхні голови й тіла вкрилися кров’ю, на черевах та шиях було видно чимало шрамів. Очевидно, це були швидкі й розумні тварини, однак вони постійно боролися. Невже саме так і розвинулася їхня соціальна організація? Якщо так, то це рідкісний випадок.

Тварини багатьох видів боролися за їжу, територію та парування, однак у цих боях агресія часто була показною та ритуальною; серйозних травм завдавали дуже рідко. Звичайно, були й винятки. Коли самці-бегемоти боролися за контроль над гаремом, вони часто серйозно ранили інших самців. Але все одно не було нічого подібного до того, що вона бачила зараз.

Поки вона спостерігала, поранений динозавр підкрався і вкусив ще одного хижака, який заревів і стрибнув на нього, вдаривши довгим пазуром на нозі. Пораненого вмить розпатрали — через широку рану вивалилися бліді кільця кишечника. Тварина з виттям впала на землю, і троє дорослих відразу ж відвернулися від здобичі і стрибнули до її тіла, почавши жадібно його шматувати.

Гардінг заплющила очі і відвернулася. Це був інший світ, який вона зовсім не розуміла. Шокована, вона попрямувала вниз схилом, обережно рухаючись подалі від місця вбивства.

Шум

«Форд Експлорер» безшумно рухався серед джунглів. Вони їхали звіриною стежкою, що тяглася гребенем хребта, повертаючись до схованки у долині.

За кермом був Торн. Він сказав Малкольмові:

— Ти раніше казав, що знаєш, чому вимерли динозаври…

— Ну, я впевнений, що так, — відповів Малкольм. — Основна ситуація досить проста. — Він посовався на сидінні.— Динозаври виникли у тріасовому періоді, близько 200 мільйонів років тому. Протягом наступних періодів — юрського та крейдяного — вони набули поширення. Доволі довгий період часу — приблизно 150 мільйонів років — вони були домінуючою формою життя на цій планеті.

— З огляду на те, що ми тут існуємо лише 3 мільйони років, — додав Едді.

— Давай не будемо гнути кирпу, — відповів Малкольм. — Три мільйони років тут існують деякі карликові мавпи. Але не ми. Істоти, яких чітко можна визначити як людей, існують на цій планеті лише тридцять п’ять тисяч років, — сказав він. — Саме тоді наші предки розмальовували печери у Франції та Іспанії мисливськими сценами, щоб їм пощастило на полюванні. В історії Землі це — ніщо. Ми щойно приїхали.

— Гаразд.

— І, звичайно, навіть 35 тисяч років тому ми вже змушували види вимирати. Печерні люди так багато полювали, що тварини вимерли на кількох континентах. У Європі були леви й тигри. У Лос-Анжелесі — жирафи й носороги. Дідько, та 10 тисяч років тому предки корінних американців полювали на мамонтів, доки ті не вимерли. У цій людській тенденції немає нічого нового…

— Іяне…

— Ну, але це факт, що ваші сучасні ідіоти думають, ніби відкрили щось нове…

— Іяне. Ти говорив про динозаврів.

— Правильно. Про динозаврів. Хай там як, а протягом 150 мільйонів років динозаври були настільки успішними, що у крейдяному періоді налічувався 21 їхній основний вид! Деякі, наприклад, камаразаври та фаброзаври, вимерли. Але переважна більшість видів динозаврів активно жили протягом усього крейдяного періоду. І потім, близько 65 мільйонів років тому, кожен вид раптом вимер. Лише птахи залишилися. Тож питання в тому… Що це було?

— Я думав, ти знаєш, — сказав Торн.

— Ні, я маю на увазі, що це був за звук? Ти щось чув?

— Ні,— відповів Торн.

— Зупини машину, — сказав Малкольм.

Торн зупинив «Експлорер» і вимкнув двигун. Вони опустили вікна і до кабіни увірвалася полуднева спека. Не було жодного вітерцю. Чоловіки прислухалися.

Торн знизав плечима.

— Нічого не чую. Ти думаєш…

— Тс-с, — сказав Малкольм. Він приклав руку до вуха і висунув голову в вікно, уважно прислухаючись. За мить він заліз назад. — Будь я проклятий, якщо я не чув звук двигуна.

— Двигуна? Ти кажеш про двигун внутрішнього згоряння?

— Так. — Він вказав на схід. — Було схоже, ніби цей звук лунав звідти.

Вони знову прислухалися і нічого не почули.

Торн похитав головою.

— Я не можу уявити тут бензинового двигуна, Іяне. Тут і бензину немає, щоб його запустити.

Писнуло радіо.

— Докторе Малкольм. — Це був Арбі, у трейлері.

— Так, Арбі.

— Хто тут іще є, на острові?

— Що ти маєш на увазі?

— Увімкніть ваш монітор.

Торн клацнув кнопку на приладовій панелі. Вони побачили зображення з однієї з камер безпеки. На екрані був спуск у вузьку, круту східну долину. Вони побачили схил пагорба, під деревами було темно. Гілка дерева затуляла більшу частину кадру. На екрані було тихо. Жодних ознак діяльності.

— Що ти там побачив, Арбі?

— Просто спостерігайте.

Через листя Торн побачив, як промайнув одяг кольору хакі, потім знову. Він зрозумів, що це була людина, яка наполовину ішла, наполовину ковзала, спускаючись зарослим джунглями схилом у долину. Невисока, з темним волоссям.

— Хай мені трясця, — з усмішкою мовив Малкольм.

— Ти знаєш, хто це?

— Звичайно. Це Сара.

— Ну тоді нам краще поїхати і забрати її звідти. — Торн потягнувся до радіо і натиснув на кнопку. — Ричарде, — сказав він.

Відповіді не було.

— Ричарде, ти мене чуєш?

Знову тиша.

Малкольм зітхнув.

— Чудово. Він не відповідає. Мабуть, вирішив піти на прогулянку. Все ганяється за своїми дослідженнями…

— От цього я й боюся, — відповів Торн. — Едді, відчепи мотоцикл і глянь, що там зараз робить Левін. Візьми з собою гвинтівку. А ми поїдемо по Сару.

Стежка

Левін пішов звіриною стежкою, заглиблюючись в темряву джунглів. Паразаври були десь попереду і робили чимало шуму, продираючись крізь папороті та пальми. Принаймні тепер він зрозумів, чому вони вишикувалися в одну шеренгу — по-іншому пройти крізь густі зарості тропічного лісу було неможливо.

Вони не переставали подавати голосові сигнали, але тепер Левін помітив, що вони мають інший характер — стали більш високими і збудженішими. Він поспішив уперед, спотикаючись об мокрі пальмові гілки, що були вищі за нього, йдучи второваним шляхом. Прислухаючись до криків тварин попереду, він також став помічати характерний запах, гострий та кисло-солодкий. В нього було відчуття, що цей запах посилюється.

Але попереду щось відбувалося, в нього не було жодних сумнівів. Сигнали паразаврів тепер стали короткими, перетворившись на якийсь гавкіт. У них відчувалося якесь хвилювання. Але що могло хвилювати тварину дванадцять футів заввишки та тридцять футів завдовжки?

Його переповнювала цікавість. Левін побіг через джунглі, відштовхуючи пальми вбік, перестрибуючи через повалені дерева. У заростях попереду він почув звук, схожий на шипіння або розбризкування, а потім один з паразаврів видав довгий, низький сигнал, схожий на сурмління.

Едді Карр доїхав на мотоциклі до схованки і зупинився. Левін пішов. Він оглянув землю довкола і побачив багато глибоких слідів тварин. Сліди були великими, близько двох футів в діаметрі і, схоже, вели у джунглі за вежею.

Уважно оглянувши землю, він побачив і свіжі сліди від черевиків. Це була підошва марки «Асоло»[23]; він впізнав черевики Левіна. У деяких місцях відбитки черевиків перетинали сліди тварин, — це означало, що вони були зроблені пізніше. Сліди від черевиків також вели вглиб лісу.

Едді Карр вилаявся. Менш за все він хотів лізти у джунглі. Від самої думки про це в нього починали бігати мурахи по шкірі. Але який в нього був вибір?

Він мусив повернути Левіна. Цей хлопець, подумав він, стає справжньою проблемою. Едді зняв з плеча гвинтівку, прикріпив її збоку від керма мотоцикла. Потім крутнув ручки і байк тихо рушив уперед, в темряву.

Серце Левіна калатало від хвилювання, коли він відштовхнув останню з пальм. Він різко зупинився. Просто перед ним хитався вперед-назад високий паразавр. Тварина стояла до нього спиною, вивергаючи на землю потужний потік сечі. Левін відстрибнув убік. За найближчою твариною він побачив галявину, витоптану незліченними ногами тварин. Паразаври розташувалися на галявині в різних позиціях і всі разом займалися сечовипусканням.

То вони вбиральню тут влаштували, подумав він. Це було дивовижно і неочікувано.

Багато сучасних тварин, в тому числі носороги й олені, воліли випорожнюватися в певних місцях. І у багатьох випадках поведінка стада була скоординованою. Така поведінка зазвичай вважається способом мітити територію. Але ніхто не підозрював, що динозаври теж діяли у такий спосіб.

На очах Левіна паразаври завершили сечовипускання і кожен перемістився на кілька футів вбік. Потім вони випорожнилися — знову ж таки в унісон. Кожен паразавр наклав величезну купу посліду солом’яного кольору. Усі тварини в стаді супроводжували цей процес сурмлінням, видаючи одночасно величезну кількість кишкових газів із запахом метану.

Позаду нього хтось прошепотів:

— Дуже приємно.

Він повернувся і побачив Едді Карра, який сидів на мотоциклі. Він помахав рукою перед обличчям.

— Динозаври пердять, — сказав він. — Краще не запалювати тут сірників, бо змете вибухом…

— Тс-с, — прошипів Левін, сердито хитаючи головою. Він повернувся до паразаврів. Не було часу відволікатися на цього вульгарного молодого дурника. Деякі з тварин нахилилися і почали лизати калюжі сечі. Без сумніву, вони хотіли поновити запаси втрачених поживних речовин, подумав він. Можливо, солі. Можливо, гормонів. А може, це було щось сезонне. А може…

Левін повільно просунувся вперед.

Вони так мало знали про цих істот. Вони навіть не знали основних фактів про їхнє життя — як вони їли, випорожнювалися, спали, розмножувалися. В цих давно зниклих тваринах еволюціонував цілий світ складних, взаємопов’язаних моделей поведінки. Їх вивчення тепер могло б стати справою життя для десятків науковців. Але цього, мабуть, ніколи не станеться. Все, на що він міг сподіватися — це зробити кілька припущень, кілька простих висновків, що були лише легким ковзанням по поверхні їхнього складного життя.

Паразаври засурмили і попрямували вглиб лісу. Левін рушив за ними.

— Докторе Левін, — тихо наказав Едді.— Сідайте на мотоцикл. Негайно.

Левін не звернув на нього уваги, але коли великі тварини пішли, він побачив десятки крихітних зелених динозаврів, які, цвірінькаючи, висипали на галявину. Він відразу ж зрозумів хто це — Procompsognathus triassicus. Маленькі падальники, знайдені Фраасом у Баварії 1913 року. Левін зачаровано витріщився на них. Звичайно, він добре знав цих тварин, але лише з реконструкцій, бо ніде в світі не вдалося знайти повного кістяка прокомпсогната. Найбільш повні дослідження зробив Остром, але він працював зі скелетом, що був сильно подрібненим та фрагментарним. У описі Острома були відсутні хвіст, шия, передні кінцівки тварин. Але тут прокомпсогнати були повністю сформовані й активні, вони стрибали навколо, ніби курчата. В нього на очах компі почали їсти свіжі екскременти та пити залишки сечі. Левін насупився. Невже це частина звичної поведінки падальника?

Він не був упевнений…

Левін просунувся вперед, щоб роздивитися їх ближче.

— Докторе Левін! — знову сердито зашепотів Едді.

Цікаво, що компі їли лише свіжий послід, а не висохлі купки, що їх було повно на галявині. Які б поживні речовини вони не намагалися отримати з гною, ці речовини могли бути лише в свіжих зразках. Це дозволяло припустити, що є якийсь білок або гормон, що розкладеться за деякий час. Мабуть, йому слід взяти свіжий зразок для аналізу. Він засунув руку в кишеню сорочки і витягнув пластиковий пакетик. Він рухався серед компі, яких, здавалося, анітрохи не хвилювала його присутність.

Він присів біля найближчої купи гною і потягнувся до неї.

— Докторе Левін!

Він озирнувся, роздратований, і в цей момент один з компі стрибнув уперед і вкусив його за руку. Інший заскочив йому на плече і вп’явся зубами у вухо. Левін закричав і підвівся. Компі зістрибнули на землю і подалися геть.

— Дідько! — сказав він.

Едді завів мотоцикл.

— Досить, — сказав він. — Сідайте на мотоцикл, чорт забирай. Ми їдемо звідси.

Гніздо

Червоний «Джип Вранглер» зупинився. Просто перед ними була звірина стежка, що йшла крізь зарості на галявину. Вона була широка та брудна, втоптана великими тваринами. У багнюці було добре видно великі, глибокі сліди.

З галявини почувся низький звук, схожий на ґелґотіння дуже великих гусей. Доджсон сказав:

— Добре. Дай мені коробку.

Кінг нічого не відповів.

— Яку коробку? — спитав Базелтон.

Не відриваючи погляду від галявини, Доджсон відповів:

— На сидінні поруч з вами лежить чорна коробка і акумуляторна батарея. Дайте їх мені.

Базелтон гмикнув:

— Вона важка.

— Це через конічні магніти. — Доджсон простягнув руку назад, узяв коробку з чорного анодованого металу. Вона була завбільшки із взуттєву, тільки на кінці розширювалася конусом. Знизу було прикріплено пістолетне руків’я. Доджсон причепив акумуляторну батарею до пояса і підключив її до коробки. Потім підняв її вгору. Ззаду коробки були кнопка та шкала.

— Батарея заряджена? — спитав Доджсон.

— Так, — відповів Кінг.

— Добре, — сказав Доджсон. — Я піду до гнізда першим. Буду налаштовувати коробку, щоб позбутися тварин. Ви двоє йдете за мною і, щойно тварини підуть, кожен візьме з гнізда одне яйце. Потім ви йдете звідти і відносите їх до машини. Я йду останнім. Потім ми звідси їдемо. Ясно?

— Так, — сказав Базелтон.

— Добре, — сказав Кінг. — А що це за динозаври?

— А біс його знає,— відповів Доджсон, вилізаючи з машини. — Чи не все одно? Просто дотримуйтеся процедури. — Він обережно зачинив двері.

Інші вилізли з машини і рушили вперед мокрою стежкою. Ноги хлюпали в багнюці. Звуки з галявини лунали й далі. Для Доджсона це означало, що там багато тварин.

Він відсунув вбік останню гілку папороті і побачив їх.

Це було велике місце гніздування, з чотирма чи п’ятьма низькими земляними насипами, що були вкриті травою. Насипи були близько семи футів заввишки і десь із три фути завглибшки. Їх оточували двадцять дорослих тварин бежевого кольору — ціле стадо динозаврів. Дорослі були великі, тридцять футів завдовжки і десять футів заввишки, і всі ґелґотали й пирхали.

— О Боже, — вимовив Базелтон, не відводячи очей.

Доджсон похитав головою.

— Це майязаври, — прошепотів він. — 3 ними буде простіше простого.

Майазаври отримали свою назву від палеонтолога Джека Горнера. До нього вчені припускали, що динозаври кидають свої яйця, як і більшість рептилій. Ці припущення вписувалися у стару картину динозаврів як холоднокровних плазунів; вони вважалися одинаками; на стінах музеїв рідко зображували більш ніж одного динозавра від кожного виду — тут бронтозавр, там стегозавр або трицератопс, який пробирається крізь болота. Але розкопки Горнера у Монтані дали чіткий та однозначний доказ того, що принаймні один з видів гадрозаврів схильний до складного гніздування та батьківської поведінки.

Горнер відобразив цю поведінку у назві, яку дав цим істотам — майязавр, що означало «ящірка — хороша мати».

Спостерігаючи за ними зараз, Доджсон бачив, що майязаври — справді уважні батьки. Великі дорослі кружляли навколо гнізд, обережно рухаючись, щоб не зачепити дрібні земляні насипи. Бежеві майязаври мали великі голови, які закінчувалися широкою пласкою мордою, що нагадувала качиний дзьоб. Вони набирали повні роти трави та кидали її на яйця, що лежали у насипах. Він знав, що у такий спосіб вони регулювали температуру яєць. Якщо ці величезні тварини спробували б сісти на яйця, то просто розчавили б їх. Тому замість цього вони клали на яйця шар трави, що затримував тепло і підтримував у яйцях більш постійну температуру. Тварини безперервно працювали.

— Вони величезні,— сказав Базелтон.

— Вони не більш, ніж гігантські корови, — відповів Доджсон. Хоча майазаври і були великими, вони були травоїдними і мали покірні, трохи дурнуваті манери, як у корів. — Готові? Пішли.

Він підняв коробку як пістолет і ступив уперед, в поле зору майязаврів.

Доджсон очікував якоїсь серйозної реакції від майязаврів, коли ті його побачать, але вони взагалі ніяк не зреагували. Схоже, вони майже не помітили його. Один або двоє дорослих глянули на нього порожнім поглядом, а потім відвели очі. Тварини продовжували кидати траву на овальні білі яйця, що були близько двох футів завдовжки — приблизно вдвічі більші за страусячі. Завбільшки з невеликий пляжний м’яч. Жодна тварина ще не вилупилася.

Кінг та Базелтон вийшли і стали поруч із ним на галявині. Проте майязаври ігнорували й їх.

— Дивовижно, — сказав Базелтон.

— То краще для нас, — відповів Доджсон. І увімкнув коробку.

Безперервний, пронизливий вереск заповнив галявину. Майязаври відразу ж повернулися на звук, з ґелґотінням піднявши голови. Вони здавалися схвильованими, розгубленими. Доджсон повернув ручку, і вереск став іще оглушливішим.

Майязаври збилися в купу у дальньому кутку галявини. Кілька тварин з переляку обмочилися. Деякі відійшли в хащі, кинувши гнізда. Вони були схвильовані, але залишалися осторонь.

— Тепер пішли, — сказав Доджсон.

Кінг підійшов до найближчого гнізда і аж крекнув, піднявши яйце. Він ледь міг охопити його руками. Майязаври заґелґотали на нього, але ніхто з дорослих не рушив уперед. Потім до гнізда підійшов Базелтон, взяв яйце і пішов слідом за Кінгом до машини.

Доджсон відступав назад, наставивши коробку на дорослих. На краю галявини він вимкнув звук.

Майязаври відразу ж повернулися, голосно ґелґочучи. Але щойно дорослі підійшли до гнізд, вони, здавалося, забули, що відбулося. За кілька секунд вони припинили ґелґотати і почали кидати траву на яйця. Вони не звернули уваги на Доджсона, коли той залишив галявину і рушив назад звіриною стежкою.

«Дурні звірі», — подумав Доджсон, йдучи до машини. Базелтон та Кінг вмощували яйця у пінопластові контейнери, ретельно підганяючи під них упаковку. Обидва посміхалися, наче діти.

— Це було дивовижно!

— Чудово! Фантастично!

— Що я вам казав? — відповів Доджсон. — Це дуже легко. — Він глянув на годинник. — 3 таким темпом ми завершимо все менш ніж за чотири години.

Він сів за кермо і увімкнув двигун. Базелтон сів на заднє сидіння. Юнг вмостився на пасажирському сидінні і дістав мапу. — Наступне гніздо, — мовив Доджсон.

Схованка на висоті

— Кажу ж тобі, все нормально, — роздратовано сказав Левін. Він спітнів у задушливому повітрі під алюмінієвим дахом схованки. — Глянь, він навіть шкіру не розірвав. — Він простягнув руку. Там було червоне півколо, що залишилося від зубів компі.

Едді, який стояв позаду нього, сказав:

— Так, добре, але ж вухо в тебе трохи кровоточить.

— Я нічого не відчуваю. Там не може бути проблем.

— Ні, там нічого поганого, — сказав Едді, відкриваючи аптечку. — Але я б краще промив це місце.

— А я, — відповів Левін, — краще продовжу спостереження. Динозаври були трохи більше ніж за чверть милі від нього, і він міг добре їх роздивитися. У нерухомому полудневому повітрі він чув їхнє дихання.

Або принаймні міг би чути, якби цей парубок залишив його самого.

— Слухай, — сказав йому Левін. — Я знаю, що я тут роблю. Ти прийшов в кінці дуже цікавого й успішного експерименту. Насправді я кликав динозаврів до себе, імітуючи їхній крик.

— Кликав до себе? — повторив Едді.

— Так. Саме це і потягнуло їх до лісу в першу чергу. Тому я думаю, що мені зараз навряд чи потрібна твоя допомога…

— Річ у тім, — перебив його Едді,— що в тебе на вусі трохи динозаврячого лайна і пара маленьких укусів. Я просто все це зараз промию. — Він просочив марлевий тампон дезінфікуючим засобом. — Можливо, трохи пектиме.

— Мені байдуже, я… Ой!

— Не рухайся, — застеріг Едді.— Це займе лише секунду.

— Це абсолютно необов’язково.

— Якщо ти просто постоїш спокійно, я все зроблю. — Він показав марлю. Левін побачив коричневу та слабеньку червону смуги. Як він і підозрював, травма була незначною. Він торкнувся вуха. Воно зовсім не боліло.

Левін краєчком ока глянув на рівнину, поки Едді запаковував аптечку.

— Боже, як тут спекотно, — сказав Едді.

— Так, — відповів Левін, знизуючи плечима.

— Сара Гардінг приїхала і я думаю, вони забрали її до трейлера. Ти не хочеш зараз повернутися?

— Не уявляю навіщо, — буркнув Левін.

— Я просто подумав, може, ти привітатися захочеш або щось таке, — мовив Едді.

— В мене тут робота, — відказав Левін і, відвернувшись, підніс бінокль до очей.

— Отже, — сказав Едді,— ти не хочеш повертатися?

— І не мрій, — сказав Левін, вдивляючись у бінокль. — Навіть за мільйон років. Навіть за шістдесят п’ять мільйонів.

Трейлер

Келлі Кертіс прислухалася до хлюпотіння води у душі. Вона не могла в це повірити. Вона дивилася на брудний одяг, недбало кинутий на ліжко. Шорти та сорочка з короткими рукавами кольору хакі.

Справжній одяг Сари Гардінг.

Вона не могла нічого з собою вдіяти. Келлі простягнула руку і торкнулася його. Вона помітила, наскільки зношена й потерта тканина. Ґудзики колись відірвалися і були пришиті назад. Біля кишені були якісь червонуваті сліди і вона подумала, що це, мабуть, старі плями крові. Вона простягла руку і торкнулася тканини…

— Келлі?

Це Сара Гардінг озвалася до неї з душа.

«Вона запам’ятала моє ім’я!».

— Так? — сказала Келлі голосом, який тремтів від хвилювання.

— Тут є якийсь шампунь?

— Я подивлюся, докторе Гардінг, — сказала Келлі, поспішно відчиняючи шухляди. Чоловіки пішли у сусідній відсік, залишивши її наодинці з Сарою, доки та милася. Келлі відчайдушно шукала, відчиняючи та з гуркотом зачиняючи шухляди.

— Слухай, — гукнула Сара, — нічого страшного, якщо ти нічого не знайдеш.

— Я шукаю…

— А є якась рідина для миття посуду?

Келлі зупинилася. Біля мийки стояла зелена пластикова пляшка.

— Так, докторе Гардінг, але…

— Дай мені її. Це та сама фігня. Мені байдуже. — Вона простягла руку крізь завісу. Келлі передала їй пляшку. — А звуть мене Сара.

— Добре, докторе Гардінг.

— Сара.

— Добре, Capo.

Сара Гардінг була звичайною людиною. Дуже неформальною і нормальною.

Зачарована, Келлі сіла на стілець на кухні і стала чекати, гойдаючи ногами, раптом доктору Гардінг — тобто Сарі — буде ще щось потрібно. Вона слухала, як Сара наспівує: «Я вимию цього чоловіка зі свого волосся…».[24] За кілька секунд, душ вимкнувся і її рука потяглася по рушник. І вона вийшла, загорнувшись у нього.

Сара провела пальцями по своєму короткому волоссю, яке, схоже, було єдиним свідченням її уваги до зовнішнього вигляду.

— Отак краще. Матінко моя, та це просто шикарний трейлер. Док справді зробив величезну роботу. Так, — сказала вона. — Тут чудово.

Вона посміхнулася, глянувши на Келлі.

— Скільки тобі років, Келлі?

— Тринадцять.

— Це який, восьмий клас?

— Сьомий.

— Сьомий клас, — задумливо повторила Сара.

Келлі сказала:

— Доктор Малкольм залишив для вас деякий одяг. Він сказав, що це може вам підійти. — Вона вказала на чисті шорти та футболку.

— Чиї це?

— Мабуть, Едді.

Сара роздивилася їх.

— Може, й підійдуть. — Вона взяла їх і пішла до спальні перевдягатися. — Що ти збираєшся робити, коли виростеш? — спитала вона Келлі.

— Ще не знаю, — відповіла Келлі.

— Дуже гарна відповідь.

— Правда? — Мама Келлі завжди підштовхувала її влаштуватися десь на неповну ставку, щоб вирішити, що вона буде робити далі зі своїм життям.

— Так, — відповіла Сара. — Жодна розумна людина не знає, чим хоче займатися у житті, доки їй не виповниться більше двадцяти або тридцяти.

— О.

— Що тобі подобається вивчати?

— Ну, насправді я люблю математику, — відповіла Келлі трохи винуватим голосом.

Мабуть, Сара вловила її тон, тому що спитала:

— А що не так з математикою?

— Ну, дівчатам вона не дуже добре дається. Ви розумієте.

— Ні, не розумію. — Голос Сари був спокійним.

Келлі відчула паніку. Їй було так тепло на душі від цього спілкування з Сарою Гардінг, а тут вона відчула, як це тепло вмить розсіялося, ніби вона неправильно відповіла вчителю, який ставився до неї з осудом. Вона вирішила більше нічого не казати і замовкла в очікуванні.

За мить Сара знову вийшла, перевдягнена у мішкуваті лахи Едді. Вона присіла і почала взувати чоботи. Поводилася дуже спокійно та без емоцій.

— Що ти маєш на увазі, коли кажеш, що дівчатам не дуже добре дається математика?

— Ну, всі так кажуть.

— Наприклад?

— Мої вчителі.

Сара зітхнула.

— Чудово, — сказала вона. — Твої вчителі…

— І інші діти дражнять мене розумакою. Таке от. Розумієте. — Вирвалося в Келлі. Вона не могла повірити, що сказала все це Сарі Гардінг, з якою була ледве знайома, якщо не брати до уваги статей та фотографій, але вона таки все це сказала, усю цю особисту дурню. Те, що її засмучувало.

Сара просто весело усміхнулася.

— Ну, якщо тобі таке кажуть, то ти, мабуть, добре розбираєшся в математиці, еге ж?

— Мабуть.

Вона усміхнулася.

— Це ж чудово, Келлі.

— Але ж хлопці не люблять занадто розумних дівчат.

Сара здивовано підняла брови.

— Он як?

— Ну, всі так кажуть.

— Наприклад?

— Наприклад, моя мама.

— Угу. І вона, мабуть, знає, про що говорить.

— Не знаю, — зізналася Келлі.— Взагалі-то моя мама лише з усякими телепнями зустрічається.

— То, може, вона таки помиляється? — спитала Сара, глянувши на Келлі і зав’язуючи шнурки.

— Мабуть.

— Ну, з мого досвіду, одні чоловіки люблять розумних жінок, інші — ні. Це як і все інше в світі.— Вона підвелася. — Знаєш про Джорджа Шаллера?

— Звичайно. Він вивчає панд.

— Вірно. Панд, а до того вивчав снігових барсів, левів та горил. Він — найвидатніший дослідник тварин у XX столітті. А знаєш, як він працює?

Келлі похитала головою.

— Перш ніж їхати в експедицію, Джордж читає все, що будь-коли писалося про тварину, яку він буде вивчати. Популярні книги, газетні звіти, наукові статті, все. А потім їде і сам спостерігає за твариною. І знаєш, що він зазвичай виявляє?

Дівчинка похитала головою, не наважуючись говорити.

— Що майже все, що писали або говорили — неправда. Як, наприклад, горили. Він вивчав гірських горил за десять років до Дайан Фоссі. І виявив, що все, що до того казали про горил — це або перебільшення, або помилки, або просто вигадки — наприклад, думка про те, що не можна брати в експедицію жінок, бо горили їх зґвалтують. Неправда. Все… просто… неправда.

Сара завершила зі шнурками і підвелася.

— Тому, Келлі, навіть у твоєму юному віці є дещо, що ти можеш дізнатися просто зараз. Все твоє життя люди казатимуть тобі різні речі. І більша частина — ймовірно, відсотків 95 з того, що вони скажуть, буде неправдою.

Келлі нічого не відповіла. Ці слова чомусь її засмутили.

— Таке життя, — сказала Сара. — Людські істоти просто по вінця напхані хибною інформацією. Тому важко зрозуміти, кому вірити. Я розумію, що ти відчуваєш.

— Правда?

— Моя мама казала мені, що нічого з мене не вийде. — Вона усміхнулася. — І деякі з моїх професорів теж.

— Невже? — Це здавалося неймовірним.

— О, так, — відповіла Сара. — Власне кажучи…

З іншої секції трейлера почувся голос Малкольма:

— Ні! Ні! Ці ідіоти! Вони можуть все зруйнувати!

Сара негайно розвернулася і пішла туди. Келлі підскочила зі стільця і поспішила за нею.

Чоловіки скупчилися навколо монітора. Всі говорили відразу і здавалося, що вони засмучені.

— Це жахливо, — казав Малкольм. — Жахливо!

Торн сказав:

— Це «Джип»?

— У них був червоний «Джип», — сказала Гардінг, підійшовши, щоб глянути.

— Тоді це Доджсон, — сказав Малкольм. — Прокляття!

— Що він тут робить?

— Я можу лише здогадуватися.

Келлі проштовхалася, щоб глянути. На екрані було видно листя, за яким час від часу показувався червоно-чорний автомобіль.

— Де вони зараз? — спитав Малкольм в Арбі.

— Думаю, що у східній долині,— відповів той. — Біля того місця, де ми знайшли доктора Левіна.

Писнуло радіо і почувся голос Левіна:

— Ви хочете сказати, що на острові тепер є інші люди?

— Так, Ричарде.

— Ну тоді вам краще зупинити їх, доки вони тут не перевернули все догори дриґом.

— Я розумію. Ти не хочеш повернутися?

— Не бачу вагомих причин. Якщо трапиться щось серйозне, повідомте мені.— І радіо вимкнулося.

Гардінг вдивлялася в екран, спостерігаючи за «Джипом».

— Так, все правильно, це їхній, — сказала вона. — Це твій друг Доджсон.

— Ніякий він мені не друг, — відповів Малкольм. Він встав, кривлячись від болю в нозі.— Поїхали, — сказав він. — Ми маємо зупинити цих покидьків. Не можна марнувати часу.

Гніздо

Червоний «Джип Вранглер» м’яко зупинився. Просто перед ними стояла стіна густих заростей. Але крізь неї було видно сонячне світло, яке йшло від галявини.

Доджсон тихо сидів у машині, прислухаючись. Кінг повернувся до нього, щоб щось сказати, але Доджсон притримав його руку, жестом наказавши мовчати.

Потім він добре почув цей звук — низький розкотистий рик, майже муркотіння. Він долинав із заростей попереду. Це було схоже на найбільшого кота, якого він будь-коли чув. Час від часу відчувалася легка вібрація, майже нечутна, але достатня, щоб ключі від машини забряжчали об рульову колонку. Коли він відчув цю вібрацію, його повільно осінило: це ж хтось іде.

Хтось дуже великий. Іде.

Кінг, сидячи поруч з ним, приголомшено вирячився вперед і роззявив рота. Доджсон озирнувся на Базелтона; професор вчепився в сидіння білими пальцями, слухаючи цей звук.

Просто перед ними з-за папороті впала тінь. З неї можна було судити, що тварина була двадцять футів заввишки і сорок завдовжки. Вона пересувалася на задніх лапах, мала великий тулуб, коротку шию і дуже велику голову.

Тиранозавр.

Доджсон завагався, дивлячись на тінь. Серце калатало в грудях. Він подумав про те, щоб перейти до наступного гнізда, але був упевнений, що коробка спрацює й тут. Він сказав:

— Давайте покінчимо з цим. Дайте мені коробку.

Базелтон вручив йому коробку, так само як до того.

— Заряджена? — спитав Доджсон.

— Так, — відповів Кінг.

— Добре, — сказав він. — Тоді йдемо. Так само, як раніше. Я перший, ви двоє за мною, і заносите яйця до машини. Готові?

— Готові,— відповів Базелтон.

Кінг промовчав. Він все ще не відводив погляду від тіні.

— Що це за вид?

— Тиранозавр.

— О Господи, — сказав Кінг.

— Тиранозавр? — перепитав Базелтон.

— Та яка різниця, хто це, — роздратувався Доджсон. — Просто робіть все за планом, як і раніше. Всі готові?

— Хвилиночку, — мовив Базелтон.

Кінг сказав:

— А що, як пристрій не спрацює?

— Ми вже знаємо, що він працює,— відказав Доджсон.

— Нещодавно повідомляли досить цікавий факт про тиранозаврів, — сказав Базелтон. — Один палеонтолог на ім’я Рокстон дослідив черепну коробку тиранозавра і дійшов висновку, що його мозок не надто відрізняється від жаб’ячого, хоча, звісно, значно більший за розмірами. Малося на увазі, що їхня нервова система пристосована лише до руху. Вони не бачать вас, якщо ви стоїте спокійно. Нерухомі об’єкти стають для них невидимими.

— Ви впевнені у цьому? — спитав Кінг.

— Це був звіт, — сказав Базелтон. — І в цьому є сенс. Не слід забувати, що динозаври при всіх їхніх загрозливих розмірах насправді мали доволі примітивний інтелект. Цілком логічно, що в тиранозавра може бути жаб’яча психіка.

— Не розумію, чому ми так поспішаємо, — нервово сказав Кінг, дивлячись вперед. — Ця тварина набагато більша за інших.

— І що? — скривився Доджсон. — Ти ж чув, що сказав Джордж? Це просто велика жаба. Вилазьте з цієї довбаної машини. І не грюкайте дверима.

Джордж Базелтон почувався доволі непогано й авторитетно, згадавши цю невідому статтю з журналів. Він був у своїй звичній ролі, роздаючи інформацію людям, яким її бракувало. Тепер, коли він підійшов до гнізда, він зі здивуванням помітив, що в нього тремтять коліна. Ноги в нього стали наче гумові,— а він-бо завжди думав, що це лише метафора. Базелтон з тривогою зрозумів, що це може відбуватися і у буквальному сенсі. Він закусив губу і змусив себе триматися. Він не показуватиме страх, казав він собі. Він господар цієї ситуації.

Доджсон вже рухався вперед, тримаючи чорну коробку в руці, наче пістолет. Базелтон озирнувся на Кінга, який спітнів і був блідий, наче смерть. Схоже, сили в нього були на межі; він повільно рухався вперед. Базелтон рухався поруч із Кінгом, щоб переконатися, що з ним усе добре.

Доджсон, який ішов попереду, востаннє озирнувся на них і помахав Базелтону й Кінгу, щоб наздоганяли, а потім крізь зарості зайшов на галявину.

Базелтон побачив тиранозавра. Ні, їх там було двоє! Вони стояли по обидва боки земляного насипу, двоє дорослих, двадцять футів заввишки на задніх лапах, могутні, темно-червоні, з великими жахливими пащами. Подібно до майязаврів, тварини на мить глянули на Доджсона німими поглядами, ніби вражені цим непроханим гостем, а тоді люто заревіли. Це було неймовірне ревіння, від якого тремтіло повітря.

Доджсон підняв коробку і спрямував її на тварин. Галявину відразу ж заполонив безперервний, пронизливий вереск. Тиранозаври заревіли у відповідь, опустивши голови, витягнувши вперед шиї, клацаючи щелепами і готуючись до атаки. Вони були величезні і звук їх не зачепив. Вони стали обходити насип, рухаючись до Доджсона. Від їхніх рухів двигтіла земля.

— Дідько, — сказав Кінг.

Але Доджсон залишався спокійним. Він повернув ручку. Базелтон ляснув себе долонями, затуливши вуха. Вереск став вищим, голоснішим, оглушливим, неймовірно болісним. Реакція не забарилася: тиранозаври відступили назад, ніби їх вдарили. Вони нагнули голови і швидко закліпали очима. Звук, здавалося, вібрує в повітрі. Вони знову заревли, але вже слабше, без впевненості. З земляного гнізда почувся жахливий вереск.

Доджсон рушив уперед, тримаючи коробку в повітрі і направляючи її прямо на тварин. Тиранозаври задкували, дивлячись то на гніздо, то на Доджсона. Вони крутили головами, ніби намагалися прочистити вуха. Доджсон спокійно повертав ручку. Звук став вищим. Тепер він був нестерпним.

Доджсон почав підніматися земляним насипом гнізда. Базелтон та Кінг видиралися за ним. Базелтон виявив, що дивиться вниз у гніздо з чотирма плямистими білими яйцями та двома маленькими дитинчатами, які дивилися на світ, наче худі здоровезні індички. Або якісь гігантські пташенята.

Двоє тиранозаврів були в дальньому кінці галявини, тримаючись подалі від звуку. Як і майязаври, вони мочилися від хвилювання, тупотіли ногами, але не підходили.

Крізь оглушливий вереск, що долинав з коробки, Доджсон прокричав: «Хапайте яйця!». Наче в трансі, Кінг, спотикаючись, поліз у гніздо і схопив найближче яйце. Руки в нього тремтіли; яйце злетіло в повітря, він зловив його знову і рвонувся назад, наступивши на лапу одному з дитинчат, яке заверещало від болю й страху.

Почувши крики, батьки знову спробували піти вперед. Кінг квапливо вибрався з гнізда і пірнув у зарості. Базелтон дивився йому вслід.

— Джордже! — крикнув йому Доджсон, який все ще тримав коробку, наставивши її на тиранозаврів. — Хапай інше яйце!

Базелтон глянув на дорослих тиранозаврів, побачивши їхнє хвилювання та лють, із якою рухаються їхні щелепи. Раптом його охопило відчуття, що хоч зі звуком, хоч без нього ці тварини нікому не дозволять знову залізти до свого гнізда. Кінгу пощастило, але Базелтону так не поталанить, він це відчував, і…

— Джордже! Негайно!

— Я не можу! — сказав Базелтон.

— Довбень! — високо піднявши пістолет, Доджсон сам почав спускатися в гніздо. Але коли ліз, то незграбно крутнувся і штекер батареї випав з гнізда.

Звук раптово зник. На галявині запала тиша.

Базелтон застогнав.

Тиранозаври востаннє хитнули головами і пішли в атаку.

Базелтон побачив, як Доджсон завмер на місці. Він також став, не рухаючись. Якимось чином він змусив своє тіло залишитися на місці. Змусив перестати тремтіти коліна.

Затамував подих.

І чекав.

Із дальнього кінця галявини тиранозаври почали рухатися до них.

— Що вони роблять?! — закричав Арбі в трейлері. Він був так близько до монітора, що торкнувся екрана носом. — Вони з глузду з’їхали? Вони просто стоять.

Келлі, яка стояла позаду, нічого не відповіла. Вона мовчки спостерігала за екраном.

— Хотіла б там опинитися, Кел? — сказав Арбі.

— Стули пельку, — відповіла Келлі.

— Ні, вони не божевільні,— сказав Малкольм по радіо, дивлячись на монітор приладової панелі. «Експлорер» рвонувся вниз стежкою, прямуючи до східного сектора острова. Торн був за кермом. Сара та Малкольм — на задньому сидінні.

Сара сказала:

— Йому слід було б спробувати зібрати докупи свою звукову машину. Вони що, справді збираються просто там стояти?

— Так, — відповів Малкольм.

— Чому?

— Їх дезінформували, — відповів Малкольм.

Доджсон

Доджсон спостерігав, як головний тиранозавр рухався до нього. Як для таких великих тварин, вони були обережні. До них підійшов лише один з двох батьків, і хоча він робив паузи і люто ревів кожні кілька кроків, він здавався якимось на диво невпевненим, ніби його спантеличило те, що люди залишилися на місці. Або, можливо, він не міг їх бачити. Можливо, він та Базелтон зникли з поля зору динозавра.

Другий з батьків ішов позаду, наближаючись до іншого боку гнізда. Він то хитав головою, то нахиляв її, хвилюючись.

Хвилюючись, але не нападаючи.

Звичайно, ревіння динозавра, який наближався до них, було жахливим, аж кров у жилах холонула. Доджсон не наважувався глянути на Базелтона, який був лише в кількох метрах від нього. Мабуть, Базелтон зараз дзюрить у штани, і тільки через це він не розвернувся і не побіг, подумав Доджсон. Якщо побіжить — він труп. Якщо стоятиме нерухомо, то, може, все й буде гаразд.

Стоячи нерухомо, не дозволяючи собі поворухнутися, Доджсон тримав у лівій руці коробку на рівні талії, поруч із пряжкою ременя. Правою рукою він повільно, дуже повільно, підтягував від’єднаний дріт. Через кілька хвилин він буде тримати штекер в руках, а тоді, ймовірно, засуне його назад до коробки.

Одночасно він не зводив очей з тиранозавра, який наближався до них. Він відчував, як двигтить земля під ногами. Чув крики маляти, якому Кінг наступив на ногу. Схоже, ці крики непокоїли батьків, дратували їх.

Неважливо. Ще кілька секунд, і він запхне штекер назад. А тоді…

Тепер тиранозавр був дуже близько. Доджсон відчував запах гнилого м’яса, що линув від хижака. Звір заревів і він відчув гарячий подих. Він стояв просто біля Базелтона. Доджсон трохи повернув голову, щоб побачити.

Базелтон стояв зовсім нерухомо. Тиранозавр наблизився і опустив свою велику голову. Він пирхнув на Базелтона. Потім знову підняв голову, ніби дивувався. Він справді його не бачить, подумав Доджсон.

Тиранозавр люто заревів. Якимось чином Базелтон залишився стояти нерухомо. Тиранозавр нахилився, знову опустивши свою величезну голову. Його щелепи відкривалися й закривалися. Базелтон дивився просто перед собою, не блимаючи. Динозавр обнюхував його своїми величезними ніздрями, з сопінням видихаючи повітря, від якого в Базелтона тріпотіли штани.

Потім тиранозавр обережно підштовхнув Базелтона своїм писком. І в той момент Доджсон зрозумів, що тварина все-таки може його бачити, а потім тиранозавр повернув голову вбік, вдаривши Базелтона і легко зваливши його на землю. Базелтон заволав, коли велика ступня тиранозавра притиснула його до землі. Він підняв руки і закричав: «Сучий ти сину!» — якраз в той момент, коли на нього опустилася голова, а потім розкрилися і закрилися щелепи. Рух був м’яким, майже делікатним, але наступної миті голова різко рвонулася вгору, розриваючи плоть, і Доджсон почув крик і побачив, як з пащі звисає щось маленьке і гнучке; він зрозумів, що це рука Базелтона. Рука вільно гойдалася, металевий наручний годинник, що був на ній, виблискував під величезним оком тиранозавра.

Базелтон кричав, його крик перетворився на безперервний, нероздільний звук, від якого Доджсона кинуло в піт. Він розвернувся і побіг назад до машини, назад до безпеки, назад бодай до чогось.

Він біг.

Келлі та Арбі у цей момент відвернулися від монітора. Дівчинку нудило. Вона не могла за цим спостерігати, але крізь динамік радіо було чути крики чоловіка, який лежав на спині, поки тиранозавр розривав його на шматки.

— Вимкни це, — сказала Келлі.

За мить звук припинився.

Келлі зітхнула, її плечі опустилися.

— Дякую, — сказала вона.

— Я нічого не робив, — відповів Арбі.

Вона подивилася на екран і відразу ж відвернулася. Тиранозавр шматував щось червоне. Вона здригнулася.

У трейлері запала тиша. Келлі чула цокання електронних лічильників і стукіт водяних насосів під підлогою. Зовні було ледь чутно, як від вітру шелестить висока трава. Келлі раптом відчула себе дуже самотньою, ізольованою на цьому острові.

— Арбі,— сказала вона, — що ми будемо робити?

Хлопчик не відповів їй.

Він кинувся у ванну.

— Я так і знав, — сказав Малкольм, дивлячись у монітор на приладовій панелі.— Я знав, що це станеться. Вони спробували вкрасти яйця. Тепер гляньте — тиранозаври йдуть! Обидва! — Він натиснув кнопку радіозв’язку. — Арбі. Келлі. Ви там?

— Ми не можемо говорити, — відповіла Келлі.

«Експлорер» продовжував рухатися вниз схилом, до місця, де знаходилося гніздо тиранозаврів. Торн суворо стиснув кермо.

— Що за чортів безлад.

— Келлі. Ти слухаєш? Нам не видно, що там відбувається. Тиранозаври залишили гніздо! Келлі? Що відбувається?

Доджсон мчав до машини. З його ременя випала акумуляторна батарея, але йому було байдуже. Попереду в «Джипі» він побачив Кінга, який чекав, напружений та блідий.

Доджсон сів за кермо, завів двигун. Тиранозавр заревів.

— Де Базелтон? — спитав Кінг.

— Він не зробив це, — відповів Доджсон.

— Що ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі, що він, трясця, не взяв яйце! — закричав Доджсон і увімкнув передачу. «Джип» помчав, підстрибуючи, вгору по схилу. Було чути, як позаду ревуть тиранозаври.

Кінг тримав у руках яйце, озираючись назад.

— Може, нам слід позбутися його? — спитав він.

— Не смій, довбню! — сказав Доджсон.

Кінг опустив віконне скло.

— Може, він просто хоче, щоб ми віддали яйце.

— Ні,— відповів Доджсон. — Ні! — Він перехилився через пасажирське сидіння, борючись з Кінгом і одночасно ведучи машину. Стежка була вузькою, з глибокими коренями від дерев. Джип хитнувся вперед.

Раптом один з тиранозаврів вирвався з-за дерев на дорогу. Тварина стояла там і гарчала, перекриваючи шлях.

— О Боже, — видихнув Доджсон, натиснувши на гальма. Автівка гидко заковзала у багнюці і зупинилася.

Тиранозавр з гуркотом і ревом посунув до них.

— Розвертайся! — заволав Кінг. — Розвертайся!

Але Доджсон не розвернувся. Він увімкнув задній хід і поїхав назад стежкою. Він швидко їхав вузькою дорогою.

— Ти божевільний! — кричав Кінг. — Ти хочеш нас вбити?!

Доджсон розмахнувся і вдарив Кінга.

— Стули пельку, сволото! — гаркнув він. Маневри заднім ходом по звивистій стежці займали усю його увагу. Навіть їдучи на всій можливій швидкості, він був упевнений, що тиранозавр буде швидшим. Це не спрацює. Вони у цьому довбаному «Джипі» з дахом із тканини, і їх вб’ють…

— Ні! — закричав Кінг.

Позаду Доджсон побачив другого тиранозавра, який вискочив на дорогу і рушив до них. Він глянув вперед і побачив, як на них насувається перший тиранозавр. Вони були в пастці.

Він у паніці крутнув кермо й автівка з’їхала з дороги, врізавшись у густий підлісок та навколишні дерева. Доджсон відчув, як його трусить. Потім задню частину машини якось гидко смикнуло, і він зрозумів, що задні колеса звисають із краю урвища. Він відчайдушно натиснув на газ, але колеса просто крутилися в повітрі. Це було безнадійно. Автівка повільно опустилася назад, глибше в хащі — настільки густі, що крізь них нічого не було видно. Але вони вже перехилилися через край пагорба. Позаду нього схлипував Кінг. Він почув, як ревуть тиранозаври, тепер вже дуже близько.

Доджсон відчинив дверцята машини і кинувся у зарості, впав, вдарився об стовбур дерева, і покотився вниз джунглями. Десь по дорозі він відчув гострий біль у чолі, і на якусь мить побачив, як навколо кружляють зірки, перш ніж його огорнула темрява і покинула свідомість.

Рішення

Вони сиділи в «Експлорері» на вершині хребта, звідки відкривався вид на східну долину, вкриту джунглями. Вікна були відчинені. Усі дослухалися до ревіння тиранозаврів, які продиралися крізь підлісок.

— Вони обидва залишили гніздо, — сказав Торн.

— Ага. Ці хлопці, мабуть, дещо в них забрали, — відповів Малкольм.

Вони ще трохи помовчали, прислухаючись, аж почули м’яке дзижчання — поруч із ними зупинився Едді на мотоциклі.

— Я подумав, що вам може знадобитися допомога. Ви збираєтеся спускатися?

Малкольм похитав головою.

— Ні, це занадто небезпечно, бо ми не знаємо, де вони є.

Сара Гардінг сказала:

— Чому Доджсон просто там стояв? Із хижаками так поводитися не можна. Якщо потрапив у пастку до левів, то маєш здійняти галас, махати руками, кидати в них різні речі — намагатися їх відлякати, а не просто стояти на місці.

— Мабуть, він прочитав недостовірну наукову статтю, — сказав Малкольм, хитаючи головою. — Є така теорія, ніби тиранозаври могли бачити лише те, що рухається. Якийсь хлопець на ім’я Рокстон зробив зліпки з черепів рексів і зробив висновок, що тиранозавр мав мозок жаби.

Писнуло радіо. З динаміка почувся голос Левіна:

— Рокстон — ідіот. Його знань з анатомії не вистачає навіть на секс із власною дружиною. Його стаття — це посміховисько.

— Яка стаття? — спитав Торн.

Радіо знову писнуло.

— Рокстон, — продовжував Левін, — вважав, що тиранозаври мали зорову систему амфібій — подібну до жаб’ячої. Жаба бачить рух, але не бачить нерухомі об’єкти. Але це абсолютно неможливо, щоб такий хижак як тиранозавр мав подібну зорову систему. Абсолютно неможливо. Тому що завмерти на місці — найдурніший спосіб захисту від хижих тварин. Хіба олень або подібна до нього тварина, відчуваючи небезпеку, завмирає? Хижак мусить бачити їх в будь-якому випадку. І, звичайно, тиранозавр теж міг.

У динаміку було чути, як Левін з огидою пирхнув.

— Це така сама ідіотська теорія, як і та, що її висунув Грант кілька років тому: мовляв, тиранозавр міг заплутатися, йдучи крізь зливу, бо не був пристосований до вологого клімату. Це так само абсурдно. Крейдяний період не був якимось особливо посушливим. І в будь-якому разі тиранозаври — це північноамериканські тварини, яких знаходили лише в США або Канаді. Вони жили на берегах великого внутрішнього моря, на схід від Скелястих гір. На гірських схилах часто бувають грози. Я абсолютно впевнений, що тиранозавр бачив багато дощів і знав, як поводитися, коли вони йдуть.

— Тож чи є якась причина, чому тиранозавр може не нападати на когось? — спитав Малкольм.

— Так, звичайно. Найбільш очевидна, — відповів Левін.

— Яка?

— Якщо він не голодний. Якщо він щойно з’їв іншу тварину. Все, що більше кози за розміром, може задовольнити його голод на кілька годин. Ні, ні. Тиранозавр бачить добре — хоч рухайся, хоч стій на місці.

Вони слухали ревіння, що долинало з долини. Бачили якусь метушню у підліску, приблизно за півмилі на північ. Знову ревіння. Два рекси, здавалося, відповідали одне одному.

Сара Гардінг сказала:

— Що ми веземо з собою?

— Три «Ліндстрадти», повністю заряджені,— відповів Торн.

— Добре, — сказала вона. — Ходімо.

Радіо писнуло.

— Мене там немає,— почувся голос Левіна, — але я б точно радив вам почекати.

— До дідька очікування, — відрубав Малкольм. — Сара має рацію. Йдемо вниз і побачимо, що там за халепа.

— Похорон за ваш рахунок, — сказав Левін.

Арбі повернувся до монітора, витираючи підборіддя. Воно все ще було трошки зеленим.

— Що вони зараз роблять?

— Доктор Малкольм та інші збираються піти до гнізда.

— Жартуєш? — перелякано сказав він.

— Не хвилюйся, — відповіла Келлі.— Сара може з цим впоратися.

— Сподіваюся.

Гніздо

Вони припаркували «Експлорер» одразу за галявиною. Едді під їхав на мотоциклі, зіпер його на стовбур дерева і чекав, поки інші вилізуть із автівки.

Сара Гардінг почула знайомий солодкуватий запах гнилого м’яса та екскрементів, які завжди були ознаками місця гніздування хижаків. У полуденній спеці від цього трохи нудило. У повітрі не було жодного вітерцю і було чути, як дзижчать мухи. Гардінг взяла одну з гвинтівок і перекинула її через плече. Вона подивилася на трьох чоловіків. Всі вони стояли дуже тихо, напружено, нерухомо. Обличчя Малкольма було бліде, особливо навколо губ. Це нагадало їй час, коли старий професор Кофман навідав її в Африці. Кофман був одним з тих безпробудних п’яничок гемінґвеївського зразка, які мають вдома купу романів і море оповідань про свої пригоди з орангутангами на Суматрі, з кільцевими хвостатими лемурами на Мадагаскарі. Тож Сара й вирішила запросити його на те місце у савані, де хижаки розправляються зі здобиччю. І він одразу ж знепритомнів. Він важив понад двісті фунтів, і їй довелося тягти його за комір в той час, коли навколо неї з гарчанням кружляли леви. Це стало для неї гарним уроком.

Тому вона нахилилася до трьох чоловіків і прошепотіла:

— Якщо ви не впевнені, то краще не йдіть. Просто почекайте тут. Я не хочу переживати через вас. Я можу зробити це сама. — І рушила до гнізда.

— Ти впевнена?..

— Так. А тепер зберігайте тишу. — Вона рушила до галявини. Малкольм та інші поспішили наздогнати її. Вона відштовхнула вбік пальмове листя і вийшла на відкритий простір. Тиранозаврів не було, а земляні конуси були порожні. З правого боку вона побачила черевик, з якого стирчав шматок м'яса з обірваною шкарпеткою. Це було все, що лишилося від Базелтона.

Із гнізда почувся жалісливий, пронизливий вереск. Гардінг залізла на конус, Малкольм намагався вилізти слідом за нею. Вона побачила там двох маленьких тиранозаврів, які нявчали. Поруч були три величезних яйця. Навколо земля була всіяна слідами.

— Вони взяли одне з яєць, — сказав Малкольм. — Прокляття.

— Тобі не хотілося, щоб щось зруйнувало твою маленьку екосистему.

Малкольм криво посміхнувся.

— Так. Я на це сподівався.

— Дуже погано, — відповіла вона і швидко рушила до краю гнізда.

Вона нахилилася, щоб глянути на дитинчат тиранозавра. Одне з немовлят зіщулилося, втягнувши пухнасту шию, а друге поводилося зовсім по-іншому. Воно не ворухнулося, коли вони підійшли, а лежало, розтягнувшись на боці, й неглибоко дихало. Його очі потьмяніли.

— Це поранене, — сказала вона.

Левін стояв у схованці. Він притиснув навушник до вуха і говорив у мікрофон, що знаходився біля його щоки.

— Мені потрібен опис, — сказав він.

Торн відповів:

— Їх тут двоє, приблизно два фути завдовжки, важать фунтів сорок. Завбільшки з двох маленьких казуарів. Великі очі. Короткі морди. Блідо-коричневий колір. І кільце пуху навколо шиї.

— Вони можуть стояти?

— М-м-м… якщо й можуть, то не дуже добре. Повзають і багато пищать.

— Тоді це немовлята, — сказав Левін, киваючи. — Можливо, їм лише кілька днів. Вони ще ніколи не вилазили з гнізда. Я б радив бути дуже обережним.

— Чому?

— В такому віці,— відповів Левін, — батьки їх надовго не залишатимуть.

Гардінг підсунулася ближче до покаліченого немовляти. Все ще нявкаючи, дитинча намагалося підповзти до неї, незграбно перетягуючи тіло. Одна нога була зігнута під дивним кутом.

— Думаю, ліва нога пошкоджена.

Едді підійшов ближче і став поруч із нею, щоб подивитися.

— Вона зламана?

— Так, можливо, але…

— Гей! — вигукнув Едді. Маля рвонулося вперед і стиснуло щелепами щиколотку його черевика. Він витягнув ногу вбік, тягнучи за собою й дитинча, яке міцно трималося за черевик.

Едді підняв ногу, махав нею вперед-назад, але малюк не хотів відпускати. Він потягнув ще трохи, потім зупинився. Тепер дитинча просто лежало на землі, неглибоко дихаючи, але все тримаючи у своїх щелепах черевик Едді.

— Дідько, — сказав Едді.

— Агресивний хлопчисько, чи не так? — відповіла Сара. — Просто з народження…

Едді подивився вниз на крихітні, гострі як бритва зуби. Вони не пробили шкіру. Дитинча міцно трималося. Він кілька разів штовхнув його голову прикладом гвинтівки, але це не мало жодного ефекту. Маля лежало на землі. Його маленькі очі повільно кліпали, коли воно дивилося вгору на Едді, але щелепи воно не розтискало.

Десь із півночі долинуло ревіння батьків.

— Забираймося звідси, — сказав Малкольм. — Ми побачили те, заради чого прийшли. Тепер потрібно дізнатися, куди пішов Доджсон.

Торн сказав:

— Гадаю, я бачив слід від коліс вгору по стежці. Можливо, вони рушили туди.

— Нам краще глянути.

Вони всі рушили назад до машини.

— Хвилиночку, — сказав Едді, дивлячись на свій черевик. — Що мені робити з цим малюком?

— Застрель його, — сказав Малкольм, озирнувшись.

— Тобто… вбити?

— Едді, в нього зламана нога. Він все одно загине, — сказала Сара.

— Так, але…

Тут озвався Торн:

— Ми поїдемо назад стежкою, Едді, і якщо не знайдемо Доджсона, то повернемося дорогою, що йде по хребту до лабораторії. А потім знову до трейлера.

— Добре, Доку. Я їхатиму за вами. — Едді підняв гвинтівку, крутячи її в руках.

— Роби це негайно, — сказала Сара, залізаючи в «Експлорер». — Ти ж не хочеш тут бути, коли прийдуть його тато з мамою?

Розорення гравця

Їдучи стежкою, Малкольм вдивлявся у монітор на приладовій панелі, коли зображення перемикалося з однієї камери на іншу. Він шукав Доджсона та решту його команди.

По радіо почувся голос Левіна:

— Наскільки там все погано?

— Вони взяли одне яйце, — відповів Малкольм. — І нам довелося пристрелити одне з немовлят.

— Отже, втратили двох. А всього у виводку скільки, шість?

— Саме так.

— Відверто кажучи, я б назвав це незначною втратою, — сказав Левін. — Поки ви не спините цих людей, щоб вони ще чогось не накоїли.

— Ми їх зараз шукаємо, — похмуро відповів Малкольм.

Гардінг сказала:

— Це мало статися, Іяне. Не можна спостерігати за тваринами і нічого при цьому не змінити. Це неможливо з наукової точки зору.

— Звичайно, — відповів Малкольм. — Це найвизначніше наукове відкриття XX століття. Не можна нічого дослідити, не змінивши при цьому те, що досліджуєш.

Ще з часів Галілея науковці засвоїли думку, ніби вони є об’єктивними спостерігачами світу природи. Це проявлялося в кожному аспекті їхньої поведінки — навіть те, як вони писали наукові праці, кажучи щось на кшталт: «Це спостерігалося…». Так, ніби ніхто ні за чим не спостерігав. Триста років ця безособова манера була характерною рисою науки. Наука була об’єктивною, і спостерігач не мав жодного впливу на результат, які він або вона описали.

Ця об’єктивність відрізняла природничі і точні науки від гуманітарних або від релігії, де точка зору спостерігача була невід’ємною частиною, де спостерігач був тісно пов’язаний із результатами спостереження.

Але в XX столітті ця різниця зникла. Наукова об’єктивність перестала існувати навіть на найбільш фундаментальних рівнях. Тепер фізики знали, що неможливо виміряти жодну субатомну частинку, ніяк на неї не вплинувши. Якщо ви торкнулися частинки інструментом, щоб виміряти її положення, то вже змінили її швидкість. Якщо виміряли її швидкість, то вже змінили її положення. Ця основна істина стала принципом невизначеності Гайзенберга: вивчаючи, ви одночасно й змінюєте. Зрештою, стало ясно, що всі вчені були учасниками колективного Всесвіту, який нікому не дозволяв залишитися просто спостерігачем.

— Я розумію, що об’єктивність неможлива, — нетерпляче сказав Малкольм. — Мене не це турбує.

— А що тоді?

— Розорення гравця, — відповів Малкольм, дивлячись на монітор.

«Розорення гравця» було дуже відомим та обговорюваним статистичним феноменом, який мав серйозні наслідки як для еволюції, так і для повсякденного життя.

— Скажімо, ви гравець, — сказав він, — і граєте в орлянку. Щоразу, як випадає орел, ви виграєте долар. Щоразу, як випадає решка, програєте долар.

— Добре.

— Що відбувається з плином часу?

Гардінг знизала плечима.

— Шанси, що випаде орел або решка — однакові. Тож можна програти, а можна й виграти. Але зрештою випаде зеро.

— На жаль, ні,— похитав головою Малкольм. — Якщо грати достатньо довго, ти завжди програєш — гравець завжди залишається ні з чим. Саме тому і працюють казино. Але питання в тому, що відбувається з часом? Що відбувається за той час, коли гравець ще не встиг розоритися?

— Гаразд, — сказала Сара. — І що ж відбувається?

— Якщо нанести успіхи гравця на діаграму, то можна побачити, що у якісь періоди він виграє, у якісь — програє. Іншими словами, все в цьому світі йде смугами. Це реальне явище і його можна побачити скрізь: у погоді, розливах річок, бейсболі, серцевих ритмах, на фондових ринках. Щойно справи починають іти погано, вони і далі залишаються у такому стані. Як у старому прислів’ї: «Біда здибає легко, та тяжко її збутися». Теорія складності каже нам, що народна мудрість має рацію. Погані речі збираються докупи. І все разом іде під три чорти. Такий він, реальний світ.

— То що ти хочеш сказати? Що тепер усе піде під три чорти?

— Може піти завдяки Доджсону, — сказав Малкольм, похмуро дивлячись на монітор. — Хай там як, а що ж сталося з цими виродками?

Кінг

Почулося дзижчання, ніби десь вдалині літала бджола. Говард Кінг слабко усвідомлював це, повільно повертаючись до тями. Він розплющив очі і побачив лобове скло машини, а за ним — гілки дерев.

Дзижчання стало голоснішим.

Кінг не знав, де він. Він не міг пригадати, як він потрапив сюди, що трапилося. В нього боліли плечі й стегна. В лобі щось пульсувало. Він спробував пригадати, але біль відволікав його, заважав йому ясно мислити. Останнє, що він пам’ятав — це тиранозавра, що вискочив на дорогу перед ними. Це було останнє, що він бачив. Потім Доджсон озирнувся і…

Кінг повернув голову і відразу ж закричав від раптового гострого болю, що пронизав його шию аж до самого черепа. Від цього болю в нього перехопило подих. Він скривився і заплющив очі. Потім повільно розплющив їх знову.

Доджсона не було в машині. Дверцята з боку водія були широко відчинені, плямиста тінь від них падала на приладову панель. Ключі все ще були в замку запалювання.

Доджсон утік.

Верхню частину керма перетинала смуга крові. На підлозі, поряд із важелем перемикання передач, валялася чорна коробка. Відчинені водійські дверцята трохи рипнули й поворухнулися.

Кінг знову почув дзижчання здалеку, ніби десь летіла велетенська бджола. Тепер він зрозумів, що це був механічний звук. Щось механічне.

Це змусило його подумати про човен. Як довго чекатиме човен на річці? До речі, котра година? Він глянув на годинник. Кристал був розбитий, стрілки застигли на 1:54.

Дзижчання почулося знову. Тепер воно було ближчим.

Зібравшись на силі, Кінг відштовхнувся від сидіння, наблизившись до приладової панелі. Удар болю, наче електричний струм, пройшовся його спиною, але швидко вщух. Він глибоко вдихнув.

Зі мною все гаразд, подумав він. Принаймні, я все ще тут.

Кінг глянув у відчинені водійські двері, крізь які пробивалося світло. Сонце все ще було високо над обрієм. Мабуть, ще друга половина дня. Коли відправляється човен? О четвертій? О п’ятій? Він ніяк не міг згадати. Але був упевнений, що ці іспанські рибалки не чекатимуть, доки стемніє. Вони залишать острів.

І Говард Кінг хоче теж бути на борту в цей момент. Це була єдина річ в світі, якої він зараз прагнув. Скривившись, він підвівся і з болем скотився на водійське сидіння. Він влаштувався зручніше, набрав повні груди повітря, а потім нахилився і визирнув у відчинені двері.

Автомобіль висів над порожнечею, підтримуваний деревами. Було видно крутий схил пагорба, що тягнувся під ним. Під покровом дерев було темно. Він відчув, як запаморочилося в голові лише від того, що глянув донизу. Земля мала бути в двадцяти чи тридцяти футах під ним. Він побачив розкидані зелені гілки папороті і кілька темних валунів. Він покрутився, намагаючись побачити більше.

І побачив його.

Доджсон лежав на спині, вниз головою, на схилі пагорба. Його тіло було зім’ятим, руки й ноги незграбно розкидані в різні боки. Він не рухався. Крізь густі хащі на схилі Кінгові було важко роздивитися як слід, але Доджсон здавався мертвим.

Раптом дзижчання стало дуже голосним, швидко наростаючи, і Кінг побачив крізь листя машину, що їхала не далі ніж в десяти ярдах від нього. Машина!

Судячи зі звуку, подумав він, це електромобіль. Це має бути Малкольм.

Думка про те, що на острові є й інші люди, якось надихнула Кінга. Він відчув приплив сил, незважаючи на біль в плечі. Він простягнув руку вперед і повернув ключ у замку запалювання. Двигун загуркотів.

Задні колеса закрутилися. Він увімкнув передній привід. «Джип» відразу ж з гуркотом рвонувся вперед, перевалюючись через гілки. За хвилину він вже був на дорозі.

Тепер він згадав її. Справа було гніздо тиранозаврів. Машина Малкольма поїхала наліво.

Кінг повернув ліворуч і попрямував дорогою вгору. Він намагався пригадати, як повернутися до річки, назад у човен. Він смутно пам’ятав, що на вершині пагорба була Y-подібна розвилка. Він добереться до цієї розвилки, вирішив він, і забереться з цього острова.

Це була його єдина мета.

Забратися з острова, доки не стало занадто пізно.

Погані новини

«Експлорер» видерся на вершину пагорба і Торн поїхав дорогою, що йшла вздовж хребта. Дорога петляла туди-сюди між кам’янистих скель. У багатьох місцях були круті урвища, зате звідти було видно весь острів.

Врешті-решт вони дісталися до місця, звідки можна було побачити долину. Вони бачили схованку на висоті, що була зліва, і трохи ближче — галявину з двома трейлерами. Справа був лабораторний комплекс, а за ним — робоче поселення.

— Я ніде не бачу Доджсона, — невдоволено сказав Малкольм. — Де він міг подітися?

Торн натиснув кнопку радіо.

— Арбі?

— Так, Доку.

— Ти бачиш їх?

— Ні, але… — Він завагався.

— Що?

— Ви не хочете до нас повернутися? Це дуже дивно.

— Що саме? — спитав Торн.

— Едді,— сказав Арбі.— Він щойно повернувся і приніс із собою дитинча.

Малкольм нахилився вперед:

— Що він зробив?

П’ята конфігурація

На межі хаосу трапляються несподівані результати. Ті, хто вижили, дуже ризикують.

Іян Малкольм

Малюк

Всі у трейлері скупчилися навколо столу, де лежало непритомне дитинча тиранозавра. Його великі очі були заплющені, писочок затуляла киснева маска. Було чути, як тихо сичить кисень.

— Я не міг його просто там кинути, — сказав Едді.— Я подумав, ми зможемо вилікувати його лапу…

— Але ж, Едді,— сказав Малкольм, хитаючи головою.

— Тож я вколов йому повну ампулу морфію з аптечки і приніс сюди. Бачите? Киснева маска майже йому підходить.

— Едді,— сказав Малкольм, — ти вчинив неправильно.

— Чому? Він в порядку. Ми просто підлікуємо і відправимо його назад.

— Але ти втручаєшся у систему, — сказав Малкольм.

Писнуло радіо.

— Це вкрай нерозумно, — сказав Левін по радіо. — Дуже.

— Дякую, Ричарде, — відповів Торн.

— Я категорично проти, щоб до трейлера приносили будь-яких тварин.

— Запізно турбуватися, — сказала Сара Гардінг. Вона підійшла до малюка і поклала на його груди датчики, щоб зняти кардіограму; вони почули серцебиття. Ритм був дуже швидкий, більше ста п’ятдесяти ударів на хвилину. — Скільки морфію ти йому вколов?

— Боже мій, — сказав Едді.— Просто… ну, розумієш. Увесь шприц.

— Це скільки? Десять кубиків?

— Гадаю, що так. Може, й двадцять.

Малкольм подивився на Гардінг.

— Скільки часу він відходитиме?

— Уявлення не маю, — відповіла вона. — Я присипляла левів та шакалів у експедиції, коли треба було їх позначити. У них було чітке співвідношення між дозою та масою тіла. Але з молодими тваринами нічого передбачити неможливо. Може, кілька хвилин, а може, й кілька годин. А про дитинчат тиранозаврів я нічого не знаю. В основному це залежить від обміну речовин, а він у них, здається, швидкий, схожий на пташиний. Серце б’ється дуже швидко. Все, що я можу сказати, — це те, що його потрібно забрати звідси якомога швидше.

Гардінг взяла невеликий ультразвуковий перетворювач і піднесла його до ноги дитинчати. Вона глянула через плече на монітор. Келлі та Арбі затуляли їй екран.

— Будь ласка, звільніть нам тут трохи місця, — сказала вона, і вони відійшли. — У нас мало часу. Будь ласка.

Коли вони відійшли, Сара побачила зелені-білі контури ноги та її кістки. Дивно, як великий птах, подумала вона. Стерв’ятник або лелека. Вона пересунула перетворювач далі.

— Так… Ось плюснові… велика та мала гомілкові кістки…

Арбі спитав:

— А чому кістки такі різні? — На ногах було видно якісь щільні білі ділянки у межах блідо-зелених контурів.

— Бо це немовля, — відповіла Гардінг. — Його ноги все ще складаються здебільшого з хрящів, кількість кальцинованої кістки дуже мала. Я припускаю, що цей малюк ще навіть не може ходити — принаймні, не дуже добре. Ось. Подивіться на колінну чашечку. Там можна побачити приплив крові до капсули суглоба…

— Звідки ви знаєте усю цю анатомію? — спитала Келлі.

— Я мушу знати, бо проводжу чимало часу там, де живуть хижаки, — сказала вона. — Оглядаю шматочки кісток, що вони залишили, і визначаю, яких тварин вони їли. Щоб це робити, потрібно дуже добре знати порівняльну анатомію. — Вона посунула перетворювач вздовж ноги малюка. — І мій батько був ветеринаром.

Малкольм різко підняв голову.

— Твій батько був ветеринаром?

— Так. У зоопарку Сан-Дієго. Був фахівцем з птахів. Але я не розумію… Можете це збільшити?

Арбі клацнув перемикачем. Зображення збільшилося вдвічі.

— Ага. Добре. Добре. Ось вона. Бачите?

— Ні.

— Це середина малої гомілкової кістки. Бачиш? Тонка чорна лінія. Це перелом, трохи вище епіфіза.

— Оця маленька чорна лінія? — спитав Арбі.

— Ця маленька чорна лінія означає загибель для немовляти, — сказала Сара. — Мала гомілкова кістка не зростеться правильно, тому суглоб не зможе повертатися, коли він стоятиме на задніх ногах. Дитинча не зможе бігати і, можливо, навіть ходити. Воно буде калікою, і хижак схопить його, перш ніж воно проживе хоча б кілька тижнів.

Едді сказав:

— Але ми можемо зафіксувати його.

— Добре, — відповіла Сара, — що ти збираєшся використовувати для гіпсу?

— Діестеразу, — відповів Едді.— Я привіз її кілограм, у тубах по сто кубиків кожна. Її багато, для клею. Це полімерна смола, коли застигне, стає твердою, мов сталь.

— Чудово, — сказала Сара, — але це теж його вб’є.

— Вб’є?

— Едді, цей малюк росте. За кілька тижнів він буде значно більшим. Нам потрібно щось тверде, але таке, що б мало здатність до біорозкладу, — сказала вона. — Щось, що зітреться або відламається за три-п'ять тижнів, коли його нога заживе. Що у вас є?

Едді насупився.

— Не знаю.

— Ну, у нас мало часу, — сказала Гардінг.

Едді сказав:

— Доку? Це одне з ваших улюблених тестових запитань. Як накласти гіпс динозавру, маючи лише ватні палички та суперклей?

— Знаю, — сказав Торн. Він відчув усю іронію ситуації. Тридцять років він давав такі завдання майбутнім інженерам, а тепер сам зіткнувся з одним із таких.

Едді сказав:

— Може, ми могли б розкласти смолу — змішати її з чимось на кшталт цукру.

Торн похитав головою.

— Гідроксигрупи у сахарозі зроблять смолу крихкою. Вона добре затвердне, але розсиплеться наче скло, коли тварина почне рухатися.

— А що як ми змішаємо її з тканиною, просоченою цукром?

— Тобто ти хочеш, щоб бактерії розклали тканину?

— Ага.

— А потім гіпс розламається?

— Так.

Торн знизав плечима.

— Це може спрацювати, — сказав він. — Але без перевірки ми не можемо знати напевне, скільки триматиметься гіпс. Може, кілька тижнів, а може, й кілька місяців.

— Це занадто довго, — сказала Сара. — Ця тварина швидко росте. Якщо її ріст буде стримуватися, все завершиться тим, що гіпс її покалічить.

— Те, що нам потрібно, — сказав Едді,— це органічна смола, яка утворюватиме сполучну речовину, що з часом розкладеться. Якась гума.

— Жувальна гумка? — сказав Арбі.— В мене її багато…

— Ні, я подумав про інший вид гуми. Хімічними термінами, це смола діестерази…

— Ми ніколи не отримаємо її хімічним шляхом, — сказав Торн. — У нас немає такого обладнання.

— Що ж ми ще можемо зробити? У нас немає ніякого вибору…

— А що як ви зробите щось таке, що є різним у різних напрямках? — сказав Арбі.— Сильним в одному випадку і слабким в іншому?

— Це неможливо, — відповів Едді.— Це однорідна смола. Це один і той самий матеріал, гумоподібний клей, який стає твердим мов камінь, коли висохне…

— Ні, постривай. — Торн повернувся до хлопчика. — Що ти маєш на увазі, Арбі?

— Добре, — сказав Арбі,— Сара каже, що нога росте. Значить, коли вона буде рости в довжину, це не матиме значення для гіпсу, а коли стане ширшою, то він почне стискати ногу. Але якщо ви зробите його слабким у діаметрі…

— Він має рацію, — сказав Торн. — Ми можемо вирішити цю проблему структурно.

— Як? — спитав Едді.

— Просто створимо лінію роз’єднання. Наприклад, з алюмінієвої фольги. У нас є трохи для приготування їжі.

— Вона буде занадто слабкою, — сказав Едді.

— Ні, якщо ми вкриємо її шаром смоли, — сказав Торн і повернувся до Сари. — Ми можемо зробити так, щоб гіпс витримував вертикальний тиск, але був слабким для бічного. Це проста інженерна задача. Малюк може ходити у цьому манжеті і все буде нормально, доки тиск буде вертикальним. Але коли нога виросте, лінія роз’єднання стане відкритою і манжет відпаде.

— Так, — кивнув Арбі.

— Це важко зробити? — спитала Сара.

— Ні, це має бути досить просто. Просто зробіть манжет з алюмінієвої фольги і вкрийте його смолою.

Едді сказав:

— А що триматиме манжет вкупі, поки ви вкриватимете його смолою?

— Як щодо жувальної гумки? — спитав Арбі.

— Без проблем, — сказав Торн, усміхаючись.

У цей момент малюк-тиранозавр поворухнувся, засмикавши ніжками. Він підняв голову, скинувши маску і тихо, слабко писнув.

— Швидше, — сказала Сара, схопивши його голову. — Ще морфіну.

Малкольм вже тримав напоготові шприц. Він встромив його в шию тварини.

— Тепер буде достатньо п’яти кубиків, — сказала Сара.

— А якщо більше? Він довше пробуде без тями.

— У нього больовий шок, Іяне. Ти можеш його вбити, якщо вколеш забагато морфіну. В нього може зупинитися дихання.

І його надниркові залози теж, ймовірно, постраждають.

— Якщо в нього взагалі є наднирковики, — сказав Малкольм. — Тиранозавр рекс взагалі має гормони? Справа в тому, що ми нічого не знаємо про цих тварин.

З радіо почувся голос Левіна:

— Кажи за себе, Іяне. Насправді, я підозрюю, що ми виявимо в динозаврів гормони. До речі, раз вже вляпалися в цю безглузду халепу з малюком, то могли б набрати пару пробірок крові. До речі, Доку, ви не могли б узяти слухавку?

Малкольм зітхнув.

— Цей хлопець, — сказав він, — починає мене нервувати.

Торн підійшов до модуля зв’язку, що знаходився біля вхідних дверей. Прохання Левіна було дивним; по всьому трейлеру була чудова система мікрофонів. І він знав це, бо сам її розробив.

Торн підняв слухавку.

— Так?

— Доку, — сказав Левін, — я відразу перейду до суті. Те, що ви принесли дитинча до трейлера — велика помилка. Ви нариваєтеся на неприємності.

— На які саме?

— Ми ще не розуміємо, от в чому справа. І я не хочу здіймати паніку. Але чому б вам не забрати до мене на вишку дітей на деякий час і самим не прийти сюди разом з Едді?

— Тобто ти кажеш, щоб я забрався звідси. Ти справді вважаєш, що це необхідно?

— Власне кажучи, так, — сказав Левін.

Після ін’єкції морфіну малюк почав важко дихати і звалився на сталеву поверхню. Сара поправила кисневу маску навколо його писка. Вона глянула на монітор, щоб перевірити частоту серцебиття, але Арбі та Келлі знову затулили їй екран.

— Діти, будь ласка.

Торн ступив уперед і плеснув у долоні.

— Добре, діти! Час для польових досліджень! Рухаймося.

Арбі сказав:

— Просто зараз? Але ми хотіли подивитися на малюка…

— Ні, ні,— сказав Торн. — Доктору Малкольму та доктору Гардінг потрібно місце для роботи. А нам час вилізти на вишку для спостережень. Ми можемо спостерігати за динозаврами всю другу половину дня.

— Але ж Доку…

— Не сперечайтеся. Ми вже йдемо, — сказав Торн. — Едді, ти з нами. Залиш цих двох голубків наодинці, хай роблять свою справу.

За кілька хвилин вони вийшли. Двері трейлера зачинилися. Сара Гардінг почула, як з м’яким дзижчанням від’їхав «Експлорер». Зігнувшись над малюком і поправляючи кисневу маску, вона сказала:

— Голубки?

Малкольм знизав плечима.

— Левін…

— То це його ідея? Вигнати всіх надвір?

— Мабуть.

— Він знає щось, чого ми не знаємо?

Малкольм засміявся.

— Впевнений, що він так вважає.

— Ну що ж, почнемо робити гіпс, — сказала вона. — Я хочу завершити це якомога швидше і відправити цього малюка додому.

Схованка на висоті

На той час, коли вони дісталися вишки, сонце вже сховалося за низькими хмарами. Вся долина була залита м’яким червонуватим світлом, коли Едді припаркував «Експлорер» під алюмінієвим риштуванням і вони всі піднялися нагору. Левін був там і дивився у бінокль. Схоже, він не був радий їх бачити.

— Перестаньте крутитися, — роздратовано буркнув він.

З укриття відкривався чудовий вид на долину. Десь на півночі гуркотів грім. Повітря було охолодженим та наелектризованим.

— Буде буря? — спитала Келлі.

— Схоже на те, — сказав Торн.

Арбі недовірливо глянув на металевий дах укриття.

— Довго ми тут будемо?

— Недовго, — сказав Торн. — Ми тут лише на один день. Завтра вранці нас заберуть гвинтокрили. Я подумав, діти, що ви заслужили можливість ще раз глянути на динозаврів.

Арбі покосився на нього.

— А насправді?

— Я знаю, — сказала Келлі досвідченим тоном.

— Та ну? І чого ж?

— Доктор Малкольм хоче залишитися наодинці з Сарою, дурнику.

— Навіщо?

— Вони — старі друзі,— сказала Келлі.

— То й що? Ми просто хотіли подивитися.

— Ні,— сказала Келлі.— Я хочу сказати, що вони — старі друзі.

— Я розумію, про що ти кажеш, — відповів Арбі.— Знаєш, я не тупий.

— Тихше, — цитьнув на них Левін, дивлячись у бінокль. — Ви пропускаєте дещо цікаве.

— Що саме?

— Он ті трицератопси, вниз за течією річки. Щось їх турбує.

Стадо трицератопсів мирно пило воду з річки, але тепер почало шуміти. Як для таких величезних тварин, голоси в них були неймовірно пронизливими і нагадували гавкіт собак.

Арбі повернувся, щоб глянути.

— Там щось є,— сказав він. — Щось рухається серед дерев за річкою.

Стадо трицератопсів заворушилося. Вони почали задкувати один до одного, поки не утворили своєрідну розетку, виставивши свої зігнуті роги назовні, назустріч невидимій загрозі. Самотнє маля опинилося в центрі і заскавчало від страху. Одна з тварин, — імовірно, його мати, — повернулася й тицьнула його носом. Після цього дитинча замовкло.

— Я їх бачу, — сказала Келлі.— Це раптори. Он там.

Стадо трицератопсів зіткнулося з рапторами, дорослі загавкали, хитаючи гострими рогами. Вони створили своєрідний бар’єр з рухомих шипів. У них було безпомилкове відчуття координації, групового захисту від хижаків.

Левін задоволено усміхався.

— Цьому не існувало жодних доказів, — сказав він, раптом збадьорившись. — Насправді більшість палеонтологів взагалі вважають, що це неможливо.

— Що саме? — спитав Арбі.

— Така групова захисна поведінка. Особливо в трицератопсів — вони схожі на носорогів, тож передбачається, що вони і живуть так само поодинці. Але тепер ми бачимо… А. Так.

З-під дерев вискочив велоцираптор. Він швидко рухався на задніх ногах, балансуючи на масивному хвості.

Стадо трицератопсів голосно загавкало, побачивши раптора. Інші ще ховалися під деревами, а цей, вийшовши в поле зору, повільно рухався навколо стада, заходячи у воду з іншого боку. Він легко переплив річку і вийшов на інший берег. Тепер він був у п’ятдесяти ярдах вгору за течією від стада трицератопсів, що, гавкаючи, повернулися до нього, ставши єдиним фронтом. Уся їхня увага була зосереджена на цьому єдиному велоцирапторі.

Тим часом інші раптори почали повільно, крадучись, виходити зі своєї схованки. Вони рухалися низько, ховаючи свої тулуби у високій траві.

— Нічого собі,— сказав Арбі.— Вони полюють.

— Зграєю, — кивнув Левін. Він підняв шматочок обгортки від батончика з підлоги укриття і підкинув його у повітря, спостерігаючи, як його несе вітер. — Головна зграя знаходиться з підвітряного боку, тому трицератопси не можуть відчути їхній запах. — Він знову підніс до очей бінокль. — Я думаю, — сказав він, — що зараз ми побачимо вбивство.

Вони спостерігали, як раптори беруть стадо в кільце. Раптом на обрії вдарила блискавка, яскраво висвітливши дно долини. Один з рапторів здивовано застиг на місці. Якийсь момент його голову було видно над травою.

Стадо відразу ж розвернулося і перегрупувалося, ставши обличчям до нової загрози. Всі раптори зупинилися, ніби вирішили переглянути свій план.

— Що сталося? — спитав Арбі.— Чому вони зупинилися?

— У них проблеми.

— Чому?

— Подивись на них. Основна зграя ще на тому березі річки. Вони занадто далеко, щоб об’єднатися для нападу.

— То ви хочете сказати, що вони передумали? Вже?

— Схоже на те, — відповів Левін.

Один за одним раптори в траві підняли голови, виявляючи свої позиції. Коли з’являвся кожен новий раптор, трицератопси голосно гавкали. Схоже, раптори зрозуміли, що їхнє становище безнадійне. Вони відступили, рухаючись назад до дерев. Побачивши, що вони відходять, трицератопси загавкали ще голосніше.

А потім той один раптор побіг по краю води. Він рухався неймовірно швидко — приголомшливо швидко, ніби гепард — подолавши п’ятдесят ярдів, що відділяли його від стада. У дорослих трицератопсів не було часу на перегрупування. Дитина була відкритою для нападу. Вона пронизливо заверещала з переляку, побачивши, що до неї наближається хижак.

Велоцираптор стрибнув у повітря, піднявши обидві задні лапи. Знову спалахнула блискавка, і в яскравому світлі вони побачили однакові вигнуті пазурі, що зблиснули високо в повітрі. В останній момент найближчий дорослий повернувся і, крутнувши своєю великою рогатою головою з кістяним гребенем, завдав рапторові бічного удару, від якого той розтягнувся на багнистому березі. Дорослий трицератопс відразу ж рвонувся вперед, високо піднявши голову. Коли він досяг раптора, то різко зупинився і повернув свою велику голову, опустивши роги в бік тварини, яка лежала на землі. Але раптор був швидшим; засичавши, він схопився на ноги, і роги трицератопса лише пройшлися по багнюці. Раптор повернувся боком і вдарив дорослого в писок, роздряпавши його до крові своїм великим пазуром. Трицератопс заревів, але на той час двоє інших дорослих рвонулися вперед, а решта залишилася з дитиною. Раптор швидко поповз геть, назад у траву.

— Bay, — сказав Арбі.— Це було щось!

Стадо

Кінг глибоко зітхнув із полегшенням, коли дістався до Y-подібної розвилки і повернув червоний «Джип» ліворуч, виїхавши на широку ґрунтову дорогу. Він одразу її впізнав: це був шлях, що йшов по хребту і вів назад до човна. Коли він глянув вліво, то побачив всю східну долину. Човен був ще там! Чудово! Він закричав і різко дав газу, на душі в нього стало легко, як ніколи. На палубі було видно іспанських рибалок, які дивилися на небо. Незважаючи на загрозливий шторм, вони, здавалося, не приготувалися до відплиття. Мабуть, чекали на Доджсона.

Що ж, подумав Кінг, це чудово. Він буде там за кілька хвилин. Пробравшись крізь густі джунглі, він нарешті міг бачити, де саме він був. Дорога, що йшла по хребту, проходила на висоті по гребеню одного з вулканічних виступів. Тут майже не було заростей і на поворотах можна було побачити весь острів. На сході він бачив ущелину та човен біля берега. На заході було видно лабораторію і два однакових трейлери Малкольма, припаркованих біля дальнього краю галявини.

Вони так і не дізналися, що в дідька лисого тут робив Малкольм, подумав він. Не те, щоб це зараз мало якесь значення. Кінг вже забирався з острова і це єдине, що його зараз хвилювало. Він вже майже відчував палубу під ногами. Може, в когось з рибалок навіть є пиво. Приємне холодне пиво, яке вони питимуть, човгаючи вниз річкою з цього клятого острова. А він вип’є за Доджсона, ось що він зробить.

Можливо, подумав він, я вип’ю дві пляшки.

Кінг пройшов поворот і побачив стадо тварин, які скупчилися на дорозі. Це були якісь зелені динозаври, чотири фути заввишки, з великими куполоподібними головами, на яких була купка маленьких ріжок. Вони нагадали йому зелених водяних буйволів. Але тут їх було багато. Він різко загальмував; машина зупинилася.

Зелені динозаври дивилися на його автівку, не рухаючись. Стадо просто стояло собі, ледаче й спокійне. Кінг чекав, барабанячи пальцями по керму. Потім нетерпляче посигналив і блимнув фарами.

Тварини просто дивилися на нього.

Вони були смішні, ці істоти з кривим гладким опуклим виступом на лобі та ріжками навколо. Вони просто дивилися на нього тупим коров’ячим поглядом. Він поставив машину на передачу і повільно рушив уперед, сподіваючись, що зможе проштовхатися крізь цих тварин. Вони не зрушили з місця. Нарешті передній бампер уперся у найближчу тварину, яка зарохкала, відступила на пару кроків назад і, опустивши голову, буцнула автомобіль так, що аж пролунав металевий дзвін.

Господи, подумав він. Так ця тварюка й радіатор продірявить, якщо не бути обережним. Він зупинив машину і став чекати, не вимикаючи двигун. Тварини знову заспокоїлися.

Кілька з них вляглися на дорозі. Він не міг їх об’їхати. Він глянув вперед, у напрямку річки, і побачив човен, до якого було не більше, ніж чверть милі. Спостерігаючи за ним, він зрозумів, що рибалки чимось дуже зайняті на палубі. Вони розвертали кран, кладучи його на палубу. Вони готувалися відплисти!

До біса чекання, подумав він. Він відчинив дверцята і виліз, кинувши машину посеред дороги. Тварини відразу ж схопилися на ноги і найближча кинулася на нього. Двері були відчинені, тварина врізалася в них, зачинивши і залишивши глибоку вм'ятину на металі. Кінг кинувся до краю пагорба і побачив вертикальний спуск висотою більш ніж сто футів. Тут він точно не злізе. Трохи далі схил був вже не настільки крутий. Але тепер на нього кинулися інші тварини. В нього не було вибору. Він оббіг машину ззаду, якраз в той момент, коли інший динозавр врізався у задній ліхтар, розбивши пластик.

Третій динозавр врізався просто в зад автомобіля. Кінг встиг вилізти на запасне колесо, коли тварина вдарила бампер. Цей поштовх збив його, і він впав на землю, покотившись під форкання «буйволів». Потім схопився на ноги і побіг на протилежний бік дороги, де був невеличкий пагорб. Він видерся на нього і пірнув у зарості. Тварини вже не гналися за ним. Але від цього було не легше — тепер він був з іншого боку дороги!

Він повинен був якось повернутися на той бік. Він піднявся на вершину пагорба і почав спускатися, лаючи себе. Кінг вирішив пройти вперед сотню ярдів або близько того, доки не відійде подалі від тварин, що надавали йому стусанів, а потім перейти дорогу. Якщо він зможе це зробити, то дістанеться до човна.

Майже відразу ж його оточили густі джунглі. Він спіткнувся, покотився багнистим схилом, а коли встав на ноги, то не знав точно, в який бік має йти. Він був на дні яру, де росли дуже товсті пальми десять футів заввишки. У кожному напрямку можна було бачити не більше ніж на кілька футів.

Його відразу ж охопила паніка, він не розумів, куди йти. Він проштовхувався крізь мокре листя, сподіваючись зорієнтуватися, де він.

Діти все ще стояли, спершись на перила, і дивилися на рапторів, які відходили в хащі. Торн відвів Левіна вбік і тихо сказав:

— Чому ти хотів, щоб ми сюди приїхали?

— Лише з обережності,— відповів Левін. — Принісши немовля до трейлера, ви нариваєтеся на неприємності.

— Які неприємності?

Левін знизав плечима.

— Ми не знаємо цього, ось в чому справа. Але загалом батьки не люблять, коли їхніх малят кудись забирають. А в цього маляти дуже великі батьки.

З іншого боку укриття Арбі сказав:

— Дивіться! Дивіться!

— Що там? — спитав Левін.

— Чоловік.

Засапаний, Кінг вийшов із джунглів і опинився на рівнині. Нарешті він може бачити, де знаходиться! Він зупинився, спітнілий і брудний, намагаючись зорієнтуватися.

Він був розчарований, виявивши, що анітрохи не наблизився до човна. Схоже, він і досі був не з того боку дороги. Перед ним була широка трав'яниста рівнина, яку перетинала річка. Рівнина була майже порожньою, лише внизу за течією знаходилося кілька динозаврів. Вони були з рогами: трицератопси. І вигляд в них був трохи роздратований. Великі дорослі піднімали голови і гавкали.

Очевидно, йому слід було йти вздовж річки, за течією, доки вона не приведе його до човна. Але потрібно бути обережним, обходячи цих трицератопсів. Він засунув руку в кишеню і витягнув цукерку. Кінг розгорнув її, спостерігаючи за трицератопсами і бажаючи, щоб вони пішли. Як довго він добиратиметься до човна? Це було єдине питання, що зринало в нього в голові. Він вирішив іти, є там трицератопси чи ні, і почав продиратися крізь високу траву.

Потім почулося шипіння плазуна. Воно долинало з трави, десь зліва від нього. Він відчув специфічний запах гнилого м’яса. Кінг зупинився, чекаючи. Цукерка вже не здавалася такою смачною.

Позаду почувся плескіт. Він долинав з річки.

Кінг озирнувся.

— Це один з тих людей з «Джипа», — сказав Арбі, стоячи у схованці.— Але чому він чекає?

Зі свого спостережного пункту вони побачили темні обриси рапторів, які рухалися крізь траву на іншому березі річки. Тепер двоє з них вийшли вперед, хлюпочучи у воді. Наближаючись до чоловіка.

— О ні,— вимовив Арбі.

Кінг побачив двох темних смугастих ящірок, які переходили річку. Вони рухалися на задніх лапах, підстрибуючи. У річковій воді відбивалися їхні зображення. Вони роззявили свої довгасті пащі і загрозливо сичали на Кінга.

Він подивився вгору і побачив ще одну ящірку, яка йшла напереріз, і ще одну. Ті, інші тварини вже були у воді і почали плисти.

Говард Кінг позадкував від річки, рухаючись углиб високої трави. Потім розвернувся і побіг. Трава була йому по груди і він ледве біг, задихаючись, коли раптом перед ним вискочила інша ящірка з гарчанням і сичанням. Він ухилився, побіг в іншому напрямку, але раптом найближча ящірка підстрибнула в повітря. Вона стрибнула так високо, що повністю вискочила з трави і він побачив, як тварина летить у повітрі з виставленими для стрибка задніми лапами. Перед ним промайнули вигнуті пазурі, схожі на кинджали.

Кінг знову розвернувся і почув, як ящірка скрикнула, приземлившись позаду нього у траві. Кінг побіг далі. Лише страх надавав йому сили. Позаду лунало гарчання хижака. Він біг щосили: попереду лишалося ще двадцять ярдів галявини, а потім знову джунглі. Він побачив дерева, великі дерева. На одне з них можна залізти.

Зліва він побачив, як до нього через галявину біжить ще одна ящірка. Було видно лише її голову над травою. Здавалося, ящірка рухається неймовірно швидко. В голові промайнуло: «Я не встигну цього зробити».

Але він спробував.

Задихаючись, він помчав до дерев. Ще десять ярдів. Він щодуху працював руками й ногами. Дихати було дедалі важче.

І тут щось важке вдарило його ззаду, зваливши на землю, і він відчув, як спину пронизав пекучий біль. Він зрозумів — це пазурі, що вп’ялися йому в спину, щойно він впав. Він з усіх сил вперся у землю і спробував перекотитися, але тварина міцно тримала його, не даючи зрушити з місця. Він був притиснутий до землі вниз животом і чув гарчання динозавра. Біль у спині став нестерпним, запаморочливим.

Потім він відчув гаряче дихання тварини на шиї, її форкання, і його охопив надзвичайний жах. А потім жах змінився якоюсь апатією, його охопила глибока і бажана сонливість. Ніби уві сні перед обличчям промайнули усі травинки. Він розглядав їх з якоюсь втомленою напруженістю і майже не відчував гострого болю у шиї, йому було майже байдуже, що гарячі щелепи тварини вп’ялися у його шию. Здавалося, ніби це відбувається з кимось іншим. Він був ніби за багато миль звідси. У якусь мить він зі здивуванням відчув, як хруснули шийні хребці…

А потім темрява.

Ніщо.

— Не дивіться, — сказав Торн, відвертаючи Арбі від перил. Він притиснув хлопчика до грудей, але Арбі нетерпляче відштовхнув його, щоб побачити, що відбувається. Торн потягнувся до Келлі, але вона відійшла від нього і продовжила спостерігати за тим, що відбувалося на рівнині.

— Не дивіться, — повторював Торн. — Не дивіться.

Діти мовчали.

Левін дивився на вбивство у бінокль. Тепер біля тіла чоловіка були вже п'ятеро рапторів, які з гарчанням розривали труп на шматки. Він побачив, як один із них різко підняв голову вгору, відірвавши від тіла шматок закривавленої сорочки. Інший трусив у пащі відірвану людську голову, зрештою кинувши її на землю. Загуркотів грім і десь вдалині зблиснула блискавка. Сутеніло, і Левінові ставало все важче побачити, що відбувається на рівнині. Але було ясно, що яка б ієрархічна організація не існувала між ними на полюванні, вона зникала, коли треба було ділити здобич.

Кожна тварина тут була сама за себе; оскаженілі раптори стрибали і ухилялися від ударів, рвучи тіло на шматки; вони кусали один одного і билися між собою. Одна тварина вилізла з бійки, тримаючи у зубах щось коричневе. Коли вона жувала, в неї на обличчі з’явився дивний вираз. Потім раптор відійшов від решти зграї, обережно тримаючи коричневий предмет в зубах. У сутінках Левін вмить зрозумів, що це було — динозавр їв шоколадку. І, схоже, йому це сподобалося.

Раптор повернувся до зграї і знову занурив свій довгий писок у скривавлене тіло. З усіх кінців рівнини, підстрибуючи, бігли інші раптори, що прагнули приєднатися до бенкету. З люттю та гарчанням вони кидалися в бійку.

Левін опустив бінокль і глянув на двох дітей. Вони мовчки дивилися на вбивство.

Доджсон

Доджсон прокинувся від гучного цвірінькання, наче поряд була сотня крихітних пташок. Здавалося, що вони скрізь. Він не одразу зрозумів, що лежить на вологій землі схилу. Спробував поворухнутися, але відчув біль та важкість у тілі. Щось тиснуло на його ноги, живіт, руки. Через вагу на грудях було важко дихати.

Він був млявим, неймовірно млявим. Нічого в світі йому так не хотілося, як спати. Доджсон почав втрачати свідомість, але щось потягнуло його за руку. Смикало за пальці, один по одному. Ніби знову повертало до тями. Повільно, повільно витягувало його назад.

Доджсон розплющив очі.

Біля його руки стояв маленький зелений динозавр. Він нахилився і вкусив його за палець своїми крихітними зубами, відірвавши шматок м’яса. Його пальці були в крові; від них вже повідривали шматочки м’яса.

Він з подивом відсмикнув руку, і раптом цвірінчання стало голоснішим. Доджсон повернувся і побачив, що ці маленькі динозаври оточили його: вони стояли в нього на грудях і на ногах. Вони були завбільшки з курча і, наче курчата, дзьобали його в живіт, стегна, промежину…

Обурений Доджсон схопився на ноги, лякаючи ящірок, які відскочили від нього, сердито цвірінькаючи. Маленькі тваринки пересунулися на кілька футів і зупинилися.

Вони дивилися на нього, не виявляючи ніяких ознак страху. Навпаки, здавалося, що вони чекають.

І тоді він зрозумів, хто це. Це були прокомпсогнати. Компі.

Падальники.

Господи, подумав він. Вони вирішили, що я мертвий.

Він відсахнувся, майже втративши рівновагу. Його охопила хвиля болю та запаморочення. Тваринки цвірінчали, спостерігаючи за кожним його рухом.

— Ідіть собі,— сказав він, махнувши рукою. — Забирайтеся звідси.

Вони не йшли. Стояли, дивно нахиливши голови, і чекали.

Він нахилив голову, подивився на себе. Його сорочка, штани були розірвані в сотні місць. З сотні крихітних ран крізь одяг проступали краплі крові. Він відчув хвилю запаморочення і поклав руки на коліна. Він набрав повні груди повітря і спостерігав, як кров крапає на землю, присипану листям.

Господи, подумав він. І ще раз глибоко вдихнув.

Поки він стояв, не рухаючись, тварини просунулися на дюйм вперед. Він випростався і вони відступили. Але за мить знову почали наближатися до нього.

Одна підійшла ближче. Доджсон зі злістю вдарив її, і маленьке тільце злетіло у повітря. Тварина перелякано заверещала, але приземлилася наче кіт, вертикально і без пошкоджень.

Інші стояли на місці, чекаючи.

Він озирнувся навколо й зауважив, що сутеніє. Глянув на годинник — була 6:40. За кілька хвилин денне світло щезне. Під пологом джунглів було майже зовсім темно.

Він повинен був дістатися до безпечного місця, і то негайно. Доджсон перевірив компас на годиннику і попрямував на південь. Він був упевнений, що річка на півдні. Мав повернутися на човен. Там він буде в безпеці.

Коли він почав рухатися, компі зацвірінчали і побігли за ним. Вони трималися позаду на відстані п'яти або десяти футів, роблячи чимало шуму, коли стрибали і проламувалися крізь хащі. Він зрозумів, що їх там десятки. Сутеніло, і їхні очі світилися у темряві яскраво-зеленим.

Його тіло перетворилося на згусток болю. Кожен крок відгукувався болем. Він був у паршивому стані. Він втрачав кров і був дуже, дуже сонним. Він ніколи не пройде весь шлях до річки. Він пройде не більше, ніж пару сотень ярдів. Він впав, спіткнувшись об корінь. Повільно підвівся, до його скривавленого одягу пристав бруд.

Доджсон озирнувся, побачив позаду зелені очі і змусив себе йти вперед. Він зможе пройти ще трохи, подумав він. А потім просто перед собою він побачив, як крізь зарості пробивається світло. Може, це човен? Він пішов швидше, чуючи позаду компі.

Він проштовхнувся через хащі і побачив маленький гараж, схожий на комору для інструментів або сторожку, бетонний, з бляшаним дахом. У будівлі було квадратне вікно, в якому й горіло світло. Він знову впав, став на коліна і проповз решту шляху до будівлі. Дотягнувся до дверей, наліг на дверну ручку і відчинив їх.

Всередині було порожньо. З підлоги стирчали якісь труби. Колись у минулому вони під'єднувалися до обладнання; але обладнання зникло. На підлозі залишилися тільки іржаві плями від кріплень.

У кутку кімнати горіло електричне світло. Воно було обладнане таймером, що вмикав його у нічний час. Це і було світло, яке він помітив. У них була електрика на цьому острові? Як? А втім, йому було байдуже. Хитаючись, він зайшов до кімнати, щільно зачинив за собою двері і впав на голий бетон. Крізь брудні шибки було видно, як зовні розчаровано стрибають компі, стукаючись об скло. Але поки що він був у безпеці.

Звичайно, потрібно йти далі. Він якось має вибратися з цього клятого острова. Але не зараз, подумав він.

Пізніше.

Він потурбується про це пізніше.

Доджсон притиснувся щокою до вологого бетону і заснув.

Трейлер

Сара Гардінг обгорнула манжет з алюмінієвої фольги навколо покаліченої ноги малюка. Він все ще був без тями, легко дихав, не рухаючись. Його тіло було розслабленим. Тихо шипів кисень.

Вона сформувала з алюмінієвої фольги манжет шість дюймів завдовжки. Потім, використовуючи маленький пензлик, почала вкривати його смолою, щоб зробити щось подібне до гіпсової пов’язки.

— Скільки там рапторів? — сказала вона. — Я не могла сказати напевно, коли їх бачила. Здається, дев’ять.

— Думаю, що більше, — відповів Малкольм. — Думаю, що загалом їх десять або дванадцять.

— Дванадцять? — перепитала вона, глянувши на нього. — На такому маленькому острові?

— Так.

Смола мала різкий запах, наче клей. Вона рівним шаром наносила її на алюміній.

— Знаєш, що я думаю? — почала вона.

— Знаю, — відповів він. — Це забагато.

— Це занадто багато, Іяне. — Вона продовжувала працювати. — Це безглуздо. У Африці такі активні хижаки, як леви, дуже розсіяні. Один лев на кожні десять квадратних кілометрів. Іноді на кожні п’ятнадцять. Це все, що може підтримати екологія. На такому острові, як цей, має бути не більше п’яти рапторів. Потримай це.

— Угу. Але не забувай, тут величезна здобич… Деякі з цих тварин важать двадцять-тридцять тон.

— Я не впевнена, що це один з чинників, — сказала Сара, — але суто теоретично припустімо, що це так. Я збільшу кількість тварин вдвічі, і вийде десять рапторів. Але ти кажеш мені, що їх тут дванадцять. І є також інші серйозні хижаки. Такі, як рекси…

— Так. Є.

— Це забагато, — повторила вона, похитавши головою.

— Тут досить велика щільність тварин, — сказав Малкольм.

— Недостатньо велика, — сказала вона. — В цілому, дослідження хижаків — будь то тигри в Індії або леви у Африці — свідчать, що один хижак може припадати на кожні двісті нехижих тварин. Отже, щоб тут існувало принаймні двадцять п’ять хижаків, потрібно щонайменше п’ять тисяч травоїдних. Буде тут стільки?

— Ні.

— Як ти думаєш, скільки тут всього тварин?

Він знизав плечима.

— Пара сотень. Щонайбільше п’ятсот.

— Отже, це на порядок менше, Іяне. Потримай це, а я дістану лампу.

Вона повісила над дитинчам інфрачервону лампу, щоб смола швидше застигла. Потім поправила на малюкові кисневу маску.

— Цей острів не здатен прогодувати стількох хижаків, — сказала вона. — І тим не менш, вони тут є.

— Чим це можна пояснити? — спитав він.

Вона похитала головою.

— Мусить бути якесь джерело їжі, про яке ми не знаємо.

— Ти хочеш сказати, штучне джерело? — спитав він. — Не думаю, що тут таке є.

— Ні,— сказала вона. — Штучні джерела їжі роблять тварин ручними. А ці тварини — не ручні. Єдина інша можливість, яку я можу розглядати — це інші показники смертності у травоїдних. Якщо вони дуже швидко ростуть або рано помирають, то джерела їжі можуть бути більшими, ніж очікується.

Малкольм сказав:

— Я помітив, що найбільші тварини здаються маленькими. Вони ніби не досягають зрілості. Можливо, їх рано вбивають.

— Можливо, — погодилася Сара. — Але якби рівень смертності був достатньо високим, щоб підтримувати цю популяцію, тут мала би бути купа туш та кістяків від мертвих тварин. Ти бачив щось таке?

Малкольм похитав головою.

— Ні. Насправді, коли ти згадала про це, я розумію, що не бачив жодних кістяків.

— І я теж. — Вона відсунула лампу вбік. — В цьому острові є щось дивне, Іяне.

— Я знаю, — відповів Малкольм.

— Знаєш?

— Так, — відповів він. — Я з самого початку це підозрював.

Загуркотів грім. Рівнина внизу була темною й безмовною, якщо не брати до уваги віддалене гарчання рапторів.

— Може, нам слід повернутися? — з тривогою в голосі спитав Едді.

— Навіщо? — відповів Левін. Він вдягнув окуляри нічного бачення, задоволений тим, що додумався взяти їх із собою. У окулярах світ заграв відтінками світло-зеленого. Він добре бачив рапторів біля здобичі, витолочену високу траву та кров навколо. Зі скелетом вже давно було покінчено, хоча все ще можна було почути хрускіт кісток, що їх гризли тварини.

— Просто я думаю, — сказав Едді,— що вже темно, і в трейлері нам буде безпечніше.

— Чому? — спитав Левін.

— Він укріплений, міцний і дуже безпечний. У ньому є все, що нам потрібно. Я просто думаю, що нам слід бути там. Я маю на увазі, ти ж не збираєшся тут залишитися на всю ніч?

— Ні,— сказав Левін. — Ти що, за фанатика якогось мене маєш? — Едді усміхнувся. — Але давайте побудемо тут ще трохи, — додав він.

Едді повернувся до Торна.

— Доку, що скажете? Скоро дощ може початися.

— Ще трохи, — сказав Торн. — А тоді поїдемо всі разом.

— Динозаври були на цьому острові протягом п’яти років, може, більше, — сказав Малкольм. — Але жоден з них не з’являвся у інших місцях. І раптом торік на пляжах Коста-Рики і, згідно із повідомленнями, на островах Тихого океану почали виявляти туші мертвих тварин.

— Їх принесло течіями?

— Ймовірно. Але питання в тому, чому саме зараз? Чому аж через п’ять років? Щось змінилося, але ми не знаємо… зачекай хвилинку… — Він відійшов від столу до комп’ютера і повернувся до монітора.

— Арбі зміг увійти у стару мережу, — сказав він, — і там все ще є дослідницькі матеріали з вісімдесятих. — Він порухав мишкою курсор на екрані.— Ми їх не дивилися… — Він побачив, як з’явилося меню, що показувало робочі та дослідницькі файли. Він почав прокручувати текст на екрані.

— Багато років тому в них були проблеми з якимось захворюванням, — мовив він. — У лабораторії було багато записів про це.

— Яке захворювання?

— Вони не знали, — відповів Малкольм.

— У дикій природі є чимало хвороб, які розвиваються повільно, — сказала вона. — Може минути п’ять або десять років, перш ніж вони проявляться. Їх викликають віруси або пріони.[25] Наприклад, свербець, схожий на білкові фрагменти або коров’ячий сказ.

— Але, — зауважив Малкольм, — ці хвороби виникають тільки від вживання зараженої їжі.

Запала тиша.

— Як думаєш, чим їх тоді годували? — спитала вона. — Просто я думаю, це були ще дитинчата динозаврів. Що вони їдять? Я думаю, молоко, але…

— Так, молоко, — сказав Малкольм, читаючи текст на екрані.— Перші шість тижнів — козяче молоко.

— Це логічний вибір, — відповіла вона. — Козяче молоко завжди використовують у зоопарках, бо воно гіпоалергенне. А що пізніше?

— Хвилиночку, — сказав Малкольм.

Гардінг провела рукою по нозі малюка, чекаючи, доки застигне смола. Вона глянула на «гіпс», понюхала. Запах все ще був сильним.

— Сподіваюся, що все буде добре, — сказала вона. — Іноді тварини не дозволяють малятам повертатися, якщо ті пахнуть «чужим». Але, можливо, запах зникне після того, як застигне смола. Скільки часу вже минуло?

Малкольм глянув на годинник.

— Десять хвилин. Ще десять хвилин і воно застигне.

Вона сказала:

— Я хотіла б віднести цього хлопця назад до гнізда.

Загуркотів грім. Вони глянули в темряву за вікном.

— Мабуть, сьогодні вже надто пізно, щоб його повертати, — сказав Малкольм. Він все ще стукотів по клавішах, дивлячись на екран.

— Отже… чим їх годували? Добре. У період з 1988 до 1989 року… травоїдні отримували розмочений рослинний матеріал тричі на день… а хижаки…

Він зупинився.

— Що давали хижакам?

— Схоже, подрібнений екстракт білків тваринного походження…

— З чого? Зазвичай, використовують індичку або курку, додаючи туди антибіотики.

— Capo, — сказав він, — вони робили це з овець.

— Ні,— не повірила вона, — не може бути.

— Ага, робили. В них був постачальник, який розводив овець.

— Жартуєш, — сказала вона.

Малкольм відповів:

— Боюся, що це правда. А зараз дозволь мені подивитися, чи можу я знайти…

Пролунав тихий сигнал тривоги. На стіні над його головою заблимала червона лампочка. За мить на даху трейлера увімкнулися зовнішні вогні, заливши галявину яскравим галогенним світлом.

— Що це? — спитала Гардінг.

— Датчики. Щось змусило їх спрацювати. — Малкольм відійшов від комп’ютера і визирнув у вікно. Він не бачив нічого, крім високої трави та дерев по периметру галявини. Все було тихо, як і раніше.

Сара, все ще зайнята малюком, сказала:

— Що трапилося?

— Не розумію. Я нічого не бачу.

— Але ж датчики чомусь спрацювали?

— Я здогадуюся.

— Вітер?

— Тут немає вітру, — сказав він.

Стоячи на вишці, Келлі сказала:

— Гей, дивіться!

Торн повернувся. З їхнього місця у долині на півночі було видно обидва трейлери на високій скелі посеред галявини. На трейлерах увімкнулися зовнішні ліхтарі.

Торн відстібнув від пояса рацію.

— Іяне, ви там?

У динаміку відразу ж затріскотіло:

— Так, Доку.

— Що відбувається?

— Я не розумію, — відповів Малкольм. — Просто увімкнулося зовнішнє світло. Гадаю, що датчик спрацював. Але ми нічого не бачимо.

Едді сказав:

— Повітря охолоджується дуже швидко. Можливо, були конвекційні потоки, встановіть їх.

— Все в порядку, Іяне? — спитав Торн.

— Так, все добре. Не турбуйтеся.

Едді буркнув:

— Я завжди казав, що датчики занадто чутливі. Так воно і є.

Левін насупився, але нічого не сказав.

Сара закінчила з малюком, обгорнула його ковдрою і обережно прив'язала до столу ременями з тканини. Вона підійшла і стала поруч з Малкольмом. І подивилася у вікно.

— Що ти думаєш з приводу цього?

Малкольм знизав плечима.

— Едді каже, що система занадто чутлива.

— Правда?

— Не знаю. Її ніколи не випробовували. — Він вдивлявся у дерева на краю галявини, шукаючи хоч якийсь рух. Потім почулося якесь пирхання, майже схоже на гарчання. Здавалося, що десь позаду нього на це пирхання хтось відгукується. Він пішов подивитися в інший бік трейлера.

Малкольм та Гардінг виглядали у вікна, намагаючись щось побачити у темряві. Малкольм затамував подих і напружився. Через деякий час Гардінг зітхнула:

— Я нічого не бачу, Іяне.

— Я теж.

— Мабуть, це фальшива тривога.

Потім він відчув вібрацію, глибокий звук, що резонував, передаючись від землі на підлогу трейлера. Він подивився на Сару. Її очі розширилися.

Малкольм знав, що це. Вібрація повторилася знову, цього разу чіткіше.

Сара глянула у вікно і прошепотіла:

— Іяне, я це бачу.

Малкольм повернувся і підійшов до неї. Вона вказувала на найближчі дерева, що їх було видно крізь вікно.

— Що?

І тут він побачив, як із заростей вистромилася велика голова. Вона крутилася з одного боку в інший, ніби прислухалася до чогось. Це був дорослий тиранозавр.

— Іяне, — прошепотіла вона. — Подивись, їх там двоє.

З правого боку він побачив, як з-за дерев вийшла інша тварина, більша — самиця. Тварини гарчали, і їхнє гарчання луною відбилося у темряві. Вони повільно вийшли з-під укриття дерев, йдучи галявиною і мружачись від яскравого світла.

— Це батьки?

— Не знаю. Гадаю, що так.

Він глянув на малюка. Той все ще був непритомний, спокійно дихав, ковдра під ним періодично підіймалася й опускалася.

— Що вони тут роблять? — спитала вона.

Тварини все ще стояли на краю галявини, поруч із деревами. Здавалося, вони вагалися і чогось чекали.

— Вони шукають малюка? — спитала вона.

— Capo, прошу тебе…

— Я серйозно.

— Це безглуздо.

— Чому? Мабуть, вони вистежили його тут.

Тиранозаври підняли свої голови, рухаючи щелепами.

Потім повільно повернули голови вліво та вправо. Вони повторили цей рух, а потім зробили крок до трейлера.

— Capo, — сказав він. — Ми за кілька миль від гнізда. Вони ніяк не могли нас вистежити.

— Звідки ти знаєш?

— Capo…

— Ти сам сказав, що ми нічого не знаємо про цих тварин: про їхню фізіологію, біохімію, нервову систему, поведінку. І ми також нічого не знаємо про їхні органи чуттів.

— Так, але…

— Це хижаки, Іяне. В них хороший зір, хороший слух і хороший нюх.

— Так, я згоден.

— І ми не знаємо, що іще вони вміють, — додала Сара.

— Що іще?

— Іяне, є й інші типи аналізаторів. Змії відчувають інфрачервоний спектр. Кажани мають ехолокацію. У птахів та черепах є магнітні сенсори — вони можуть виявляти магнітне поле Землі і таким чином мігрувати. Динозаври можуть мати інші типи аналізаторів, які ми навіть не можемо уявити.

— Capo, це безглуздо.

— Справді? Тоді скажи мені, що вони тут роблять? Тиранозаври, які стояли біля дерев, замовкли. Вони вже не гарчали, але повільно рухали головами з боку в бік. Малкольм спохмурнів.

— Схоже, що вони… дивляться навколо…

— Просто в яскраве світло? Ні, Іяне. Воно їх засліплює. Щойно вона це сказала, він зрозумів, що вона мала рацію.

Але голови весь час поверталися назад і вперед.

— Що вони роблять? Нюхають?

— Ні. Голови підняті високо. Ніздрі не рухаються.

— Прислухаються?

Вона кивнула.

— Можливо.

— Але до чого?

— Можливо, до малюка.

Він знову озирнувся.

— Capo, дитинча лежить без тями.

— Я знаю.

— Від нього ніякого шуму.

— Нічого, що ми можемо почути. — Вона подивилася на тиранозаврів. — Але вони щось роблять, Іяне. Їхня поведінка має якийсь сенс. Ми просто не знаємо, що це таке.

Стоячи на вишці, Левін дивився на галявину крізь окуляри нічного бачення. Він побачив двох тиранозаврів, що стояли на краю лісу. Їхні голови рухалися у дивному синхронізованому ритмі.

Вони зробили кілька нерішучих кроків до трейлера, підняли голови, покрутили ними вправо-вліво, а потім, здавалося, нарешті, прийняли рішення. Тварини швидко, майже агресивно рухалися через галявину.

По радіо вони почули голос Малкольма:

— Це світло! Світло їх приваблює.

Потім зовнішні ліхтарі згасли, і галявина занурилася у темряву. Вони всі примружилися. Почувся голос Малкольма:

— Спрацювало.

Торн спитав Левіна:

— Що ти бачиш?

— Нічого.

— Що вони роблять?

— Просто стоять.

Крізь окуляри він побачив, що тиранозаври зупинилися, ніби були спантеличені цією зміною в освітленні. Навіть з відстані він міг чути їх гарчання, але воно було якимось стривоженим. Вони хитали своїми великими головами і клацали щелепами, але не наближалися.

— Що це? — спитала Келлі.

— Вони вичікують, — відповів Левін. — Принаймні якусь мить.

У Левіна склалося чітке враження, що тиранозаври були збиті з пантелику. Трейлер, ймовірно, являв собою велику та грізну зміну у їхньому середовищі. Можливо, подумав він, вони відвернуться і підуть геть. Незважаючи на величезні розміри, вони були обережні, майже боязкі.

Рекси знову загарчали. А потім він побачив, як вони рухаються вперед, до темного трейлера.

— Іяне, що нам робити?

— Чорт його зна, — прошепотів Малкольм.

Вони присіли разом у коридорі, щоб їх не можна було помітити крізь вікно. Тиранозаври невблаганно рухалися вперед. Тепер кожен їхній крок відгукувався чіткою вібрацією — дві десятитонні тварини наближалися.

— Вони йдуть прямо на нас!

— Я помітив, — відповів він.

Перша з тварин досягла трейлера, підійшовши так близько, що затулила своїм тілом усе вікно. Все, що міг бачити Малкольм — це сильні м’язисті ноги та низ живота. Голова була набагато вище за них, поза полем зору.

Потім з протилежного боку підійшов другий тиранозавр. Дві тварини почали ходити навколо трейлера з гарчанням та пирханням. Від важких кроків під ними тряслася підлога. Вони відчували різкий запах хижаків. Один з тиранозаврів зачепив трейлер збоку і вони почули скрегіт металу.

Малкольм відчув раптову паніку. Це через запах, запах, що нагадав йому ті часи. Він почав пітніти. Глянувши на Сару, він побачив, як вона напружилася, спостерігаючи за рухами тварин.

— Це не мисливська поведінка, — прошепотіла вона.

— Не знаю, — відповів Малкольм. — Може, й мисливська. Це ж не леви, сама розумієш.

Один з тиранозаврів жахливо й оглушливо заревів у темряві.

— Вони не полюють, — сказала вона. — Вони шукають, Іяне.

За мить у відповідь заревів другий тиранозавр. Потім велика голова хитнулася вниз і зазирнула у вікно над ними. Малкольм пригнувся, розпластавшись на підлозі, і Сара впала на нього. Її черевик натиснув йому на вухо.

— Все буде добре, Capo.

Зовні чулося пирхання та гарчання тиранозаврів.

Малкольм прошепотів:

— Ти не проти трохи посунутися?

Вона посунулася вбік і він повільно присів, обережно визираючи через подушки крісла. Перед ним промайнуло око рекса, який зазирав у вікно. Око крутилося в очниці. Він побачив, як рухаються щелепи. Від гарячого дихання тварини скло затуманилося.

Голова тиранозавра зникла, відсунувшись від трейлера, і Малкольму стало легше дихати. Але потім вона з важким стуком врізалася у трейлер, сильно його хитнувши.

— Не переживай, Capo. Трейлер дуже міцний.

— Не повіриш, наскільки мені на душі полегшало, — прошепотіла вона.

З протилежного боку заревів інший рекс і вдарив трейлер своїм писком. Підвіска зарипіла від удару.

Тепер два тиранозаври по черзі били трейлер з обох боків. Малкольма й Гардінг кидало з одного боку в інший. Сара намагалася втримати рівновагу, але при кожному ударі її збивало з ніг. Підлога шалено нахилялася від кожного удару. Зі столів злетіло лабораторне обладнання. Розбилося скло.

І раптом удари припинилися. Запала тиша.

Бурмочучи, Малкольм встав на одне коліно. Він визирнув у вікно і побачив задню частину тулуба одного з тиранозаврів, який рухався вперед.

— Що ж робити? — прошепотів він.

Затріскотіло радіо. Почувся голос Торна:

— Іяне, ви там? Іяне!

— Вимкни його, заради Бога, — прошепотіла Сара.

Малкольм дотягнувся до ременя, прошепотів: «Ми в порядку» — і вимкнув рацію.

Сара рачки полізла вперед, до біологічної лабораторії. Він поліз слідом за нею і побачив, як великий тиранозавр дивиться крізь вікно на прив’язаного малюка. Тиранозавр тихо зарохкав.

Потім зупинився, глянув у вікно і знову рохнув.

— Вона хоче забрати малюка, Іяне, — прошепотіла Сара.

— Ну то й заради Бога, — сказав Малкольм, — я не проти.

Вони тулилися на підлозі, намагаючись не потрапити в поле зору тварини.

— Як ми його передамо?

— Не знаю. Може, за двері випхаємо?

— Я не хочу, що вони на нього наступили, — сказала Сара.

— Чи не все одно? — сказав Малкольм.

Тиранозавр у вікні кілька разів рохнув, а потім довго й загрозливо загарчав. Це була велика самиця.

— Capo…

Але вона вже стояла обличчям до динозавра і почала говорити м’яким, заспокійливим голосом:

— Все гаразд… Зараз… З малюком все добре… Я просто хочу розв’язати ці ремені… Можеш спостерігати за мною…

Голова за вікном була настільки величезною, що заповнила усю раму. Сара бачила, як під шкірою на шиї пульсують могутні м’язи. Щелепи трохи ворухнулися. Її руки тремтіли, коли вони розстібнула ремені.

— Все добре… Твій малюк в порядку… Дивися, все добре…

Присівши біля її ніг, Малкольм прошепотів:

— Що ти робиш?

Вона відповіла, не змінюючи свого м’якого, заспокійливого голосу:

— Я знаю, що це звучить божевільно… Але з левами це працює… Іноді… Ось… Твій малюк вільний…

Сара розгорнула ковдру, і зняла кисневу маску, весь час спокійно говорячи:

— Тепер все, що мені потрібно зробити… — Вона взяла малюка на руки. — Це віддати його тобі…

Раптом голова самки хитнулася назад і врізалася у скло, що вкрилося білим павутинням тріщин. Сара не могла бачити крізь нього, але помітила рух тіні, а потім пролунав другий удар, що вибив скло повністю. Сара впустила дитину на стіл і відскочила саме в той момент, коли голова залізла у трейлер. Писком самиці побігли струмки крові від розбитого скла. Але потім вона стала делікатнішою у своїх рухах. Вона понюхала дитину, починаючи з голови і повільно рухаючись тілом. Потім понюхала «гіпс» і лизнула його язиком. І нарешті торкнулася грудей дитини нижньою щелепою. Вона довго стояла у такій позі, не рухаючись. Лише повільно кліпала очима, дивлячись на Сару.

Лежачи на підлозі, Малкольм побачив, як через край столу почала крапати кров. Він почав вставати, але вона притиснула його голову вниз. І прошепотіла:

— Тс-с-с…

— Що відбувається?

— Вона прислухається, чи б’ється в нього серце.

Тиранозавр гмикнув, роззявив пащу і, ніжно притримуючи немовля між своїми щелепами, повільно витягнув голову назовні крізь розбите скло.

Він поклав дитину на землю, і вони вже не могли її бачити. А потім нахилив голову, зникнувши з їхнього поля зору.

Малкольм прошепотів:

— Він прокинувся? Малюк прокинувся?

— Т-с-с-с!

Ззовні почувся звук, схожий на сьорбання. Він переривався м’яким, гортанним гарчанням. Малкольм побачив, як Сара нахилилася вперед, намагаючись глянути у вікно. Він прошепотів:

— Що там?

— Вона облизує його. І штовхає писком.

— І?

— І все. Вона просто продовжує це робити.

— А що з малюком?

— Нічого. Він просто перевертається з боку на бік, ніби мертвий. Скільки морфіну ми йому востаннє вкололи?

— Не знаю, — відповів він. — Звідки мені знати?

Малкольм лежав на підлозі, прислухаючись до сьорбання та гарчання. І нарешті, після того як, здавалося, минула ціла вічність, почувся пронизливий писк.

— Він прокидається, Іяне! Малюк прокидається!

Малкольм став на коліна і глянув у вікно — якраз у той момент, коли самка понесла малюка у своїй пащі до краю галявини.

— Що вона робить?

— Думаю, забирає його назад.

У полі зору з’явився другий дорослий, який ішов слідом за першим. Малкольм і Сара дивилися, як два тиранозаври відходили від трейлера, рухаючись через галявину. Малкольм розслаблено опустив плечі.

— Ще трохи, і все… — сказав він.

— Так. Ще трохи. — Вона зітхнула і витерла кров на руці.

На вишці Торн натиснув кнопку передачі на рації:

— Іяне! Ви там? Іяне!

— Може, вони вимкнули радіо, — сказала Келлі.

По металевому даху залопотів дрібний дощ. Левін у своїх окулярах дивився в бік обриву. Спалахнула блискавка, і Торн спитав:

— Ти бачиш, що там роблять тварини?

— Я бачу, — сказав Едді.— Схоже… схоже, ніби вони йдуть геть. — Всі почали радіти.

Лише Левін залишався мовчазним і дивився крізь свої окуляри. Торн повернувся до нього.

— Все добре, Ричарде? Все нормально?

— Взагалі-то я так не думаю, — відповів Левін. — Боюся, ми зробили серйозну помилку.

Малкольм спостерігав за відходом тиранозаврів крізь розбиту шибку. Поруч із ним була мовчазна Сара. Вона не відривала очей від тварин.

Почав падати дощ; вода стікала з уламків скла. Вдалині загуркотів грім, і небо тріщиною розпанахала блискавка, висвітливши гігантських тварин, які залишали галявину. Біля найближчого великого дерева вони зупинилися і поклали маля на землю.

— Навіщо вони це роблять? — сказала Сара. — Вони мають повертатися до гнізда.

— Не знаю, можливо…

— Можливо, малюк мертвий, — сказала вона.

Але ні, коли знову спалахнула блискавка, вони побачили, що дитина рухається. Малюк все ще був живий. Вони почули пронизливий вереск, коли один з дорослих взяв його в зуби і обережно поклав у розвилці гілок дерева високо над землею.

— О ні,— сказала Сара, похитавши головою. — Це помилка, Іяне. Це все помилка.

Самиця ще трохи пововтузилася з дитинчам, влаштовуючи його зручніше. Потім повернулася, роззявила пащу і заревіла.

Самець заревів у відповідь.

А тоді обидві тварини щодуху помчали до трейлера через галявину.

— Боже мій, — тільки й вимовила Сара.

— Готуйся, Capo! — крикнув Малкольм. — Нам буде непереливки!

Приголомшливий удар підкинув обох у повітря. Сара закричала, впавши на підлогу. Малкольм вдарився головою і теж упав; перед очима в нього закружляли зірки. Тиранозаври заревіли і знову врізалися в трейлер.

Він почув крики Сари: «Іяне! Іяне!». А потім трейлер перевернувся на бік. Малкольм відвернувся; навколо нього на друзки розліталося скло та лабораторне обладнання. Коли він підняв голову, все було перекошене. Просто над ним було вікно, розбите тиранозавром. Краплі дощу падали Малкольмові на обличчя. У спалаху блискавки він побачив велику голову, що дивилася на нього й гарчала. Він почув, як пазурі тиранозавра дряпають металевий бік трейлера, а потім ця голова зникла. Через хвилину знову почулося ревіння тиранозаврів. Вони штовхали трейлер по землі.

Він крикнув: «Саро!» — і побачив її десь у себе за спиною. Цієї миті світ знову шалено закрутився і трейлер зі скреготом перевернувся. Тепер він лежав на даху; Малкольм почав повзти по стелі, намагаючись дотягтися до Сари. Він глянув на лабораторне обладнання, прикріплене до столів, що тепер було над головою. З десятка місць на нього крапала рідина. Щось вщипнуло його за плече. Він почув шипіння і зрозумів, що це має бути кислота.

Десь у темряві попереду застогнала Сара. Знову спалахнула блискавка, і Малкольм побачив, як вона, зім’ята, лежить біля переходу-гармошки між двома трейлерами. Ця перемичка була перекручена, майже закрита. Це означало, що другий трейлер все ще стоїть вертикально. Це було божевілля. Все переплуталося.

Зовні заревів тиранозавр і почувся приглушений вибух. Вони кусали шини.

Він подумав: «Шкода, що вони не гризуть електричний кабель. Оце був би для них справжній сюрприз».

Раптом тиранозаври знову врізалися в трейлер, штовхнувши його уздовж галявини. Коротка пауза — і вони вдарили ще раз. Трейлер нахилився набік.

На той час він вже доповз до Сари. Вона обняла його.

— Іяне, — сказала вона. Уся ліва половина її обличчя була темною. Коли спалахнула блискавка, він побачив, що це кров.

— Ти в порядку? — спитав він.

— Все добре, — відповіла вона. Тильною стороною долоні вона витерла кров з очей. — Можеш глянути, що це?

У черговому спалаху блискавки він побачив, як зблиснув великий шматок скла, що врізався у її шкіру біля волосся. Він витягнув його і притиснув рану рукою, щоб стримати потік крові. Вони були на кухні; він потягнувся до плити і, взявши рушник, обмотав його навколо її голови. Тканина швидко темніла.

— Болить?

— Все добре.

— Думаю, що все не так вже й погано, — сказав він. Зовні, у темряві, почулося ревіння тиранозаврів.

— Що вони роблять? — сказала вона. Її голос був млявим.

Тиранозаври знову врізалися у трейлер. З цим ударом він, схоже, посунувся значно далі, ніж раніше, ковзаючи боком і… вниз.

Ковзаючи вниз!

— Вони штовхають нас, — сказав він.

— Куди, Іяне?

— До краю галявини. — Тиранозаври врізалися знову, і трейлер посунувся далі.— Вони зіштовхують нас зі скелі.— Це була прямовисна скеля заввишки п’ятсот футів, що спускалася просто в долину.

Шансів вижити в них не було.

Вона схопила рушник і відштовхнула його руку.

— Роби щось.

— Так, добре, — відповів він.

Він відійшов від неї, готуючись до наступного удару. Він і гадки не мав, що робити. Трейлер був перевернутий догори дриґом, скрізь був безлад. Його плече пекло і він відчував запах кислоти, що роз’їдала сорочку. А може, це вже була його плоть. Пекло страшенно. Весь трейлер був темний, електрики взагалі не було, скрізь валялося скло, і він…

Електрики взагалі не було.

Малкольм почав вставати на ноги, але наступний удар жбурнув його вбік, і він важко впав, вдарившись головою об холодильник. Дверцята відчинилися і на нього посипалися картонні упаковки з холодним молоком та скляні пляшки. Але у холодильнику не було світла, тому що електрики не було взагалі.

Лежачи на спині, Малкольм подивився у вікно і побачив велику ногу тиранозавра, який стояв у траві. Блискавка спалахнула у той момент, коли нога почала штовхати трейлер і він знову пересунувся, легко ковзаючи з металевим скреготом і нахиляючись вниз.

— От дідько, — сказав він.

— Іяне…

Але було вже запізно. Весь трейлер застогнав і зарипів, протестуючи своїм металевим голосом, а потім Малкольм побачив, як завалюється вниз дальній кінець і весь трейлер зісковзнув зі скелі. Він падав повільно, потім дедалі швидше; стеля, на якій вони лежали, падала, все падало, падала Сара, чіпляючись за нього, а тиранозавр ревів, тріумфуючи.

«Ми зависли над урвищем», — подумав він.

Не знаючи, що ще зробити, він схопився за дверцята холодильника, повиснувши на них. Дверцята були холодні і слизькі від вологи. Трейлер нахилився і впав, голосно поскрипуючи металом. Малкольм відчув, що його руки ковзають білою емаллю, ковзають… ковзають… А потім він випустив дверцята з рук і полетів униз, безпорадно падаючи у дальній кінець трейлера. Він побачив, як на нього падає водійське сидіння, але перш ніж зіткнувся з ним, вдарився об щось у темряві. Його охопив пекучий біль, від якого він аж зігнувся.

І все навколо нього повільно охопила темрява.

Дощ гамселив по даху схованки і суцільним потоком лився з боків. Левін витер лінзи окулярів, а потім знову надягнув їх. Він дивився на скелі в темряві.

— Що там? Що сталося? — спитав Арбі.

— Я не можу сказати, — відповів Левін. Крізь цю зливу було важко щось побачити. За кілька хвилин до того вони з жахом спостерігали, як два тиранозаври штовхали трейлер до урвища. Великі тварини зробили це з легкістю: Левін припустив, що загальна маса тиранозаврів становила двадцять тон, а трейлер важив лише близько двох. Після того, як вони перевернули його, він легко ковзав по мокрій траві, коли вони штовхали його своїми черевами та били могутніми м’язистими ногами.

— Навіщо вони це роблять? — спитав Левіна Торн, який стояв поруч.

— Я підозрюю, — сказав він, — що ми змінили межі їхньої території.

— Як це? Знову?

— Не забувайте, з чим ми маємо справу, — мовив Левін. — Тиранозаври можуть демонструвати складну поведінку, але вона здебільшого інстинктивна, тобто несвідома, вроджена. І відчуття території — частина цього інстинкту. Тиранозаври мітять територію, а потім захищають її. Це відбувається неосмислено — в них не дуже великі мізки. Вся інстинктивна поведінка має свої запускові механізми, що вивільняють її. І я боюся, що перенісши малюка, ми переглянули межі їхньої території, включивши туди галявину, на якій вони знайшли дитину. Тож вони збиралися захистити свою ділянку, «виганяючи» звідти трейлер.

Потім спалахнула блискавка і усі побачили жахливу картину. Перший трейлер вже упав в урвище. Він висів у повітрі, як і раніше під’єднаний до іншого трейлера за допомогою перемички. А другий ще стояв на галявині.

— Ця перемичка довго не витримає! — крикнув Едді.

У світлі блискавки вони побачили на галявині тиранозаврів. Тепер вони методично штовхали до урвища другий трейлер.

Торн повернувся до Едді.

— Я поїду! — сказав він.

— Я з Вами! — крикнув Едді.

— Ні! Залишайся з дітьми!

— Але ж вам потрібно…

— Залишайся з дітьми! Ми не можемо кинути їх самих!

— Але ж тут Левін…

— Ні, ти залишаєшся! — гаркнув Торн. Він вже спускався з вишки слизьким від дощу риштуванням до «Експлорера», що стояв унизу. Він бачив, як на нього дивляться Келлі та Арбі. Застрибнув у машину, увімкнув двигун. Він вже думав про відстань до галявини. Це три милі, може, більше. Навіть якщо їхати швидко, він добереться лише за сім або вісім хвилин.

І на той момент вже може бути надто пізно. Він не встигне вчасно приїхати.

Але він мусить спробувати.

Сара Гардінг почула ритмічне рипіння і розплющила очі.

Навколо було темно, — це дезорієнтувало її. Потім сяйнула блискавка, і вона побачила внизу долину — до неї було п’ятсот футів. Картинка м’яко гойдалася з боку в бік.

Вона дивилася через лобове скло трейлера, що звисав з урвища. Вони вже не падали. Вони ненадійно висіли в повітрі.

Сама Сара лежала впоперек водійського сидіння, що злетіло з кріплень і розтрощило панель управління на стіні; незакріплені дроти теліпалися туди-сюди, блимали панельні індикатори.

Через кров у лівому оці їй важко було бачити. Вона витягла сорочку і відірвала від низу дві смуги тканини. Одну склала і зробила з неї компрес, щоб прикласти до розпанаханого лоба. Другу обмотала навколо голови, щоб зафіксувати компрес на місці. Біль на якусь мить посилився; вона зціпила зуби, доки не стало легше.

Згори долинала сильна вібрація. Вона глянула вгору. Перед нею був увесь трейлер, що тепер висів вертикально. В десяти футах над нею, зігнувшись над лабораторним столом, нерухомо лежав Малкольм.

— Іяне, — покликала вона.

Він не відповів. Він не рухався.

Трейлер знову здригнувся, рипнувши від тупого удару. А потім Гардінг зрозуміла, що відбувається. Перший трейлер просто звисав із кручі, вільно гойдаючись у повітрі. Але він все ще був з’єднаний із другим, який стояв на галявині, їх тримала разом перемичка-гармошка. А нагорі тиранозаври намагалися зіштовхнути другий трейлер в урвище.

— Іяне, — сказала вона. — Іяне.

Вона схопилася на ноги, не звертаючи уваги на біль в тілі. У Сари запаморочилося в голові, тож мимоволі вона подумала про те, скільки ж крові втратила. Вона почала підніматися прямо вгору, схопившись спочатку за спинку водійського сидіння, потім за найближчий стіл. Вона підтяглася вгору, доки не дісталася до ручки, вмонтованої в стіну. Трейлер гойдався в неї під ногами.

Звідти вона вже могла дотягтися до дверцят холодильника, схопившись пальцями за решітчасту поличку в ньому. Вона перевірила, чи добре та тримається, і перенесла на неї усю вагу. Тоді підняла ногу і поставила всередину холодильника. Потім перелізла вище, доки не змогла встати і дотягнутися до печі.

«Схоже на альпінізм на кухні», — подумала вона.

Незабаром вона була поруч із Малкольмом. Знову все освітила блискавка, і вона змогла побачити його побите обличчя. Він застогнав. Сара підповзла до нього, намагаючись зрозуміти, наскільки сильно він постраждав.

— Іяне, — покликала вона.

Його очі були заплющені.

— Вибач.

— Нічого.

— Я тебе в це втягнув.

— Іяне. Ти можеш рухатися? З тобою все гаразд?

Він застогнав.

— Моя нога…

— Іяне. Ми маємо щось зробити.

З галявини, що тепер була над ними, почулося ревіння тиранозаврів. Їй здавалося, що вона живе із цим звуком усе життя. Трейлер похитнувся і гойднувся вбік; її ноги зісковзнули з холодильника і вона зависла в повітрі, тримаючись за дверцята духовки. Дальній кінець трейлера був приблизно у двадцяти футах під нею.

Вона розуміла, що дверцята її довго не витримають.

Гардінг несамовито заметляла ногами і зрештою торкнулася якоїсь твердої поверхні. Вона стала на неї і, озирнувшись, побачила, що стоїть на боці раковини, зробленої з нержавіючої сталі. Вона поворушила ногою і увімкнула кран, що промочив їй ноги.

Тиранозаври заревіли, сильно вдаривши трейлер. Він, гойдаючись, посунувся далі.

— Іяне, часу не так багато. Ми маємо щось зробити.

Він підняв голову, глянув на неї порожніми очима. Знову спалахнула блискавка. Його губи заворушилися.

— Електрика, — сказав він.

— Що?

— Струм вимкнений.

Вона не зрозуміла, що він каже. Звичайно, струм був вимкнений. Потім вона згадала: вона вимкнула його раніше. Коли тиранозаври наближалися до трейлера. Світло налякало їх перед тим і, можливо, налякає зараз.

— Ти хочеш, щоб я увімкнула світло?

Він ледь помітно кивнув.

— Так, увімкни.

— Як, Іяне? — Вона озирнулася навколо.

— Там є панель.

— Де?

Він не відповів. Вона дісталася до нього і поторсала за плече.

— Іяне, де панель?

Він показав униз.

Вона глянула туди і побачила дроти, що стирчали з панелі.

— Я не можу. Вона розбита.

— Вгорі…

Вона ледве чула його. В голові промайнула неясна згадка — у другому трейлері є інша панель управління. Якщо вона потрапить туди, то зможе увімкнути світло.

— Добре, Іяне, — сказала вона. — Я це зроблю.

Вона рушила далі, видираючись вище. Тепер задня стінка трейлера була вже в тридцяти футах під нею. Тиранозаври заревіли і знову вдарили трейлер. Вона хитнулася і рушила далі.

Сара хотіла пройти крізь перемичку-гармошку до другого трейлера, але коли пролізла вище, зрозуміла, що це неможливо. У різкому спалаху блискавки вона побачила, що перемичка перекрутилася і прохід щільно закритий.

Перший трейлер став для них пасткою.

Вона почула, як нагорі заревіли тиранозаври і знову врізалися у другий трейлер.

— Іяне!

Вона подивилася вниз. Він не рухався.

Висячи там, вона з болем усвідомила, що це поразка. Ще один-два удари — і все, кінець. Вони впадуть. І вони вже нічого не можуть зробити. В них просто немає часу. Вона висить у темряві, струм вимкнений і нічого немає…

Або є? Вона почула електричне гудіння, десь недалеко у темряві. Може, на цьому кінці трейлера теж є панель? Може, вони спроектували його так, щоб панелі управління були в обох кінцях.

Висячи біля вершини трейлера, терплячи пекучий біль у плечах та руках, вона озирнулася навколо, шукаючи другий рубильник. Вона висіла вгорі. Якщо тут є панель, то вона має бути неподалік. Але де? У світлі блискавки вона глянула спочатку через одне, потім через інше плече.

Панелі не було.

Її руки боліли.

— Іяне, будь ласка.

Панелі не було.

Це було неможливо. Вона і далі чула це гудіння. Тут має бути панель. Просто вона її не бачить. Вона покрутила головою вліво та вправо, знову спалахнула блискавка, кинувши на стіни божевільні тіні. І тут Сара нарешті побачила її.

Вона була лише в шести дюймах над її головою. Вона була перевернута, але Сара могла роздивитися усі кнопки та вимикачі. Тепер вони були темними. Якби їй просто зрозуміти, що тут до чого…

Біс із ним.

Вона відпустила праву руку, повиснувши на лівій, і почала натискати кожну кнопку, якої могла торкнутися. Трейлер одразу ж засвітився, почали вмикатися усі лампи.

Вона продовжувала натискати кнопки, одну за іншою. З деякими відбувалося коротке замикання, від них розліталися іскри та дим.

Вона продовжувала натискати далі.

Раптом увімкнувся бічний монітор, що був лише в кількох дюймах від її обличчя. Спочатку зображення було розпливчастим, потім стало чітким. Хоча вона й дивилася на екран збоку, вона змогла побачити тиранозаврів на галявині біля другого трейлера. Вони штовхали й копали трейлер ногами. Вона натиснула ще кілька кнопок. На останній був сріблястий запобіжний ковпачок. Вона зняла його і натиснула й цю кнопку.

На моніторі вона побачила, як тиранозаври зникають у раптовому сплеску розпечених іскор, а потім почула, як вони гнівно ревуть. А потім все навколо Гардінг вибухнуло іскрами, обпікши їй обличчя та руки. Все у трейлері вимкнулося і знову запанувала темрява.

Запала довга тиша.

А потім знову почалися невблаганні удари.

Торн

Двірники човгали по склу «Експлорера». Торн швидко крутив кермом на поворотах, не зважаючи на зливу. Він глянув на годинник. Минуло дві, може, три хвилини.

А може й більше. Він не був упевнений.

Дорога була багнистою, слизькою й небезпечною. Він із хлюпанням пірнав у глибокі калюжі, щоразу затамовуючи подих. Автомобілю зробили гідроізоляцію ще у крамниці, але хіба можна бути впевненим у таких речах? Кожна калюжа була випробуванням. Поки що все йшло нормально.

Минуло три хвилини.

Щонайменше три.

Дорога зробила новий поворот і, пройшовши його, Торн побачив у спалаху блискавки глибоку калюжу. Він натиснув на газ і рушив вперед, піднявши стовпи води з обох боків. І машина проїхала! Проїхала! Але коли він поїхав вгору схилом, на панелі дико загойдалися стрілки приладів і почулося шипіння. Це означало, що сталося фатальне коротке замикання. Під капотом щось вибухнуло і з радіатора повалив їдкий дим. Машина зупинилася на місці.

Чотири хвилини.

Торн сидів у машині, слухаючи, як дощ гамселить по металевому даху. Він повернув ключ запалювання. Нічого не трапилося.

Машина вийшла з ладу.

Дощ тік струмками по лобовому склу. Він відкинувся на спинку сидіння, зітхнув, і втупився у дорогу попереду. Поруч з ним писнула рація:

— Доку, ви вже майже там?

Торн дивився на дорогу, намагаючись вгадати, де він. Він прикинув, що до трейлера на галявині ще більше милі, а може й ще більше. Задалеко, щоб іти пішки. Він вилаявся і вгатив кулаком по сидінню.

— Ні, Едді. Мене замкнуло.

— Що?

— Едді, машина здохла. Я…

Торн замовк.

Він дещо помітив.

З-за повороту попереду виднілося слабке, миготливе червоне світло. Торн примружився, щоб пересвідчитися, що це справді так. Ні, його очі не брехали. Там таки щось світилося червоним.

— Доку? Ви там? — спитав Едді по рації.

Торн не відповів; він схопив рацію і гвинтівку, вистрибнув з машини і нахиливши голову під дощем, побіг вгору по схилу до місця, де дорога виходила на гірський хребет. Пройшовши поворот, він побачив червоний «Джип», що стояв посеред дороги, — його задні ліхтарі блимали. Одну фару було розбито і вона світила білим.

Він побіг вперед, намагаючись зазирнути всередину. У спалаху блискавки він встиг побачити, що водія немає. Водійські двері навіть не були зачинені — з цього боку була глибока вм'ятина. Торн забрався всередину, мацаючи рукою біля керма. Так, ключі на місці! Він увімкнув запалювання. Двигун загуркотів.

Він увімкнув передачу, розвернув «Джип» і поїхав вгору по хребту в бік галявини. Пройшовши лише кілька поворотів, він побачив зелений дах лабораторії і повернув ліворуч.

Його фари освітили галявину і натрапили на динозаврів, які штовхали трейлер.

Зіткнувшись з цими новими вогнями, тиранозаври одночасно повернулися і заревіли на «Джип». Вони відійшли від трейлера і кинулися до нього. Торн увімкнув задній хід і відчайдушно позадкував, перш ніж зрозумів, що тварини бігли не за ним.

Натомість вони кинулися через галявину до дерева, що було неподалік від Торна. Під деревом вони зупинилися, і підняли голови вгору. Торн загасив світло і став чекати. Тепер він бачив тварин тільки періодично, у спалахах блискавки. Спочатку він побачив, як вони знімають з дерева малюка. Потім — як вони труться об нього писками. Мабуть, його раптова поява змусила їх потурбуватися про дитину.

Коли блискавка спалахнула наступного разу, тиранозаврів вже не було. Галявина була порожньою. Невже вони справді пішли? Чи просто десь сховалися? Він опустив вікно, висунув голову під дощ. І тоді він почув дивний, тихий, безперервний писк. Це було схоже на крик тварини, але звучало занадто рівномірно й постійно. Прислухавшись, він зрозумів, що це дещо інше. Це скрип металу.

Торн знову увімкнув світло і повільно поїхав уперед. Тиранозаври пішли. У блідому промінні фар він побачив другий трейлер.

З безперервним металевим скреготом він, як і до того, повільно рухався до краю урвища.

— Що він там робить? — крикнула Келлі крізь шум дощу.

— Він їде, — відповів Левін, дивлячись у окуляри. Зі схованки їм було видно світло фар, яке перетинало галявину. — Він їде до трейлера. І…

— І що? — не вгавала Келлі.— Що він зараз робить?

— Він їздить навколо дерева, — сказав Левін. — Одне з великих дерев біля краю галявини.

— Навіщо?

— Мабуть, обмотує трос навколо дерева, — відповів Едді.— Це єдина можлива причина.

На мить запала тиша.

— Що він робить тепер? — спитав Арбі.

— Виліз із «Джипа» і біжить до трейлера.

Торн впав у бруд на коліна, тримаючи в руках великий гак від лебідки з «Джипа». Трейлер повз від нього, але він зумів проповзти під ним і зачепити гак за задню вісь. Він встиг витягнути пальці і відкотитися вбік якраз тієї миті, коли гак щільно притиснувся до кришки гальмівного барабана. Трейлер відстрибнув вбік і його колеса гупнулися на те місце, де щойно був Торн.

Металевий трос від лебідки розкрутився повністю. Увесь низ трейлера обурено рипів.

Але трос тримав його.

Торн виповз з-під трейлера і глянув на нього крізь дощ. Він уважно подивився на колеса джипа, щоб побачити, чи не рухаються вони. Ні. Обкрученого навколо дерева троса було достатньо, щоб втримати другий трейлер на краю урвища.

Він повернувся до «Джипа», заліз всередину і поставив його на ручне гальмо. У рації почувся голос Едді:

— Доку, Доку…

— Я тут, Едді.

— Вам вдалося його зупинити?

— Так. Він більше не рухається.

Радіо затріщало.

— Це здорово. Але послухайте, Доку. Ви знаєте, що перемичка — це лише сітка завтовшки п’ять мілів,[26] протягнута над неіржавіючим стрижнем. Вона ніколи не призначалася для…

— Я знаю, Едді. Я над цим працюю. — Торн знову виліз з машини і крізь дощ швидко побіг до трейлера.

Він відчинив бічні двері і увійшов всередину. В трейлері була чорнильна темрява. Він взагалі нічого не міг побачити. Все навколо було перекинуте. Під ногами хрускало скло. Всі вікна були розбиті. Він тримав рацію в руці.

— Едді!

— Так, Доку.

— Мені потрібна мотузка. — Він знав, що Едді зробив усі можливі запаси.

— Доку…

— Просто скажи, де.

— Вона в іншому трейлері, Доку.

Торн вдарився у темряві об стіл.

— Чудово.

— Можливо, там лежить капронова мотузка у ящику для інструментів, — сказав Едді.— Але я не знаю, скільки її там. — Його голос звучав не надто обнадійливо. Торн протиснувся вниз по трейлеру, дістався до стінних шаф. Вони були захаращені речами, і відчинити їх було годі. Він посмикав дверцята у темряві, потім відвернувся. До ящика з інструментами не дотягнешся. Може, там і є якась мотузка А зараз вона йому дуже потрібна.

Трейлер

Сара Гардінг досі висіла на руках у верхній частині трейлера, дивлячись на скручену перемичку, що вела до другого трейлера. Динозаврячі удари припинилися, тож інший трейлер вже більше не рухався. Але тепер вона відчувала, як їй на обличчя крапає холодна вода. І вона розуміла, що це означає.

Перемичка почала протікати.

Вона глянула вгору і побачила розрив, що почав відкриватися у сітчастій тканині, що закривала скручене зі сталі кільце, яке формувало перемичку. Розрив був невеликим, але дуже скоро він стане більшим. А коли сітка порветься, сталь почне розмотуватися і зрештою обірветься.

У них залишалося кілька хвилин до того, як трейлер, що завис у повітрі, обірветься і впаде на землю.

Вона підлізла назад до Малкольма, щоб поряд із ним взяти себе в руки.

— Іяне.

— Я знаю, — сказав він, хитаючи головою.

— Іяне, ми повинні вибратися звідси. — Вона схопила його під пахви і потягнула вгору.

Він похитав головою, демонструючи безнадію. Вона вже бачила у своєму житті цей жест, це хитання головою — мовляв, марно опиратися долі. Вона його терпіти не могла. Гардінг ніколи не здавалася. Ніколи.

Малкольм забурмотів:

— Я не можу…

— Ти мусиш!

— Capo…

— Я не хочу цього чути, Іяне. Тут немає про що говорити. Вперед. — Вона потягнула чоловіка і той застогнав, але розпрямився. Вона потягнула сильніше і стягнула його зі столу.

Зблиснула блискавка і, схоже, в ньому з’явилася якась енергія. Він зумів встати на краю сидіння, обличчям до столу, хоча й погано тримався на ногах.

— Що ми робимо?

— Я не знаю, але ми виберемося звідси… Тут є якась мотузка?

Він ледве кивнув.

— Де?

Він вказав прямо вниз — на ніс трейлера, що тепер висів у повітрі.

— Під приладовою панеллю.

— Давай.

Вона підтягнулася і розсунула ноги, щоб упертися в підлогу, що була навпроти неї. Вона стояла, наче скелелаз у димарі. У двадцяти футах під нею була приладова панель.

— Добре, Іяне. Пішли.

— Я не можу зробити це, Capo, — сказав Малкольм. — Серйозно.

— Тоді спирайся на мене. Я тебе понесу.

— Але…

— Спирайся, чорт забирай!

Малкольм підтягнувся, вхопився за світильник на стіні, його рука тремтіла. Він тягнув за собою праву ногу. Потім вона відчула на собі його вагу, раптову і велику, що ледь не збила її з ніг. Його руки обхопили її шию, не даючи їй дихати. Задихаючись, вона потягнулася назад обома руками, вхопила його за стегна і підняла. Одночасно він поправив руки, даючи їй нормально дихати.

— Вибач, — сказав він.

— Все нормально, — відповіла вона. — Тепер йдемо.

Вона почала рухатися вниз, хапаючись за все, що можна.

Подекуди зі стін стирчали поручні, а там, де поручнів не було, вона хапалася за ручки шухляд, ніжки столу, віконні засувки і навіть килимове покриття на підлозі, розриваючи своїми пальцями тканину. В одному місці від килима відірвалася велика смуга і вона послизнулася, але встигла розставити ноги ширше і втриматися на місці. Малкольм, який висів ззаду неї, захрипів. Його руки, що обвивали її шию, тремтіли.

— Ти сильна, — сказав він.

— Але все-таки жінка, — похмуро відповіла вона.

Вона була лише в десяти футах від приладової панелі. Потім в п’яти. Вона знайшла на стіні поручень і повисла на ньому, махаючи ногами. Її ноги торкнулися керма. Вона опустилася вниз, обережно поклавши Малкольма на приладову панель. Він ліг на спину, важко дихаючи…

Трейлер рипнув і загойдався. Вона порилася під панеллю приладів, знайшла ящик з інструментами і відчинила його. Звідти з гуркотом вивалилися металеві інструменти. І мотузка. Капронова, півдюйма завтовшки, довжиною футів п’ятдесят.

Вона встала, дивлячись крізь вітрове скло на долину, що була у сотнях футів внизу. Просто поруч із собою вона побачила водійські двері. Вона покрутила ручку і відчинила їх. Двері дзенькнули об обшивку трейлера і на її обличчя закрапав дощ.

Вона висунулася назовні і подивилася на цей бік трейлера. Гладенька металева поверхня, без поручнів. Але під днищем трейлера мають бути мости, коробки та інші речі, за які можна зачепитися. Схопившись за мокрий метал одвірка, Сара нахилилася, намагаючись поглянути на днище трейлера. Почувся металевий брязкіт і чийсь голос: «Ну нарешті!». Раптом перед нею замаячила велика фігура. Це був Торн, який висів на шасі.

— Боже мій! — сказав Торн. — Чого ви чекаєте, запрошення з вензелями? Вперед!

— Іян, — відповіла вона. — Він поранений.

Як завжди, подумала Келлі, спостерігаючи за Арбі на вишці. Щойно все стає кепсько, він просто не може з цим впоратися. Забагато емоцій, нервів, весь тремтить і поводиться дивно.

Арбі вже давно відвернувся від скелі і дивився в інший бік, на річку. Так, ніби нічого й не відбувалося. Як завжди.

Келлі повернулася до Левіна.

— Що там зараз відбувається? — сказала вона.

— Торн щойно заліз всередину, — відповів Левін, вдивляючись крізь окуляри.

— Всередину? Тобто в трейлер?

— Так. А тепер… хтось вилазить.

— Хто?

— Гадаю, що Сара. Вона завжди може вилізти.

Келлі напружено вдивлялася в темряву, намагаючись побачити бодай щось. Дощ майже припинився; падала легенька мжичка. А з того боку долини було видно трейлер, який все ще гойдався у повітрі. Їй здалося, що вона розгледіла, як хтось чіпляється за шасі. Але певності не було.

— Що вона робить?

— Лізе вгору.

— Сама?

— Так, — відповів Левін. — Сама.

Сара Гардінг вилізла крізь двері, крутячись під дощем. Вона не дивилася вниз. Знала, що внизу під нею, в п’ятиста футах — долина. Вона відчувала, як гойдається трейлер. Через плече була перекинута мотузка. Вона неквапливо просунулася вперед, опустила ногу і стала на коробку передач. Вона намацала трос, схопилася за нього і повисла.

Торн знаходився у трейлері і розмовляв з нею.

— Ми ніколи не піднімемо Малкольма без мотузки, — сказав він. — Ти зможеш вилізти нагору і прив’язати її?

Спалахнула блискавка. Вона глянула на нижню частину трейлера, що виблискувала від дощу, а подекуди й від мастила. Потім знову запала темрява.

— Capo, ти зможеш це зробити?

— Так, — відповіла вона. Простягла руку і почала підніматися.

В цей час у схованці Келлі не замовкала:

— Де вона? Що відбувається? З нею все добре?

Левін подивився крізь свої окуляри:

— Вона видирається нагору, — сказав він.

Арбі відсторонено прислухався до їхніх голосів. Він відвернувся, втупившись у річку на темній рівнині і з нетерпінням чекав наступного спалаху блискавки. Чекав, щоб побачити, чи не примарилося йому те, що він бачив раніше.

Сара не знала як, але, плавно пересуваючись, вона дісталася до верхівки скелі і вилізла на неї. Зайвого часу не було: вона розмотала мотузку і поповзла під другий трейлер, перекинула мотузку через металевий кронштейн і швидко зав’язала вузол. Потім повернулася до краю урвища і кинула мотузку вниз.

— Доку! — крикнула вона.

Стоячи біля дверей трейлера, Торн обв’язав мотузку навколо Малкольма. Той застогнав.

— Ходімо, — мовив Торн.

Він обійняв Малкольма і поліз разом із ним назовні, доки не опинився на коробці передач.

— Господи, — видихнув Малкольм, глянувши вгору. Але Сара вже тягнула його, мотузка напнулася.

— Просто користуйся руками, — сказав Торн. Малкольм почав підніматися; за кілька хвилин він вже був у десяти футах над Торном. Сара була на скелі, але Торн не міг її бачити; Іян затуляв йому весь огляд. Торн почав підніматися; його ноги відчайдушно шукали точку опори. Він подумав: «Я мав би зробити ходову неслизькою. Але хто робить неслизькою ходову автомобіля?». В голові у нього крутилося зображення перемички-гармошки, що розривалася… повільно розривалася… розмотуючись дедалі ширше…

Він видирався вгору. Рука за рукою. Нога за ногою.

Спалахнула блискавка і він побачив, що вони вже близько до вершини.

Він піднявся вгору. Сара стояла на краю обриву, тягнучись до Малкольма. Малкольм ліз, підтягуючись на руках, його ноги хиталися в повітрі. Але він все одно рухався. Ще кілька футів… Сара схопила Малкольма за комір сорочки і різким рухом витягла його нагору. Малкольм перекинувся і зник з поля зору.

Торн продовжував лізти вгору. Його ноги ковзали, руки боліли. Він піднявся. Сара потягнулася до нього.

— Давайте, Доку, — сказала вона.

І простягнула руку, розчепіривши пальці.

З металевим дзвоном на перемичці розірвалася сітка, і трейлер впав на десять футів; кільце розширилося.

Торн поліз швидше, дивлячись на Сару.

Вона все ще тримала руку:

— Ви можете це зробити, Доку…

Він ліз, заплющивши очі, просто ліз, тримаючись за мотузку, міцно стискаючи її. Його руки боліли, плечі боліли, і мотузка, здавалося, стала меншою в його руках. Він намотав її навколо кулака, намагаючись утримати. Але в останній момент почав ковзати, а потім раптово відчув пекучий біль у голові.

— Вибачте, — сказала Сара і потягнула його за волосся. Біль був сильним, але він не звертав уваги, бо тепер був поруч із перемичкою і бачив, як розривається тканина, перетворюючи її на корсет. Трейлер впав нижче, але вона все одно тягнула його вгору; вона була дуже сильна. А потім його пальці торкнулися мокрої трави і він впав на землю. Нарешті у безпеці.

Внизу почувся цілий каскад металевих звуків — дзень! Дзень! Дзень! — коли металевий стрижень розмотувався все більше й більше і зрештою, з останнім стогоном, перемичка таки обірвалася і трейлер полетів униз, стаючи дедалі менше, доки не розбився об скелі внизу. Згори, у світлі блискавки, він здавався схожим на зім’ятий паперовий мішок.

Торн повернувся і глянув на Сару.

— Дякую, — сказав він.

Сара важко опустилася поруч із ним на землю. З її забинтованої голови крапала кров. Вона розтиснула пальці і на траву вологою грудкою впала жменя його сивих волосин.

— Жахлива ніч, — відповіла вона.

Схованка на висоті

Спостерігаючи крізь окуляри нічного бачення, Левін мовив:

— Вони це зробили!

— Всі? — спитала Келлі.

— Так! Вони це зробили!

Келлі почала радісно підстрибувати.

Арбі повернувся і вихопив у Левіна з рук окуляри.

— Агов, — сказав Левін, — хвилиночку…

— Вони мені потрібні,— відповів Арбі. Він повернувся назад і подивився на темну рівнину. Спочатку він нічого не міг розрізнити — лише зелені плями. Його пальці знайшли ручку фокусування, він швидко все налаштував і зображення стало нормальним.

— Що там в біса таке важливе? — сердито буркнув Левін. — Це дороге обладнання…

І тут вони всі почули гарчання. Воно поступово наближалося.

У світлих відтінках зеленого Арбі добре бачив рапторів. Їх було дванадцять, вони йшли по траві розсіяною групою, прямуючи до схованки. Одна тварина була в кількох ярдах попереду — схоже, це був лідер. Але розрізнити якусь організацію у зграї було важко. Усі раптори гарчали і злизували кров зі своїх писків, витираючи їх передніми лапами — цей жест був навдивовижу розумний, майже людський. В окулярах нічного бачення їхні очі світилися яскраво-зеленим кольором.

Здавалося, що вони не помічають схованку. Вони ніколи не дивилися на неї. Але явно рухалися в цьому напрямку.

Раптом в Арбі різко висмикнули з рук окуляри.

— Вибач, — мовив Левін, — але мені здається, що я краще з ними впораюся.

— Якби не я, ви б про це й не дізналися, — ображено сказав Арбі.

— Помовч, — цитьнув Левін. Він підніс окуляри до очей і зітхнув, глянувши на те, що перед ним відкрилося. Дванадцять тварин, близько двадцяти ярдів. Едді тихо спитав:

— Вони нас бачать?

— Ні. Ми з підвітряного боку від них, тож вони нас не занюхають. Я думаю, вони йдуть звіриною стежкою, що проходить повз вишку. Якщо ми мовчатимемо, то вони пройдуть повз нас.

В Едді затріскотіла рація. Він швидко вимкнув її.

Всі втупилися поглядами у рівнину. Ніч була тихою й спокійною. Дощ припинився і крізь поріділі хмари визирнув місяць.

У слабкому світлі вони побачили, як наближаються тварини, що виділялися темними плямами на фоні сріблястої трави.

— Вони можуть сюди видертися? — прошепотів Едді.

— Я не бачу як, — сказав Левін. — Ми майже у двадцяти футах над землею. Я думаю, що все з нами буде добре.

— Але ж ти казав, що вони вміють лазити по деревах.

— Тс-с. Це не дерево. А тепер всім тихо.

Малкольм скривився від болю, коли Торн розпрямив його на столі у другому трейлері.

— Схоже, мені не дуже щастить у цих експедиціях, чи не так?

— Еге ж, — сказала Сара. — Просто розслабся, Іяне. — Торн тримав ліхтарик, поки вона розрізала штанину Малкольма. На правій нозі в нього був глибокий поріз, він втратив багато крові.— У нас є аптечка? — сказала вона.

— Думаю, одна є зовні, де ми зберігаємо мотоцикл. — сказав Торн.

— Принесіть її.

Торн вийшов за аптечкою. Малкольм і Гардінг залишилися самі в трейлері. Вона освітлювала рану ліхтариком, уважно дивлячись на неї.

— Наскільки там все погано? — спитав Малкольм.

— Могло бути гірше, — швидко промовила вона. — Виживеш. — Насправді рана була глибокою, майже до самої кістки. Якимось дивом артерія залишилася неушкодженою, йому пощастило. Але рана була брудна — у червоному місиві з розірваних м’язів було видно мастило та шматочки листя. Її потрібно почистити, але спочатку треба було дочекатися, поки почне діяти морфій.

— Capo, — сказав Малкольм, — я завдячую тобі своїм життям.

— Дурниці, Іяне.

— Ні, ні, справді.

— Іяне, — мовила вона, глянувши на нього. — Ти такий щирий, що аж на себе не схожий.

— Це минеться, — відказав він і злегка усміхнувся. Вона розуміла, що він ще має відчувати біль. Торн повернувся з аптечкою, і вона наповнила шприц, вистукала звідти бульбашки, і зробила Малкольмові укол в плече.

Він гмикнув.

— Ого. Скільки ти мені вколола?

— Багато.

— Чому?

— Бо мені потрібно почистити рану, Іяне. І тобі не дуже сподобається, коли я це робитиму.

Малкольм зітхнув. Він повернувся до Торна.

— Завжди якась халепа, хіба ні? Ну давай, Capo, роби свою чорну справу.

Крізь нічні окуляри Левін спостерігав, як наближаються раптори. Вони рухалися розсіяною групою, характерно підстрибуючи. Він сподівався побачити будь-яку організацію у зграї, якусь структуру, ознаки домінування. Велоцираптори були розумними тваринами і тому було б логічно побачити в них якийсь ієрархічний лад, що мав би проявитися у їхньому розташуванні у просторі. Але нічого не було видно. Вони були наче зграя мародерів — безформна група, члени якої сичали і кидалися один на одного.

Едді та діти присіли поруч з Левіном. Едді обійняв дітлахів, заспокоюючи. Особливо панікував хлопчик. Дівчинка, схоже, була спокійнішою.

Левін не розумів, чому вони так бояться. На цій висоті вони були у повній безпеці. Він спостерігав за наближенням зграї з безпристрасністю науковця, намагаючись розгледіти якийсь алгоритм у швидких рухах динозаврів.

Не було жодних сумнівів у тому, що вони йшли звіриною стежкою. Їхній шлях був точнісінько таким, як у паразаврів вдень: від річки, потім через невеликий підйом і в обхід задньої частини схованки. Раптори не звертали жодної уваги на вишку. Здавалося, вони в основному взаємодіяли один з одним.

Тварини обійшли навколо вишки і збиралися йти далі, коли найближчий раптор зупинився. Він відстав від решти зграї і принюхувався до повітря. Потім нахилився і почав тицяти свій писок у траву біля підніжжя вишки.

«Що він робить?» — здивувався Левін.

Раптор загарчав. Він продовжував порпатися в траві. А потім устав, тримаючи щось у пазурах. Левін примружився, намагаючись розгледіти, що це.

Це був шматок обгортки від цукерки.

Раптор підняв голову і подивився на вишку. Його очі світилися. Він глянув просто на Левіна і загарчав.

Малкольм

— З тобою все добре? — спитав Торн.

— Що далі, то краще, — відповів Малкольм і зітхнув. Його тіло розслабилося. — Знаєте, недарма люди люблять морфій, — сказав він.

Сара Гардінг надягла на ногу Малкольма надувну пластикову шину.

— Скільки ще часу до прильоту гвинтокрила? — спитала вона.

Торн глянув на годинник.

— Менше п'яти годин. Завтра на світанку.

— Точно?

— Так, звичайно.

Гардінг кивнула.

— Добре. З ним все буде добре.

— Я в порядку, — відповів Малкольм мрійливим голосом. — Мені лише сумно, що експеримент скінчився. І це був хороший експеримент. Такий елегантний, такий унікальний. Дарвінові таке й не снилося.

Гардінг повернулася до Торна і сказала:

— Зараз я буду чистити рану. Потримайте його ногу. — А потім голосніше промовила: — То що там не снилося Дарвінові, Іяне?

— Це життя є складною системою, — почав він. — І все їй підпорядковується. Ландшафти відбору. Адаптивні стіни. Булеві сітки. Самоорганізована поведінка. Бідна людина. Ой! Що ви там робите?

— Розповідай далі,— мовила Сара, схилившись над раною, — Дарвін не мав уявлення…

— Що життя таке неймовірно складне, — сказав Малкольм. — Ніхто цього не розуміє. Я маю на увазі, що одна запліднена яйцеклітина має сотні тисяч генів, які діють скоординовано, вмикаючись і вимикаючись у певні моменти, щоб перетворити цю клітину на повноцінну живу істоту. Ця клітина починає ділитися, але інші наступні клітини вже зовсім не такі. Вони спеціалізуються. Одні стають нервами, інші — кінцівками. Кожен набір клітин починає діяти за власною програмою, розвиваючись і взаємодіючи. Зрештою виникають двісті п’ятдесят типів різних клітин, всі діють разом, розвиваючись точно у потрібний час. Просто коли організм потребує кровоносної системи, серце починає перекачувати кров. Коли потрібні гормони, надниркові залози починають їх виробляти. Тиждень за тижнем цей складний розвиток відбувається ідеально. Це неймовірно. Жодна людська діяльність не наближається до такого ритму. Я хочу сказати, ви коли-небудь будували будинок? Будинок найбільш простий для порівняння. Але навіть при цьому робітники примудряються неправильно збудувати сходи, поставити раковину на кухні зворотним боком, а покрівельник ніколи не з’являється вчасно. Все йде не так. А муха, яка сідає на обід будівельника — ідеальна. Ой! Легше там.

— Вибач, — сказала Сара, продовжуючи чистити рану.

— Але головне полягає в тому, — продовжував Малкольм, — що увесь цей складний процес розвитку клітини ми можемо лише описати, вже не кажучи про те, щоб зрозуміти його. Ви усвідомлюєте межі нашого розуміння? Математично ми можемо описати дві речі, що взаємодіють між собою, як дві планети в космосі. Три речі, що взаємодіють між собою — три планети в космосі — ну, це вже стає проблемою. Чотири або п’ять взаємопов’язаних об’єктів — і ми вже не можемо цього зробити. А всередині клітини між собою взаємодіють сотні тисяч окремих генів. Вам доводиться опустити руки. Це настільки складно, що просто дивуєшся — як життя взагалі існує? Деякі люди думають, що відповідь в тому, що живі форми самоорганізуються. Життя створює свій власний порядок, так само як свій власний порядок утворюється при кристалізації. Дехто вважає, що життя кристалізується в буття і таким чином виникає уся ця складність. Тому що, якщо ви не знаєте фізичної хімії, ви можете подивитися на кристал і запитати те саме. Побачити ці поперечини, досконалі геометричні грані і запитати: що керує цим процесом? Як кристал зрештою стає таким ідеальним — і має такий самий вигляд, як інші кристали? Але виходить, що кристал — це лише спосіб розташування молекулярних сил у твердій формі. Ніхто не контролює цей процес, він відбувається сам по собі. Така велика кількість питань про кристал означає, що той, хто питає, не розуміє фундаментальної природи процесів, що призводять до його утворення.

Тому, можливо, форми життя теж є своєрідною кристалізацією. Можливо, життя просто відбувається. І, можливо, як у кристалів, у живих істот є певний порядок їхнього утворення, що створюється шляхом взаємодії їхніх елементів. Добре. Одна з речей, яким вчать нас кристали — це те, що порядок може виникнути дуже швидко. Однієї миті у вас є рідина, де молекули рухаються у різні боки. А у наступну хвилину утворюється кристал, де всі молекули вишикувалися у певному порядку. Так?

— Так…

— Добре. Тепер поговорімо про взаємодію форм життя на планеті, що утворює екосистеми. Це ще складніше, ніж окрема тварина. Всі зв’язки дуже складні. Наприклад, така рослина, як юка. Знаєте про неї?

— Розкажи.

— Юка залежить від конкретного виду метеликів, які збирають пилок у кульку, переносять його на іншу рослину (не на іншу квітку тієї ж рослини!) і вдавлює її у приймочку, запліднюючи рослину. Тільки тоді метелик відкладає свої яйця. Юка не може вижити без метелика, метелик не може вижити без юки. Така складна взаємодія може навести на думку, що поведінка — це теж своєрідна кристалізація.

— Ти говориш у переносному сенсі? — спитала Гардінг.

— Я говорю про увесь порядок, що існує у світі природи, — відповів Малкольм. — І про те, як швидко він може виникнути шляхом кристалізації. Тому що складні тварини можуть швидко розвивати свою поведінку. Зміни можуть відбуватися дуже стрімко. Людські істоти перетворюють планету і ніхто не знає, небезпечний цей розвиток подій чи ні. Отже, ці поведінкові процеси можуть відбуватися швидше, ніж, на мою думку, зазвичай відбувається еволюція. За десять тисяч років люди перейшли від полювання до сільського господарства, від міст до віртуального простору. Поведінка стрімко міняється і може бути неадаптивною. Ніхто не знає. Хоча особисто я думаю, що віртуальний простір означає кінець нашого виду.

— Справді? Чому ж це?

— Бо це означає кінець інноваціям, — сказав Малкольм. — Ця ідея, що увесь світ можна з’єднати дротами — це шлях до масової загибелі. Кожен біолог знає, що невелика група, опинившись в ізоляції, еволюціонує швидше. Розмістіть тисячу птахів на океанському острові і вони дуже швидко еволюціонуватимуть. Але поселіть десять тисяч на великому континенті, і їхній розвиток сповільниться. Тепер щодо нашого власного виду. Наша еволюція відбувається через поведінку. Ми міняємо свою поведінку для того, щоб пристосуватися до змін. І кожен на Землі знає, що нововведення відбуваються лише у малих групах. Створіть комітет з трьох чоловік і вони, можливо, зможуть щось зробити. З десятьма це вже буде важче. А з тридцятьма взагалі нічого не вийде. З тридцятьма ж мільйонами нововведення стануть просто неможливими. Такий вплив засобів масової інформації — вони не дають нічому відбутися. Вони поглинають різноманітність і роблять усі місця подібними до інших. Бангкок це, Токіо чи Лондон — все те саме: «Макдональдс» на одному розі, «Беннетон» — на іншому, «Ґеп» — через дорогу. Відмінності між регіонами стираються. Усі відмінності стираються. У світі мас-медіа не лишається нічого, крім десяти найкращих книжок, записів, фільмів, ідей. Люди турбуються про втрату видового різноманіття у тропічних лісах. Але як бути з інтелектуальним різноманіттям — нашим найнеобхіднішим ресурсом? Воно зникає швидше, ніж дерева. Але ми ще цього не зрозуміли, тому плануємо розмістити п'ять мільярдів чоловік разом у віртуальному просторі. І це зупинить усю еволюцію нашого виду. Будь-який рух вперед припиниться. Всі будуть думати однаково і одночасно. Глобальна однорідність. Ой, боляче. Ти вже закінчила?

— Майже, — відповіла Гардінг. — Потерпи.

— І повір мені, все буде відбуватися швидко. Якщо нанести складні системи на ландшафт відбору, то ти побачиш, що поведінка міняється настільки швидко, що місце може перестати відповідати потребам даної системи. Для цього не потрібні астероїди, хвороби або щось іще. Це просто поведінка, яка з’являється раптово і стає фатальною для істот, які нею керуються. Моя ідея полягала в тому, що динозаври, будучи складними істотами, можливо, зазнали подібних змін у поведінці. І це призвело до їхнього зникнення.

— Що, всіх динозаврів?

— Для цього небагато треба, — сказав Малкольм. — Певний вид динозаврів живе у болотах навколо Внутрішнього моря, міняє колообіг води і руйнує екологію рослин, від яких залежать двадцять інших видів. Бах! Вони зникли. Це спричиняє ще більше розладів. Хижак вимер, а його здобич безконтрольно розмножується. Екосистема стає неврівноваженою. Справи йдуть дедалі гірше. Вимирають інші. І зрештою все скінчено. Все могло відбутися у такий спосіб.

— Лише через поведінку?..

— Так, — відповів Малкольм. — У всякому разі, така в мене була думка. І я слушно вважав, що ми могли б це довести. Але тепер все скінчено. Нам потрібно вибиратися звідси. Вам краще зв’язатися з іншими.

Торн натиснув на рацію.

— Едді? Це Док.

Відповіді не було.

— Едді?

Затріщало радіо. А потім вони почули шум, що спочатку здавався схожим на статику. Лише наступної миті вони зрозуміли, що це пронизливий людський крик.

Схованка на висоті

Раптор почав підстрибувати, стукаючись об риштування і розхитуючи вишку. Його пазурі шкрябнули об метал і він гупнувся на землю. Едді вразило, наскільки високо стрибнув динозавр — тварина могла без жодних зусиль підстрибувати на вісім футів. Її стрибки привернули увагу інших тварин, які повільно оточили вишку.

Невдовзі схованка опинилася у колі рапторів, які підскакували і гарчали. Вона хиталася з боку в бік, коли тварини підстрибували, намагаючись вчепитися пазурами, і падали вниз. Левін з жахом побачив, що вони вчаться на своїх невдачах. Деякі з них вже почали використовувати свої пазурі, щоб схопитися за вишку, при цьому відштовхуючись від землі задніми лапами. Один з рапторів не доліз лише кілька футів до їхнього укриття, перш ніж впав на землю. Падіння, здавалося, ніяк не шкодило тваринам. Вони відразу ж схоплювалися на ноги і знову стрибали.

Едді з дітьми кинулися до нього. Левін крикнув:

— Назад! Не виглядайте! — і штовхнув дітей у центр укриття.

Едді нахилився над рюкзаком і витягнув звідти запалений фальшфейер. Він кинув його вниз — двоє з рапторів впали на землю. Фальшфейер впав на мокру землю, розкидаючи різкі червоні відблиски. Але раптори лізли й далі. Едді витягнув з підлоги один з алюмінієвих стрижнів і перехилився через перила, розмахуючи ним, мов дубцем.

Один з рапторів вже виліз достатньо високо, щоб, роззявивши пащу, кинутися до горлянки Едді. Приголомшений Едді закричав і відсмикнув голову; раптор промахнувся, але вчепився зубами у його сорочку. А потім впав на землю, щільно стискаючи щелепи і тягнучи за собою парубка.

Той закричав: «Допоможіть! Допоможіть!», — коли почав перехилятися через перила. Левін ухопив його і потягнув назад, глянувши через плече Едді на раптора, який тепер бовтався в повітрі, люто сичав, але не випускав з пащі його сорочку. Едді гамселив раптора стрижнем по писку, але той тримався, наче бульдог. Він небезпечно перехилився через перила і міг впасти будь-якої миті.

Він тицьнув стрижень в око тварини, і раптор відразу ж послабив свою хватку. Обоє чоловіків впали назад на підлогу. Схопившись на ноги, вони побачили, що раптори лізуть з різних боків вишки. Коли вони з’явилися на перилах, Едді замахнувся на них прутом і скинув на землю.

— Швидко! — крикнув він дітям. — На дах! Бігом!

Келлі полізла на одну з опор і легко видерлася на дах.

Арбі стояв на місці з порожнім поглядом. Вона глянула вниз і крикнула:

— Давай, Арбі!

Хлопчик завмер на місці, його очі розширилися від страху. Левін кинувся йому на допомогу, підняв його. Едді розмахував прутом в усі боки; було чути, як метал врізається в рапторів.

Один з них схопився за прут і сильно смикнув його на себе. Едді втратив рівновагу, зігнувся і, перекинувшись через перила, впав з вишки. У повітрі лунав його пронизливий крик: «Hi-і!». Всі тварини відразу ж зістрибнули на землю. У темряві почувся вереск Едді та гарчання рапторів.

Левін був шокований. Він все ще тримав Арбі на руках, підштовхуючи його вгору.

— Давай, — казав він. — Давай.

З даху почувся голос Келлі:

— Ти зможеш, Арбі.

Хлопчик схопився за дах, панічно махаючи ногами в повітрі. Одна з його ніг вдарила Левінові по зубах і той впустив його. Він побачив, як хлопчик зісковзує з даху і падає на землю.

— О Боже, — прошепотів Левін. — О Боже.

Торн вже був під трейлером, відв’язуючи трос. Він розв’язав вузол, виліз і кинувся до «Джипа». Потім почув шурхіт мотора і побачив, що Сара сіла на мотоцикл і вже мчить до вишки з гвинтівкою через плече.

Він сів за кермо, завів двигун і з нетерпінням чекав, доки трос намотається на барабан лебідки. Гак ковзав по траві. Здавалося, це триватиме вічність. Тепер трос крутився навколо дерева. Торн чекав. Він озирнувся і побачив крізь зарості світло від фар мотоцикла, який прямував до схованки.

Нарешті двигун лебідки зупинився. Торн увімкнув передачу і з гуркотом виїхав з галявини. Писнуло радіо.

— Іяне, — сказав він.

— Не турбуйтеся за мене, — мрійливим голосом відповів Малкольм. — Зі мною все просто прекрасно.

Келлі лежала на похилому даху схованки, дивлячись униз. Вона бачила, як Арбі вдарився об землю з іншого боку конструкції від Едді. Схоже, він сильно постраждав. Але вона не знала, що з ним трапилося, бо відвернулася, щоб схопитися за мокрий дах, а коли знову глянула вниз, Арбі зник.

Зник.

Сара Гардінг швидко їхала багнистою стежкою посеред джунглів. Вона не знала, де саме знаходиться, але думала, що, їдучи рельєфом вниз, вона зрештою виїде на рівнину. Принаймні, вона на це сподівалася.

Вона додала газу, пройшла поворот і раптом побачила велике дерево, що впало впоперек дороги. Пригальмувавши, розвернула мотоцикл і попрямувала назад. Трохи далі по дорозі вона побачила «Джип» Торна, який повернув направо. Вона мчала за ним на повній швидкості.

Левін стояв у центрі схованки, завмерши від жаху. Раптори вже не стрибали і не намагалися видертися нагору. Він чув їхнє гарчання на землі. І хрускіт кісток. Від хлопчика не було ані звуку.

Його кинуло в піт.

Потім він почув голос Арбі:

— Назад! Назад!

Лежачи на даху, Келлі вигнулася, намагаючись роздивитися, що відбувається з іншого боку. У слабкому світлі фальшфейера вона побачила, що Арбі заліз всередину клітки. Він встиг зачинити двері і потягнувся рукою через решітку, щоб повернути ключ у замку. Біля нього було три раптори; вони стрибнули вперед, побачивши його руку, і він швидко відсмикнув її. Він закричав: «Назад!». Раптори почали гризти клітку, повертаючи голови, щоб вхопитися за прути. Один з них зачепився нижньою щелепою за резинку, що звисала з ключа. Раптор потягнув голову назад, розтягуючи гуму, і раптом ключ вилетів з замка, ляснувши його по шиї.

Раптор заверещав від несподіванки і відступив назад. Тепер гума щільно облягала його нижню щелепу, а ключ виблискував у темряві. Раптор намагався зачепити його своїми пазурами і стягнути петлю геть, але вона зачепилася навколо викривлених назад зубів, і всі зусилля були марні — гумка лише ляскала його по писку. Зрештою він здався і почав тертися писком об землю, намагаючись зняти ключ.

У цей час іншим рапторам вдалося витягнути клітку з-під вишки і перевернути її на землю. Вони нахилили голови і різкими рухами намагалися дотягтися до Арбі. Коли вони зрозуміли, що це марно, то почали копати та топтати клітку. До них приєдналися інші тварини. Невдовзі клітку оточила група з семи рапторів. Вони били її і відкочували від вишки. За ними вже не видно було Арбі.

Вона почула слабкий звук, і підняла голову, побачивши дві фари на відстані. Це був автомобіль. Хтось приїхав.

Арбі здавалося, ніби він у пеклі. Він був усередині клітки, оточений чорними фігурами, що гарчали. Раптори не могли просунути свої пащі крізь ґрати, але їхня гаряча слина крапала на нього, а коли вони копали клітку, то зачіпали його своїми пазурами, дряпаючи руки й плечі. Його тіло було в синцях. Голова боліла від ударів об ґрати. Весь світ навколо нього крутився, перетворившись на суцільне пекло. Лише одне він розумів напевно — раптори котили його подалі від вишки.

Коли машина під ’їхала ближче, Левін підійшов до поручнів і глянув униз. У червоному світлі фальшфейера він побачив, як три раптори тягнуть рештки Едді до джунглів. Вони часто зупинялися, борючись за здобич, але все-таки тягли його далі.

Потім він побачив, що інша група рапторів копає та підштовхує клітку. Вони котили її звіриною стежкою до лісу.

Машина ще наблизилася і він міг чути гуркіт двигуна «Джипа». За кермом було видно силует Торна.

Він сподівався, що в нього є зброя. Левін хотів пристрелити кожного з цих клятих динозаврів. Він хотів перестріляти їх усіх.

Келлі спостерігала за рапторами з даху, дивлячись, як ті копають клітку, відкочуючи її подалі. Один раптор відставав, крутячись на місці, наче розлючений пес. Потім вона побачила, що це той раптор, який зачепився за резинку від ключа. Ключ все бовтався, виблискуючи в червоному світлі. Раптор смикав головою, намагаючись звільнитися.

«Джип» із ревом їхав уперед, і раптор, здавалося, злякався раптового яскравого світла. Торн прискорився, намагаючись збити його машиною. Раптор розвернувся і побіг на рівнину.

Келлі злізла з даху і почала спускатися вниз.

Торн відчинив двері і Левін відразу ж стрибнув у машину.

— Вони схопили хлопця, — сказав Левін, вказуючи на стежку.

Келлі все ще злізала з вишки. Вона крикнула:

— Зачекайте!

— Залишайся там! — крикнув Торн. — Сара їде сюди! Ми заберемо в них Арбі!

— Але…

— Ми не можемо їх загубити! — Торн натиснув на газ і поїхав звіриною стежкою, переслідуючи рапторів.

У трейлері Іян Малкольм прислухався до голосів, які лунали з радіо. Він чув паніку, спантеличення. «Чорний шум, — подумав він. — Все відразу йде до біса».

Торн мчав стежкою. По обидва боки від них щільною стіною стояли джунглі. Стежка попереду почала звужуватися, пальми росли дедалі ближче, ляскаючи по машині. Він сказав:

— Ми зможемо це зробити?

— Там досить широко, — сказав Левін. — Я проходив там сьогодні вранці. Паразаври теж користуються цією стежкою.

— Як таке могло статися? — спитав Торн. — Клітка була прикріплена до риштування.

— Не знаю, — відповів Левін. — Вона обірвалася.

— Як? Як?

— Я не бачив. Тут багато чого сталося.

— І Едді… теж? — похмуро сказав Торн.

— Це відбулося швидко, — відповів Левін.

«Джип» стрімко просувався крізь джунглі, підстрибуючи на звіриній стежці; вони стукалися головами об м’який дах із тканини. Торн не озираючись їхав вперед. Попереду швидко бігли раптори; він ледь бачив останнього з них.

— Вони мене не послухали! — кричала Келлі, коли Сара під їхала на мотоциклі.

— А в чому справа?

— Раптор забрав ключ! Арбі замкнений в клітці, а раптор забрав ключ!

— Де він? — спитала Сара.

— Там! — сказала вона, вказуючи на рівнину. У місячному світлі було видно лише темний силует раптора, який біг. — Нам потрібен ключ!

— Сідай, — сказала Сара, знімаючи з плеча гвинтівку. Келлі сіла за нею на мотоцикл. Сара дала гвинтівку їй в руки. — Вмієш стріляти?

— Ні. Тобто, я ніколи…

— А на мотоциклі вмієш їздити?

— Ні, я…

— Тоді тобі доведеться стріляти, — сказала Сара. — Дивись сюди. Оце — спусковий гачок, оце — запобіжник. Поверни його отак. Ясно? Нас буде трусити, тож не знімай гвинтівку з запобіжника, доки ми не під’їдемо ближче.

— Ближче до чого?

Але Сара вже не чула її. Вона додала газу, і мотоцикл рвонувся на рівнину навздогін за раптором. Келлі схопилася однією рукою за Сару і намагалася триматися.

«Джип» підстрибував на звіриній стежці, здіймаючи бризки з калюж.

— Не пригадую, щоб дорога була настільки нерівною, — сказав Левін, тримаючись за поручень. — Може, ви трохи повільніше б поїхали…

— Ні, хай йому чорт, — сказав Торн. — Якщо ми загубимо їх, то це кінець. Ми не знаємо, де гніздо рапторів. Та ще й в цих джунглях, вночі. Ах, чорт забирай.

Попереду вони побачили, як раптори звернули зі стежки, тікаючи в підлісок. Клітка зникла. Торн не дуже добре бачив місцевість, але було схоже, що попереду майже прямовисний спуск.

— Ви ж цього не зробите? — сказав Левін. — Там дуже крутий спуск.

— Я мушу це зробити, — відповів Торн.

— Не божеволійте, Доку, — мовив Левін. — Гляньте в обличчя фактам. Ми втратили хлопчика. Це дуже погано, але ми його втратили.

Торн люто зиркнув на нього.

— Він тебе не кинув, — сказав він. — І ми його не покинемо.

Торн повернув кермо і повів «Джип» до схилу. Машина нахилилася носом так, що в них підступила до горла нудота, а тоді набрала швидкість і почала спускатися вниз.

— Трясця! — закричав Левін. — Ви ж нас просто вб’єте!

— Тримайся!

Підстрибуючи, вони пірнули в темряву.

Шоста конфігурація

Порядок руйнується одразу у кількох місцях. Тепер виживання окремих особин чи груп видається малоймовірним.

Іян Малкольм

Переслідування

Мотоцикл мчав уперед трав'янистою рівниною. Келлі трималася однією рукою за Сару, а у іншій тримала гвинтівку. Гвинтівка була важка і рука втомлювалася. Мотоцикл підстрибував на ходу. Вітер розмаював її волосся.

— Тримайся! — крикнула Сара.

Крізь хмари пробився місяць і трава у його світлі стала сріблястою. До раптора лишалося всього сорок ярдів, — вони вже освітлювали його фарою, невпинно наближаючись. Келлі не бачила на рівнині жодних тварин, крім хіба що стада апатозаврів десь вдалині.

Вони наблизилися до раптора. Динозавр швидко біг, його жорсткий хвіст було ледь видно над травою. Сара повернула вправо й вони опинилися поруч із ним. Мотоцикл під’їжджав до нього дедалі ближче. Вона відхилилася назад і крикнула на вухо Келлі.

— Готуйся! — крикнула вона.

— Що мені робити?

Тепер вони їхали паралельно курсу раптора, просто позаду нього. Сара додала газу, оминула його ноги, наближаючись до голови.

— У шию! — крикнула вона. — Стріляй у шию!

— Куди?

— Куди завгодно, але в шию!

Келлі незграбно крутила в руках гвинтівку.

— Зараз?

— Ні! Почекай! Почекай!

Раптор запанікував, коли до нього наблизився мотоцикл, і побіг швидше.

Келлі намагалася знайти запобіжник. Гвинтівка підстрибувала. Все підстрибувало. Її пальці торкнулися запобіжника і ковзнули по ньому. Вона знову дотяглася до нього. Їй потрібно буде використовувати обидві руки, а це означає, що доведеться відпустити Сару…

— Готуйся! — крикнула Сара.

— Але я не можу…

— Зараз! Зроби це! Негайно!

Сара повернула мотоцикл. Тепер вони їхали поруч із раптором, лише в трьох футах від нього. Келлі відчувала запах тварини. Він повернув голову і клацнув зубами у їхній бік. Келлі вистрілила. Гвинтівка смикнулася в її руках; вона знову схопилася за Сару. Раптор продовжував бігти.

— Що сталося?

— Ти промахнулася!

Келлі похитала головою.

— Не зважай! — крикнула Сара. — Ти зможеш! Я під'їду ближче!

Вона знову розвернула мотоцикл у бік раптора, намагаючись наблизитися до нього. Але цього разу все було по-іншому: коли вони опинилися поряд, раптор кинувся на них і штовхнув головою мотоцикл. Сара закричала і крутнула кермо вбік, збільшуючи відстань.

— Кмітливі покидьки, чи не так? — крикнула вона. — Ніяких других шансів!

Раптор біг за ними якийсь час, а потім різко повернувся і побіг через рівнину в іншому напрямку.

— Він біжить до річки! — крикнула Келлі.

Сара додала газу. Мотоцикл рвонувся вперед.

— Яка там глибина?

Келлі не відповіла.

— Яка там глибина?

— Не знаю! — крикнула Келлі. Вона намагалася згадати, який вигляд мали раптори, коли переправлялися через річку. Здається, вони пливли. Це означало, що глибина має бути принаймні…

— Більше трьох футів? — крикнула Сара.

— Так!

— Погано!

Тепер вони були за десять ярдів він раптора і втрачали швидкість. Тварина бігла у зарості бенетитів.[27] Вони дряпалися об жорсткі стовбури. Місцевість була нерівною; мотоцикл підстрибував на ходу.

— Нічого не бачу! — кричала Сара. — Тримайся!

Вона звернула, віддаляючись від раптора і прямуючи до річки. Тварина зникала в траві.

— Що ти робиш? — крикнула Келлі.

— Ми повинні відрізати йому шлях!

Перед ними з вереском піднялася зграя птахів. Сара їхала крізь їхні крила, тож Келлі нахилила голову. Гвинтівка клацнула в її руці.

— Обережніше! — крикнула Сара.

— Що сталося?

— Вона вистрілила!

— Скільки в мене ще пострілів?

— Ще два! Використай їх як слід!

Попереду була річка, що мерехтіла в місячному світлі. Вони вирвалися з трави і виїхали на багнистий берег. Сара повернулася, мотоцикл нахилився, колеса ковзнули і він впав набік. Келлі впала в холодну багнюку, Сара звалилася зверху, але відразу ж схопилася на ноги і підбігла до мотоцикла, крикнувши:

— Давай!

Приголомшена Келлі рушила за нею. В руках вона тримала вкриту багнюкою гвинтівку. У голові майнула думка — чи вона ще стрілятиме? Сара вже сіла на мотоцикл; завівши двигун, махнула їй рукою. Келлі сіла позаду, і вони попрямували до берега річки.

Раптор був у двадцятьох ярдах попереду. І підбирався до води.

— Він тікає!

«Джип» Торна з гуркотом падав вниз, втративши керування. По лобовому склу ляскали пальмові гілки; вони нічого не бачили перед собою, але відчували крутизну схилу. «Джип» крутнувся вбік.

Левін закричав.

Торн схопився за кермо, намагаючись розвернути машину назад. Він натиснув на гальма; «Джип» вирівнявся і продовжив спускатися вниз. Попереду між пальмами була прогалина — він побачив поле чорних валунів. Раптори дерлися валунами. Може, якщо поїхати вліво…

— Ні! — заволав Левін. — Ні!

— Тримайся! — крикнув Торн і повернув кермо. Автомобіль втратив зчеплення з дорогою і ковзнув донизу. Вони врізалися у перший з валунів і розбили фару. Торн подумав, що добив коробку передач, але автівка ще якось рухалася схилом, зсуваючись вліво. Друга фара розбилася об гілку дерева. Вони продовжували рух у темряві, продираючись крізь інший ряд пальм, а потім різко вдарилися об землю.

Колеса «Джипа» покотилися по м’якій землі.

Торн зупинив машину.

Запала тиша.

Вони визирали з вікон, намагаючись зрозуміти, куди потрапили. Але навкруги стояла така темрява, що було важко щось роздивитися. Схоже, вони опинилися на дні глибокого яру, порослого деревами.

— Алювіальні контури, — сказав Левін. — Ми маємо бути в руслі річки.

Коли очі звикли до темряви, Торн побачив, що той має рацію. Раптори бігли по центру русла, з обох боків оточеного великими валунами, але саме русло було піщаним і досить широким, щоб проїхати машиною. Він рушив за ними.

— У вас є бодай якесь уявлення про те, де ми знаходимося? — спитав Левін.

— Ні,— відповів Торн.

Машина їхала вперед. Русло розширилося, перетворившись на рівний річковий басейн. Валуни зникли; по обидва боки річки росли дерева. Тут і там з’являлися плями місячного світла. Бачити стало легше.

Але раптори зникли. Він зупинив машину, опустив вікно і прислухався. Було чути їхнє гарчання та ревіння — здається, десь зліва.

Торн поставив машину на передачу і залишив русло, рушивши крізь зарості папоротей та випадкових сосен. Левін спитав:

— Як думаєте, хлопчик пережив це падіння з пагорба?

— Не знаю, — сказав Торн. — Мені важко уявити.

Він повільно їхав уперед. Вони зупинилися між дерев і побачили галявину, де папороть була витоптана повністю. За галявиною було видно береги річки, у воді відбивалося місячне світло. Якимось чином вони повернулися до річки.

Але дещо привернуло їхню увагу й на самій галявині. На широкому відкритому просторі вони побачили величезні бліді скелети кількох апатозаврів. Сріблясте світло падало на гігантські грудні клітки. Темний остов частково з’їденої туші лежав на боці в центрі, у темряві над ним кублилися хмари мух.

— Що це за місце? — спитав Торн. — Схоже на кладовище.

— Так, — сказав Левін. — Але це не воно.

Усі раптори скупчилися з одного боку галявини, борючись за залишки тіла Едді. З протилежного боку вони побачили три низькі земляні насипи; їхні стінки у багатьох місцях були зруйновані. У гніздах було видно дрібні фрагменти яєчної шкаралупи. Стояв сильний сморід від гниття.

Левін нахилився вперед, вдивляючись у темряву.

— Це гніздо рапторів, — сказав він.

Малкольм присів у темряві трейлера, скривившись від болю, і схопив рацію:

— Ви його знайшли? Гніздо?

Левін відповів:

— Так. Думаю, це воно.

— Опиши його, — сказав Малкольм.

Левін тихо заговорив, описуючи особливості та розміри гнізда. На його думку, гніздо велоцирапторів було неохайним, закинутим, погано зробленим. Він був здивований, бо від гнізд динозаврів завжди складалося враження безпомилкового відчуття порядку. Левін бачив це знову і знову, на розкопках від Монтани до Монголії. Яйця в гнізді були розташовані рівними концентричними колами. Часто в одному гнізді було більше тридцяти яєць, що дозволяло припустити, що одним насипом користувалися кілька самиць одночасно. Поблизу були знайдені численні скам’янілі рештки дорослих, що вказувало на те, що динозаври разом дбали про яйця. На кількох розкопках з’являлося навіть відчуття просторового розташування — гнізда були у центрі, а дорослі обережно рухалися навколо, щоб не заважати кладці. Цією жорсткою конструкцією динозаври нагадували своїх нащадків, птахів, які також мали чіткі ритуали залицяння, спаровування та спорудження гнізд.

Але велоцираптори поводилися зовсім по-іншому. Від сцени, що відкрилася перед ним, на нього повіяло відчуттям хаосу: погано сформовані гнізда; сварки між дорослими; дуже мало малят та молодняка; розтрощена шкаралупа; розламані насипи, де було видно сліди від лап. Навколо насипів Левін помітив розкидані дрібні кістки, що були схожі на рештки новонароджених. На галявині не було жодного живого немовляти. Було три молодих динозаври, але вони змушені були самі піклуватися про себе, і на їхніх тілах вже було багато шрамів. Молодняк був худим і виснаженим. Вони обережно тицяли свої писки до туші, щоразу відступаючи назад, коли хтось з дорослих гарчав на них.

— А як щодо апатозаврів? — спитав Малкольм. — Щодо їхніх туш?

Левін нарахував їх чотири, у різних стадіях розкладання.

— Ти повинен сказати Сарі,— сказав Малкольм.

Але Левіна цікавило інше: він думав, як сюди потрапили такі великі туші. Вони не могли померти тут випадково, бо всі тварини точно уникали ходити біля цього гнізда. Заманити їх сюди теж не могли, а для того, щоб їх притягнути, вони були занадто важкі. То як тоді вони сюди потрапили? Якийсь здогад крутився у нього в голові,— щось очевидне, — але він ніяк не міг зрозуміти, що саме…

— Вони принесли Арбі? — спитав Малкольм.

— Так, — відповів Левін. — Принесли.

Він дивився на гніздо, намагаючись зрозуміти, де клітка. Потім Торн підштовхнув його.

— Клітка он там, — сказав він. На іншому кінці галявини Левін побачив, як зблиснули алюмінієві прути, частково сховані за пальмовими гілками. Але Арбі він не бачив.

— Далеко, — сказав Левін.

Раптори все ще боролися за тіло Едді і не зважали на клітку. Торн дістав гвинтівку і перевірив заряди у магазині. Там було шість дротиків.

— Не вистачить, — сказав він і клацнув, закривши магазин. На галявині було щонайменше десять рапторів.

Левін порився на задньому сидінні і знайшов свій рюкзак, що впав на підлогу. Він розстібнув його і витягнув сріблястий циліндр завбільшки з пляшку для газованої води. На ній були намальовані череп, схрещені кістки та напис: «ОБЕРЕЖНО! ОТРУЙНИЙ МЕТАХОЛІН (МІВАКУРІАМ)».

— Що це? — спитав Торн.

— Дещо з того, що готують у Лос-Аламосі,[28] — відповів Левін. — Несмертельний нейтралізатор. Розпилює аерозоль з холінестерази короткотривалої дії. Паралізує усі форми життя на строк до трьох хвилин. Він звалить з ніг усіх рапторів.

— А як бути з хлопчиком? — сказав Торн. — Не можна це використовувати. Ти ж і його паралізуєш.

— Якщо ми кинемо циліндр справа від клітки, — сказав Левін, вказуючи рукою, — газ здує вітром у бік рапторів.

— Або не здує,— сказав Торн. — І він сильно постраждає.

Левін кивнув. Він поклав циліндр назад до наплічника, потім сів обличчям вперед, дивлячись на рапторів.

— То що, — спитав він, — що будемо робити?

Торн глянув на алюмінієву клітку, що була частково прихована за папороттю. І побачив те, що змусило його трохи піднятися: клітка трохи рухалася, прути зсувалися у місячному світлі.

— Ви це бачили? — спитав Левін.

— Я витягну хлопця звідти, — сказав Торн.

— Але як?

— У старий, дідівський спосіб, — відповів Торн.

І виліз з машини.

Сара додала газу, рухаючись мотоциклом вздовж багнистого берега річки. Раптор був просто попереду і біг по діагоналі до них, прямуючи до води.

— Вперед! — кричала Келлі.— Вперед!

Раптор побачив їх і змінив напрямок, намагаючись відбігти подалі, але вони швидше рухалися вздовж відкритого берега. Порівнявшись із динозавром, вони зайшли з флангу, а потім Сара залишила берег, звернувши назад на трав’янисту рівнину. Раптор побіг вправо, далі в траву. Подалі від річки.

— Вийшло! — крикнула Келлі.

Сара підтримувала швидкість, повільно наближаючись до раптора. Схоже, він передумав бігти до річки і тепер не мав жодного плану. Він просто біг рівниною. І вони неухильно, невблаганно наближалися до нього. Келлі була схвильована. Вона намагалася витерти бруд з гвинтівки, готуючись знову вистрелити.

— Дідько! — лайнулася Сара.

— Що таке?

— Дивися!

Келлі нахилилася вперед, визирнувши з-за Сариного плеча. Просто перед ними було стадо апатозаврів. Вони були лише в п’ятдесяти ярдах від першої з величезних тварин, які закрутилися й заревіли з переляку. У місячному світлі їхні тіла були світло-зеленими.

Раптор мчав просто до стада.

— Він думає, що відірветься від нас! — Сара додала швидкості, підбираючись усе ближче. — Стріляй в нього! Зараз!

Келлі прицілилася і вистрілила. Гвинтівка сіпнулася в руці. Але раптор біг далі.

— Промазала!

Попереду розверталися апатозаври, тупаючи своїми великими ногами по землі. Їхні важкі хвости гойдалися у повітрі. Але вони були занадто повільні, щоб відійти вбік. Раптор мчав вперед, пробігаючи в них між ногами.

— Що робитимемо? — крикнула Келлі.

— В нас немає вибору! — крикнула Сара. Вона їхала паралельно з раптором, якраз коли вони в’їхали у тінь, промчавши під першою твариною. Келлі помітила вигин живота, що висів у трьох футах над нею. Ноги, що були завбільшки зі стовбури дерев, тупали і поверталися.

Раптор побіг, кинувшись між ногами тварин, які рухалися. Динозаври заревіли і повернулися, потім знову заревіли. Вони проїхали під іншим животом, потім виїхали на місячне світло, потім знову в тінь. Тепер вони були всередині стада. Здавалося, ніби вони знаходяться у лісі, де рухаються дерева.

Просто перед ними об землю тупнула величезна нога. Земля задвигтіла. Мотоцикл підстрибнув, і Сара хитнулася вліво; вони зачепили тварину. «Тримайся!» — вигукнула вона і знову повернула, переслідуючи раптора. Над ними ревіли та рухалися апатозаври. Раптор ухилявся і повертався, а потім вирвався на відкритий простір, вибігши зі стада.

— Лайно! — вилаялася Сара, розвертаючи мотоцикл. Перед ними хльоснув хвіст, ледь не збивши їх, а потім вони теж виїхали зі стада і знову погналися за раптором.

Мотоцикл мчав трав’янистою рівниною.

— Останній шанс! — сказала Сара. — Зроби це!

Келлі підняла гвинтівку. Сара зосереджено та швидко їхала, підібравшись дуже близько до раптора. Тварина повернулася, щоб буцнути її, але вона втрималася на місці і стукнула раптора кулаком.

— Негайно!

Келлі тицьнула гвинтівкою в шию раптора і натиснула на спусковий гачок. Гвинтівка сильно смикнулася, вдаривши її в живіт.

Раптор побіг далі.

— Ні! — крикнула вона. — Ні!

А потім раптор різко заточився і покотився у траву, а Сара звернула вбік і загальмувала. Раптор лежав у п’яти ярдах, борсаючись в траві. Він загарчав і скрикнув. А потім затих.

Сара взяла гвинтівку і відкрила магазин. Келлі побачила ще п’ять дротиків.

— Я думала, це останній, — сказала вона.

— Я збрехала, — мовила Сара. — Зачекай тут.

Келлі лишилася біля мотоцикла, а Сара обережно рушила крізь траву. Вона вистрілила ще раз, і почекала кілька хвилин. Потім нахилилася.

Коли вона випросталася, то тримала у руці ключ.

У гнізді раптори все ще гризлися за труп, розриваючи його на шматки. Але напруженість поступово спадала: деякі тварини відверталися, потираючи щелепи своїми пазуристими лапами, і повільно зсувалися до центру галявини.

Туди, де вони залишили клітку.

Торн заліз у задню частину «Джипа», відтісняючи вбік тентове покриття. Перевірив гвинтівку.

Левін прослизнув на водійське сидіння. Торн вперся в задню частину «Джипа», схопившись за задню дугу, і повернувся до Левіна.

— Поїхали!

«Джип» помчав через галявину. Раптори, які стояли біля трупа, здивовано підняли голови, дивлячись на непроханих гостей. На той момент «Джип» вже був у центрі галявини: вони проїхали повз величезні скелети з ребрами, що бовваніли над їхніми головами. Потім Левін звернув уліво, ближче до алюмінієвої клітки. Торн вистрибнув і схопився за клітку обома руками. В темряві важко було сказати, чи сильно пошкоджений Арбі: хлопчик лежав обличчям донизу. Левін виліз із машини; Торн крикнув на нього, щоб залазив назад, високо підняв клітку і поклав її на заднє сидіння «Джипа». Потім застрибнув туди ж, поряд із нею, і Левін увімкнув передачу. Позаду них було чути гарчання рапторів, які кинулися їм навздогін, біжучи серед ребер від скелетів. Вони перетинали галявину з приголомшливою швидкістю.

Коли Левін натиснув на газ, найближчий з рапторів високо підстрибнув і приземлився на задній частині машини, схопившись зубами за тент. Він шипів і міцно тримався.

Левін додав газу і «Джип» вискочив з галявини.

Лежачи у темряві, Малкольм занурився у морфінові сни. Перед очима в нього попливли зображення адаптивних ландшафтів — різнобарвні комп’ютерні картинки, що тепер представляли процес еволюції. У цьому математичному світі піків та долин було видно, як популяції організмів то видираються на вершину пристосованості, то сповзають донизу, у долину неадаптованості. Стю Кауфман та його колеги показали, що сучасні організми мали складні внутрішні обмеження, які збільшували їхню ймовірність зісковзнути з оптимуму. Проте в той же час складні істоти були самі обрані еволюцією, бо вони здатні адаптуватися самостійно — за допомогою інструментів, навчання, співпраці.

Але за свою адаптивну гнучкість складні тварини заплатили певну ціну — вони виторгували собі одну залежність замість іншої. Їм більше не потрібно було міняти свої тіла для того, щоб адаптуватися, тому що їхня адаптація була зміною поведінки, обумовленої соціально. Ця поведінка вимагала навчання. В певному сенсі у вищих тварин їхня пристосованість взагалі не передавалася наступним поколінням через ДНК. Тепер її передавали за допомогою навчання. Шимпанзе навчали своїх дитинчат збирати термітів за допомогою палички. Такі дії передбачали щонайменше зачатки культури, якогось структурованого соціального життя. Але тварини, вирощені в ізоляції, без батьків, без наставництва, часто були не повністю пристосовані до життя. Часто у зоопарках вони не могли дбати про своє потомство, бо просто не бачили, як це робиться. Вони ігнорували своїх дітей, перекочували їх туди-сюди або калічили, або й просто могли розсердитися на них і вбити.

Велоцираптори були одними з найрозумніших і найлютіших динозаврів. Обидві риси вимагали поведінкового контролю. Мільйони років тому, у нині зниклому світі юрського періоду, їхня поведінка була соціально обумовленою і передавалася від старших тварин до молодших. Гени контролювали здатність дотримуватися таких зразків поведінки, але не самі зразки. Адаптаційна поведінка була своєрідною мораллю — це була поведінка, що розвинулася впродовж багатьох поколінь, тому що було виявлено, яка вона успішна — поведінка, що дозволяла членам виду співпрацювати, жити разом, полювати, піднімати на ноги потомство.

Але на цьому острові велоцирапторів відтворили у генетичній лабораторії. Гени визначили будову їхнього тіла, але не їхню поведінку. Ці новостворені раптори потрапили у світ, де не було старших тварин, які могли б навчити їх, показавши їм прийнятну для рапторів поведінку. Вони були самі по собі, і саме тому так поводилися — як спільнота без структури, правил, співпраці. Вони жили у неконтрольованому світі, де кожен був сам за себе, де виживали лише найпідліші й найогидніші, а інші — вимирали.

«Джип» набирав швидкість, важко підстрибуючи на нерівностях. Торн тримався за поручні, щоб не випасти на дорогу. Він бачив, як у повітрі позаду нього гойдається раптор, який все ще чіплявся за брезент, не випускаючи його з пащі. Левін їхав назад мулистими берегами річки, потім повернув направо, рухаючись біля краю води. Раптор чіпко тримався за тент.

Просто попереду Левін побачив ще один скелет, що лежав у багнюці. Ще один? Звідки тут узялися всі ці кістяки? Але часу на роздуми в нього не було — він рушив уперед, під арками ребер. Не маючи фар, він нахилявся вперед і, мружачись у місячному світлі, намагався роздивитися перешкоди.

У задній частині машини раптор видерся нагору і, схопившись зубами за клітку, почав тягнути її до себе. Торн кинувся вперед і схопив клітку, щосили опираючись. Клітка крутнулася і Торн впав на спину. Він ніби змагався з раптором у перетягуванні канату — і раптор перемагав. Торн зачепився ногами за пасажирське сидіння, намагаючись втриматися. Раптор загарчав — Торн відчув лють хижака, роздратованого тим, що він може втратити свою здобич.

— Тримайте! — крикнув Левін, простягнувши йому гвинтівку. Торн лежав на спині, схопившись за клітку обома руками. і ніяк не міг узяти зброю. Левін озирнувся і побачив, в чому справа. Він глянув у дзеркало заднього виду. За ними з гарчанням та ревінням мчала решта зграї. Він не міг знизити швидкість, а Торн не міг відпустити клітку. Їдучи на тій самій швидкості, Левін повернувся на пасажирському сидінні і прицілився. Він намагався маневрувати гвинтівкою, розуміючи, що станеться, якщо він випадково поранить Торна або Арбі.

— Обережніше! — кричав Торн. — Обережніше!

Левіну вдалося зняти гвинтівку з запобіжника і направити її просто на раптора, який все ще тримав у своїх зубах клітку. Тварина глянула вгору і швидко вчепилася зубами у ствол, потягнувши гвинтівку на себе.

Левін вистрілив.

Раптор широко розплющив очі, коли дротик вп’явся йому в горлянку. Він забулькав, потім засмикався у судомах і випав з «Джипа», витягнувши гвинтівку з рук Левіна.

Торн піднявся на коліна і затягнув клітку в машину. Він глянув всередину, але ніяк не міг побачити, що там з Арбі. Озирнувшись назад, він побачив, що раптори ще женуться за ними, але тепер вони були у двадцяти ярдах і відставали від них.

На приладовій панелі зашипіло радіо.

— Доку. — Торн впізнав голос Сари.

— Так, Capo.

— Де ви є?

— Їдемо вздовж річки, — відповів Торн.

Небо очистилося від грозових хмар і джунглі були залиті яскравим місячним світлом. Позаду них бігли раптори, все ще переслідуючи «Джип». Але тепер їм вже не вдавалося стійко триматися позаду.

— Я не бачу фар, — сказала Сара.

— В нас їх немає.

Настала тиша. Потім вона з тривогою в голосі запитала:

— А що там з Арбі?

— Він з нами, — відповів Торн.

— Слава Богу. Як він?

— Не знаю. Живий.

Місцевість стала відкритою. Вони повернулися до широкої долини, де у місячному світлі виблискувала трава. Торн роззирнувся навколо, намагаючись зорієнтуватися. Потім він зрозумів: вони повернулися на рівнину, але набагато далі на південь. Вони мають бути на тому самому боці річки, де й схованка. В такому випадку треба їхати дорогою, що йде по хребту, десь зліва. Дорога приведе їх назад на галявину, до трейлера. І до безпеки. Він підштовхнув Левіна, показавши вправо.

— Їдь туди!

Левін повернув машину, а Торн взявся за рацію.

— Capo.

— Так, Доку.

— Ми повертаємося до трейлера дорогою, що йде по хребту.

— Добре, — відповіла Сара. — Ми вас знайдемо.

Сара озирнулася на Келлі.

— Де ця дорога?

— Думаю, що он там, — відповіла Келлі, вказуючи на виступ гірського хребта та високі скелі, що піднімалися над ними.

— Добре, — сказала Сара і додала швидкості, скерувавши мотоцикл вперед.

«Джип» гуркотів рівниною, продираючись крізь сріблясту траву. Вони швидко рухалися. Позаду вже не видно було рапторів.

— Схоже, ми від них відірвалися, — сказав Торн.

— Можливо, — відповів Левін. Виїхавши з засохлого русла, він побачив, як кілька тварин кинулися вліво. Тепер вони ховалися в траві. Він був упевнений, що вони так легко не дадуть їм спокій.

«Джип» з ревом рухався до скель. Попереду вони побачили вигнуту дорогу з крутими підйомами та спусками, що піднімалася вгору від долини. Це був той шлях, що вів по хребту, він був упевнений.

Тепер, коли місцевість стала більш гладкою, Торн поповз між сидіннями і присів над кліткою. Він глянув між ґратами на Арбі, який тихо стогнав.

Половина обличчя хлопчика була залита кров'ю, сорочка теж просякла нею. Але його очі були розплющені і, схоже, він міг ворушити руками й ногами.

Торн нахилився до ґрат.

— Агов, синку, — м'яко сказав він. — Ти мене чуєш?

Арбі кивнув, застогнавши.

— Як ти там?

— Бувало й краще, — відповів Арбі.

«Джип» виїхав на ґрунтову дорогу і попрямував вгору. Левін відчував, як легко стає на душі, коли вони піднімалися вгору, далі від долини. Він нарешті виїхав на гірську дорогу і прямував до безпеки.

Він подивився вгору, в бік хребта, й раптом помітив темні фігури у місячному світлі, що вже стояли нагорі, підстрибуючи від нетерпіння.

Раптори.

Вони чекають на нього.

Він зупинився.

— Що ж нам тепер робити?

— Посунься, — похмуро сказав Торн. — Я сам поведу.

На межі хаосу

Торн піднявся на хребет і повернув вліво, набравши швидкості. Дорога тягнулася вперед у місячному світлі — вузька смужка, що бігла між кам’яною стіною зліва та прямовисним обривом справа. У двадцяти футах над ним, на гребені, він побачив рапторів, які бігли паралельно «Джипу», підстрибуючи та пирхаючи.

Левін теж помітив їх.

— Що будемо робити? — спитав він.

Торн похитав головою.

— Рийся в інструментах, у бардачку. Дістань звідти все, що знайдеш.

Левін нахилився, нишпорячи в темряві. Але Торн розумів, що вони потрапили у халепу. Їхня зброя втрачена. Вони їдуть у «Джипі» з м’яким дахом, а навколо повно рапторів. Він припускав, що до галявини з трейлером ще близько півмилі.

Півмилі їзди.

Торн сповільнився, заходячи у наступний поворот і від’їжджаючи від скель, коли побачив раптора, який присів посеред дороги, загрозливо нахиливши до них голову. Торн додав газу. Раптор підскочив, високо піднявши лапи. Він приземлився на капот машини, пазурі зі скреготом дряпнули метал. Він врізався у лобове скло, що відразу ж вкрилося павутинням тріщин. Тіло тварини, яка лежала на капоті, затуляло Торнові дорогу. Далі їхати було небезпечно. Він натиснув на гальма.

— Гей! — крикнув Левін, перекинувшись вперед.

Раптор, який лежав на капоті, з’їхав вбік. Тепер Торн міг бачити дорогу і знову натиснув на газ. Левіна відштовхнуло назад. Але тепер збоку на автомобіль кинулися три раптори.

Один застрибнув на підніжку і вхопився зубами за бокове дзеркало. Його очі заблищали поряд з обличчям Торна. Він повернув кермо вліво, поїхавши вздовж скелі. У десятьох ярдах попереду стирчав валун. Він глянув на раптора, який продовжував чіплятися, якраз в той момент, коли камінь врізався в дзеркало, відірвавши його разом з твариною.

Дорога трохи розширилася. Тепер у Торна було більше можливостей для маневру. Він відчув важкий глухий удар і, підвівши голову, побачив над головою провислий тент. Біля його вуха, розірвавши полотно, промайнули пазурі.

Він повернув машину праворуч, потім уліво. Пазурі зникли, але тварина все ще сиділа на даху, тканина вигиналася під її вагою. Поруч Левін дістав великий мисливський ніж і встромив його вгору крізь тканину. Звідти відразу ж висунувся ще один пазур, який розсік його руку. Левін закричав від болю і кинув ніж. Торн нахилився і підняв його з підлоги.

У дзеркалі заднього виду він побачив ще двох рапторів, які гналися за «Джипом». Вони підбігали все ближче.

Але тепер дорога була ширшою, і він додав газу. Раптор з даху зазирнув вниз крізь розбите лобове скло. Тримаючи в руці ніж, Торн махнув ним вгору — ще раз, і ще раз. Але це, схоже, не мало жодного значення. На повороті він смикнув кермо вправо, потім вліво, весь «Джип» захитався і раптор, втративши рівновагу, впав з машини і покотився назад. Разом з собою він прихопив більшу частину брезенту. Динозавр упав на землю і зачепив ще двох рапторів, які бігли слідом. Удар був таким, що всі троє з гарчанням злетіли зі скелі.

— Вийшло! — крикнув Левін.

Але за мить зі скелі стрибнув інший раптор і побіг за «Джипом».

І легко, — майже легко, — заскочив всередину.

Сидячи на пасажирському сидінні, Левін не зводив із нього погляду. Раптор повністю заліз до машини, опустив голову, підняв передні лапи і роззявив пащу, ставши у знайому позу. І засичав на Левіна.

Ричард подумав, що все скінчено.

Він був у шоці: все його тіло вкрилося потом, в голові запаморочилося, і він вмить зрозумів, що нічого не може зробити, що перебуває за кілька кроків від смерті. Істота знову засичала, приготувавшись до стрибка — і раптом у куточках її рота з’явилася біла піна, очі закотилися. Піна потекла з пащі, тіло раптора засмикалося у спазмах. Він звалився набік.

Тепер вони побачили позаду Сару на мотоциклі і Келлі з гвинтівкою в руках.

Торн сповільнився і Сара під’їхала до нього, простягнувши Левіну ключ.

— Це від клітки! — крикнула вона.

Левін заціпеніло взяв його в руки, ледь не впустивши. Він був у шоці. Рухався повільно і мовчки. «Я ледь не вмер», — подумав він.

— Візьми в неї зброю! — сказав Торн.

Левін відсутнім поглядом дивився вліво, де паралельно з машиною мчали ще шість рапторів. Він нарахував шість, але їх, імовірно, було більше. Він спробував порахувати знову, мозок працював повільно…

— Трясця, та візьми ж ти зброю!

Левін взяв у Келлі гвинтівку, відчуваючи в руках холодний метал ствола.

Але тут машина зачмихала, двигун закашляв, затих, потім знову закашляв. Смикнувся вперед.

— Що сталося? — спитав він, повернувшись до Торна.

— Проблема, — відповів той. — У нас закінчився бензин.

Торн поставив важіль у нейтральне положення, і машина покотилася вперед, втрачаючи швидкість. Попереду був невеликий підйом, а потім знову починався спуск. Сара їхала за ними на мотоциклі, хитаючи головою.

Торн зрозумів, що єдина його надія — це заїхати на підйом. Він сказав Левіну:

— Відчини клітку і витягни його звідти. — Левін швидко, майже панічно, зарухався, але потім відповз назад і повернув ключ у замку. Клітка рипнула і відчинилася. Він допоміг Арбі вилізти звідти.

Торн спостерігав, як повільно падає стрілка спідометра. Вони їхали зі швидкістю 25 миль на годину, потім 20… потім 15… Раптори, які бігли за ними, додали швидкості, відчуваючи, що потенційна здобич сповільнюється.

15 миль на годину. Швидкість все ще падає.

— Він вже виліз, — сказав Левін ззаду. Він клацнув замком на клітці.

— Викинь клітку геть, — сказав Торн. Клітка покотилася вниз, підстрибуючи на схилі.

Десять миль на годину.

Здавалося, ніби машина повзе. А потім, коли вони подолали підйом і почали спускатися вниз, швидкість стала зростати. Дванадцять миль на годину. П'ятнадцять. Двадцять. Він входив у повороти, намагаючись не тиснути на гальма.

— Ми ніколи не доберемося до трейлера! — щосили кричав Левін, вирячивши очі зі страху.

— Я знаю. — Торн вже бачив зліва трейлер, але їх відділяв від нього невеличкий підйом на дорозі. Туди вони вже не доберуться. Але попереду дорога роздвоювалася, спускаючись вправо, в бік лабораторії. А там, наскільки він пам'ятав, був лише спуск.

Торн звернув праворуч, вбік від трейлера.

Він побачив великий дах лабораторії, пласку поверхню, куди падало місячне світло. Торн проїхав повз лабораторію, спускаючись у бік робочого селища. Він побачив справа будинок управителя, а попереду крамничку при заправці, перед якою стояли бензинові насоси. Чи є хоч якийсь шанс, що там ще залишився бензин?

— Дивіться! — сказав Левін, показуючи назад. — Дивіться!

Торн озирнувся через плече і побачив, що раптори відступили, припинивши бігти за ними. Стоячи неподалік від лабораторії, вони, здавалося, чомусь вагалися.

— Вони більше не женуться за нами! — крикнув Левін.

— Ага, — сказав Торн. — Але де Сара?

Позаду ніде не було видно Сариного мотоцикла.

Трейлер

Сара Гардінг повернула кермо, і мотоцикл помчав уперед, виїхавши на невеличкий підйом на дорозі. Вона піднялася і знову спустилася вниз, прямуючи до трейлера. За ними з Келлі з гарчанням бігли четверо рапторів. Вона додала газу, намагаючись відірватися від них хоча б на кілька дорогоцінних ярдів, бо їм потрібне було бодай невеличке випередження.

Вона відкинулася назад і крикнула Келлі:

— Добре! Це має відбуватися швидко!

— Що? — спитала Келлі.

— Коли ми під’їдемо до трейлера, зістрибуй і біжи. Не чекай на мене. Зрозуміла?

Келлі напружено кивнула.

— Що б не трапилося, не чекай на мене!

— Добре.

Гардінг з гуркотом під’їхала до трейлера і різко загальмувала. Мотоцикл занесло на мокрій траві, він вдарився об металеву обшивку. Але Келлі вже зіскочила з нього і, підбігши до дверей, заскочила у трейлер. Сара хотіла закотити мотоцикл всередину, але побачила, що раптори занадто близько. Вона штовхнула до них мотоцикл і одним рухом підскочила вгору, приземлилася на спину біля дверей трейлера і залетіла всередину. Потім швидко підвелася і зачинила двері,— якраз у той момент, коли на них кинувся перший з рапторів.

Усередині темного трейлера вона тримала двері, тоді як тварини гупали, намагаючись потрапити всередину. Вона намагалася намацати замок, але ніяк не могла його знайти.

— Іяне, ці двері зачиняються?

У темряві почувся сонний голос Малкольма:

— Життя — це кристал, — сказав він.

— Іяне, спробуй зосередитися.

Потім до неї підійшла Келлі і теж почала рухати руками вгору і вниз, шукаючи замок. Раптори гупали в двері. За деякий час вона сказала:

— Це тут. На підлозі.— Гардінг почула металеве клацання і відійшла.

Келлі простягнула їй руку. Зовні гупали та гарчали раптори.

— Все буде добре, — підбадьорливо сказала Гардінг.

Вона підійшла до Малкольма, який все ще лежав на столі.

Раптори кидалися на вікно і клацали зубами поруч з його головою, намагаючись схопити скло пазурами. Малкольм спокійно спостерігав за ними.

— Галасливі покидьки, чи не так? — Біля нього лежала відкрита аптечка, а на кушетці — шприц. Мабуть, він сам зробив собі ще одну ін’єкцію.

Раптори надворі перестали стрибати на скло. Сара почула скрегіт металу з боку дверей, а потім побачила, як раптори відтягують мотоцикл подалі від трейлера. Вони стрибали по ньому, казячись від люті. Це триватиме недовго — доки вони не проколють шини.

— Іяне, — сказала вона. — Ми мусимо діяти швидко.

— Я нікуди не поспішаю, — спокійно сказав він.

— Яка тут у вас є зброя? — спитала вона.

— Зброя… ой… я не знаю, — зітхнув він. — Навіщо тобі зброя?

— Іяне, будь ласка.

— Ти так швидко говориш, — сказав він. — Знаєш, Capo, тобі справді потрібно спробувати розслабитися.

У темному трейлері Келлі охопив переляк, але те, як Сара по-діловому говорила про зброю, її підбадьорило. Келлі почала розуміти, що Сара не дозволить, щоб її щось зупинило, вона просто піде і зробить свою справу. У цьому бажанні рухатися вперед, не дозволяючи себе нікому зупинити, у цій вірі в те, що ти можеш зробити те, чого прагнеш, було щось, що здавалося їй вартим наслідування.

Келлі прислухалася до голосу доктора Малкольма і зрозуміла, що від нього не буде ніякої допомоги. Він накачався ліками і йому все одно. І Сара не так добре знала трейлер, як Келлі, яка облазила його весь у пошуках їжі. Вона, здається, дещо запам’ятала…

Вона швидко відчиняла шухляди у темряві. Примружувалася, намагаючись бодай щось роздивитися. Вона була впевнена, що запам’ятала один ящик, де лежав пакет, що був позначений черепом та кістками. Там може бути якась зброя, подумала вона.

Вона чула голос Сари:

— Іяне, спробуй подумати.

І відповідь Малкольма:

— О, я думав, Capo. В мене були такі чудові думки. Знаєш, усі ці кістяки біля гнізда рапторів являють собою чудовий приклад…

— Не зараз, Іяне.

Келлі обшукувала шухляди, залишаючи їх відчиненими, щоб не лізти туди вдруге. Вона рухалася до низу трейлера, а потім намацала рукою грубий брезент. Вона нахилилася вперед. Так, це воно.

Келлі витягнула квадратний брезентовий пакет, що виявився напрочуд важким і сказала:

— Capo, подивися.

Сара Гардінг піднесла пакет до вікна, крізь яке пробивалося місячне світло. Вона розкрила його і глянула на вміст. Вона побачила три квадратні блоки, виготовлені з якоїсь речовини, схожої на каучук. І маленький срібний циліндр, схожий на невеличкий кисневий балон.

— Що це за штуки?

— Ми думали, що це хороша ідея, — відповів Малкольм. — Але я не впевнений, що це так. Річ у тім, що…

— Що це? — перервала вона його. Вона повинна змусити його зосередитися. Його розум блукає хтозна-де.

— Це несмертельні засоби, — відповів Малкольм. — «Регтайм бенд Олександра».[29] Ми хотіли мати…

— Що це? — сказала вона, тицьнувши йому під ніс один з блоків.

— Димова шашка. Те, що ти робиш — це…

— Просто дим? — сказала вона. — Вона просто створює димову завісу?

— Так, але…

— А це що таке? — сказала вона, піднявши срібний циліндр. На ньому був якийсь напис.

— Бомба з холінестерази. Вивільнює газ, що спричиняє короткотерміновий параліч. Або принаймні так кажуть.

— Як довго?

— Думаю, що на кілька хвилин, але…

— Як він працює? — сказала вона, крутячи циліндр у руці. На кінці був ковпачок з чекою. Вона почала тягнути її, щоб глянути на механізм.

— Ні! — зупинив її Малкольм. — Вона саме так і працює. Витягуєш чеку і кидаєш. Газ виходить за три секунди.

— Добре, — відповіла вона й швидко запакувала аптечку, кинувши всередину шприц.

— Що ти робиш? — стривожено запитав Малкольм.

— Ми забираємося звідси, — сказала вона, рухаючись до дверей. Малкольм зітхнув.

— Як добре мати вдома чоловіка,[30]— сказав він.

Циліндр полетів надвір, крутячись у місячному світлі. Раптори були у п’яти ярдах від трейлера, скупчившись біля мотоцикла. Одна з тварин підняла голову і побачила циліндр, що впав у траву за кілька ярдів від неї.

Сара в очікуванні стала біля дверей.

Нічого не трапилося.

Жодного вибуху.

Нічого.

— Іяне! Він не спрацював.

Один раптор з цікавістю пострибав туди, де приземлився циліндр. Він пригнувся, а коли підняв голову, вони побачили, як циліндр виблискує в його зубах. Вона зітхнула:

— Він не спрацював.

— О, не зважайте, — спокійно відказав Малкольм.

Раптор захитав головою, вгризаючись у циліндр.

— Що ж нам тепер робити? — спитала Келлі.

Пролунав гучний вибух і галявину вкрила хмара білого диму. Раптори зникли всередині.

Гардінг швидко зачинила двері.

— Що тепер? — спитала Келлі.

Разом із Малкольмом, який спирався на її плече, вони у темряві рухалися через галявину. Хмара газу розсіялася за кілька хвилин до того, як вони вийшли. Перший раптор, якого вони побачили у траві, лежав на боці з розплющеними очима, абсолютно нерухомий. Але він не був мертвим: Гардінг бачила стабільний пульс на його шиї. Тварина була просто паралізованою. Вона запитала Малкольма:

— Як довго це триватиме?

— Уявлення не маю, — відповів Малкольм. — Вітер сильний?

— Немає ніякого вітру, Іяне.

— Тоді трохи протриває.

Вони рушили вперед. Тепер всі раптори валялися навколо них. Тепер вони переступали через їхні тіла, вдихаючи запах гнилого м’яса, що йшов від хижаків. Один з рапторів звалився поперек мотоцикла. Вона опустила Малкольма на землю, де він присів, зітхаючи. За мить він почав співати:

— Я хочу в край бавовни, де ще не забули старі часи, озирнись…[31]

Гардінг смикнула мотоцикл за кермо, намагаючись витягнути його з-під раптора. Тварина була занадто важкою.

— Дай я спробую, — сказала Келлі і потягнула кермо. Гардінг пішла вперед. Не вагаючись, вона нахилилася і схопила раптора за шию, потягнувши його вгору. Вона відчула хвилю відрази. Гаряча луската шкіра подряпала її руки та плечі. Вона крекнула, з усіх сил тягнучи тушу назад.

— На землю Діксі… бум-бум-бум… жити та померти в Діксі…

— Ну як, вийшло? — спитала вона Келлі.

— Ще ні,— відповіла та, тягнучи кермо.

Обличчя Гардінг було в кількох дюймах від голови та пащі велоцираптора. Голова моталася туди-сюди, коли вона смикала динозавра. Просто на неї невидючим поглядом дивилося одне з очей раптора. Гардінг смикнула тушу, намагаючись підняти її вище.

— Майже, — сказала Келлі.

Гардінг застогнала, піднімаючи раптора.

Око кліпнуло.

Перелякана Гардінг кинула тварину. Якраз в цей момент Келлі витягнула з-під раптора мотоцикл.

— Вийшло!

— Навколо… навколо… південь… у Діксі…

Гардінг обійшла раптора. Тепер сіпнулася велика нога. І почали рухатися його груди.

— Поїхали, — сказала вона. — Іяне, ти сідай за мною. Келлі, ти попереду.

— Навколо… навколо… південь.

— Поїхали, — сказала Гардінг, влізаючи на мотоцикл. Вона не зводила очей з раптора. Його голова смикнулася, наче в судомах. Око ще раз кліпнуло. Він явно вже прокидався. — Поїхали, мерщій!

Селище

Сара з’їжджала вниз схилом до робітничого селища. Дивлячись повз Келлі, вона помітила на стоянці біля крамниці «Джип», що стояв поблизу бензоколонок. Вона загальмувала, і всі злізли з мотоцикла в місячному світлі. Келлі відчинила двері крамниці і допомогла Малкольму зайти всередину. Сара закотила мотоцикл і зачинила двері.

— Доку? — гукнула вона.

— Ми тут, — відповів Торн. — Разом з Арбі.

У місячному світлі, що пробивалося крізь вікна, вона побачила, що всередині все дуже схоже на закинуту придорожну крамничку. Холодильник зі скляною вітриною, де стояли безалкогольні напої у потемнілих від цвілі банках. Поруч на дротяному стелажі лежали шоколадні батончики та бісквіти «Твінкі» — їхні обгортки вкрилися зеленими плямами та кишіли личинками. На сусідньому журнальному стелажі у преси поскручувалися сторінки; було видно, що заголовкам вже по п’ять років.

Уздовж однієї стіни тягнулися полиці з основними товарами: зубна паста, аспірин, лосьйон, шампунь, гребінці і щітки. Поруч були стійки з одягом, футболками, шортами, тенісними ракетками, купальними костюмами і трохи сувенірів: брелки, попільнички, склянки.

У центрі кімнати був маленький острів з касовим комп’ютером, мікрохвильовою піччю і кавоваркою. Дверцята мікрохвильовки були широко відчинені — якась тварина звила всередині гніздечко. Кавоварка була зламана і заросла павутинням.

— Що за безлад, — сказав Малкольм.

— Як на мене, все має чудовий вигляд, — сказала Сара Гардінг. Усі вікна були заґратовані. Стіни здавалися достатньо міцними. Консервовані товари все ще можна їсти. Вона побачила табличку з написом «Туалет» — отже, там, можливо, і сантехніка є. Тут має бути безпечно, — принаймні, якийсь час.

Вона допомогла Малкольмові лягти на підлогу. Потім підійшла до Торна та Левіна, які возилися з Арбі.

— Я принесла аптечку, — сказала вона. — Як він?

— Багато синців, — сказав Торн. — Є порізи. Але нічого не зламано. У голови поганий вигляд.

— Все болить, — сказав Арбі.— Навіть рот.

— Хтось бачить, чи є тут світло? — сказала Сара. — Дай-но я на тебе гляну, Арбі. Що ж, тобі вибили пару зубів, тому рот і болить. Але це можна виправити. Поріз на голові теж не такий вже й жахливий. — Вона протерла його начисто марлею і повернулася до Торна. — Як довго ще чекати гвинтокрила?

Торн глянув на годинник.

— Дві години.

— Де він має приземлитися?

— На майданчику у кількох милях звідси.

Вона кивнула, клопочучись біля Арбі.

— Добре. Отже, в нас дві години, щоб дістатися майданчика.

— Як ми це зробимо? — спитала Келлі.— У нас закінчився бензин.

— Не переживай, — заспокоїла її Сара. — Ми щось вигадаємо. Все буде добре.

— Ти завжди так кажеш, — відповіла Келлі.

— Бо це завжди правда, — сказала Сара. — Добре, Арбі, мені потрібно, щоб ти мені допоміг. Я всаджу тебе і зніму твою сорочку…

Торн з Левіном відійшли вбік. В Левіна були дикі очі, його всього трусило. Схоже, поїздка у «Джипі» доконала його.

— Що вона верзе? — вигукнув він. — Ми тут у пастці! У пастці! — У його голосі з’явилися істеричні нотки. — Ми нікуди не можемо піти. Нічого не можемо зробити. Кажу вам, ми всі будемо…

— Тримай себе в руках, — просичав Торн, схопивши його за руку і нахилившись до нього. — Не лякай мені дітей.

— Та яке це має значення? — відказав Левін. — Рано чи пізно вони зрозуміють, що… Ой! Обережніше!

Торн знову міцно стиснув його руку.

— Ти застарий, щоб поводитися як мудило, — тихо сказав він. — А тепер зберися, Ричарде. Чуєш мене?

Левін кивнув.

— Добре. А тепер, Ричарде, я вийду на вулицю, щоб подивитися, чи працюють колонки.

— Не можуть вони працювати, — сказав Левін. — Минуло вже п’ять років. Кажу вам, це марнування…

— Ричарде, — сказав Торн. — Ми мусимо перевірити насоси.

Запала тиша. Двоє чоловіків дивилися один на одного.

— Тобто ви хочете вийти надвір? — спитав Левін.

— Так.

Левін насупився. Знову пауза.

Схилившись над Арбі, Сара запитала:

— То що там зі світлом, хлопці?

— Хвилинку, — сказав їй Торн. І нахилився ближче до Левіна. — Добре?

— Добре, — сказав Левін, зітхнувши.

Торн пішов до вхідних дверей, відчинив їх і вийшов в темряву. Левін зачинив за ним двері. Торн почув клацання замка, відразу ж повернувся і тихо постукав. Левін відчинив двері на кілька дюймів, вдивляючись у темряву.

— Заради всього святого, — прошепотів Торн, — не зачиняй їх!

— Але я просто подумав…

— Не зачиняй ці кляті двері!

— Добре, добре. Вибачте.

— Заради всього святого, — повторив Торн.

Навколо стояло тихе робітниче селище. У темряві він чув лише гудіння цикад. Все здається занадто тихим, подумав він. Але, можливо, це просто після гарчання рапторів. Торн довго стояв біля дверей, вдивляючись у галявину. Нічого не було видно.

Нарешті він підійшов до «Джипа», відчинив бічні двері і у темряві почав шукати рацію. Він торкнувся її рукою, вона опинилася під пасажирським сидінням. Торн взяв її і відніс до крамниці, постукавши у двері.

Левін відчинив, сказавши:

— Тут не замкнено…

— Ось. — Торн віддав йому рацію і знову зачинив двері.

Він знову зупинився, спостерігаючи. Навколо панувала тиша. На небі висів повний місяць. Повітря було нерухомим.

Він пройшовся вперед і придивився до бензоколонок. У найближчої з них ручка заіржавіла і вкрилася павутинням. Він витягнув сопло і покрутив вентиль. Нічого не сталося. Він стиснув рукоятку сопла, але звідти не вилилося ані краплі палива. Торн спробував постукати у скляне віконце лічильника, але воно розсипалося. Всередині по металевих цифрах бігав павук.

Бензину не було.

Вони повинні знайти бензин, інакше просто не встигнуть дістатися до гвинтокрила. Насупившись, він глянув на бензоколонки і замислився. Це були прості, дуже надійні насоси, що їх зазвичай ставлять на віддалених будівельних майданчиках. І це мало сенс, бо це, зрештою, був острів.

Торн зупинився.

Це острів. Отже, все сюди привозили літаком або кораблем. Здебільшого, мабуть, кораблем. Невеличкі судна, де всі вантажі треба виносити вручну. А це означає…

Він нахилився, намагаючись роздивитися у місячному світлі основу насоса. Так він і знав — жодних підземних резервуарів тут не було. Він побачив товсту чорну трубу з пластику, що згиналася і йшла під землю, за ріг крамниці.

Торн пішов туди, обережно рухаючись у місячному світлі. На мить він зупинився, прислухаючись, а потім знову рушив далі.

Він обійшов крамницю і побачив те, що й очікував: металеві п’ятдесятигалонні бочки, що стояли вздовж бічної стінки, їх було три і вони послідовно з’єднувалися чорними шлангами. Це мало сенс — увесь бензин на острів привозили у бочках.

Він обережно постукав по них кулаком. Всередині було порожньо. Торн підняв бочку, сподіваючись почути хлюпання рідини. Їм потрібен лише галон чи два…

Нічого.

Бочки були порожні.

Але ж тут напевно має бути більше, ніж три бочки палива, подумав він. Торн подумки зробив швидкі підрахунки. У такій лабораторії мало бути з півдюжини робочих автівок, а може, й більше. Навіть якщо вони й мали економічні двигуни, то все одно спалювали по 30–40 галонів на тиждень. Щоб убезпечити себе, компанія мала робити запас щонайменше на два, а то й на шість місяців.

А це означало, що тут має бути від десяти до тридцяти бочок. А оскільки ці сталеві бочки важкі, то зберігали їх десь поблизу. Може, лише в кількох ярдах…

Він повільно озирнувся навколо. Місяць світив яскраво, тож все добре було видно. За крамницею був відкритий простір, а далі група високих кущів рододендрона. Між ними була заросла стежка, що вела до тенісного корта. Над кущами було видно паркан з дротяної сітки, вкритий ліанами. Зліва був перший з робочих котеджів. Торн бачив лише його темний дах. Праворуч від двору, ближче до крамниці, були густі хащі, але між ними він побачив розрив.

Стежка.

Він рушив уперед, залишивши крамницю позаду. Підійшовши до темного розриву між кущами, він побачив вертикальну лінію і зрозумів, що це край відчинених дерев’яних дверей. За заростями був якийсь сарай. Інші двері були зачинені. Коли він підійшов ближче, то побачив іржаву металеву табличку з облупленими червоними літерами, що у місячному світлі здавалися чорними:

«УВАГА! ЛЕГКОЗАЙМИСТІ РЕЧОВИНИ»

Він зупинився і прислухався. Десь на відстані було чути гарчання рапторів, але вони, схоже, були далеко, за пагорбом. З якоїсь причини вони досі не дісталися до селища.

Торн чекав, дивлячись на темний вхід до сараю, в нього калатало серце. Врешті-решт, він вирішив, що іншого вибору немає. Їм потрібен бензин. Він рушив уперед.

Шлях до сараю був мокрим від дощу, але всередині було сухо. Коли очі звикли до темряви, він побачив, що приміщення невелике, можливо, дванадцять на дванадцять. У тьмяному світлі він помітив дюжину іржавих бочок, що стояли у кутку. Ще три або чотири валялися перевернуті на бік. Торн швидко перебирав бочки, одну за іншою. Вони були легкими. Порожньо.

Всі порожні.

Відчуваючи поразку, Торн повернувся до входу в сарай. Він зупинився на мить, дивлячись на місячну ніч. А потім неочікувано почув чиєсь виразне дихання.

Всередині крамниці Левін ходив від вікна до вікна, намагаючись відстежити рух Торна. Його аж тіпало від напруги. Що робить Торн? Він так далеко відійшов від крамниці. Це дуже нерозумно. Левін позирав на вхідні двері, бажаючи їх зачинити. З незачиненими дверима він почувався у небезпеці…

Тепер Торн поліз у кущі, повністю зникнувши з поля зору досить надовго — щонайменше на хвилину-дві.

Дивлячись у вікно, Левін прикусив губу. Він почув вдалині гарчання рапторів і зрозумів, що вони залишилися біля входу до лабораторії. Вони не спустилися сюди за ними навіть зараз. «Чому?» — спитав себе він. Його свідомість радо привітала це питання. Воно заспокоювало. І на нього треба було відповісти. Чому раптори залишилися біля лабораторії?

Йому спадали на думку різноманітні пояснення. Раптори мали атавістичний страх перед лабораторією — місцем свого народження. Вони пам’ятали клітки і не хотіли знову потрапити в неволю. Але він підозрював, що найбільш вірогідне пояснення було разом з тим і найпростішим — ділянка навколо лабораторії була територією якоїсь іншої тварини, була позначена запахом і перебувала під захистом, тож раптори не хотіли туди заходити. Навіть тиранозавр, як він тепер згадав, проходив через цю територію швидко, не зупиняючись.

Але чия це територія?

Левін з нетерпінням дивився у вікно, чекаючи на Торна.

— А як щодо світла? — спитала Сара з іншого кінця кімнати. — Мені тут потрібне освітлення.

— Хвилиночку, — відповів Левін.

Торн тихо стояв біля входу до сараю, прислухаючись. Він почув тихий видих з пирханням, наче це був кінь. Звук долинав звідкись праворуч від нього. Торн повільно озирнувся.

Він взагалі нічого не бачив. Місяць сяяв над робочим селищем. Він бачив крамницю, бензоколонки, темний обрис «Джипа». Глянувши праворуч, побачив відкритий простір та групу кущів рододендрона. А за ними — тенісний корт.

І більше нічого.

Він вдивлявся у темряву, напружено прислухаючись.

Знову почулося тихе пирхання — трохи голосніше, ніж слабкий вітерець. Але ніякого вітру не було — дерева та кущі не ворушилися.

А може, ворушилися?

Торн відчував, що щось не так. Щось було в нього просто перед очима — щось, що він міг бачити, але не бачив. З зусиллям вдивляючись у темряву, він почав думати, що очі вже підводять його. Йому здалося, що він помітив якийсь рух вправо у кущах. Візерунок з листя, здавалося, зсунувся вбік у місячному світлі. Зсунувся і знову став на місце.

Але він не був упевнений.

Напружившись, Торн дивився вперед. Спостерігаючи, він почав думати, що його увагу привернули, скоріше, не кущі, а паркан з дротяної сітки. Більша частина паркану заросла клубками ліан, але у кількох місцях можна було помітити її ромбоподібний візерунок. Щось у ньому було дивне. Здавалося, що паркан рухався якимись брижами.

Торн уважно спостерігав. Може, він рухається, подумав він. Може, всередині є якась тварина, яка штовхає паркан і змушує його рухатися. Але це здавалося непереконливим.

Тут було щось інше…

Раптом всередині крамниці увімкнули світло. Воно сяяло крізь заґратовані вікна, кидаючи геометричний візерунок з темних тіней через відкриту галявину і на кущі біля тенісного корту. І на мить — лише на мить — Торн побачив, що кущі біля тенісного корту мають дивну форму, що насправді це два динозаври, сім футів заввишки кожен, які стоять пліч-о-пліч і дивляться на нього. Здавалося, що їхні тіла вкриває клаптиковий візерунок зі світла й тіні, який ідеально поєднує їх з листям позаду та з огорожею навколо тенісного корту. Торн був збентежений. Їхнє маскування було досконалим — занадто досконалим — доки їх не викрив раптовий спалах світла у вікнах.

Торн дивився, затамувавши подих. А потім зрозумів, що візерунок з листя, світла та темряви вкриває лише частину їхніх тіл, до середини грудної клітки. Вище тварини були вкриті ромбоподібним візерунком, що відповідав паркану.

Поки Торн спостерігав, складні візерунки на їхніх тілах зникли, тварини стали білими, наче крейда, а потім на них з’явився ряд вертикальних смугастих тіней, що точно відповідали тіням, які відкидали вікна.

І два динозаври на його очах знову зникли з поля зору. Щосили мружачись, Торн ледве розрізняв їхні обриси. Він взагалі ніколи б їх не побачив, якби вже не знав, що вони там. Це були хамелеони, але з такою потужною мімікрією, що була несхожа на жодного хамелеона, якого будь-коли бачив Торн.

Він повільно відступив до сараю, глибше в темряву.

— Господи! — вигукнув Левін, дивлячись у вікно.

— Вибач, — сказала Сара, — але я мусила увімкнути світло. Цьому хлопчику потрібна допомога. Я не можу робити це в темряві.

Левін не відповів їй. Він дивився у вікно, намагаючись зрозуміти те, що він щойно бачив. Тепер він зрозумів, що він побачив на наступний день після того, як був убитий Дієго. Це короткочасне миттєве відчуття, що щось не так. Тепер Левін розумів, що це було. Але це було поза межами можливостей усіх відомих наземних тварин…

— Що там? — сказала вона, ставши поруч із ним біля вікна. — Це Торн?

— Дивись, — сказав Левін.

Вона подивилася крізь ґрати.

— У кущах? Що я маю…

— Дивись, — сказав він.

Вона ще трохи подивилася, а потім похитала головою.

— Вибач, але я нічого не бачу, — сказала вона.

— Дивись на низ кущів, — сказав їй Левін. — Потім повільно підніми очі. Просто дивися… і ти побачиш контури.

Він почув, як вона зітхнула.

— Вибач, нічого не видно.

— Тоді знову вимкни світло, — порадив він. — І побачиш. Вона повернула вимикач, і на мить Левін добре побачив контури двох тварин, їхні тіла блідо-білого кольору з вертикальними смугами були помітні у місячному світлі. Майже відразу ж цей візерунок почав зникати.

Гардінг повернулася і стала поруч із ним, і саме у цей момент побачила тварин. На це Левін і розраховував.

— А щоб тобі… — вихопилося в неї,— то їх там двоє?

— Так. Стоять поруч.

— І… цей візерунок зникає?

— Так, зникає.— На їхніх очах смугастий візерунок змінився імітацією листя рододендронів, що росли позаду. Два динозаври знову стали невидимими, злившись із місцевістю. Але такий складний візерунок передбачав, що епідермальні шари їхньої шкіри розташовані аналогічно хроматофорам[32] морських безхребетних. Майстерне затінення, швидкість змін — все це передбачало…

Гардінг насупилася.

— Що це за тварини? — спитала вона.

— Очевидно, безпрецедентно майстерні хамелеони. Хоча я не впевнений, що їх правильно називати хамелеонами, оскільки технічно хамелеони мають лише здатність…

— Що це за тварини? — нетерпляче повторила Гардінг.

— Взагалі я б сказав, що це карнотаври. Типовий зразок з Патагонії. Два метри заввишки, з характерними головами — ти ж помітила ці короткі бульдожачі писки і пару великих рогів над очима? Майже як крила…

— Вони хижаки?

— Так, звичайно, вони…

— Де Торн?

— Він пішов у ті кущі праворуч, нещодавно. Я не бачу його, але…

— Що будемо робити? — сказала вона.

— Робити? — перепитав Левін. — Я не впевнений, що піду за тобою.

— Ми повинні щось зробити, — сказала вона, повільно вимовляючи слова, наче він був дитиною. — Ми повинні допомогти Торну повернутися.

— Я не знаю, як, — відповів Левін. — Ці тварини важать по п’ятсот фунтів кожна. І їх там дві. Я з самого початку казав йому, щоб він туди не ходив. А тепер…

Гардінг насупилася. Дивлячись у вікно, вона сказала:

— Увімкни ще раз світло.

— Я хотів би…

— Увімкни ще раз світло!

Левін роздратовано встав. Він насолоджувався своїм відкриттям, насправді неочікуваною властивістю динозаврів — хоча, звичайно, й не без прецедентів у споріднених хребетних — а тепер ця маленька м’язиста самиця гавкала на нього, віддаючи накази. Левін був ображений. Зрештою, вона була більше бунтаркою, ніж науковцем. Вона була натуралісткою. Належала до галузі, що була позбавлена теорії. Одна з тих, хто копирсається у тваринному посліді і уявляє, що саме так займаються справжніми дослідженнями. Приємне життя на свіжому повітрі — от і вся наука. Це ніяк наукою не назвеш…

— Увімкни світло! — крикнула Гардінг, дивлячись у вікно.

Він клацнув вимикач і почав повертатися до вікна. Але Сара наказала знову вимкнути світло.

— Тепер увімкни!

Він знову увімкнув.

Вона встала і пішла в інший кінець кімнати.

— Їм це не подобається, — сказала вона. — Вони затурбувалися.

— Ну, можливо, є якийсь період затримки.

— Так, я теж так думаю. Ось. Відкрий це. — Вона схопила з однієї з полиць жменю ліхтариків, передала їх йому, а потім пішла і взяла з сусіднього стелажа батарейки. — Сподіваюся, вони ще працюють.

— Що ти збираєшся робити? — спитав Левін.

— Ми, — похмуро виправила його вона. — Ми.

Торн стояв в темряві сараю, дивлячись назовні крізь відчинені двері. Всередині крамниці хтось вмикав та вимикав світло. Потім вони залишили його увімкненим. Але зараз знову вимкнули. Простір перед сараєм освітлював лише місяць.

Він почув рух, тихий шерех. Потім знову дихання. А потім побачив двох динозаврів, які йшли на задніх лапах, підтримуючи рівновагу за допомогою своїх хвостів.

Вони підійшли до входу, — їхні силуети було тепер добре видно у місячному світлі. Вони були схожі на маленьких тиранозаврів, за винятком того, що мали горбки над очима і дуже малі передні кінцівки. Хижаки нахилили свої квадратні голови і обережно зазирнули до сараю. Пирхнули, принюхуючись. Їхні хвости повільно гойдалися позаду.

Вони справді були завеликими, щоб влізти всередину, і якусь мить Торн сподівався, що вони цього не зроблять. Потім перший з них опустив голову, загарчав і ступив через поріг.

Торн затамував подих. Він намагався придумати, що робити, але взагалі не міг ні про що думати. Тварини були організованими: один динозавр відійшов вбік, щоб другий теж міг увійти всередину.

Раптом з боку крамниці яскравими променями засвітилися півдюжини ліхтарів. Вони рухалися, потрапляючи на тіла динозаврів. Промені почали рухатися повільно й безладно, наче прожектори.

Тепер динозаврів було добре видно, і це їм не подобалося. Вони загарчали і спробували відійти від світла, але промені постійно рухалися, знаходячи їх і освітлюючи вздовж і впоперек. Коли світло потрапляло на їхні тулуби, шкіра ставала блідою, відтворюючи рух променів. Динозаври то вкривалися білими смугами, то знову темнішали.

Промені не переставали рухатися, зупиняючись лише тоді, коли світили в обличчя або в очі динозаврам. Великі очі під масивними надбрівними дугами мружилися від світла; динозаври крутили головами і ухилялися, ніби їм надокучали мухи.

Динозаври захвилювалися. Вони розвернулися, відступаючи з сараю, і голосно заревіли на рухливі вогники.

Промені все ще рухалися, невблаганно розгойдуючись у темряві. Їхній рух був складним та заплутував динозаврів. Вони знову заревіли і зробили погрозливий крок у бік ліхтарів. Але вони поводилися мляво. Їм явно не хотілося бути біля цих рухливих джерел світла. За мить вони попленталися геть, а промені рушили слідом за ними, виганяючи їх з тенісних кортів.

Торн рушив вперед.

Він почув голос Сари:

— Доку! Вам краще вибиратися звідти, доки вони не вирішили повернутися.

Торн швидко пішов до світла. Він побачив, що стоїть поруч із Левіном та Гардінг. Вони тримали в руках жмені ліхтариків, гойдаючи ними з боку в бік.

Всі зайшли до крамниці.

Зайшовши всередину, Левін зачинив двері і осів на підлогу.

— Я ніколи в житті не був таким переляканим.

— Ричарде, — холодно сказала Сара. — Опануй себе нарешті.— Вона перетнула кімнату і поклала ліхтарики на прилавок.

— Виходити надвір було божевіллям, — сказав Левін, витираючи лоба. Він увесь спітнів, його сорочка була в плямах від поту.

— Насправді це був безпрограшний варіант, — сказала Сара, повернувшись до Торна. — Ви могли бачити, що їхня шкіра реагувала на подразники з певною затримкою. Ця затримка недовга, якщо порівнювати з восьминогом, але вона існує. Я припустила, що ці динозаври поводяться так само, як і всі тварини, які покладаються на камуфляжне забарвлення. Вони полюють в основному з засідки — тож вони не надто швидкі або активні. Можуть нерухомо стояти кілька годин у незмінному середовищі, злившись із ним, і чекати, доки пройде здобич, яка нічого не підозрює. Але якщо їм необхідно пристосуватися до нових умов освітлення, вони знають, що не зможуть сховатися. Вони стають тривожними.

І якщо рівень тривоги достатньо високий, то вони зрештою тікають. Як щойно й сталося.

Левін повернувся і сердито глянув на Торна.

— Це все через Вас. Якби ви не пішли туди, не стали там вештатися…

— Ричарде, — обірвала його Сара. — Нам потрібен бензин або ми ніколи звідси не виберемося. Ти ж хочеш звідси вибратися?

Левін нічого не відповів. Він надувся.

— Ну, — сказав Торн, — у сараї все одно не було бензину.

— Агов, народ, — сказала Сара, — дивіться, хто тут у нас!

Арбі вийшов вперед, спираючись на Келлі. Він переодягнувся у одяг з крамниці: на ньому були шорти та футболка з написом «Біоінженерна лабораторія ІнДжен» та нижче «Ми створюємо майбутнє».

В Арбі було підбите око, розпухла вилиця та поріз на лобі, на який Гардінг наклала пов’язку. Його ноги й руки були вкриті синцями. Але він ходив і навіть зміг вичавити з себе криву посмішку.

— Як ти почуваєшся, синку? — спитав Торн.

— Знаєте, чого мені зараз хочеться понад усе? — відповів йому Арбі.

— Чого?

— Дієтичної коли, — сказав Арбі,— й багато аспірину.

Сара схилилася над Малкольмом. Він тихо наспівував, дивлячись у стелю.

— Як Арбі? — спитав він.

— З ним усе буде добре.

— Йому не потрібен морфій? — спитав Малкольм.

— Гадаю, що ні.

— Добре, — відповів Малкольм, витягнув руку і почав закочувати рукав.

Торн витягнув з мікрохвильовки гніздо і розігрів там баночку тушкованої яловичини. Він знайшов пакет паперових тарілок, оформлених у стилі Гелловіна — гарбузи та кажани — і розклав їжу по тарілках. Діти накинулися на неї з апетитом.

Він дав тарілку Сарі, потім повернувся до Левіна.

— Будеш?

Левін дивився у вікно.

— Ні.

Торн знизав плечима.

Арбі підійшов, тримаючи свою тарілку.

— А ще є?

— Звичайно, — сказав Торн і віддав йому власну порцію.

Левін підійшов і сів поряд із Малкольмом, сказавши йому:

— Що ж, принаймні, в одному ми мали рацію. Цей острів був справжнім Загубленим Світом — первісна, незаймана екологія. Ми з самого початку мали рацію.

Малкольм підняв голову і подивився на нього.

— Жартуєш? — сказав він. — А як бути з усіма цими мертвими апатозаврами?

— Я думав про це, — відповів Левін. — Очевидно, їх вбили раптори. А потім раптори…

— Що вони потім зробили? — спитав Малкольм. — Потягли їх аж до свого гнізда? Ці тварини важать сотні тон, Ричарде. Їх і сто рапторів не зрушать з місця. Ні, ні.— Він зітхнув. — Мабуть, ці туші припливли за течією до повороту річки, де вони залишилися на мілині. Раптори створили своє гніздо біля зручного джерела їжі — мертвих апатозаврів.

— Ну, можливо…

— Але чому цих мертвих апатозаврів так багато, Ричарде? Чому жодна з цих тварин не досягла дорослого віку? І чому на острові так багато хижаків?

— Добре. Нам потрібно більше даних… — почав Левін.

— Ні, не потрібно, — заперечив Малкольм. — Хіба ти не був у лабораторії? Ми вже знаємо відповідь.

— І що ж це? — сердито запитав Левін.

— Пріони, — відповів Малкольм, заплющивши очі.

Левін насупився.

— Що за пріони?

Малкольм позіхнув.

— Іяне, — повторив Левін. — Що за пріони?

— Іди собі,— сказав Малкольм, махнувши на нього рукою. Арбі згорнувся калачиком у кутку, намагаючись заснути.

Торн скрутив футболку і поклав її хлопчику під голову. Арбі щось пробурмотів і усміхнувся.

За кілька хвилин він вже хропів.

Торн устав і підійшов до Сари, яка стояла біля вікна. Небо над деревами починало світлішати.

— Скільки в нас залишилося часу? — спитала вона.

Торн глянув на годинник.

— Можливо, година.

Вона почала ходити з кутка в куток.

— Ми повинні дістати бензин, — сказала вона. — Якщо ми матимемо бензин, то зможемо доїхати до вертолітного майданчика.

— Але тут немає бензину, — сказав Торн.

— Тут десь має бути хоч щось. — Вона продовжувала ходити. — Ти перевіряв насоси…

— Так, вони сухі.

— А всередині лабораторії?

— Не думаю, що там щось є?

— Де ще? Як щодо трейлера?

Торн похитав головою.

— Це лише пасивний трейлер на буксирі. У другому відсіку був допоміжний генератор та кілька каністр з бензином. Але він впав зі скелі.

— Можливо, каністри не розірвалися, коли він впав. У нас ще є мотоцикл. Може, я поїду туди і…

— Capo, — сказав він.

— Варто спробувати.

— Capo…

Стоячи біля вікна, Левін тихо сказав:

— Вище голови. В нас гості.

Добра мати

У передсвітанкових сутінках з кущів вийшли динозаври і рушили просто до «Джипа».

Їх було шестеро, — великі коричневі качкодзьоби, п’ятнадцять футів заввишки, з вигнутими писками.

— Майязаври, — сказав Левін. — Не знав, що вони десь тут. Що вони роблять?

Величезні тварини зібралися навколо «Джипа» і почали рвати його на шматки. Один динозавр зірвав полотняний дах. Інший штовхнув писком трубчастий каркас, розхитуючи машину туди-сюди.

— Не розумію, — сказав Левін. — Це ж гадрозаври. Травоїдні. Ця агресивність для них нетипова.

— Ага, — сказав Торн.

Вони спостерігали, як майязаври перевернули «Джип». Автомобіль впав на бік. Один з дорослих устав на диби і поставив лапи на бічні панелі, зім’явши автомобіль своєю масою.

Але коли «Джип» впав, з нього на землю вивалилися дві пінопластових валізки. Майязаври, здається, зосередили на них усю свою увагу. Вони вчепилися в пінопласт, відриваючи білі шматки, і рухалися поспішно, в якомусь шаленстві.

— Там щось їстівне? — здивувався Левін. — Щось типу валер’янки для динозаврів? Що там таке?

І тут кришка однієї з валізок відірвалася, і вони побачили всередині тріснуте яйце. З нього визирав зморщений шматочок шкіри. Майязаври сповільнили свій темп. Тепер їхні рухи були обережними, ніжними. Вони сурмили і крякали. За великими тілами тварин з вікна було важко щось побачити.

Почувся писк.

— Не може бути, — сказав Левін.

На землі рухалася крихітна тваринка. Її тіло було блідо-коричневого, майже білого кольору. Вона намагалася встати на ніжки, але відразу ж плюхнулася назад. Вона була лише фут завдовжки, шкіра навколо її шиї була зібрана у зморшкуваті складки. За мить поряд із нею вивалилося друге звірятко.

Гардінг зітхнула.

Один із майязаврів повільно нахилив голову і підхопив дитину своїм широким дзьобом. Піднімаючи голову, він тримав рот відкритим. Дитинча спокійно сиділо на язику в дорослого, озираючись навколо.

Потім так само підняли другу дитину. Дорослі ще трохи покружляли навколо, ніби не впевнені, чи треба ще щось зробити, а потім з голосним сурмлінням пішли геть, залишивши позаду розбиту та зім’яту автівку.

— Думаю, через бензин нам вже не варто турбуватися, — сказав Торн.

— Гадаю, що так, — погодилася Сара.

Торн дивився на уламки «Джипа», хитаючи головою.

— Це ще гірше за лобове зіткнення, — сказав він. — В нього такий вигляд, ніби його під прес поклали. Він просто не створений для таких навантажень.

Левін пирхнув.

— Інженери в Детройті не думали, що на нього ставитиме лапи п'ятитонна тварина.

— Знаєш, — сказав Торн. — Мені було б цікаво побачити, як це витримав би наш автомобіль.

— Ви хочете сказати, через те, що ми його підсилили?

— Так, — сказав Торн. — Ми справді будували його так, щоб він витримував фантастичні навантаження. Величезні навантаження. Розраховували все це за допомогою комп'ютерних програм, додали ці стільникові панелі, ціле…

— Хвилиночку, — сказала Гардінг, відвернувшись від вікна. — Про що це ви говорите?

— Про іншу машину, — відповів Торн.

— Яку?

— Ту, що з собою привезли, — сказав він. — «Експлорер».

— Звичайно! — вигукнула вона, раптом розхвилювавшись. Є ще одна машина! — Я зовсім забула! «Експлорер»!

— Ну, це вже історія, — сказав Торн. — Минулої ночі, коли я повертався до трейлера, сталося коротке замикання. Я поїхав через калюжу і його замкнуло.

— І що? Може, він ще…

— Ні,— відповів Торн, хитаючи головою. — Таке замикання могло спалити регулятор напруги. Це електромобіль. Йому вже кінець.

— Дивно, що у вас немає автоматичних вимикачів для таких випадків.

— Ну, ми ніколи їх не використовували, хоча у цій останній версії… — Він замовк і похитав головою, — Ні, я не вірю, що він ще працює.

— В цій машині є вимикачі?

— Так, Едді їх поставив у останню хвилину.

— Отже, машина ще може їхати?

— Так, можливо, якщо знову увімкнути їх.

— Де вона? — спитала вона, прямуючи до мотоцикла.

— Я залишив її на бічній дорозі, що відходить від дороги на хребті і спускається до схованки. Але, Capo…

— Це наш єдиний шанс, — сказала вона. Вона натягнула радіогарнітуру, прилаштувала мікрофон до щоки і покотила мотоцикл до дверей. — Будьте зі мною на зв’язку, — сказала вона. — Я хочу знайти для нас машину.

Вони спостерігали за нею крізь вікна. У ранковому світлі було видно, як вона залізла на мотоцикл і з гуркотом рушила вгору схилом.

Левін дивився їй услід.

— Як ви вважаєте, в неї є шанси?

Торн похитав головою.

Радіо затріщало.

— Доку…

Торн натиснув кнопку.

— Так, Capo.

— Я вже піднімаюся на пагорб. Їх тут шестеро.

— Раптори?

— Так, вони… Слухайте, я спробую знайти іншу стежку. Я бачу…

Радіо затріщало.

— Capo? — Зв’язок обривався.

— …тут якась звірина стежка… я думаю, що краще…

— Capo, — сказав Торн. — Ти пропадаєш.

— …зробити тепер…ажайте мені удачі…

У динаміку почувся гул двигуна мотоцикла. Потім вони почули інший звук, що міг бути і гарчанням тварини і більш сильними перешкодами. Торн нахилився вперед, тримаючи рацію близько до вуха. Раптом вона клацнула і затихла. Він сказав:

— Capo?

Відповіді не було.

— Може, вона її вимкнула, — сказав Левін.

Торн похитав головою.

— Capo?

Ані звуку.

— Capo, ти там?

Ані звуку.

Вони почекали.

Ані звуку.

— Дідько, — сказав Торн.

Час повільно минав. Левін стояв біля вікна, дивлячись надвір. Келлі хропіла в кутку. Арбі лежав поруч із Малкольмом, поринувши у міцний сон. А Малкольм щось фальшиво гудів.

Торн сидів на підлозі в центрі кімнати, притулившись спиною до каси. Час від часу він брав рацію і намагався викликати Сару, але жодної відповіді не було. Він перепробував усі шість каналів. Але жоден з них не відповідав.

Зрештою він облишив спроби.

Раптом радіо затріщало.

— …авиджу ці чортові штуки. Ніколи нормально не працюють. — Гмикання. — Не можу розібратися… що тут не так… трясця.

Левін, який був у іншому кутку кімнати, подався вперед.

Торн схопив рацію.

— Capo? Capo?

— Ну нарешті,— почувся її голос. — Де ви в біса були, Доку?

— З тобою все добре?

— Звичайно, зі мною все гаразд.

— У тебе якісь проблеми з рацією. Зв’язок обривався.

— Так? Що мені слід робити?

— Спробуй загвинтити кришку акумуляторного відсіку. Вона, мабуть, трохи розкрутилися.

— Ні, я не про це. Що мені робити з машиною?

— Що? — перепитав Торн.

— Я вже в машині, Доку. Що мені робити далі?

Левін глянув на годинник.

— До прильоту гвинтокрила двадцять хвилин, — сказав він. — Знаєте, може, в неї все й вийде.

Доджсон

Доджсон прокинувся на бетонній підлозі гаража; він замерз і від болю нило все тіло. Вставши на ноги, він визирнув у вікно. У блідо-блакитному небі було видно червоні смуги світанку. Він відчинив двері і вийшов надвір.

Він дуже хотів пити. Почав ходити під покровом дерев. У ранкових джунглях стояла тиша. Йому потрібна була вода — більше, ніж будь-що. Десь зліва почулося тихе дзюрчання струмка. Він поспішив туди.

Крізь дерева він бачив, як небо стає дедалі світлішим. Він знав, що Малкольм та його група все ще тут. У них мусить бути якийсь план, як вибратися з цього острова. А якщо вони зможуть, то зможе й він.

Він піднявся на невеличкий пагорб і подивився вниз на лощину, де тік струмок. Схоже, він чистий. Він поспішив вниз, питаючи себе, чи справді цю воду можна пити. А потім подумав: чи не все одно? Вже за пару кроків до струмка він перечепився через якусь ліану і з лайкою впав на землю.

Він встав на ноги і озирнувся. І побачив, що перечепився не через ліану.

Це був ремінець від зеленого рюкзака.

Доджсон смикнув за ремінь, і весь рюкзак вислизнув з заростей. Він був розірваний і вкритий кіркою засохлої крові. Коли він потягнув його, усі речі висипалися між папоротей. Навколо дзижчали мухи. Але він побачив камеру, металевий судочок для їжі і пластикову пляшку з водою. Він швидко порився у заростях папороті, але більше нічого не знайшов, крім якихось промоклих цукерок.

Доджсон випив воду і тоді відчув, що дуже зголоднів. Він відкрив судочок, сподіваючись знайти щось їстівне. Але їжі всередині не було. У судочку була якась прокладка з пінопласту.

А всередині прокладки була рація.

Він натиснув на кнопку. Індикатор батареї засвітився яскравим світлом. Він перемикав канали, слухаючи шум перешкод.

А потім почув чоловічий голос:

— Capo? Це Торн. Capo?

За мить йому відповів жіночий голос:

— Доку, ви мене чуєте? Я сказала, що вже в машині.

Доджсон слухав і усміхався.

Отже, у них є машина.

У крамниці Торн прислухався до рації, тримаючи її близько до вуха.

— Добре, — сказав він. — Capo, слухай уважно. Сідай в машину і роби все, що я тобі скажу.

— Так, добре, — відповіла вона. — Тільки спочатку скажіть мені — Левін із вами?

— Так.

Радіо клацнуло. Вона сказала:

— Запитайте його, чи може бути небезпечним зелений динозавр шість футів заввишки з куполоподібним лобом.

Левін кивнув.

— Скажіть їй, що так. Вони називаються пахіцефалозаврами.

— Він каже, що так, — відповів Торн. — Це пахіцефалощось там, і тобі слід бути обережною. А чому ти питаєш?

— Бо їх тут близько п’ятдесяти, і всі зібралися навколо машини.

«Експлорер»

«Експлорер» стояв посеред затіненої ділянки дороги, над ним нависали дерева. Машина зупинилася якраз за низиною, де, безсумнівно, вночі була велика калюжа. Тепер калюжа перетворилася на яму з грязюкою завдяки приблизно дюжині тварин, які сиділи в ній, хлюпалися, пили воду і перекочувалися по її краях. Це були зелені динозаври з куполоподібними головами, за якими вона спостерігала останні кілька хвилин, намагаючись вирішити, що робити далі. Бо вони були не лише біля ями з грязюкою, а й оточили машину спереду та з боків.

Вона занепокоєно спостерігала за пахіцефалозаврами. Ґардінг провела чимало часу у місцях, де жили дикі тварини, але це зазвичай були тварини, яких вона добре знала. Зі свого довгого досвіду їй було відомо, наскільки близько вона могла підійти до них і за яких обставин. Якби це було стадо гну, вона йшла б уперед без вагань. Якби це було стадо американських бізонів, вона була б обережніша, та все одно рухалася б. А якби це були африканські буйволи, вона б ніколи до них не наблизилася.

Вона підсунула мікрофон ближче до щоки і сказала:

— Скільки в нас залишилося часу?

— Двадцять хвилин.

— Тоді мені краще добиратися туди, — сказала вона. — Є якісь ідеї?

Запала тиша. Потім рація знову затріщала.

— Capo, Левін каже, що про цих тварин нічого невідомо.

— Чудово.

— Він каже, що нікому не вдалося повністю реконструювати їхній скелет. Тож ніхто не має жодних гіпотез щодо їхньої поведінки, хіба що вони можуть бути агресивні.

— Чудово, — повторила вона.

Вона роздивилася місце розташування автомобіля та дерева, що нависали над ними. Це було тінисте місце, що здавалося тихим і спокійним у ранковому світлі.

Радіо знову затріщало.

— Левін каже, що ти могла б повільно пройти вперед і подивитися, чи стадо дозволить тобі наблизитися. Але ніяких швидких рухів, різких жестів.

Вона дивилася на тварин і думала: «Недарма в них такі куполоподібні голови».

— Ні, дякую, — відповіла вона. — Я спробую дещо інше.

— Що?

У крамниці Левін спитав:

— Що вона сказала?

— Що збирається спробувати дещо інше.

— Наприклад? — спитав Левін. Він підійшов до вікна і глянув надвір. Небо світлішало. Він насупився. Ця картинка викликала в нього в голові якісь думки. Щось, що він знав, крутилося в нього в голові, але він не міг зрозуміти, що саме.

Щось про денне світло.

І територію.

Левін знову глянув на небо, намагаючись зібрати думки докупи. Яке значення може мати денне світло? Він похитав головою і на мить перемкнувся на інше.

— Скільки часу потрібно, щоб знову увімкнути вимикачі?

— Лише хвилина або дві,— сказав Торн.

— Тоді ще може залишитися час, — сказав Левін.

Рація зашипіла, а потім почувся голос Гардінг:

— Добре, я над машиною.

— Де?

— Над машиною, — відповіла вона. — На дереві.

Гардінг вилізла на гілку і почала рухатися далі від стовбура, відчуваючи, як вона прогинається під її вагою. Гілка здавалася гнучкою. Тепер вона була у десяти футах над автівкою, нахиляючись все нижче. Кілька тварин підняли голови і дивилися на неї, але в цілому стадо здавалося тривожним. Тварини, які сиділи у багнюці, підвелися і почали крутитися навколо машини. Вона бачила, як вони стурбовано махають хвостами.

Вона посунулася далі, і гілка нахилилася нижче. Вона була слизькою від нічного дощу. Сара спробувала оцінити свою позицію над автомобілем. Доволі непогано, подумала вона.

Раптом одна з тварин кинулася на стовбур дерева, на якому вона сиділа, і сильно штовхнула його головою. Удар був напрочуд сильним. Дерево захиталося, її гілка загойдалася то вгору, то вниз і вона щосили вчепилася в неї, намагаючись не впасти.

От трясця, подумала вона.

Вона піднялася в повітря, потім знову спустилася, а потім випустила гілку з рук. Її руки ковзнули по мокрому листю та мокрій корі, і вона полетіла вниз. В останній момент вона побачила, що впаде не на машину. А потім з шумом гупнулася на землю, в самісіньку багнюку.

Просто поряд з тваринами.

Затріщало радіо.

— Capo, — сказав Торн.

Жодної відповіді.

— Що вона тепер робить? — Левін почав нервово ходити по кімнаті.— Я хочу, щоб ми розуміли, чим вона там займається.

Келлі, яка спала в кутку кімнати, прокинулася, протираючи очі.

— Чому б вам не скористатися відео?

— Яким відео? — спитав Торн.

Келлі вказала на касовий апарат.

— Он на цьому комп’ютері.

— На цьому?

— Ага. Я думаю, він працює.

Келлі позіхнула, сівши в крісло за касовим апаратом. Він був схожий на «німий» термінал, а це означало, що він, ймовірно, не має доступу до багатьох речей, але в будь-якому випадку було варто спробувати. Вона увімкнула його. Нічого не сталося. Вона поклацала вимикач. Нічого.

Вона неохоче спустила ноги з крісла і зачепила дріт під столом. Тоді нахилилася і побачила, що термінал відключений. Вона підключила його до мережі.

На екрані висвітилося єдине слово:

«ПАРОЛЬ»

Вона зрозуміла, що для продовження потрібен пароль. Він був в Арбі. Вона озирнулася і побачила, що він все ще спить. Келлі не хотілося його будити. Вона згадала, що він записав пароль на якомусь папірці і засунув в кишеню. Може, він ще лежить у його одязі, подумала вона. Вона перетнула кімнату, знайшла купу мокрого й брудного одягу і почала ритися у кишенях. Келлі знайшла його гаманець, ключі від будинку та інший дріб’язок. Зрештою, у задній кишені знайшовся і папірець. Він був вологим, зі смугами бруду. Чорнило трохи змазалося, але вона змогла розібрати написане:

VIG/ атр;*849/

Келлі взяла папірець і повернулася до комп’ютера. Вона уважно надрукувала усі символи і натиснула клавішу вводу. Екран став порожнім, а потім з’явилося нове зображення. Вона здивувалася. Цей екран відрізнявся від того, що вона бачила в трейлері.

Вона була в системі. Але тут все було іншим. Можливо, тому, що немає радіомережі, подумалося їй. Вона повинна авторизуватися у справжній лабораторній системі. Тут було більше графіки — можливо, тому що термінал був жорстко запрограмований. Може, тут навіть є оптоволоконний кабель.

Левін гукнув її з іншого кінця кімнати:

— Як там справи, Келлі?

— Працюю, — відповіла вона.

Вона обережно почала набирати. На екрані один по одному швидко з’являлися ряди символів.

Вона розуміла, що бачить якийсь графічний інтерфейс, але не розуміла значення символів, а жодних пояснень не було. Мабуть, люди, які користувалися цією системою, були навчені і знали, що означають ці зображення. Але Келлі не знала. Вона хотіла потрапити у систему відеоспостереження, але жодна з картинок не пропонувала роботу з відео. Вона рухала курсором, думаючи, що робити.

Вона вирішила діяти навмання. Вибрала ромбоподібний значок в нижньому лівому кутку і клацнула по ньому.

— Ой-йой, — вирвалося в неї.

Левін подивився на екран.

— Щось не так?

— Ні,— відповіла вона. — Все добре. — Вона швидко натиснула на заголовок і повернулася до попереднього меню. Тепер вона спробувала натиснути на один з трикутних значків.

Екран знову змінився.

— Правильно, — подумала вона. На екрані відразу ж з’явилося зображення, а потім замиготіли справжні відео з камер. На цьому маленькому моніторі касового апарату картинки були крихітними, але тепер вона була на знайомій території і швидко рухала курсором, керуючи зображеннями.

— Що ви шукаєте? — спитала вона.

— «Експлорер», — відповів Торн.

Вона клацнула по екрану. Зображення збільшилося.

— Знайшла, — сказала вона.

— Вже? — з неприхованим здивуванням вигукнув Левін.

Келлі глянула на нього і сказала:

— Ага.

Двоє чоловіків підійшли і стали дивитися на екран через її плече. Вони побачили «Експлорер» на затіненій дорозі. І пахіцефалозаврів, які крутилися навколо машини. Тварини штовхали писками шини та переднє крило.

Але Сари ніде не було видно.

— Де вона? — сказав Торн.

Сара Гардінг була під автівкою, лежачи обличчям у грязюці. Вона залізла туди, звалившись з дерева — це було єдине місце, де можна було сховатися — і тепер дивилася на лапи тварин, які ходили навколо.

— Доку? Доку, ви там? — сказала вона. Але клята рація знову не працювала. Пахі тупцяли навколо й пирхали, намагаючись дотягнутися до неї.

Потім вона згадала, що Торн казав щось про те, що треба підкрутити кришку від батареї. Вона потягнулася за спину, знайшла батарейний відсік і щільно прикрутила кришку.

У навушниках відразу ж зашипіло.

— Доку, — сказала вона.

— Де ти? — відгукнувся Торн. — Ти вже спробувала?

— Що спробувала?

— Завести її. Машину.

— Ні,— відповіла вона. — Я не пробувала. Я впала з дерева.

— Ну раз ти вже там, то можеш перевірити вимикачі,— сказав Торн.

— Вони під машиною?

— Так, деякі з них. Подивися біля передніх коліс.

Вона вигнулася, ковзаючи в грязюці.

— Добре. Дивлюся.

— Просто вгорі, за переднім бампером є коробочка. Зліва.

— Бачу.

— Можеш її відкрити?

— Думаю, що так. — Вона підповзла і потягнула засувку. Кришка знялася. Перед нею були три чорні вимикачі.— Я бачу три чорні вимикачі і всі вони спрямовані вгору.

— Вгору?

— До передньої частини машини.

— Гм-м, — сказав Торн. — Це не має сенсу. Можеш прочитати написи.

— Так. Тут написано «15 W», а потім «02 R».

— Добре, — сказав він. — Це все пояснює.

— Що?

— Вони вимкнені. Перемкни їх назад. Ти суха?

— Ні, Доку. Я вся промокла, лежу у бісовій багнюці.

— Ну тоді використай рукав сорочки або ще щось.

Гардінг підтяглася вперед, наблизившись до бампера. Найближчі пахі пирхнули і вдарили по ньому. Вони нахилилися і крутили головами, намагаючись до неї дотягнутися.

— У них дуже неприємно пахне з рота, — зауважила Сара.

— Прошу?

— Неважливо. — Вона натискала вимикачі один по одному. Над головою почулося гудіння. — Добре. Я це зробила. Машина шумить.

— Чудово, — сказав Торн.

— Що мені тепер робити?

— Нічого. Краще почекати.

Вона відкинулася на спину, дивлячись на лапи пахі. Вони рухалися, тупцяючи навколо неї.

— Скільки лишилося часу? — спитала вона.

— Хвилин десять.

— Що ж, я тут застрягла, Доку.

— Розумію.

Вона подивилася на тварин. Вони були з усіх боків автомобіля. Більше того, здавалося, що вони стали ще активніші.

«Чому вони такі збуджені?» — подумала вона. А потім вони з гуркотом забралися геть. Вони побігли до передньої частини машини і вгору по дорозі. Вона розвернулася і дивилася, як вони йдуть.

Потім запала тиша.

— Доку? — спитала вона.

— Так.

— Чому вони пішли?

— Залишайся під машиною, — відповів Торн.

— Доку?

— Не розмовляй. — Радіо вимкнулося.

Вона чекала, не знаючи, що відбувається. Вона чула напругу в голосі Торна, але не розуміла, чому. Але тепер вона почула тиху метушню і глянувши вгору, побачила дві ноги, що стояли з боку водія.

Дві ноги у брудних черевиках.

Чоловічих черевиках.

Гардінг насупилася. Вона впізнала це взуття і штани кольору хакі, хоч вони й були заліплені грязюкою.

Це був Доджсон.

Гардінг діяла настільки швидко, що навіть не думала. Крекнувши, вона потягнулася вбік, схопилася обома руками за щиколотки і потягнула. Доджсон впав, скрикнувши від здивування. Він звалився на спину, повернувся, обличчя його було темним і сердитим.

Побачивши Сару, насупився.

— Ні, трясця, — вихопилося в нього. — Я думав, що покінчив з тобою на човні.

Гардінг почервоніла від люті і почала вилазити з-під машини. Доджсон піднявся на коліна, коли вона вже вилізла наполовину, а потім вона відчула, як затремтіла земля. Вона відразу ж зрозуміла, чому. І побачила, як Доджсон дивиться через плече, а потім притискається до землі. Він швидко почав заповзати під машину поруч із нею.

Вона повернулася у грязюці, дивлячись уздовж автомобіля. І побачила, як до них іде тиранозавр. Від кожного його кроку вібрувала земля. Тепер Доджсон повз до центру машини, наближаючись до неї, але вона ігнорувала його. Вона побачила, як великі лапи з розчепіреними пазурами наблизилися до машини і зупинилися. Кожна лапа була три фути завдовжки. Вона почула, як реве тиранозавр.

Вона подивилася на Доджсона. Його очі розширилися від жаху. Тиранозавр зупинився поряд із машиною. Його великі ступні рухалися. Вона почула, як тварина принюхується. Потім, знову заревівши, він опустив голову. Нижня щелепа торкнулася землі. Вона не бачила очей, лише нижню щелепу. Тиранозавр знову принюхався, довго і повільно.

Він відчув їхній запах.

Доджсона трусило і він не міг себе контролювати. Але Гардінг була на диво спокійною. Вона знала, що робити. Вона швидко розвернулася, повернувшись головою до задніх коліс автомобіля. Доджсон повернувся, щоб поглянути на неї саме тієї миті, коли її черевики почали виштовхувати його ноги з-під машини.

Перелякавшись, Доджсон щосили намагався відштовхнути її, але вона зайняла сильнішу позицію. Дюйм за дюймом, його черевики з’являлися у холодному ранковому світлі. Потім його литки. Крекчучи, вона виштовхувала, вкладаючи кожну унцію своєї енергії. Доджсон пронизливо закричав:

— Що ти в біса робиш?!

Вона почула, як загарчав тиранозавр. Побачила рух великої лапи.

Доджсон закричав:

— Припини! Ти з глузду з’їхала? Припини!

Але Гардінг не зупинялася. Вона поставила черевик йому на плече і штовхнула ще раз. Якийсь час Доджсон боровся з нею, а потім його тіло легко подалося назад. Вона озирнулася і побачила, що тиранозавр вхопився за його ноги і почав тягнути з-під автомобіля.

Доджсон обхопив її черевик руками, намагаючись її утримати, потягнути за собою. Вона сильно вдарила його в обличчя іншим черевиком. Він відпустив і ковзнув далі.

Сара бачила його перелякане, бліде обличчя з роззявленим ротом. Він вже не говорив ані слова. Вона побачила, як він чіпляється пальцями за багнюку, залишаючи глибокі сліди. А потім його тіло витягли.

Запала дивна тиша. Вона побачила, як Доджсон повернувся на спину, і глянула вгору. На нього впала тінь від тиранозавра. Вона побачила, як спустилася вниз велика голова з роззявленою пащею. Потім почула, як почав кричати Доджсон, коли щелепи зімкнулися навколо його тіла і динозавр підняв його вгору.

Доджсон відчув, як піднімається в повітря, двадцять футів над землею, і весь цей час продовжував кричати. Він знав, що будь-якої миті тварина клацне своїми щелепами і він помре. Доджсон відчув у боках гострий біль, але щелепи так і не стиснулися.

Продовжуючи кричати, Доджсон відчув, як динозавр несе його назад у джунглі. Високі гілки дерев хльоскали його по обличчю, над його тілом свистіло гаряче дихання тварини. На торс падала слина. Він думав, що втратить свідомість від страху.

Але щелепи так і не зімкнулися.

Всередині крамниці вони спостерігали на крихітному моніторі, як тиранозавр несе Доджсона в зубах. У динаміку чулися його далекі крики.

— Бачили? — сказав Малкольм. — Є Бог на світі.

Левін насупився.

— Рекс не вбив його. — Він показав на екран. — Он, подивися, він ще рухає руками. Чому він його не вбив?

Сара Гардінг почекала, доки стихнуть крики. Вона виповзла з-під автомобіля, стоячи в ранковому світлі, відчинила двері і сіла за кермо. Ключ був у замку запалювання; вона схопилася за нього брудними пальцями і повернула.

Почулося якесь пихкання, а потім тихий гул. На приладовій панелі засвітилися індикатори. Потім запала тиша. Чи працює машина? Вона повернула кермо: воно рухалося легко. Отже, підсилювач керма працює.

— Доку?

— Так, Capo.

— Машина працює. Я повертаюся.

— Добре, — відповів він. — Поквапся.

Вона повернула важіль і відчула, як працює трансмісія. Машина була надзвичайно тихою, практично безшумною. Саме це дозволило їй почути слабкий звук далекого гвинтокрила.

День

Вона їхала під щільним покровом дерев, повертаючись до селища. Звук від гвинтокрила усе голоснішав. Потім він прогуркотів над головою, невидимий крізь листя. Вона опустила вікно і прислухалася. Схоже, він рухався вправо від неї, кудись на південь.

Писнула рація.

— Capo.

— Так, Доку.

— Послухай. Ми не можемо зв’язатися з гвинтокрилом.

— Добре, — сказала вона. Вона зрозуміла, що від неї потрібно. — Де місце посадки?

— На півдні. Близько милі. Там є галявина. Поїдь по хребту.

Вона під’їхала до розвилки і побачила дорогу, що йшла по хребту вправо.

— Добре, — сказала вона. — Поїду.

— Скажи їм, щоб чекали нас, — сказав Торн. — Потім повертайся.

— Все в порядку? — спитала вона.

— Так, — відповів Торн.

Вона поїхала дорогою, відчуваючи, як змінився звук гвинтокрила. Сара зрозуміла, що він, мабуть, приземляється. Лопаті крутилися й далі, а це означало, що пілот не збирається вимикати двигун.

Дорога звернула ліворуч. Звук гвинтокрила тепер був схожий на приглушений стукіт. Вона прискорилася і швидко помчала, входячи в поворот. Дорога була ще вологою від нічного дощу. Позаду неї не було хмари пилу. Взагалі нічого не вказувало на те, що вона тут їхала.

— Доку, — спитала вона, — як довго вони чекатимуть?

— Не знаю, — відповів по рації Торн. — Ти їх бачиш?

— Ще ні,— відповіла вона.

Левін дивився у вікно. Крізь дерева він бачив, як світлішає небо. Червоні смуги зникли. Тепер воно було яскравим, навіть синім. Надходив день.

День…

І тут в нього в голові все зібралося докупи. Він здригнувся, коли зрозумів. Підійшов до вікна з протилежного боку, глянув в бік тенісного корту, на те місце, де вночі були карнотаври. Їх вже не було.

Цього він і боявся.

— Погано, — сказав він.

— Ще тільки восьма, — сказав Торн, глянувши на годинник.

— Скільки їй ще добиратися? — спитав Левін.

— Не знаю. Три або чотири хвилини.

— А назад? — запитав Левін.

— Ще хвилин п’ять.

— Сподіваюся, що ми зможемо тут так довго протриматися. — Він незадоволено насупився.

— Чому? — сказав Торн. — 3 нами все добре.

— За кілька хвилин, — сказав Левін, — повністю зійде сонце.

— То й що? — спитав Торн.

Писнуло радіо.

— Доку, — сказала Сара. — Я їх бачу. Бачу гвинтокрил.

Сара повернула востаннє і побачила посадочний майданчик. Гвинтокрил був там, його лопаті крутилися.

Вона побачила інше перехрестя з вузькою дорогою, що спускалася зі схилу, а потім виходила на галявину. Вона поїхала нею, спускаючись низкою «американських гірок», що змушували її гальмувати. Тепер вона знову була в джунглях, під покровом дерев. Земля вирівнялася, вона переїхала вузький струмок і додала швидкості.

Просто попереду був розрив між деревами, а за ним — освітлена сонцем галявина. Вона побачила гвинтокрил. Його ротори почали обертатися швидше — він піднімався! Вона бачила пілота за прозорим склом, у темних окулярах. Пілот глянув на годинник, подивився на свого напарника, хитаючи головою, і почав злітати.

Сара засигналила і помчала вперед. Але зрозуміла, що вони її не чують. Її машина підстрибувала на дорозі. По рації почувся голос Торна:

— Що там? Capo! Що відбувається?

Вона поїхала вперед, висунувшись у вікно і горлаючи:

— Зачекайте! Зачекайте! — Але гвинтокрил вже піднімався в повітря, зникаючи з поля зору. Звук почав слабшати. На той момент, коли її автомобіль зрештою вискочив з джунглів на галявину, вона побачила, що гвинтокрил прямує геть, зникаючи над скелястим краєм острова.

А потім він зник з поля зору.

— Давайте зберігати спокій, — сказав Левін, крокуючи маленькою крамницею. — Скажіть їй, хай відразу повертається. І зберігаймо спокій. — Здавалося, що він розмовляє сам із собою. Він ходив від однієї стіни до іншої, стукаючи кулаком по дерев’яних дошках. І сумно хитав головою. — Скажіть їй, хай поквапиться. Як ви думаєте, вона зможе повернутися за п’ять хвилин?

— Так, — відповів Торн. — А що? Чому ти питаєш, Ричарде?

Левін вказав на вікно.

— День, — сказав він. — Вдень ми тут у пастці.

— Та ми й вночі були тут у пастці,— сказав Торн. — І нічого, впоралися.

— Але вдень — це інше.

— Чому?

— Тому що вночі,— сказав він, — ця територія належить карнотаврам. Інші тварини сюди не приходять. Минулої ночі ми тут взагалі нікого не бачили. Але щойно настане день, карнотаври більше не зможуть тут ховатися. Їм не місце на відкритому просторі і під прямими сонячними променями. Тож вони підуть. І це вже буде не їхня територія.

— Що це означає?

Левін подивився на Келлі, яка сиділа за комп’ютером. Він завагався, а потім сказав:

— Просто повірте мені на слово. Ми повинні негайно звідси забиратися.

— І куди нам йти?

Сидячи за комп’ютером, Келлі слухала розмову Торна з доктором Левіном. Вона торкнулася папірця з паролем Арбі. Дівчинка нервувала. Тон, яким говорив доктор Левін, змушував її хвилюватися. Вона хотіла, щоб повернулася Сара. З нею вона почувалася б набагато краще.

Келлі не хотілося думати про ситуацію, в якій вони опинилися. Вона трималася, підбадьорювала себе, доки не прилетить гвинтокрил. Але тепер гвинтокрил полетів. І вона помітила, що жоден з чоловіків не говорив про те, коли він повернеться. Може, вони щось знали. Наприклад, що він вже не прилетить.

Доктор Левін говорив, що вони мають залишити крамницю. Торн спитав доктора Левіна, куди він хотів би піти. Той відповів:

— Я вважав би за краще забратися з цього острова, але не бачу, як ми це можемо зробити. Тому я вважаю, що ми маємо повернутися до трейлера. Це зараз найбезпечніше місце.

Назад до трейлера, подумала вона. Туди, звідки вони з Сарою забирали Малкольма. Келлі не хотіла повертатися до трейлера.

Вона хотіла додому.

Вона напружено розгладила вологий папірець, притискаючи його до столу. Доктор Левін підійшов до неї.

— Годі клеїти дурня, — сказав він. — Глянь, чи можеш ти знайти Сару.

— Я хочу додому, — відповіла Келлі.

Левін зітхнув.

— Я знаю, Келлі,— сказав він. — Ми всі хочемо додому. — І знову відійшов, швидко й напружено рухаючись.

Келлі відсунула папірець вбік, перевернувши його і засунула під клавіатуру — на той випадок, якщо їй знову буде потрібен пароль. І раптом побачила якийсь напис з іншого боку. Вона знову витягла папірець.

І прочитала:

ОБ’ЄКТ Б ЛЕГЕНДИ

СХІДНЕ КРИЛО

ЗАХІДНЕ КРИЛО

ВАНТАЖНИЙ ПРИЧАЛ

ЛАБОРАТОРНИЙ БЛОК

ВХІД ДО БУХТИ

ВІДДАЛЕНЕ ОСНОВНЕ ЯДРО

ГЕОТУРБІНА

МАГАЗИН

РОБОЧЕ СЕЛИЩЕ

ГЕОЛОГІЧНИЙ ЦЕНТР

ЗАПРАВНА СТАНЦІЯ

БАСЕЙН/КОРТ ПОЛЕ ДЛЯ ГОЛЬФУ

БУДИНОК КЕРУЮЧОГО

СТЕЖКА З ПЕРЕШКОДАМИ

ГАЗОГОНИ

ПОСТ ОХОРОНИ № 1

ПОСТ ОХОРОНИ № 2

ТЕПЛОВІ ЛІНІЇ

РІЧКОВА ПРИСТАНЬ

ЧОВНЯРСЬКА СТАНЦІЯ

СОНЯЧНІ БАТАРЕЇ № 1

БОЛОТЯНИЙ МАРШРУТ

РІЧКОВИЙ МАРШРУТ

ГІРСЬКИЙ МАРШРУТ

ЗАГАЛЬНИЙ МАРШРУТ

КАНАТНА ДОРОГА

ЗАГОРОЖІ

Вона відразу зрозуміла, що це: знімок екрана з квартири Левіна. З тієї ночі, коли Арбі відновлював файли у комп’ютері. Здавалося, це було мільйон років тому, в іншому житті. Але ж насправді це було лише… коли? Два дні тому.

Вона дивилася на список. «Не може бути», — промайнуло в неї в голові.

— Докторе Торн, — сказала вона. — Я думаю, вам краще на це глянути.

Торн глянув на папірець.

— Думаєш? — сказав він.

— Тут написано «човнярська станція».

— Ти можеш знайти її, Келлі?

— Ви маєте на увазі на відео? — Вона знизала плечима. — Спробую.

— Спробуй, — сказав Торн. Він глянув на Левіна, який ходив по кімнаті, знову стукаючи в стіни. Він взяв рацію.

— Capo, це Док.

Рація затріщала.

— Доку, мені доведеться зупинитися на хвилинку.

— Чому? — спитав Торн.

Сара Гардінг зупинилася на дорозі, що йшла по гірському хребту. У п’ятдесяти ярдах попереду вона побачила тиранозавра, який ішов вниз в інший бік від неї. У його пащі був Доджсон. І якимось чином він ще був живий. Його тіло все ще рухається. І їй здалося, що вона чула його крик.

Гардінг здивувалася, що ця картина не викликала в неї жодних почуттів. Вона безпристрасно дивилася, як тиранозавр зійшов з дороги і попрямував у джунглі.

Сара завела машину і обережно поїхала вперед.

Келлі обережно змінювала відеозображення одне за іншим, доки не знайшла те, що треба — дерев’яний док, огороджений всередині сараю або човнової станції, відкритий з дальнього кінця. Інтер’єр станції ще непогано зберігся. Всередині не було ані папоротей, ані ліан. Вона побачила прив’язані моторні човни, що гойдалися на воді, і три бочки для пального з іншого боку. З задньої частини станція була відкритою і освітленою — схоже, що там була річка.

— Що ви думаєте? — спитала вона Торна.

— Гадаю, варто спробувати, — відповів він, заглядаючи їй через плече. — Але де це? Ти можеш знайти мапу?

— Можливо, — сказала вона. Вона натиснула клавіші і змогла повернутися до головного вікна з незрозумілими значками.

Арбі прокинувся, позіхнув і підійшов, щоб подивитися на те, що вона робить.

— Хороша графіка. Ти увійшла в систему, так?

— Ага, — сказала вона. — Тільки мені трохи важко з усім цим розібратися.

Левін ходив туди-сюди, визираючи з вікна.

— Це все добре, — мовив він. — Але з кожною хвилиною за вікном світлішає. Хіба ви не розумієте? Нам потрібно забиратися звідси. Ця будівля має одношарові стінки. Це добре для тропічного клімату. Але це халупа.

— Витримає,— сказав Торн.

— Можливо, три хвилини. Я хочу сказати, подивіться на оце, — сказав Левін, підійшовши до дверей і постукавши по них кісточками пальців. — Ці двері просто…

Раптом у двері стукнули так, що біля замка тріснуло дерево, і вони широко відчинилися. Левін відлетів убік, гупнувшись на підлогу.

В дверях стояв і сичав раптор.

Шлях назовні

Сидячи біля комп’ютера, Келлі завмерла від жаху. Вона спостерігала, як Торн побіг уперед і кинувся на двері всією своєю вагою і зачинивши. Вражена тварина відлетіла назад. Дверима раптору притисли пазуристу лапу. Раптор з іншого боку гарчав і гупав у двері.

— Допоможи мені! — крикнув Торн. Левін схопився на ноги і підбіг, додавши свою вагу.

— Я вам казав! — вигукнув Левін.

Несподівано раптори оточили крамницю. Вони з гарчанням кидалися до вікон, намагаючись зім’яти ґрати, штовхаючи їх у бік скла, вдарялися об дерев’яні стіни, збиваючи полиці; бляшанки та пляшки з гуркотом падали на підлогу. У кількох місцях дерев’яні стіни почали тріскатися.

Левін озирнувся на неї:

— Шукайте звідси вихід!

Келлі не відривала очей. Комп’ютер був забутий.

— Давай, Кел, — сказав Арбі.— Зосередься.

Вона повернулася до екрану, не знаючи, що робити. Потім натиснула на хрестик у лівому кутку.

Нічого не сталося. Вона натиснула на верхнє ліве коло. Почали швидко з’являтися значки, що заповнили весь екран.

— Не хвилюйся, є якийсь ключ, щоб це пояснити… — сказав Арбі.— Нам просто потрібно дізнатися, який…

Але Келлі не слухала його, — вона натискала інші кнопки, рухала курсором, намагаючись бодай щось зробити, щоб з’явився якийсь екран підтримки чи ще щось.

Раптом весь екран почав крутитися й спотворюватися.

— Що ти наробила? — стривожено закричав Арбі.

Келлі вкрилася потом.

— Не знаю, — сказала вона і відсмикнула руки від клавіатури.

— Він став гіршим, — сказав Арбі.— Ти зробила його гіршим.

Екран продовжував стискатися. Вони бачили, як зсуваються значки, повільно спотворюючись.

— Давайте, діти! — крикнув Левін.

— Ми намагаємося! — сказала Келлі.

Арбі сказав:

— Він стає кубом.

Торн підштовхнув до дверей великий холодильник зі скляною стінкою. Раптор вдарився в двері, всередині задзеленчали банки.

— Де гвинтівки? — спитав Левін.

— Є три у Сари в машині.

— Чудово. — Деякі прути ґрат на вікнах були вже настільки зім’яті, що розбили шибки. Справа дерев’яна стіна і далі розколювалася, тріщини ставали дедалі більшими.

— Ми повинні вибратися звідси! — кричав Левін до Келлі.— Ми повинні знайти спосіб! — Він побіг до задньої частини крамниці, де були вбиральні. Але за мить повернувся. — Вони і там!

Все навколо них відбувалося дуже швидко.

Тепер на екрані був куб, що обертався у просторі. Келлі не розуміла, як його зупинити.

— Давай, Кел, — сказав Арбі, дивлячись на неї опухлими очима. — Ти можеш це зробити. Зосередься. Давай.

Вся кімната була наповнена криками. Келлі дивилася на куб на екрані, відчуваючи безнадію і розгубленість. Вона не розуміла, що їй іще робити. Вона не розуміла, чому вона тут. Вона не розуміла, в чому справа. Чому тут не було Сари?

Стоячи поруч із нею, Арбі сказав:

— Давай. Натискай значки по одному за раз, Кел. Ти можеш. Давай. Тримайся. Зосередься. — Але вона не могла зосередитися. Не могла натискати на значки, — вони дуже швидко крутилися на екрані. Повинні бути паралельні процесори для обробки всієї графіки. Вона просто дивилася на екран. Вона зловила себе на тому, що думає про різні речі — ці думки прийшли до її голови незваними гостями.

Дріт під столом.

Жорстко запрограмований термінал.

Багато графіки.

Їхня з Сарою розмова в трейлері.

Тоді вона сказала їй:

— Більшість того, що казатимуть тобі люди, буде неправильним…

— Це важливо, Кел, — сказав Арбі. Він тремтів, стоячи поряд з нею. Вона зрозуміла, що він зосередився на комп’ютерах, щоб не бачити того, що відбувається навколо. Не бачити…

У стіні з’явилася широка тріщина. Дощечка вісім дюймів завширшки впала на підлогу, і у отвір просунув голову велоцираптор, який гарчав і клацав щелепами.

Вона продовжувала думати про дріт під столом. Дріт під столом. Вона штовхнула його ногами.

Арбі повторив:

— Це важливо.

І тут її осяяло.

— Ні,— сказала вона йому. — Це неважливо. — І злізла з сидіння, поповзши під стіл.

— Що ти робиш? — заверещав Арбі.

Але в Келлі вже була відповідь. Вона побачила кабель від комп’ютера, що спускався в підлогу крізь акуратний отвір. Вона помітила шов у дереві. Поскребла підлогу пальцями і потягнула за нього. І раптом у неї в руках опинилася дерев’яна панель. Вона глянула вниз. Темрява.

Так. Це був прохідний канал. Ні, більше. Тунель.

Вона крикнула:

— Сюди!

Холодильник звалився на підлогу. Раптори забігли всередину крізь передні двері. З боків інші тварини прорвалися крізь стіни, перекидаючи вітрини. Раптори з гарчанням застрибали по кімнаті, нахиляючи голови. Вони знайшли купу мокрого одягу Арбі і з люттю вчепилися в нього, рвучи на шматки.

Вони швидко рухалися, шукаючи здобич.

Але люди зникли.

Втеча

Келлі ішла попереду, тримаючи ліхтарик. Вони йшли один за одним уздовж вологих бетонних стін. Вони були у тунелі завширшки чотири фути, де зліва тягнулися пласкі металеві стійки кабелів. Під стелею були водогінні та газові труби. У тунелі пахло цвіллю. Вона чула, як пищать щури.

Вони підійшли до Y-подібної розвилки. Келлі глянула в обидва боки. Зліва був довгий прямий коридор, що йшов у темряву. Мабуть, він веде до лабораторії, подумала вона. Праворуч був значно коротший прохід зі сходами в кінці.

Вона повернула направо.

Келлі проповзла крізь вузьку бетонну шахту і відчинила дерев’яну кришку люка. Вона опинилася у маленькому технічному блоці, оточена кабелями та іржавими трубами. Крізь розбиті вікна струменіло сонячне світло. Інші піднялися за нею.

Вона визирнула у вікно і побачила, як до них, спускаючись зі схилу, під’їжджає Сара Гардінг.

Гардінг вела «Експлорер» вздовж берега річки. Келлі сиділа поруч. Вони побачили попереду дерев’яний знак човнової станції.

— Отже, Келлі, тобі дала підказку графіка? — захоплено спитала Гардінг.

Келлі кивнула.

— Я просто раптом зрозуміла, що немає значення, що там насправді на екрані. Важливо було те, що комп’ютер керував величезною кількістю даних, на екрані крутилися мільйони пікселів, а це означало, що десь мусить бути кабель. А якщо є кабель, то мусить бути й місце для нього. Достатньо місця, щоб туди могли пролізти робітники й відремонтувати його.

— Тому ти зазирнула під стіл.

— Так, — відповіла вона.

— Дуже добре, — сказала Гардінг. — Думаю, всі ці люди завдячують тобі своїм життям.

— Та ні,— сказала Келлі, знизавши плечима.

Сара кинула на неї погляд.

— Все твоє життя інші люди намагатимуться применшити твої досягнення. Не применшуй їх сама.

Дорога вздовж річки була багнистою і зарослою травою. Десь далеко позаду почулися крики динозаврів. Гардінг об’їхала дерево, що лежало на дорозі, і вони побачили човнову станцію.

— О-о-ой, — сказав Левін. — В мене погане передчуття.

Зовні будівля була зруйнованою і сильно заросла ліанами. У кількох місцях обвалився дах. Ніхто не сказав ні слова, коли Гардінг зупинила «Експлорер» біля широких подвійних дверей, зачинених іржавим замком. Всі вилізли з машини і пішли вперед, грузнучи у глибокій багнюці.

— Ви справді думаєте, що там є човен? — засумнівався Арбі.

Малкольм спирався на Гардінг, тоді як Торн навалився на двері. Гниле дерево зарипіло і тріснуло. Замок впав на землю.

Гардінг сказала:

— Потримайте його, — і переклала руку Малкольма на плече Торна. Потім пробила у дверях отвір, крізь який можна було пролізти, й одразу ж ступила в темряву. Келлі поспішила за нею.

— Що ти там бачиш? — спитав Левін, розсуваючи дошки, щоб розширити отвір. Вгору побіг волохатий павук.

— Все добре, тут є човен, — відповіла Гардінг. — І наче має нормальний вигляд.

Левін просунув голову в отвір.

— Будь я проклятий, — сказав він. — Невже ми таки зможемо звідси вибратися?

Кінець

Льюїс Доджсон впав.

Перекинувшись у повітрі, він випав з пащі тиранозавра і сильно вдарився об земляний схил. Від удару в нього перехопило подих, і якийсь час паморочилося в голові. Він розплющив очі і побачив похилий насип з висохлої грязюки. А потім почув звук, від якого кров похолола в жилах — пронизливий писк.

Він піднявся на одному лікті і побачив, що знаходиться у гнізді тиранозавра. Його оточував похилий насип із висохлої грязюки. Тепер тут було три малюка, в тому числі один зі шматком алюмінію, обмотаним навколо лапи. Малюки схвильовано верещали, шкандибаючи до нього.

Доджсон піднявся на ноги, не знаючи, що робити. Інший дорослий тиранозавр був з дальнього боку гнізда, муркотів та пирхав. Той, який приніс його, стояв над ним.

Доджсон спостерігав, як до нього наближаються малюки з пухнастими шиями і маленькими пащами, повними гострих зубів. А потім повернувся і побіг. У ту ж мить великий дорослий опустив свою голову, збивши Доджсона з ніг. Потім тиранозавр підняв голову і почав чекати. Він спостерігав.

«Що відбувається, чорт забирай?» — подумав Доджсон. Він знову обережно піднявся на ноги. І знову був збитий на землю. Малюки писнули і підійшли ближче. Він бачив їхні тільця, вкриті шматками м'яса та посліду. Відчував їхній запах. Він встав на карачки і поповз геть.

Щось схопило його за ноги, не даючи рухатися. Він озирнувся і побачив, що його нога — в пащі тиранозавра. Якусь мить динозавр тримав її обережно. А потім сильно стиснув — так, що хруснули кістки.

Доджсон заволав від болю. Він вже не міг рухатися. Він більше нічого не міг робити, окрім як кричати. Малюки з нетерпінням шкандибали до нього. За кілька секунд вони наблизилися і почали злегка кусати його. А потім, коли побачили, що він не рухається, один застрибнув на його ногу і почав кусати те місце, що вже кровоточило. Другий видерся на промежину і вчепився гострими, мов бритва, зубами у його талію.

Третій малюк підійшов до його обличчя і вкусив його за щоку. Доджсон завив. Він побачив, як малюк їсть шмат його власного обличчя і з його пащі стікає кров. Дитинча відкинуло голову назад і проковтнуло щоку, а потім повернулося, роззявило пащу і вчепилося Доджсонові в шию.

Сьома конфігурація

Після усунення деструктивних елементів може статися часткова рестабілізація. Виживання частково залежить від випадкових подій.

Іян Малкольм

Відплиття

Човен залишив позаду тропічну річку і рушив у темряву. Стукіт двигунів відбивався луною у стінах печери, коли Торн вів човен швидкою припливною течією. Зліва від них був водоспад, крізь каскад води пробивався сонячний промінь. А потім вони прорвалися за межі високих скель та гуркоту прибою у відкритий океан. Келлі радісно закричала і обійняла Арбі. Той скривився та усміхнувся.

Левін озирнувся на острів.

— Мушу визнати, я ніколи не думав, що ми це зробимо. Але виходячи з того, що на місці є камери та робочий канал зв’язку, я очікую, що ми продовжимо збирати дані, доки нарешті не отримаємо відповідь на питання про причини вимирання видів.

Сара Гардінг глянула на нього.

— Можливо. А може, й не отримаємо.

— Чому? Це ж ідеальний Загублений Світ.

Вона здивовано глянула на нього.

— Нічого подібного, — відповіла вона. — Тут забагато хижаків, хіба не пам’ятаєш?

— Ну, це може здаватися, але ми не знаємо…

— Ричарде, — сказала вона. — Ми з Іяном переглянули записи. Багато років тому на цьому острові зробили помилку. Ще тоді, коли працювала лабораторія.

— Яку це?

— Вони створювали дитинчат динозаврів, але не знали, чим їх годувати. Певний час їм давали козяче молоко, це дуже добре. Воно є гіпоалергенним. Але коли хижаки підросли, їх почали годувати екстрактом тваринного білка — подрібненої баранини.

— І що з цим не так? — спитав Левін.

— У зоопарках ніколи не використовують баранину, — відповіла вона. — Через ризик інфекції.

— Інфекції,— тихо повторив Левін. — Якої інфекції?

— Пріони, — відповів Малкольм з іншого кінця човна.

Левін мав спантеличений вигляд.

— Пріони, — сказала Гардінг, — це найпростіші хвороботворні організми, ще простіші, ніж віруси. Це просто фрагменти білків. Вони настільки прості, що навіть не можуть вторгнутися в тіло — лише коли їх ковтають. Але після того, як їх один раз з’їдять, вони спричиняють хвороби: свербець у овець, сказ у корів, і куру, хворобу мозку, в людини. А в динозаврів виникла пріонна хвороба під назвою DX від поганої партії екстракту овечого білка. Лабораторія боролася з цією хворобою багато років, намагаючись її позбутися…

— І ви кажете, що їм це не вдалося?

— Якийсь час здавалося, що в них все вийшло. Динозаври процвітали. Але потім щось трапилося. Хвороба почала поширюватися. Пріони виділяються з послідом, тож, можливо…

— З послідом? — перепитав Левін. — Компі їли послід…

— Так, усі компі інфіковані. Компі — сміттярі, вони поширюють білок, коли їдять туші мертвих тварин, і інші сміттярі теж заражаються. Зрештою, всі раптори були інфіковані. Раптори нападають на здорових тварин — не завжди успішно. Один укус, і тварина стає інфікованою. І так, крок за кроком, інфекція знову поширилася по всьому острову. Ось чому тварини вмирають рано. А рання смерть дозволяє підтримувати значно більшу популяцію хижаків, ніж можна було б очікувати…

Левін не на жарт розхвилювався.

— Знаєте, — сказав він, — мене вкусив один з компі.

— Я б не переживала, — сказала Гардінг. — Може бути слабкий енцефаліт, але зазвичай це просто головний біль. Ми повеземо тебе до лікаря у Сан-Хосе.

Левін почав пітніти. Він витер чоло долонею.

— Насправді я вже не дуже добре почуваюся.

— Це триває тиждень, Ричарде, — сказала Гардінг. — Я впевнена, що все буде гаразд.

Левін з нещасним виглядом відкинувся на спинку сидіння.

— Але річ у тім, — сказала вона, — що я дуже сумніваюся, ніби цей острів може багато розповісти вам про вимирання видів.

Малкольм на мить втупився у темні скелі, а потім заговорив:

— А може, так і має бути, — сказав він. — Бо вимирання видів завжди було великою загадкою. На цій планеті воно відбувалося п'ять разів, і не завжди через астероїд. Усіх цікавить вимирання під час крейдяного періоду, коли вимерли динозаври, але ж були ще вимирання наприкінці юрського і під час тріасового періодів. Вони були серйозні, але це ніщо порівняно з пермським вимиранням, що знищило 80 % усього життя на планеті — на морі і на суші. Ніхто не знає, чому сталася ця катастрофа. Але мені цікаво, чи станемо ми причиною наступної.

— Як це? — спитала Келлі.

— Від людських істот стільки шкоди, — сказав Малкольм. — Я іноді думаю, що ми — своєрідна чума, що має вичистити планету. Ми знищуємо так добре, що мені іноді здається: може, це і є наша функція? Можливо, кожні кілька ер на землю приходить якийсь вид, який вбиває решту тваринного світу, розчищує палубу і дозволяє еволюції перейти до наступного етапу.

Келлі похитала головою. Вона відвернулася від Малкольма і пересіла ближче до Торна.

— Ти все це слухаєш? — спитав Торн. — Я б не сприймав це надто серйозно. Це просто теорії. Люди не перестають їх створювати, але справа в тому, що теорії — це просто фантазії. І вони змінюються. Коли Америка була новою державою, люди вірили у дещо під назвою флогістон.[33] Знаєш, що це таке? Ні? Ну, це неважливо, бо це все одно не було правдою. А ще вони вірили, що людська поведінка контролюється чотирма тілесними рідинами. І що Землі лише кілька тисяч років. Тепер ми вважаємо, що Землі чотири мільярди років, віримо у фотони та електрони і думаємо, що людська поведінка контролюється такими речами, як самолюбство та почуття власної гідності. Ми думаємо, що ці переконання більш наукові і кращі.

— Хіба це не так?

Торн знизав плечима.

— Це все одно просто фантазії, а не реальність. Ти коли-небудь бачила почуття власної гідності? Можеш принести його мені на тарілці? А як щодо фотонів? Не принесеш?

Келлі похитала головою.

— Ні, але…

— І ніколи цього не зробиш, бо цих речей не існує. Незалежно від того, наскільки серйозно їх сприймають люди, — сказав Торн. — Мине століття, люди озиратимуться на наш час і сміятимуться з нас. Вони скажуть: «Знаєте, в що тоді вірили люди? У фотони та електрони. Ви можете уявити собі подібні дурниці?». Вони добре сміятимуться, бо тоді в них будуть ще новіші і кращі фантазії.— Торн похитав головою. — А між тим, ти відчуваєш, як пливе човен? Це море. Воно справжнє. Відчуваєш запах солі в повітрі? Тепло сонця на своїй шкірі? Це все справжнє. Бачиш нас всіх разом? Ми справжні. Життя прекрасне. Це дар — жити, бачити сонце і дихати повітрям. І нічого іншого в світі немає. А тепер глянь на цей компас і скажи мені, де південь. Я хочу плисти до Пуерто-Кортес. Нам усім час додому.

Подяки

Цей роман — абсолютна вигадка, але під час його написання я запозичив багато досягнень вчених у різних галузях. Я особливо вдячний праці та гіпотезам Джона Александра, Марка Богускі, Едвіна Колберта, Джона Конвея, Філіпа Каррі, Пітера Додсона, Найлза Елдріджа, Стівена Джея Ґулда, Дональда Ґріффіна, Джона Голланда, Джона Горнера, Фреда Гойла, Стюарта Кауфмана, Крістофера Ленгтона, Ернста Майра, Мері Мідглі, Джона Острома, Нормана Паккарда, Девіда Раупа, Джеффрі Шенка, Манфреда Шрьодера, Джорджа Гейлорда Сімпсона, Брюса Вебера, Джона Вілера та Девіда Вейшемпеля.

Залишається тільки сказати, що думки, висловлені в цьому романі — мої, а не їхні, а також нагадати читачу, що за півтора століття після Дарвіна усі позиції у еволюційній теорії і досі відстоюються у боротьбі та запеклих дебатах.

Примітки

1

У англійській мові крейдяний (Cretaceous) та кембрійський (Cambrian) періоди починаються з однієї й тієї самої літери (Тут і далі примітки перекладача).

2

Західна частина острова Нова Гвінея.

3

Центральноамериканська страва, тісто з кукурудзяного борошна, загорнуте у листя кукурудзи, приготоване на парі. Перед вживанням кукурудзяне листя знімають. Всередині може бути начинка з м’ясного фаршу, овочів, фруктів, часто з перцем чилі.

4

Мембранна тканина, винайдена Вілбертом та Робертом Горами 1969 року. Водостійкий та паропроникний матеріал, що застосовується для виробництва спеціального одягу, взуття, рюкзаків.

5

Університет у Денвері, штат Колорадо.

6

DHL — служба доставки.

7

Пласкі шкільні черевики, у язичках яких є отвір, куди можна вставити монетку в один пенні.

8

Ящірку або морську ігуану.

9

Тут гра слів: в оригіналі фраза звучить як «Thorny Problems».

10

Шака Зулу (1787–1828) — зулуський вождь. Завдяки своїм військовим талантам перетворив зулусів на могутній народ, що контролював значну частину території сучасної ПАР.

11

«П`ять смертей» (нім.).

12

Атол архіпелагу Туамоту (Французька Полінезія).

13

Один зі штатів Мексики.

14

Мексиканська страва, що складається зі смажених яєць, кукурудзяних хлібців, пересмажених бобів, рису та шматочків авокадо.

15

Овочева закуска.

16

Жуль Анрі Пуанкаре (1854–1912) — видатний французький математик, фізик, філософ і теоретик науки.

17

Nature — найпрестижніший науковий рецензований журнал світу. Існує з 1869 року. Саме тут були опубліковані статті про відкриття рентгенівських променів, спіральної структури ДНК, перше клонування ссавця та ін.

18

American Scholar — американський літературний журнал, виходить щоквартально з 1932 року.

19

Natural History — американський природознавчий журнал, заснований 1900 року Американським музеєм природознавства.

20

Грошова одиниця Коста-Рики.

21

Сара Бернар (1844–1923) — відома французька актриса, у 1870-ті роки досягла успіху на сценах Європи, потім гастролювала і в Америці. Грала і у театрі, і у кіно. На честь неї встановлено зірку на голлівудській «Алеї слави».

22

Батончики з висококалорійних продуктів, що випускаються для атлетів і містять різноманітні білки, жири та вуглеводи.

23

Італійська компанія, виробник взуття для пішохідного туризму та альпіністів.

24

«Я вимию цього чоловіка зі свого волосся…» («I`m Gonna Wash That Man Right Out of My Hair») — пісня з фільму «Південний Тихий океан» («South Pacific», 1958 рік).

25

Пріони — особливий клас збудників інфекцій, які складаються лише з білків і можуть спричиняти важкі захворювання центральної нервової системи в людей та ряду вищих тварин, що, в свою чергу, відносяться до повільних інфекцій.

26

Ймовірно, мається на увазі міра довжини для вимірювання тонких листів. Один міл дорівнює 0,025 мм.

27

Бенетити — викопний вид голонасінних рослин мезозойської ери, які досягли найбільшого розквіту у юрський період. Зовні схожі на саговникоподібні.

28

Лос-Аламос — місто у штаті Нью-Мексико (США), де знаходиться Лос-Аламоська національна лабораторія, центр досліджень у галузі ядерної фізики, виробництва ядерної зброї.

29

«Регтайм бенд Олександра» (Alexanders ragtime band) — пісня американського композитора Ірвінга Берліна (1888–1989), що стала його першим серйозним хітом у 1911 році. Малкольм вживає назву як ідіому у значенні «найкраща річ».

30

«Як добре мати вдома чоловіка» (Its so nice to have a man around the house) — назва пісні, що виконувалася у 1950-1960-ті роки різними співачками — Діною Шор, Деллою Різ, Ертою Кітт та іншими.

31

Рядки з пісні «Діксі» («Dixie»), що є одним з неофіційних гімнів південних штатів США.

32

Хроматофори — клітини, що містять пігмент та відбивають світло, допомагаючи змінювати колір. Є у риб, рептилій, земноводних, ракоподібних та головоногих.

33

Флогістон — в уявлення хіміків XVIII ст. — гіпотетична основа горючості, особлива невагома речовина («вогненна субстанція», «вогняна матерія»), що нібито міститься в усіх горючих речовинах і вивільнюється з них під час горіння.

Content

Майкл Крайтон
Загублений світ

Вступ Вимирання видів на межі періодів «К» і «Т»

Пролог: Життя на межі хаосу

Гіпотеза Загубленого Світу

Перша конфігурація

Форми з відхиленнями

Сан-Хосе

Від'їзд

Пало-Альто

Беверлі

Загублений Світ

Школа

Етикетка

Торн

Друга конфігурація

Підказки

Раптор

П'ять смертей

Джеймс

«Філд сістемс»

Гардінг

Повідомлення

Експлуатація

Третя конфігурація

Коста-Рика

Острів Сорна

Струмок

Дорога

Об'єкт Б

Трейлер

Всередині

Арбі

Лабораторія

Енергія

Гніздо

Четверта конфігурація

Левін

Доджсон

Схованка на висоті

Червона королева

Пуерто-Кортес

Кінг

Гарлінг

Долина

Печера

Доджсон

Токування

Проблеми еволюції

Паразаври

Період полювання

Шум

Стежка

Гніздо

Схованка на висоті

Трейлер

Гніздо

Доджсон

Рішення

Гніздо

Розорення гравця

Кінг

Погані новини

П’ята конфігурація

Малюк

Схованка на висоті

Стадо

Доджсон

Трейлер

Торн

Трейлер

Схованка на висоті

Малкольм

Схованка на висоті

Шоста конфігурація

Переслідування

На межі хаосу

Трейлер

Селище

Добра мати

Доджсон

«Експлорер»

День

Шлях назовні

Втеча

Кінець

Сьома конфігурація

Відплиття

Подяки

Примітки